mrazivé

hříchy

KAY HOOPER

Senátor Abe LeMott se odvrátil od okna a podíval se na

muže sedícího na židli pro návštěvy. „Takže to je ono?“

„Ta zrůda, která zabila vaši dceru, stráví zbytek svého

ubohého života v blázinci,“ řekl Bishop. „Pokud něco zbylo z

jeho mozku, tak jsme to zlomili, než to skončilo. A možná

ještě

dřív, než to skončilo.“

„A ten netvor, který tahal za nitky? Ten chladný,

vypočítavý mozek za ním?“

„Toho jsme nikdy nespatřili,“ odpověděl Bishop. „I když

jsme se domnívali, že je dost blízko, aby mohl všechno

pozorovat.

Dost blízko na to, aby se to některých z nás dotklo. Dost

blízko na to, aby mohl vyhledávat a chytat… kořist… pro

svého oblíbeného zabijáka.“

LeMott se ušklíbl. „Jako kdyby krmil pavouka.“

„Ano.“

„Zatím jsme nenašli ani nejmenší stopu, že vůbec

existuje. Samozřejmě

až na to, že všichni víme, že ano.“

„Co ještě

víte?“

„Domnívám se, že vím, kde ho máme začít hledat.“

4

Senátor LeMott se usmál. „To je dobře, Bishope. To je

opravdu velmi dobře.“

5

Kapitola jedna

Severní Karolína

Leden

S

S

arah se držela ve skrovném stínu, který poskytovaly

zimou obnažené stromy. Prodírala se lesem, který

odděloval Areál od cesty. Úplněkpříliš nepřál nenápadnému

pohybu, ale neměla na výběr. Čekat ještě

pouhý jeden den

bylo mnohem nebezpečnější než jednat, takže…

Spíš vycítila, než zaslechla zvuk a ztuhla, pažemi těsněji

sevřela spící dítě.

„To jsem jen já.“ Bailey doslova vystoupila ze tmy necelé

tři metry od ní.

„Jdeš brzy nebo jsem já přišla pozdě?“ zeptala se Sarah

stejně

tiše, jako promluvila druhá žena.

„Je za šest minut jedna.“ Bailey pokrčila rameny a

přiblížila se k ní. „Spí?“

Sarah přikývla a uvolnila sevření. Malá dívka měla na

sobě

teplé oblečení, které ji chránilo proti lednové zimě.

„Měla by spát ještě

nejmíň

dvě

hodiny. To bude stačit.“

„A jsi si s ní jistá? Protože takhle už nemůžeme

pokračovat. Nebyla to součást plánu a je to příliš nebezpečné.

Dříve či později na to přijde.“

6

„Tomu se právě

snažím za každou cenu zabránit. Nebo to

alespoň

oddálit.“

„To není tvoje práce, Sarah. Proto tady nejsi.“

„Ne? Je stále lepší při vybírání skrytých talentů. Lepší se

v jejich vyhledávání i v přesvědčování, aby se k němu

připojili. Je lepší než my.“ Sarah si uvědomila drobné

znepokojení, které spíš rostlo, než aby se zmenšovalo

„Když už o tom mluvíme, jsme kryté?“

„Samozřejmě.Můj ochranný štít zahrnuje nás tři.“

„A co konvenční ochrana?“

„Galen mi kryje záda. Jako obvykle. Ale jakmile

odejdeme, jsi zase sama.“

„O sebe si starosti nedělám.“

„Sarah…“

„To by mohla být ona, Bailey.“

„Je jí šest let.“

„Tím spíš. Když ji nemůžeme naučit, jak se bránit, bude

strašně

zranitelná, zvlášť

někým, kdo by ji chtěl použít jako

zbraň.“

Bailey si přendala dítě, které bylo lehké, do jiné polohy a

povzdechla si. „Podívej. Jsi si jistá, že tě… neovlivnilo… co

ten člověk káže? Všechna ta proroctví?“

„My na proroctví věříme,“ připomněla jí Sarah.

„Ale ne na takové, které on káže.“

Sarah zavrtěla hlavou. „Nedělej si starosti. Nepřešla jsem

na jinou víru. Ale musím dělat všechno, abych vypadala jako

loajální členka stáda.“

„Je to čím dál těžší. Množí se odpadlíci a ztrácejí se děti.“

„Těžší než tohle?“ Sarah natáhla ruku a lehce se dotkla

dívčiných světlých vlásků. „Její matka je mrtvá. A otce jsem

neviděla už dva dny.“

Bailey sevřela rty. „To jsi ve zprávě

neuvedla.“

„Nebyla jsem si jistá, až dnes. Ale je pryč. Myslím, že se

začal moc vyptávat. Nevěřil, že jeho žena jen tak z ničeho nic

odešla od něj i od dcery.“

7

„V tom měl pravdu.“

Sarah to očekávala, ale zpráva ji stejně

šokovala. „Našli

ji?“

„Pár kilometrů

po proudu řeky. A byla už nějakou dobu

ve vodě, pravděpodobně

od noci, kdy zmizela. Nebylo možné

stanovit příčinu smrti.“

Bailey už nemusela nic víc vysvětlovat.

„A policie se vyptává?“ zeptala se.

„Musí. Ellen Hodgesová byla známá jako členka církve a

naposledy ji viděli ve společnosti jiných příslušníků

církve.

Její rodiče to vědí a jsou víc než ochotni to říct policii. Takže

jestliže ten dobrý reverend Samuel nedokáže najít Ellenina

manžela nebo její dítě, bude toho muset hodně

vysvětlovat.“

Sarah se dutě

zasmála, přestože její pocit neklidu stále

sílil. „Předpokládáš, že policajti, kteří sem přicházejí, nejsou

členy církve nebo placenými přáteli církve.“

„Blbost. Jsi si jistá?“

„Něco jsem zaslechla. Jsem přesvědčená, že by nebyl

dobrý nápad důvěřovat jakýmkoli místním bezpečnostním

složkám. Alespoň

do té doby, než je někdo na naší straně

bude mít dobřepřečtené.“

„To mi stačí. Ale Bishop z toho nebude mít velkou

radost.“

„Myslím, že ho to nepřekvapí. Věděli jsme, že ta možnost

existuje.“

„Ale tím je ta práce obtížnější. Nebo přinejmenším

mnohem riskantnější. Stejně

už je dost riskantní, když je

město tak izolované a církev tak dobře chráněná.“ Bailey si

znovu posunula dítě. „Musím to dítě

odtud dostat.“

„Wendy. Jmenuje se Wendy.“

„Ano, já vím. Neboj se, postaráme se o ni. Má rodinu,

která ji miluje a bude ji chtít.“

„Má také schopnost, kterou si stěží uvědomuje.“ Sarah

znovu natáhla ruku a něžně

se dotkla dívčiných vlasů.

„Chraňte ji. Ochraňujte její vrozený dar.“

8

„Budeme ji chránit. A ty si dávej dobrý pozor. Máš sice to

svoje báječné krytí, ale je namáhavé předstírat, že sem patříš.

Samuel nebo některý z těch jeho takzvaných poradců

by

mohl zjistit, že skrýváš víc než jen malou pochybnost o tom

dobrém reverendovi a jeho skutečných úmyslech.“

„To já vím,“ kývala Sarah. Cosi studeného se jí šířilo

tělem. Ustoupila o dva kroky a úmyslně

se vzdálila z

ochranného štítu druhé ženy. „Řekni Bishopovi a Johnovi, že

přinejmenším jeden ze Samuelových nejbližších poradců

má

nadpřirozené schopnosti. Nejsem si jistá který. Je kolem něho

vždycky skupina mužů.“

„Možná už se k Samuelovi začínáš dostávat.“

„Ne. Se Samuelem je to pořád stejné… nulové pole. Jako

kdyby tam nebyl. Alespoň

ne psychicky. Žádný pocit

osobnosti, žádná aura, žádná osobní energie.“

„To je víc než štít.“

„Já vím. Nejsem si jistá, co to je. Nikdy jsem nic

takového necítila.“

Bailey potřásla hlavou. „Opravdu jsem doufala, že se to

změnilo nebo že ses ho nějak naučila číst.“

„Pokoušela jsem se, věř

mi, zkusila jsem všecko. Ale nic.

Je doslova uzavřený sám do sebe.“

„Pořád?“

„Kdykoli jsem se dostala dost blízko, abych mohla zkusit

něco zjistit. Ale nepatřím do jeho vnitřního kruhu ani k jeho

vyvoleným ženám.“

„Ne, nepodařilo se nám dostat někoho tak blízko.“

„A já nevím, jestli se nám to někdy podaří. Ten vnitřní

kruh ho neuvěřitelně

chrání. A ať

už je ten člověks

nadpřirozenými schopnostmi kdokoli… má vynikající

ochranu, která vychází z něčeho mocného. Ale nejsem si

jistá, co můžeme dělat, jaké jsou jeho schopnosti. Může to

být cokoli.

Řekni jim, aby byli opatrní. Ať

pošlou kohokoli, musí si

dávat pozor.“

9

„Sarah…“

„Ohlásím se, až to půjde.“ Sarah se obrátila a spěchala

pryč, její štíhlou postavu téměř

okamžitě

spolkly stíny lesa.

Ozval se počátek výkřiku, přerušeného s mrazivou

náhlostí, jeho ozvěna se strašidelně

odrážela v jinak tichém

lese.

„Bailey, rychle.“ Na velkého muže se Galen sám

pohyboval zázračně

tiše, avšak to nebylo to, co ji právě

v

tomto okamžiku zajímalo.

„Sarah. Galene, musíš…“

„Já vím. Jdi do auta. Pokud tam nebudu za pět minut,

odjed.“ V ruce měl zbraň

a už vyrazil směrem k Areálu.

„Ale…“

„Udělej to.“

Bailey nebyla z těch žen, které snadno přijímají rozkazy,

ale poslechla bez dalších otázek. Sevřela spící dítě

pevněji a

soustředila se na zesílení ochranného energetického štítu,

který je obě

zahaloval. Spěchala lesem směrem k cestě

a

vozu, který tam byl ukrytý.

Galen se již dávno zdokonalil v umění pohybovat se

nehlučně

v jakémkoli terénu, ale byl si až příliš vědom, že

přinejmenším někteříztěch, kteří ho v tomto lese

pronásledují, mohou naslouchat ještě

něčím jiným než

pouhýma ušima. Přesto nedovolil, aby ho toto vědomí

zpomalilo, a šel rychle.

Naneštěstí ne dost rychle.

Znovu si pochmurně

uvědomil, že mu trvalo příliš dlouho,

než zaznamenal výkřik Sarah.

Ležela na zádech na malé mýtině, v kaluži měsíčního

světla tak jasné a chladné, jako světlo reflektoru. Utrpení,

které znetvořilo její rysy, se téměř

podobalo neskutečné,

strašidelné halloweenské masce. Její doširoka otevřené oči

hleděly přímo na něho, vyděšené a žalující.

10

Tak to alespoň

Galen viděl. Neměl nadpřirozené

schopnosti v pravém slova smyslu, ale dokázal svým

vlastním způsobem číst v lidech. I v mrtvých lidech.

Možná především v mrtvých lidech.

Poklekl vedle jejího ležícího těla, volnou rukou pátral po

pulzu na krční tepně. Zbraň

přitom držel připravenou a očima

prohledával les kolem sebe.

Nic neviděl ani neslyšel.

A Sarah byla mrtvá.

Pořád ještě

klečel vedle jejího těla a mračil se na ni.

Neměla na sobě

žádná viditelná zranění, žádné zřejmé příčiny

smrti. Dobře oblékla dítě

proti zimě, ale jí džíny a tenký svetr

skýtaly jen malou ochranu. Oblečení měla světlé, takže si byl

jistý, že nikde není krev, která by ukazovala na nějaké

poranění.

Vsunul jí ruku pod rameno, chystal se ji obrátit a

přesvědčit se, jestli není poraněná na zádech, ale zarazil se,

když si uvědomil, jak leží. Vracela se do Areálu, takže pokud

ji něco nepřinutilo, aby se obrátila a změnila směr, vypadalo

to, jako kdyby byla sražena dozadu něčím, do čeho prudce

vrazila obličejem.

Apřece na zmrzlé půdě

kolem ní s krystalky jinovatky,

zářícími v měsíčním světle, nebyly žádné známky zápasu a

nevyskytovaly se na ní jiné šlépěje kromě

těch, které patřily

jemu a Sarah. Jejich stopy, mířící k tomuto bodu. Saražiny

stopy pokračovaly dál. Ale nevracely se.

Vypadalo to, jako kdyby ji někdo o několik metrů

dál

zvedl a mrštil neuvěřitelnou silou zpátky do středu mýtiny.

Galena náhle napadlo, jestli patolog zjistí, že její kosti

jsou doslova roztříštěné, stejně

jako byly kosti Ellen

Hodgesové.

Ještě

chvíli váhal, uvažoval, jestli ji má odvézt zpátky.

Povaha jeho výcviku mu napovídala, že nesmí nechat ležet

padlého kamaráda, ale neuvěřitelně

vysoké riziko ho v tomto

případě

nutilo, aby to znovu zvážil. Někdo ji zabil a ten

11

někdo bude očekávat, že tu najde její tělo. Jestli nezůstane

tam, kde čekali…

„Sakra,“ vydechl téměř

nehlučně

a u úst se mu objevil

obláček studené páry. „Promiň,děvče. Já…“

Byl to instinkt, který mu velel dívat se jí do očí, když jí

říkal tu tvrdou pravdu. A tak se díval do mrtvých očí Sarah

Warrenové, když jí říkal, že tu bude muset nechat její mrtvé

tělo, aby je vrazi našli.

Oči se jí měnily. Zatímco se díval, pomalu se zamlžovaly,

duhovka a zorničky nejprve pohasly a nakonec se zahalily

bělmem.

Galen vidělběhem let mnoho umírajících a mrtvých, ale

něco takového neviděl ještě

nikdy. A v tomto okamžiku se

cítil zranitelný. Velice zranitelný.

Revolver ho nemůže ochránit. Dokonce mu ani

nepomůže. Nic mu nemůže pomoct.

Vytáhl ruku zpod jejího ramene, uvědomil si téměř

nepřekonatelné nutkání rychle zmizet, dostat se z tohoto

místa jakýmkoli způsobem a co nejrychleji.

Ale nebyl dost rychlý.

Už vstával a otáčel se, když spatřil ty tři muže jen pár

metrů

od sebe. Pohybovali se rychle lesem směrem k němu,

tak tiše, až to bylo nepřirozené.

Ten vpředu, vysoký muž se širokými rameny a

kamenným výrazem, měl již zbraň

připravenou, nedal mu

šanci. Velká stříbrná pistole v jeho ruce sebou trhla.

Galen ucítil, jak mu kulka vnikla do prsou ještě

dřív, než

zaslechl tlumený výstřel. Padl na zmrzlou zem a uvědomil si,

že mu zbraň

vypadává z bezvládných prstů. Nemohl dýchat,

dusil se, z úst se mu vyvalila krev s ostrou příchutí mědi.

Proboha, jaké trapné klišé. Copak si nedokážu vymyslet

něco lepšího?

Zřejmě

ne. Ústa měl plná teplého, tekutého kovu, doslova

cítil, jak mu z těla vyprchává život. Nebyl z něho vysát, jako

tomu bylo u Sarah, prostě

ho opouštěl tím, že krev vytékala z

12

rány na prsou a vsakovala se do zmrzlé půdy. Několik

krátkých vteřin hleděl na jasný měsíc, pak mu jej zastínili tři

muži, kteří se nad ním zastavili.

S námahou zaměřil zrak na toho vysokého, jehož chladný

obličej vraha už nedokázal rozeznat. Byla to jen silueta s

blyštícíma se očima, která se na něho tiše dívala.

„Ty čubčí synu,“ podařilo se Galenovi namáhavěříct. „Ty

mizerný čubčí…“

Velká stříbrná pistole sebou opět škubla, z tlumiče unikl

téměř

omluvný zvuk, podobný kýchnutí. Galen měl pocit, že

do něho vrazil vlak, všechno zčernalo a utichlo.

***

„Co když to byl policajt?“

„No a i kdyby?“ Reese DeMarco si rychle klekl a sebral

ze země

zbraň, která vypadla z natažené ruky muže, kterého

zastřelil. Když vstával, řekl nevzrušeným hlasem:

„Prohledejte ho. Podívejte se, jestli nemá průkaz.“

Muž, který otázku položil, váhavě

poklekl, ale důkladně

prohledal tělo. „Žádný průkaz,“ hlásil. „Žádný postroj ani

revolverové pouzdro. Dokonce ani etiketa na košili. Sakra,

tys ho ale trefil. Dvě

rány přímo doprostřed prsou. Já bych

byl čekal, že bude mít neprůstřelnou vestu, a mířil bych na

hlavu.“

„Pochybuju, že čekal ozbrojeného protivníka.

Pravděpodobně

to byl jen soukromý detektiv, najatý jednou z

rodin. Neměl tušení, do čeho leze.“ DeMarco palcem zajistil

ukořistěnou zbraň

a zastrčil ji do opasku na zádech.

„Amatéři.“

Třetí muž, který mlčky prozkoumával les, se ozval.

„Nevidím ani stopy po děvčeti. Myslíte, že utekla?“

„Myslím, že ji odnesli.“ Sotva ta slova opustila

DeMarcovy rty, zaslechli všichni slabý zvuk startovaného

motoru, který slábl, až docela utichl.

13

„Amatéři,“ opakoval DeMarco.

„A jsou bezcitní, nevrátili se pro své mrtvé.“ Bylo to

řečeno bez jakékoli ironie a muž, který stále ještě

klečel vedle

mrtvol, se na ně

chvíli lítostivě

koukal, než zvedl očik

DeMarcovi. „Neslyšel jsem, co Otec říkal, chce, abychom

tyhle dva přinesli zpátky?“

DeMarco zavrtěl hlavou. „Hoď

mrtvoly do řeky, Briane.

Fisku, pomoz mu. Je už skoro ráno, musíme se vrátit.“

Poslechli jasný rozkaz, dali zbraně

do pouzder a sehnuli

se, aby zvedli velkého těžkého muže se zmrzlé země.

„Přes rameno by to bylo snazší,“ řekl Carl Fisk

zadýchaně, když bojovali s mrtvou váhou. „Po hasičsku.“

„Tak to tak udělej, jestli chceš,“ navrhl mu Brian

Seymour. „Já tedy ne. Měl bych celá záda od krve a

manželka by se moc vyptávala.“

„No tak dobře. Zvedni ho, sakra. Tak, Briane…“

DeMarco se dlouho díval za oběma muži, dokud

nezmizeli v lese. Mohl sledovat jejich postup jen podle

neustávajících stížností a odfrkování. Nakonec zastrčil zbraň

do podpažního pouzdra a poklekl vedle těla Sarah

Warrenové.

Nemusel kontrolovat tep, ale stejně

to udělal. Pak jí něžně

zavřel oči, takže už nebylo vidět mrazivé bělmo. Teprve

potom ji systematicky prohledal, aby se přesvědčil, že u sebe

nemá žádný průkaz, nebo cokoli jiného, co by mohlo

způsobit problémy.

Hledal velmi důkladně, proto našel stříbrný medailon

schovaný v levé botě. Byl malý, skoro plochý, na vyleštěném

povrchu vyryté znamení blesku.

DeMarco držel medailon v dlani a díval se, jak se měsíční

světlo odráží od talismanu. Když zaslechl, jak se jeho muži

ne právě

tiše vracejí, obul Sarah botu a medailon si zastrčil

do kapsy.

14

„Ten parchant vážil snad tunu,“ prohlásil Brian, jakmile

se oba připojili k DeMarcovi na mýtině. Pořád ještě

přerývaně

oddechovali.

„Myslím, že s ní takový problém mít nebudete,“ odtušil

DeMarco.

„Máme štěstí, že řeka je hluboká a proud rychlý,“ řekl

Fisk. „Ale je to moudré, používat ji k likvidaci odpadu?“

„Ne, chytré by bylo postarat se o to, aby žádný odpad

nebyl.“ DeMarcův hlas nebyl ani tak kritický, jako ledový.

Brian se na něho opatrně

podíval a pak rychle vyzval

Fiska: „Popadni ji za nohy, já ji vezmu za ramena.“

Fisk, který se díval do očí DeMarcovi, chvíli neodpovídal.

„Jen mi pomoz, hodím si ji přes rameno,“ řekl potom. „Není

od krve, poradím si s ní sám.“

Brian neodporoval. Fisk byl na cestě

k řece, malé

bezvládné tělo ho příliš netížilo.

„Je to dobrej chlap,“ poznamenal Brian.

„Opravdu? Při jeho hlídce jsme přišli o Ellen. Teď

o

Sarah a to děvče. A já nevěřím na náhody, Briane.“

„Podívej se, já si jsem jistý, že Otec nedává Carlovi

vinu.“

„Otec má teď

na starosti jiné věci. Já mám za úkol chránit

jeho i kongregaci. Mým úkolem je dávat pozor na anomálie.

A Fisk… mi dělá starost.“

„No tak dobře, chápu tě. Dám na něho pozor, Reesi.“

„Výborně. A hlas mi cokoli neobvyklého. Cokoli,

Briane.“

„No tak jo.“

Čekali tiše na Fiskův návrat, DeMarco se upřeně

díval na

tmavou kaluž krve, která pomalu mrzla na studené zemi.

„Mám to zakrýt?“ napadlo Briana po chvíli.

„Teď

ne. Podle předpovědi počasí se blíží fronta, ráno

bude pršet. Za pár hodin tu z toho nic nezůstane.“

„A co když se nás budou vyptávat? Na Sarah a na tu

dívku?“

15

„Až se vrátíme do Areálu, půjdeš do Saražina pokoje a

sbalíš všechny její věci. Tiše. Pak mi je přineseš. Já se

postarám o věci toho dítěte. Pokud se na ně

bude někdo ptát,

odkaz ho na mne.“

„Naruší to Otcovy plány? Myslím ztráta dítěte.“

„To nevím.“

„No dobře. Jen jsem si myslel, že pokud to někdo bude

vědět, budeš to ty.“

DeMarco otočil hlavu a podíval se na svého druha. „Jestli

máš nějaké otázky, tak se ptej.“

„Já jen… uvažuju, to je všechno. O Otcových plánech.

Mluví o proroctví, mluví o konci světa, říká, že už jsme

blízko. Tak proč

se nepřipravujeme?“

„Připravujeme se.“

„Reesi, máme sotva dost zbraní, abychom vyzbrojili

ochranku Areálu.“

„Zbraně

apokalypsu nezastaví,“ odpověděl DeMarco

suše.

„Ale… přežijeme. Víc než přežijeme, bude se nám dařit

dobře. Otec to slíbil.“

„Ano. A dělá všechno, co je v jeho silách, aby se to stalo.

Věříš tomu, nebo snad ne?“

„Jistě.Přece nám nikdy nelhal. A všechna jeho proroctví

se splnila.“ Brian se bezděky zachvěl. „A co všechno

dokáže…

Ta síla, kterou dokáže soustředit na cokoli chce… Dotkl

se ho Bůh, to všichni víme.“

„Tak proč

si děláš starosti?“

Brian rozpačitě

přešlápl. „To… ty ženy, myslím. Ty nejsi

ženatý, tak nevím, jestli to chápeš.“

„Asi ne.“

Brian pokračoval, povzbuzen neutrální odpovědí. „Vím,

že je důležité posilovat Otcovo vrozené nadání. To opravdu

chápu. Rozumím tomu, tedy alespoň

trochu rozumím tomu,

proč

může získávat to, co potřebuje, od žen a ne od nás.“

16

„Ženy byly stvořeny k tomu, aby pomáhaly mužům,“ řekl

DeMarco. Hlas měl stále ještě

neutrální, skoro netečný.

„Ano, samozřejmě. A já vím, že jim to neubližuje, právě

naopak.“ Vypadalo to, jako by byl lehce nespokojený, a

rychle mluvil dál, než mohl DeMarco reagovat. „Ale ne

každá žena je schopná nebo ochotná, Reesi. Jako třeba Ellen,

Sarah a ostatní. Mají k tomu být nuceny proti své vůli?“

„Viděl jsi někdy, že byje někdo nutil?“

Brian neodvrátil oči, i když spíš cítil než viděl ty studené

oči, které ho probodávaly. „Ne, ale slyšel jsem řeči. A ty,

které nejsou ochotné… které nejsou potěšené tím, že mohou

posloužit Otcovým potřebám, vždycky nakonec zmizí. Nebo

skončí tak jako Ellen a Sarah.“

DeMarco protahoval ticho, až Brian pod jeho pohledem

opět nervózně

přešlápl, a pak uváženěřekl: „Jestli se ti nelíbí,

jak to Otec vede, nebo pokud tady nejsi šťastný, pak by sis s

ním snad o tom měl promluvit, Briane.“

Brian váhal jen chvíli, pak udělal krok vzad a zavrtěl

hlavou. „Ne. Já si nestěžuju. Otec byl ke mně

a k mé rodině

vždycky hodný. Věřím mu.“

„To rád slyším.“ DeMarco otočil hlavu, když oba

zaslechli hlučné kroky vracejícího se druha. „To opravdu rád

slyším. Připomeň

mi, že si musím promluvit s Fiskem o tom,

že musí být zticha, zvlášť

mimo Areál.“

„Jistě.“ Brian byl rád, že se ty studené jestřábí oči

zaměřily na někoho jiného. „Ale ať

už to dítě

vzal kdokoli, je

dávno pryč. Nemyslíš si, že je tu ještě

někdo jiný a

poslouchá? A dívá se?“

„Vždycky je tu ještě

někdo, Briane. Vždycky. Měl bys být

chytrý a nezapomínat na to.“

17

Kapitola dvě

Grace, Severní Karolína

T

T

essa Greyová se dívala na obě

vážné ženy, sedící naproti

ní na druhé straně

stolku. „Jste obě

velmi milé,“ zasmála

se. „Ale opravdu nemyslím…“

„Pro ženu, která zůstala sama, to není snadné,“ řekla

mladší žena. „Lidé to zneužívají. Vy už jste měla nabídky na

ten dům, viďte? Nabídky na půdu.“

Tessa pomalu přikývla.

„A byly hodně

pod tržní cenou,“ přidala se starší žena.

Nebyla to otázka.

Tessa znovu přikývla. „Podle odhadní ceny. Ale i tak

jsem byla v pokušení. Tohle místo je nad mé síly. A ceny

tady kolem klesají…“

„To říkají oni.“ Oči mladší ženy se téměř

rozhořely

spravedlivým rozhořčením. „Chtějí, abyste tomu uvěřila. Ale

není to pravda. Ta půda tady má velkou hodnotu, dokonce

ještě

větší, když na ní lidé pracují, správně

pečují o plodiny i

zvířata a vědí, co dělají.“

„Já o tom nic nevím,“ přiznala Tessa. „Jsem ráda, že

farma má správce, který ji za mne řídí stejně, jako to dělal

pro… Půda a statek patřily rodině

mého manžela, jak jistě

víte, a on o ni také nemělpříliš velký zájem. Už tady nebyl

18

celá léta, myslím, že od střední školy. Náhodou farmu zdědil

a teď

to všechno nechal mně.“

Starší žena, která se představila jako Ruth, řekla: „Církev

z vás může toto břímě

sejmout, Tesso. Může převzít správu

farmy, dokonce i ranče na Floridě. Nebudete se už muset o

nic starat. Bude to samozřejmě

pořád vaše. Naše zákony

zakazují předávat pozemkové vlastnictví církvi. Máme právo

jen na desátky v penězích, zboží nebo službách. Pokud náš

majetek a podniky vydělají víc než dost pro nás, pro naše

potřeby, a my se rozhodneme věnovat přebytek církvi, je to v

pořádku. Je to dar Otci, který se o nás stará.“

Takže čtvrtá návštěva mě

má okouzlit, pomyslela si Tessa.

Předchozí návštěvy nabízely duchovní, citovou a praktickou

pomoc církve a jejích členů, ale nezmínily se o quid pro quo,

protislužbě.

„Obávám se, že jsem nikdy nebyla příliš pobožná,“

oznámila omluvně.

Mladší žena, která měla nepravděpodobné jméno Bambi,

se naklonila vpřed a dychtivě

se ji snažila přesvědčit. „Já taky

ne. Církve, které jsem navštěvovala, když jsem vyrůstala,

mluvily jen o trestu, hříchu a vykoupení a vždycky slibovaly,

že jednou budeme odměněni, když budeme hodní.“

Tessa dovolila, aby se jí v hlase objevila pochybnost.

„A Církev věčného zatracení je jiná? Je mi líto, ale opravdu

to nezní…“

„Je úplně

jiná.“ Bambin hlas zjihl, oči jí začaly zářit

výrazem tak naprosté oddanosti, že se Tessa musela podívat

jinam.

„Bambi,“ varovala ji Ruth tiše.

„Ale ona by to měla vědět. Tesso, my věříme, že věčné

zatracení spáchají ti, kteří jsou přesvědčeni, že naším údělem

na tomto světě

je trest a pokání. My věříme, že to znevažuje

Krista a všechno to, co pro náš učinil. Hřích z nás byl sňat,

když On pro nás zemřel. Tento život nám byl dán proto,

abychom se z nějtěšili.“

19

Tessa čekala. Jak předpokládala, obličej Bambi se

zachmuřil. „Existují lidé, kteří nás za tuto víru chtějí trestat.

Lidé, kteří se bojí.“

„Čeho?“

„Bojí se Otce. Bojí se jeho nadání. Bojí se, že zná

pravdu.“

„Bambi.“ Tentokrát byl Rutin hlas pevný. Mladší žena

zmlkla a pokorně

sklonila hlavu.

Ruth oslovila Tessu s lehkým úsměvem a přátelskýma

očima. „Otec v nás všech zřejmě

vzbuzuje naprostou

oddanost. Ale prosím, přijďte a přesvědčte se sama.

Navštivte náš kostel. Bohoslužby jsou samozřejmě

v neděli a

také ve středu večer, ale kostel je fyzickým středem naši

komunity stejně

jako duchovním centrem, takže lidé tam tráví

většinu času a věnují se razným činnostem. Děti, dospělí i

mladí lidé. Budete kdykoli vítána.“

„Děkuji vám,“ řekla Tessa. „Já… budu o tom přemýšlet.“

„Udělejte to, prosím. Rádi bychom vás u nás přivítali. A

co víc, chtěli bychom vám v těchto těžkých časech pomoct.“

Tessa jim opět poděkovala a pak je zdvořile vyprovodila z

poněkud formálního obývacího pokoje k předním dveřím

rozlehlého domu. Stála v otevřených dveřích, dokud bílá

dodávka obou žen nezmizela na dlouhé příjezdové cestě, pak

dveře zavřela a opřela se o ně.

„Bishop měl pravdu,“ prohlásila. „Největší zájem mají o

floridský ranč.“

„Jo, on má otravný zvyk mít vždycky pravdu.“ Zvláštní

agentka Hollis Templetonová vyšla z místnosti vedle rozlehlé

haly a zamyšleně

dodala: „Myslím si však, že Ruth to

vyklouzlo neúmyslně. Podle toho, jak jsme to všechno

připravili, ti ten floridský statek ani nepatří. Skutečnost, že

Církev věčného zatracení o němvůbec ví, zavání důkladným

prověřováním z její strany. Většina lidí by si něco takového

nemohla dovolit. A zvlášť

ne církev.“

„Což něco naznačuje o rozsáhlosti jejich prostředků.“

20

Hollis přikývla. „To je jedna z mnoha věcí, které nám

nedělají zrovna radost. Zdá se, že ta církev je schopná opatřit

si takové informace rychle a snadno, takže ten dobrý

reverend musí mít celostátní styky.“

„Vnitřní bezpečnost?“

„Možná. Nahání mi to hrůzu. Bishop to sice neřekl tolika

slovy, ale myslím, že se obává, že je to někdo v FBI.“

„Je to snad důvod, proč

v popředí stojí Haven?“

„Jen částečně.Zněkolika důvodů

je rozumnější, když to

dělá civilní organizace, zvlášť

proto, že máme proti

Samuelovi a jeho církvi tak málo důkazů. Jejich vyšetřovatelé

se mohou dostat do míst, kam se my prostě

nedostaneme,

alespoň

ne legálně, a klást otázky. A v situaci jako ta naše je

to nejen nezbytné, ale naprosto zásadní.“

„To mi John říkal také,“ souhlasila Tessa. Lehce pokynula

hlavou na znamení pozvání a vyšla z haly.

Hollis ji následovala do velké prosluněné kuchyně

a

přikývla, když Tessa tázavě

ukázala na kávovar. „Ano,

prosím, pořád ještě

trpím pásmovou nemocí.“

Tessa hledala v ještě

neznámé špižírně

kávu a mlčela,

dokud ji nenašla. „Sláva. A proč

pásmová nemoc? Copak vy

nemáte základnu v Quantiku?“

„Většina z nás ano, ale já jsem byla v Kalifornii kvůli

jinému případu. Bishop to sice nechtělpřipustit, ale myslím,

že nečekal, že církev bude pracovat tak rychle nebo bude tak

neoblomná po prvním kontaktu s tebou. Jsi tu koneckonců

teprve pár týdnů. Podle našeho výzkumu a našich zkušeností

jim to obvykle trvá několik měsíců, než se zaměří na

potenciálního konvertitu.“

Tessa odměřovala kávu, a aniž by se na Hollis podívala,

řekla: „U Sarah to trvalo celé měsíce, že ano?“

Hollis vklouzla na barovou stoličku u kuchyňské linky,

sepnula ruce na žulové desce a zamračila se na svůj okousaný

nehet. „Ano. Ale její krytí nebylo tak lákavé jako tvoje.“

21

„Proto jste mě

sem umístili ještě

dřív, než se jí něco

stalo?“

„No, měli jsme v plánu… mít víc front, abych tak řekla.

Využít každou možnou cestu vedoucí k informacím a pokud

možno k důkazům. Nemohli jsme si být zvenku docela jistí,

jaké prostředí či jaká situace bude pro církev a Samuela

nejlákavější. A ne každý agent nebo operativec může

pracovat stejným způsobem a je schopen získat přístup do

určité úrovně

církevní hierarchie. Sarah nebyla schopná

žádným významným způsobem se přiblížit k Samuelovým

nejbližším poradcům, ale přesto dokázala sebrat cenné

informace. A dostat odtamtud pár dětí.“

„Našli ji?“ zeptala se Tessa tiše.

„Ne.“ Hollis počkala, dokud Tessa nezapnula kávovar,

podívala se na ni a zamyšleně

dodala. „Mrtvoly vždycky

vyplavou někde po proudu řeky. Dříve či později.“

„Proto ses do toho zapojila?“

„Zatáhli mě

do toho. Více méně.“ Hollisin úsměv se

poněkud pokřivil. „Když se celý tvůj život změní, vybuduješ

si nový. Ale když se to stalo mně,měla jsem štěstí, že jsem

kolem sebe měla spřízněné duše, lidi, kteří chápali, čím

procházím. Právě

tak jako ty jsi byla šťastná, že ti zkřížili

cestu.“

„Pro mě

to bylo snazší,“ řekla Tessa a dodala: „Moje

schopnosti neaktivovalo trauma.“

„Dospívání je trauma,“ podotkla Hollis.

„Jistě, určitého druhu. Ale takového se ti nedostalo.“

„V Jednotce pro zvláštní zločiny není moje zkušenost tak

neobvyklá,“ vysvětlila Hollis. „Většina týmu prošla nějakým

druhem osobního pekla a vyšla z něho se schopnostmi, které

se stále snažíme vyzkoumat.“

Tessa rozpoznala zdvořilé varování a přesunula téma

hovoru na to, nač

se Hollis výslovně

ptala. „Já jsem nenašla

spřízněné duše proto, že jsem je hledala. Bishop našel mě.

Před mnoha lety. Ale já jsem nechtěla být policajtkou, takže

22

odešel a já jsem si myslela, že tím to skončilo. Dokud se

neozvali John a Maggie.“

„A ty ses rozhodla být policajtkou bez odznaku?“

„Většinou. Prováděla jsem pátrání, ale v žádných

nebezpečných situacích jako je tahle. Ne tam, kde umírali

lidé. V téhle oblasti už našli osm těl. Zatím. Osm lidí bylo

zabito stejným způsobem. Stejným, velmi neobvyklým

způsobem.“

Hollis přikývla. „Ano, během posledních pěti let. Tedy

pokud víme. Možná ještě

víc.“

Tessa se nepohnula, ale opřela se o kuchyňskou linku a

zkřížila paže, její gesto nebylo právě

defenzivní. Hollis si

toho všimla a už přinejmenším potřetí se ptala sama sebe,

jestli John Garrett, ředitel a spoluzakladatel Haven, udělal

správnou věc, když poslal Tessu Greyovou právě

na tuto

misi.

Byla středně

vysoká, štíhlá, téměř

éterická. Tento dojem

ještě

zdůrazňovala její bledá pleť, světlé vlasy a jemné rysy,

jimž vévodily velké šedé oči. Hlas měla něžný, skoro dětský,

když hovořila, bylo to s dokonalou zdvořilostí někoho, kdo

byl vychován k tomu, aby byl zdvořilý za každých okolností.

Takže vypadala velmi zranitelně.

Samozřejmě

se očekávalo, že bude vypadat zranitelně. To

bylo součástí návnady pro církev. Bez rodiny, ztracená a

sama po náhlé, neočekávané smrti svého mladého manžela

před několika málo měsíci, zatížená obchodními starostmi,

pro které neměla dostatek znalostí, byla přesně

tím typem

potenciálního konvertity, které církev agresivně

pronásledovala.

Ale zatím ještě

nikdy tak agresivně, pomyslela si Hollis.

Alespoň

pokud věděli. Proč

to dělají?

Co měla Tessa, že to reverend Samuel a jeho stádečko

považují za tak důležité? Její ranč

na Floridě, který je pro

Samuela velmi cenný z nějakého důvodu, který nemá nic

23

společného s hodnotou půdy? Nebo nějak vycítil či jiným

způsobem objevil Tessiny jedinečné schopnosti?

To ovšem byla znepokojivá myšlenka. Pomyšlení, že by

váš trumf mohli všichni jasně

vidět, a mohli jej použít,

vyhánělo případné sázky ještě

mnohem, mnohem výš.

Vzhledem k tomu, že si byli celkem jisti tím, čeho je

Samuel schopen, mohly být takové sázky vražedné.

„Nikdy jsem ještě

nepracovala v utajení,“ vysvětlila

Tessa. „Alespoň

ne takhle, abych si musela zapamatovat celý

jiný život.“

„Rozmyslela sis to?“ zeptala se Hollis.

Tessa se tiše zasmála. „Ani ne. John mi vysvětlil situaci a

Bishop mi řekl, co se stalo loni v létě

v Bostonu a před

několika měsíci ve Venture v Georgii. Oba mi řekli, jak

nebezpečné to pravděpodobně

bude.“

Hollis nevěřila v lakování na růžovo. „Ano, pokud je

Samuel tím, čím věříme, že je, existuje značná možnost, že

ještě

několik z nás nebude naživu, než to skončí. A to ani v

případě, že vyhrajeme.“

„Ty o tom pochybuješ?“

„Chceš vědět pravdu? Jelikož vím něco o tom, čeho je

schopen, mám dost velké pochybnosti.“

Tessa se zamračila. „Je to proto, že ses s ním už utkala?“

„Ne tak docela. Dokonce ani nepřímo. Jen mě

chtěl

odstranit z cesty. Bishop si myslí, že se bojí médií, a proto na

mne nasadil v Georgii svého oblíbeného zabijáka.“

„Proč

byse měl Samuel bát médií?“

„Zamysli se nad tím. Kdybys měla na svědomí dvanáct

brutálních smrtí, asi by tě

příliš nenadchlo, že máš blízko

sebe někoho, kdo by mohl otevřít dveře a dovolit tvým

obětem, aby k tobě

přišli na velice znepokojivou návštěvu.“

„To asi ne.“

„Ne. Na Samuelově

místě

by se mi to taky nelíbilo.

Myslíme si, že to je ten důvod. Sice nemáme důkaz, ale dává

to smysl.“

24

„Ale to je jediná schopnost, o které jsme si téměř

jisti, že

si ji nepřeje. Pokud je tím, kým si myslíme, že je.“

„To je sázka na jistotu. Můj polovzdělaný odhad je, že se

reverend bojí zjistit, že spolu s duchy přijdou i všechny

ostatní nástrahy posmrtného života, v nějž mnozí z nás byli

vychováni věřit. Odpovědnost. Poslední soud. Trest.“

„Opravdu?“ zeptala se Tessa. Pokud by to někdo mohl

vědět, tak médium.

„Ano,“ odpověděla Hollis prostě.

„Peklo?“

„Určitá jeho verze. Alespoň

pro stvůry jako je on. A není

to ironické? Jediná věc, o které by reverend Samuel mohl ze

své kazatelny kázat zcela přesvědčivě

a čestně, je pravda o

posledním soudu. A to je právě

jediná věc, kterou jeho církev

po dvacet let jasně

popírá.“

Washington, D. C.

„Tak to je jeho Achillova pata?“ Senátor Abe LeMott

seděl nehybně

u svého psacího stolu, ruce sepnuté na čistém

pijáku, a studoval muže na jedné ze židlí pro návštěvníky.

„Alespoň

si to myslíme.“ Zvláštní agent Noah Bishop

seděl stejně

nehnutě, jeho upřený pohled byl však ostražitější.

„Měl obrovskou šanci zmocnit se schopností jednoho z

našich nejsilnějších médií. Místo toho se ji však pokusil

zavraždit.“

„Byla však také návnadou v pasti, nebo ne? Ve vaší

pasti.“

„Nejsme si tak docela jisti, jaký byl jeho konečný cíl.

Víme jen, co se stalo. Dani byla ta, na koho zaútočil, ta, jejíž

schopnosti se pokusil si přivlastnit pravděpodobně

proto, že

věděl, že takové schopnosti je možné použít jako ofenzivní

zbraň. Po nás ostatních nešel asi proto, že věřil, že nejsme tak

zranitelní. Možná si současně

dokáže vzít jen jednu

schopnost, nebo měl v oné době

takové omezení. Snad to

25

byla jen zkouška naší síly. A naší slabosti. A možná nebyly

naše schopnosti pro něho důležité, protože už měl jejich

vlastní verzi.“

„To je příliš mnoho pochybností.“

„Já vím. Varoval jsem vás, pane senátore, že pokud

chceme celou pravdu, nebudou rychlé a snadné odpovědi.

Ale dostali jsme muže, který vlastníma rukama zavraždil vaši

dceru.“

„A vy věříte, agente Bishope, že muž, který ovládá druhé

a nutí je, aby jednali podle jeho vůle, je méně

vinný?“

„Vy víte, že ne.“ Naopak nese větší vinu.

„Pak tedy také víte, proč

se nemohu spokojit se zavřením

toho odporného stvoření, které teď

drápe stěny své cely.“

Bishop přikývl. „Můžete mi věřit, pane senátore, že chci

dostat muže, který za tím vším stojí, stejně

naléhavě

jako vy.“

„Já vám věřím.“ LeMottův úsměv ani nestál za námahu.

„Je to první opravdová hrozba, které čelíte?“

„Jednotka pro zvláštní zločiny…“

„Přestála v minulých letech mnoho hrozeb. Nemíním to

nijak zlehčovat nebo jakkoli snižovat vaše zásluhy. Jednotka

pro zvláštní zločiny čelila zlu v různých podobách, včetně

mnoha zabijáků, a obvykle je porazila. To oba víme. Ale toto

je jiná hrozba. Mnohem nebezpečnější hrozba pro vás i vaše

lidi. Podle všeho chce ten zabiják proti vám použít vaše

vlastní nástroje, vaše vlastní zbraně.Apřestože vás je proti

němu víc, jeho výhodou je skutečnost, že je vlastně

jedno,

kolik agentů

proti němu vyšlete.“

„Tady nejde jen o počty agentů, pane senátore, jde o

jejich výcvik a dovednosti.“

„A jejich schopnosti proti jeho? Schopnosti, které

potřebuje? Schopnosti, které si zřejmě

dokáže od nich vzít

násilím, aniž by se jich dotkl, a pak použít těch schopností

proti nim?“

„Nevíme, čeho je schopen. Ale to, co se stalo v Georgii,

ho snad přinejmenším naučilo, že nemá schopnosti ani sílu

26

vzít si, cokoli si přeje. Má stejná omezení jako my všichni.

Slabosti. Je zranitelný. V žádném případě

není všemocný.

Ani nepřemožitelný.“

„V to můžeme oba jen doufat. Ale zdá se jasné, agente

Bishope, že váš nepřítel vás zná nejméně

tak dobře, jako vy

znáte jeho, možná lépe, zvlášť

jestli sledoval a pozoroval

agentku Templetonovou tak dlouho, jak tomu nasvědčují

fotografické důkazy, které jste objevili ve Venture.“

„Nevíme, jestli sledoval i jiné členy Jednotky.“

„Ale nevíte ani, že je nesledoval.“

„Ne. Když na to přijde, nemůžeme si být docela jisti, že je

sledoval zrovna on. Ty fotografie mohl udělat nějaký

soukromý detektiv, kterého si za tím účelem najali.“

„Soukromý detektiv, který by byl tak hloupý, aby si

neuvědomil, že jeho cílem jsou agenti FBI?“

„Proto jsme možná našli jen snímky Hollis. Ať

už to byl

kdokoli, přišel zřejmě

na to, že je příliš riskantní sledovat a

fotografovat agenty federální vlády.“

„Další pochybnosti.“

Bishop si intenzivně

uvědomoval, že jedná s mocným

mužem, kterému v životě

nezbylo nic jiného než hluboký

zármutek a vášnivá touha po pomstě.

Už ne spravedlnost pro zavražděnou dceru. Abe LeMott

chce pomstu. Za ztrátu své dcery. Za ztrátu své ženy. Za

zničení svého života.

To z něho dělalo stejně

nebezpečného muže, jako byl ten,

kterého oba chtěli.

Bishop proto volil svá příští slova velmi opatrně. „Ať

už

ví o členech Jednotky pro zvláštní zločiny cokoli, my víme,

že má přinejmenším jednu slabost, jedno zranitelné místo. A

kde je jedno, budou i jiná. To platí o každém zločinci, o

každém zlu, s nímž jsme kdy bojovali. Platí to i pro Samuela.

Najdeme jeho slabiny. A najdeme způsob, jak jich využít.“

„Dřív než ztratíte další lidi?“

„To nevím. Doufám.“

27

LeMott přimhouřil oči. „Nemáte tušení, jak to skončí,

nebo snad ano? Vy a vaše žena?“

„Ne. Nemáme.“

„Ale to vás nemůže zastavit.“

„Ne.“

Senátor vyčaroval další úsměv, tak slabý jako ten dřívější,

ale tentokrát se mu oči tvrdě

leskly. „Víc bych asi nemohl

chtít, co?“

Bishop mlčel.

„Věřím, že mě

budete informovat, agente Bishope.

Opravdu to oceňuji.“ LeMott nevstal ani mu nepodal ruku,

ale bylo jasné, že setkání je u konce.

„Samozřejmě, pane senátore.“

Bishop nečekal, až ho někdo vyprovodí. Po tolika

měsících znal cestu. Vždycky zvolil tu nejméně

nápadnou,

která nevedla kolem senátorovy sekretářky nebo jeho

asistenta. Dveře vedly do krátké, málo používané předsíně,

která ústila do mnohem širší, jasnější a používanější haly.

Chodili tam lidé, někteří nesli aktovky nebo složky, mnozí

mluvili do mobilů

a všichni se tvářili důležitě.

Vysoká krásná bruneta s ocelově

modrýma očima stála

napůl skrytá za vysokou rostlinou na podstavci. Když Bishop

vešel do rušné haly, viděl, že otevřela pouzdro na průkaz,

které držela v jedné ruce, a ukázala odznak zřejmě

zklamanému mladému muži. Její obdivovatel ustoupil o dva

kroky, viděl, že se blíží Bishop, pokusil se o úsměv a rychle

pokračoval v cestě.

„Nikdy nepoznám, jestli to dělá ten odznak nebo snubní

prsten,“ pronesla Miranda zamyšleně, když se k ní Bishop

připojil.

„Asi obojí. Vždycky držíš odznak v levé ruce, takže vidí

oboje.“

28

„Pokud je to odradí, tak je to jedno. Máš vůbec tušení,

kolik ženatých mužů

v této budově

touží po menším

dobrodružství?“

„Radši to vědět nechci.“ Bishop ji vzal za ruku a zapojili

se do davu, který se pohyboval k jednomu z hlavních

východů. „Utěšuje mě

jen to, že má divoká žena nejenže

nemá zájem a umí číst myšlenky, ale zároveň

má černý pás a

výborně

střílí.“

„To je pravděpodobně

odradí.“

„Pokud myslí jakoukoli částí těla severně

od opasku, tak

ano.“

„Nezbývá nám než doufat. Tohle je vládní budova.“

Jejich hlasy zněly trochu pobaveně

a zcela přirozeně

a

nikdo, kdo by neměl telepatické schopnosti, by nepoznal, že

právě

probíhá mnohem důležitější a mnohem vážnější

rozhovor.

Jak to s ním vypadá?

Bůhví.

Nevyznáš se v něm?

Ne dost dobře, pokud jde o podrobnosti, je to s ním čím

dál těžší. Už mi ani nepodá ruku, nemyslím, že je to jen tím,

že postupujeme pomalu. Ale mám dojem, že senátor už došel

tak daleko, kam až ho jeho peníze a styky mohly dostat.

Vsadil bych se, že má někoho na policii v Severní Karolíně.

A co církev?

Ví o Samuelovi od října. Sakra, nikdy jsem mu to jméno

neměl dávat.

Musel jsi. Neměl jsi na vybranou.

Snad. Teď

už je to stejně

jedno. LeMott měl téměř

tolik

času jako my, aby dostal někoho dovnitř. Pokud se mu to

nějak podařilo…

Pokud ano, nebyl by už Samuel mrtvý?

Ne nutně.Ať

už by to byl kdokoli, mohl by mít příkaz

sbírat informace, než dojde k něčemu trvalejšímu. LeMott

29

chce pomstu, chce, aby to bolelo. Musíš poznat svého

nepřítele, když mu chceš způsobit co největší bolest.

Záleží mu vůbec na tom, že máme uvnitř

své lidi? Lidi,

kteří riskují život, aby dostali muže odpovědného za smrt jeho

dcery?

Myslím, že je mu to jedno.

Tak už nemáme o moc víc času.

Ne. To nemáme.

Bishop sevřel pevněji ruku své ženy a oba spěchali ven z

budovy.

30

Kapitola tři

Grace, Severní Karolína

T

T

ělo se zachytilo o napůl ponořený kmen stromu, který v

létě

srazil blesk. Trochu se v proudu pohupovalo, pomalu

se převalovalo ze strany na stranu. Kolem částečně

ponořeného obličeje povlávaly dlouhé hnědé vlasy, obscénně

ladné ve vodě, jediný náznak někdejší krásy.

Teď

už na ní nebylo nic krásného.

Vzhledem k rychlému říčnímu proudu bylo štěstí, že se

tělo mělo na čem zachytit dřív, než by skončilo o mnoho

kilometrů

dále po proudu, kde je voda mělčí a kde obvykle na

malebných březích táboří výletníci.

Ne že by jich tam teď

v lednu bylo moc, pomyslel si v

duchu Sawyer Cavenaugh, když si prohlížel mrtvou ženu.

Ale pořád ještě

bylo pár vytrvalců

vyhledávajících přírodu v

době, kdy není tak přeplněná. Většinou si s sebou brali i děti.

Tělo bylo opuchlé, zjizvené šrámy a jinými posmrtnými

zraněními, způsobenými drsným putováním několik

kilometrů

po proudu řeky. Byl to tak strašný pohled, že i

ostřílenému policajtovi a šéfovi policie by mohl způsobit

noční můry.

Jako kdyby toho už neměl na starosti víc než dost.

31

Sawyer se narovnal a šel kousek dál, kde stál jeden z jeho

strážníků

s nešťastným civilistou, který mrtvolu objevil.

„To už je vaše druhá, že, Pele?“

„Přísahám, že tudy už nikdy nepůjdu s Jakem na

procházku,“ prohlásil Pel Brackin pohnutě. Jednu ruku měl

na hlavě

klidného, čokoládově

hnědého labradora, sedícího

po jeho boku. „Ještě

pár takových a bude z něj pes na

vyhledávání mrtvol. Proboha, Sawyere, co se to tam nahoře

děje?“ Ukázal hlavou směrem proti proudu.

„Tam nahoře?“

„Nahoře v Areálu. Nejednejte se mnou jako s idiotem,

vyháněl jsem tě

ze svého jabloňového sadu, když ti ještě

teklo mlíko po bradě.“

Sawyer si povzdechl. „Je něco, co byste mi mohl říct a co

by mi mohlo pomoct zjistit, jak k tomu ta žena přišla?“

„Vím jedině

to, že jsem ji našel.“

„Neslyšel nebo neviděl jste tady něco neobvyklého?“

„Ne, nic jiného než tady normálně

kolem denně

vidím.

Ačkoli…“

Sawyer chvíli počkal, než se zeptal. „Ačkoli co?“

Brackin se volnou rukou poškrábal v zátylku. „Nevím,

jestli to s ní má něco společného. Nebo s tou druhou ubohou

ženou minulý týden.“

„To už nechte na mně. O co jde, Pele?“

„No… o zvěř.“

Sawyer pozvedl obočí. „O zvířata?“

„Vlastně

o to, že jich tu je málo. Jake a já obvykle vídáme

během našich ranních procházek spoustu zvířat. V posledních

týdnech, od svátků, už jich tolik není.“

„Zatím byla mírná zima,“ přemýšlel Sawyer nahlas.

„Není moc chladno, skoro žádný sníh.“

Brackin přikývl. „Během takové zimy se obvykle vidí

spousta zvěře. Srnci, lišky, králíci, veverky. A hodně

mývalů

a vačic. Někdy se sem z hor zatoulají i divoká prasata. A

mnoho ptáků. Ale… teď, když o tom tak přemýšlím, jsou

32

ptačí krmítka mé ženy skoro prázdná. Dokonce se neobjevují

ani hrdličky a kardinálové a těch máme obvykle v zimě

plnou

zahradu.“ Pokrčil rameny, najednou pocítil tíseň. „Jak jsem

řekl, pravděpodobně

to nemá s těmi mrtvolami nic

společného. Ale stejně

je to divné.“

„Tak dobře. Ještě

něco jiného?“

„Ne. Zavolám, jestli si ještě

na něco vzpomenu. Ale jak

už jsem řekl tady Robin…“

„Policistka Keeverová, prosím, Pele,“ zaprotestovala.

„No tak tedy policistka Keeverová. Pak tedy jsem pro vás

pan Brackin.“

Zakoulela očima, ale pak zachytila Sawyerův pohled a

uklidnila se. „Správně. Promiňte, pane Brackine.“

Spokojeně

se usmál. „Řekl jsem jí všechno, na co jsem si

vzpomněl, od chvíle, kdy Jake začal štěkat a já jsem uviděl

tělo.“

„Není to příjemná otázka, ale předpokládám, že jste ji

nepoznal?“ zeptal se Sawyer.

„Sakra, Sawyere, takhle by ji nepoznala ani její vlastní

matka.“

„Musel jsem se zeptat.“

„Tak jo. I kdybych ji někdy dřív viděl, teď

bych ji

nepoznal. Podívej, už můžu jít? Přece víš, kde posledních

šedesát let bydlím a nevypadá to, že bych šel jinam než

domů. Zebou mě

nohy, chci si dát kafe a Jake chce snídani.“

Sawyer přikývl. „Tak jděte. Promiňte, že jsem vás

zdržel.“

Se zavrčením, které se mohlo vykládat jako poděkování,

zamířil Brackin po proudu k svému domu. Na mrtvolu v řece

se už ani nepodíval.

„Zvěř,“ zamumlal Sawyer jen tak pro sebe.

„Prosím?“

„Nic.“ Pak mírně

dodal. „Robin, jestli chceš, aby tě

lidi

brali vážně, pomohlo by, kdyby ses chovala profesionálně.“

„Já vím. Promiňte, šéfe.“

33

„Říkám jen, že bych nerad litoval, že jsem tě

uvolnil pro

práci v terénu.“

Přikývla, na tváři teď

měla mírně

nervózní výraz.

Její tvář

je otevřená kniha, uvažoval Sawyer, prozrazuje

její myšlenky i její pocity. To usvědčovalo ze lži stereotyp o

nevyzpytatelnosti Asiatů, protože Robin se narodila v Číně.

Keeverovi ji adoptovali, když jí byly tři roky, a vychovali ji v

tradicích, které měly k těm asijským velmi daleko. Vyrůstala

v jižanském venkovském prostředí, takže o dvacet let později

měla čistě

karolínský horský přízvuk, způsob vyjadřování,

který by pravděpodobně

její předky vyděsil, a mírný komplex

z toho, že byla jiná než ostatní.

O tom by Sawyer mohl vyprávět.

Ale řekl jen: „Myslím, že Pel neviděl nic, co by nám

mohlo pomoct.“

„Tvrdí, že se k tělu nepřiblížil blíž než na tři metry. A na

břehu nejsou žádné otisky bot, což to potvrzuje,“ hlásila

mladá zástupkyně

rychle. „Ely se rozhlédl kolem, zatímco

jsem čekala s panem Brackinem, ale nenašel vůbec nic

neobvyklého.“

Sawyer se podíval kolem ní na mělký břeh, kde byly

vedle cesty zaparkované jejich hlídkové vozy a všiml si

Robinina bývalého partnera, policisty Elyho Averyho. Ten se

opíral bokem o policejní auto a zjevně

se snažil, aby

nevypadal znuděně.

O kousek dál byl zaparkovaný další policejní vůz, který

mělzřejmě

zabránit v přístupu zvědavcům, kteří se však

neobjevili. Oba policisté v něm, Dale Brown a Donald Brown

(nejsme příbuzní, zdůrazňovali vždycky), se tvářili stejně

znuděněči nezúčastněně.

Práce kriminalisty je nebaví a nemají o ni zájem, řekl si

Sawyer a znovu se podíval na Robinin vážný, mladý obličej.

Je chytrá, víc než schopná a ctižádostivá. To už věděl delší

dobu.

34

Ale co je v této chvíli důležitější, je plně

soustředěná na

svou práci a nesmírně

zvědavá. To je dobře.

Protože on potřebuje veškerou pomoc, kterou může

dostat. Za léta policejní služby v malém městě

ho nic ani

zdaleka nepřipravilo na podobnou situaci.

„Volala jsem na stanici, jakmile jsem sem přišla,“

pokračovala Robin, „ale nemáme žádné zprávy o

nezvěstných osobách, které by se podobaly… no, o žádných

nezvěstných ženách odnikud v našem okrese.“

„Jo, já jsem to taky kontroloval.“ Ale poslední nezvěstná

žena se objevila na stejném úseku řeky ani ne o týden dříve a

vypadala stejně

otřesně

jako tato. Takže Sawyer začal

uvažovat o spojitosti mezi oběma případy.

Víc než uvažovat. Podle jeho zkušeností náhody

neexistují.

Robin o tom přemýšlela stejně. „Myslíte si, že by mohla

být z Areálu, jak naznačil pan Brackin? Z církve?“

„Myslím si, že byla v řece dost dlouho na to, aby si někdo

všiml, že je pryč.“

„A jelikož to nikdo neohlásil…“

„No, reverend Samuel a jeho ovečky nikdy nehledají

pomoc mimo Areál. Možná měli nějaký ošklivý incident a

snaží se to vyřešit sami.“

„Zabiják v církvi?“

„Možná.“

„Nebo?“ Robin se na něho upřeně

podívala.

„Nebo možná má církev nějakého nepřítele. Velmi, ale

velmi naštvaného nepřítele.“

„A ten si vylévá zlost na ženách?“

„Pohřešují se taky dva muži, pamatuješ? Těla jsme sice

nenašli, ale to neznamená, že neskončili stejně

jako tyhle

ženy.“

Robin přešlápla z nohy na nohu. „Šéfe, je to pravda o té

ženě

minulý týden? Že Ellen Hodgesová byla… že ji někdo

umlátil k smrti?“

35

„Státní patolog ještě

neskončil pitvu. Jeho úřad je obvykle

o šest týdnů

pozadu.“

To Robin neodradilo. „No dobře, ale doktor Macy přece

prohlédl tělo dřív, než je poslali do Chapel Hill.“

Sawyer přikývl. Přemýšlel, kde k čertu je v tomto

okamžiku jejich okresní patolog, protože už tu měl dávno být.

„Co bylo v jeho zprávě?“ naléhala Robin.

„Opravdu to chceš vědět?“ Čekal, až souhlasně

přikývne,

pak pokračoval: „Doktor ve své zprávě

doporučil, abychom

tělo odeslali hlavnímu státnímu patologovi, který má

mnohem lepší vybavení než my, protože rentgenové snímky

mu ukázaly, že měla zlomené doslova všechny kosti v těle.

Byly téměř

napracha přitom neměla na těle žádné stopy,

které by naznačovaly, jak k tomu došlo.“

Tessa Greyová odkládala návštěvu Církve věčného

zatracení tak dlouho, jak se odvážila. Toto váhání bylo podle

mnohem zkušenější Hollis zatím v její prospěch.

Zatím.

„Ale musíš tam jít,“ řekla Hollis brzy odpoledne toho dne,

kdy našli v řece tělo Sarah Warrenové.

Tessa s tím ještě

bojovala, nebylo to snadné. Byl to její

první úkol v případě, kdy její spolupracovnice v Haven přišla

o život, i když k tomu nedošlo poprvé.

V sázce bylo mnoho.

Tessa to přijala, pochopila. Žádný agent se nepřipojil k

organizaci, aniž by ho předtím John a Maggie Garrettovi,

spoluzakladatelé a spoluředitelé Haven, a Bishop, další

spoluzakladatel a šéf Jednotky pro zvláštní zločiny FBI,

opakovaně

nevarovali. A to byli lidé, kteřívěděli lépe než

kdokoli jiný, jakou cenu by mohli zaplatit vojáci v této válce.

To bylo to nejhorší na smrti spolupracovníka, ono drsné

připomenutí, že tohle je válka, že lidé mohou umřít a

skutečně

umírají v bitvách, o nichž věřili, že je nutné je

vybojovat. Nikdo z nich nebyl žádný superhrdina a

36

skutečnost, že byli senzibilové, že měli nadpřirozené

schopnosti, neznamenala, že jsou nezranitelní. Často tomu

bylo právě

naopak.

V závislosti na schopnostech a individuálních

zvláštnostech to mohla být přinejlepším slabost a

přinejhorším aktivní nevýhoda, zvlášť

vpřípadě

méně

obvyklých či dokonce jedinečných schopností, především u

agentů, jejichž schopnosti byly nepředvídatelné či nestálé.

Naneštěstí bylo takových agentů

mnohem víc než těch,

kteří své schopnosti lépe ovládali.

Tessa si nebyla jistá, do které skupiny patří, protože její

vlastní schopnosti ještě

neprošly zkouškou v boji. Věděla, že

jsou přesvědčeni, že má vynikající kontrolu, ale kdo ví, co se

může stát za extrémních a nebezpečných okolností? Naučili ji

zacházet s pistolí a měla povolení na nošení skryté střelné

zbraně. Ale nemůže jít do Církve věčného zatracení se zbraní.

Naopak, musí vypadat a jednat jako nesmírně

zranitelná žena,

která je zralá na to, aby ji ovládli silnější lidé silnější mysli.

Hrozná představa, zvlášť

proto, že si nebyli jisti, jak

reverend Samuel získal zdánlivě

neomezenou kontrolu nad

svým stádečkem. Pokud používá k jejich kontrole psychické

schopnosti, nemůže Tessa vědět, jestli stejný způsob kontroly

nebude platit i na ni.

Dokud nevyzkouší svůj ochranný štít tím, že jej vystaví

církvi a Samuelovi.

„Pravděpodobně

tam bude policie,“ namítla konečně.

„Třeba ne. Tělo ještě

neidentifikovali.“

„Ale my ano.“

„Jo. Je to Sarah, o tom není pochyb.“

„Viděla jsi…?“

„Jejího ducha? Ne.“ Hollis se zamračila. „Jen málokdy

vidím duchy členů

týmu, nebo jiných lidí, které znám. Ráda

bych věděla proč.“ To nebyla otázka, jen potvrzení toho, že

vesmír se chová velmi svévolně.

37

Tessa chvíli čekala, než se zeptala. „Jak si můžeme být

jisti, že to bylo tělo Sarah?“

Hollis odsunula své úvahy téměř

fyzickým gestem.

„Doufáš, že jde o chybu při identifikaci? Tak nedoufej.

Máme tam v oblasti ještě

někoho, totožnost se potvrdila.“

„Někým, koho zřejmě

nemám znát.“

„Co nevíš, to nemůžeš prozradit,“ trpělivě

zdůvodnila

Hollis. „Já dokonce ani nevím, kolik našich agentů

na tom

případě

pracuje. A právě

teď

je mi to jedno. Někdo zabíjí lidi,

a to tak surově, že jsem to ještě

neviděla. A tak

nevysvětlitelným způsobem, že jsem to taky ještě

neviděla. A

všechno, co víme nebo si myslíme, že víme, ukazuje na to, že

je za to zodpovědný reverend Samuel. Myslíme si, že provádí

ty vraždy tak, že nepoužívá jinou zbraň

nebo nástroj než sílu

své mysli, že používá paranormální schopnosti, které jsme

nedokázali zjistit, tím méně

definovat a pochopit. Nevím, jak

to působí na tebe, ale mě

to děsí k smrti.“

„Já jen… Netušila jsem, že paranormální schopnosti

takové mohou být. Že mohou být použity jako zbraň.“

„Je to neobvyklé, ale máme přinejmenším jednoho

agenta, který dovede soustředit a zaměřit energii tak, že z ní

udělá destruktivní sílu. A Haven má přinejmenším jednoho

agenta, který to také dokáže.“

„Takže jestli máme na naší straně

dva…“

„No, na té druhé straně

mají také nejméně

dva. Máme

důkazy o tom, že v minulosti měli takové paranormální

schopnosti někteří opravdu zlí a zvrhlí muži, kteří s nimi

dokázali děsivě

pozoruhodné věci. Podívej se, my jsme zatím

neodhalili ani naše vlastní možnosti. Ale dává to smysl. V

nesprávných rukou a ze špatných pohnutek mohou být

přinejmenším některé paranormální schopnosti zneužity.

Usměrněná temná energie může být mocnější než cokoli

jiného, co jsme dosud zažili.“

„A je možné ji použít k zabíjení. Ale proč?“

38

„To je otázka, na kterou zoufale potřebujeme odpověď,

Tesso, zvlášť

proto, že zatím nemáme žádné přímé důkazy,

které by ukazovaly na Samuela a jeho církev, žádné důkazy,

které by obstály u soudu. Víme toho velice málo, ale z

rozhovorů

stěmi několika málo zběhy víme, že Samuel si

vybudoval církev, protože před více než dvaceti lety prožil

nějaké trauma. Něco tak tajemného nebo strašného, že ani ti

zběhové o tom nemohou nebo nechtějí mluvit. Ať

už to bylo

cokoli, navždy ho to změnilo.“

„Problém je, že nevěříme, že by na začátku byl příliš

vyrovnaný. Nevíme to jistě, protože základní informace,

které o něm máme, jsou útržkovité. Nemůžeme najít ani

spolehlivý křestní list, našli jsme jen šest falešných. V

každém případě

měl v mládí několik nedorozumění s policií.

Jako dítě

asi taky nezažil moc dobrého. Jeho matka byla

zřejmě

prostitutka, a to ne právě

luxusní.“

„Tomu se opravdu dá říct pohnuté dětství,“ podotkla

Tessa.

„To jo. Nenašli jsme záznamy o jeho školní docházce,

takže pokud vůbec chodil do školy, nejspíš nepravidelně

a

sporadicky. Nenašli jsme žádné důkazy, že by zakládal ohně,

mučil zvířata nebo projevoval jiné známky rodící se

psychopatie, ale máme o něm tak málo spolehlivých

informací, že nemůžeme vyloučit nic.“

„Kromě

toho, že vyrostl ve vůdce sekty.“

„Kromě

toho,“ souhlasila Hollis.

Tessa potřásla hlavou. „Přečetla jsem toho hodně

o

sektách a jejich vůdcích, když jsem dostala tento úkol.

Normální, tuctoví vůdci bez psychických schopností nahánějí

hrůzu. Vzory jejich chování, rostoucí paranoia, odloučenost,

potřeba ovládat a kontrolovat své následovníky, a způsoby,

jakými to dosahují, to všechno je tak…“

„V mnoha případech smrtelné. A určitě

v tomto případě.

Víme, že se z Areálu během minulého roku ztratilo několik

žen a mužů, dokonce i dětí. Všichni zmizeli beze stopy.

39

Nikoho z nich církev ani její členové neohlásili jako

pohřešovanou osobu. A my nevíme proč. Proč

byli cílem

vlastní lidé, a proč

právě

tito konkrétní lidé.“

Tessa se zamračila. „Možná provádí redukci. Zbavuje se

plevele, těch, kterým nemůže důvěřovat.“

„Opravdu by to tak mohlo být. Až na to, že to

nevysvětluje ty děti.“

„To ne. Víme jistě, že se pohřešují i děti?“

„Naprosto jistě. Místní policie nedostala žádná hlášení,

ale my jsme si jisti.“

„A nemluvíme o dětech, které dostala ven Sarah?“

Hollis zavrtěla hlavou. „Ne. Divné na tom je, že rodiče

přinejmenším dvou pohřešovaných dětí jsou stále ještěčleny

církve, nebo alespoň

jeden z rodičů. Nejenže neohlásili

zmizení dětí, ale zdá se, že je ani nepostrádají.“

„Cože?“

„Buď

si to nepamatují, nebo je jim to jedno. Myslím, že je

to ten první případ. A my nemáme tušení, jak je to vůbec

možné. Jestli Samuel dokáže ovlivnit paměť

lidí, dokonce tak

hluboce zakořeněnou a citlivou paměť, jako je paměť

na

dítě…“

Nemusela ani dokončit větu.

Tessa se zhluboka nadechla a pak pomalu vydechovala,

snažila se potlačit mrazení, které jí pronikalo do kostí.

„Předpokládám, že ti zmizelí lidé, včetně

dětí, nebyli všichni

senzibilové?“ zeptala se.

„To nevíme jistě, ale pokud jsme mohli dosud zjistit, tak

mezi zmizelými a zavražděnými lidmi byla senzibilní jenom

Sarah. Pokud zjistil, kdo a čím je, tak to vypadá, že je

dokonce ještě

mnohem silnější, než si myslíme. To znamená

ještě

mnohem nebezpečnější.“

Oficiálně

se děti Církve věčného zatracení učily doma.

Neoficiálně

se často během dne účastnily aktivit,

kontrolovaných církví. Stejně

jako dospělí, kteří si zvolili

40

toto útočiště

před světem, i děti měly jedinečný vnitřní život,

který by se lidem zvenčí zdál podivný.

Někteří z dospělých členů

církve by jej také považovali za

podivný. A víc než znepokojující.

Protože ne všechny děti věřily.

Aněkteré z nich se bály.

„Myslíte si, že Wendy utekla?“ Brooke mluvila tiše, její

hlas mohla zaslechnout jen malá skupinka kolem

piknikového stolu na krytém hřišti. Skupina pilně

sbírala

četné hračky, zanechané tam menšími dětmi, které teď

odváděli směrem ke kostelu.

„Myslím, že ano,“ řekla Ruby stejně

tiše. Držela otevřený

látkový pytlík, aby do něj Cody mohl dávat kostky s písmeny

abecedy. Pracoval a přitom řekl: „Jo, ale Sarah se to asi

nepovedlo.“

Ruby a Brooke se na sebe podívaly a pak obě

upřely oči

na tmavého chlapce s vážnýma očima.

V odpovědi na jejich nevyslovenou otázku prostě

vysvětlil: „Už ji necítím.“

„Jsi si jistý?“ Hunter byl čtvrtým členem malé skupinky a

její uznávaný vůdce, přestože jako jedenáctiletý z nich byl

nejmladší. „To, že jsme ji neviděli, neznamená, že je pryč.

Tedy, opravdu pryč, mrtvá. Má přece ochranný štít. Všichni

jsme to cítili.“

„Já už teď

necítím ani to. Vy ano?“ zeptal se Cody.

Hunter se zamračil, soustředil se na sbírání malých

plastikových kousků

stavebnice miniatury mléčné farmy.

„Ne. Ale myslel jsem si, že jsem to jen já. Protože teď

už

necítím skoro nic.“

Brooke potlačila slzy. „Chtěla jsem požádat Sarah, aby

mě

příště

dostala ven.“

Ruby namítla: „Nemáme vědět, že někoho dostala ven,

Brooke. Nemáme vědět, že tu byla proto, aby špehovala.“

„Já jsem to nikomu neřekla.“

41

„To, žes to nikomu neřekla, neznamená, že to někdo

neví“ zamumlal Cody.

„Byla jsem opatrná. Vždycky jsem opatrná. Ale je to čím

dál těžší. Už tady nemůžu zůstat. Moje teta Judy bydlí v

Texasu a nemá ráda církev. Vím, že by mě

nechala u sebe

bydlet.“

„A co tvůj tatínek a maminka?“ zeptal se Hunter.

„Co s nimi má být?“ Brooke se upřeně

dívala na pastelky,

které ukládala do plastikového pouzdra. „Oni církvi věří.

Věří Otci. Nikdy odtud neodejdou.“

Po chvíli se ozval Cody. „Moje maminka už si není tak

jistá. Začíná se bát.“

„Ví, že to cítíš?“ zeptala se ho Ruby.

„Ne. Předstírá, že všechno je pořád stejné.“

„Neříkej jí to,“ varoval Hunter. „Nesmíme to rodičům

říct. Nemůžeme jim říct, co víme, ani co cítíme. Musíme to

skrývat. Všichni víme, co by se stalo, kdybychom to

nedělali.“

„Tak co budeme dělat?“ Cody teď

mluvil rychleji, upíral

oči na dva dospělé členy církve, kteří se k nim blížili.

„Budeme mlčet.“

„Do kdy?“

„Do té doby, než přijdeme na něco lepšího.“

„Například na co?“

„Já nevím, Cody. Ale vím, že budeme bezpečnější, když

nebudeme dělat nic až do doby, kdy něco vymyslíme.“

„Pro vás je to lehké,“ řekla Ruby. „Vy nejste holky.“

„Ne,“ souhlasila s ní Brooke, která si také uvědomila, že

se blíží dva z jejich… opatrovníků. „Pro nás je to jiné.

Jakmile začnou obřady. Jakmile si Otec všimne, že

dospíváme.“ Poslední slova jen vyděšeně

zašeptala. „Jakmile

nás Otec začne pozorovat…“

Tessa Sarah dobře neznala. Haven byla rostoucí

organizace, jejíž členové byli roztroušeni po celé zemi.

42

Většina z nich žila klidným, zdánlivě

normálním životem,

alespoň

do okamžiku, než byli povoláni do služby. Mnozí z

nich se nikdy nesetkali. Avšak skutečnost, že padlou

kamarádku neznala, nijak nezmenšovala pocit ztráty.

Jedna z nich byla mrtvá.

Bylo bolestné na to myslet, pokud by z toho Tessa

nezískala něco smysluplného. Právě

teď

to však pro ni bylo

téměř

nemožné, především proto, že se dostávala do situace,

která Sarah stála život.

Ozvala se Hollis. „Tvůj ochranný štít je silnější než její.“

„Ty jsi teď

telepatka?“

„Ne. Ale nebyla bys člověk, kdybys na to nemyslela.“

Tessa na to nechtěla myslet. Místo toho myslela na

mladou členku církve Bambi, na její výraz plný zbožňování i

na jiné členy církve, které potkala. Pomalu řekla. „Nezdá se

mi, že se ho bojí. Tedy jeho stoupenci.“

Hollis nenaléhala. „No, určitě

ne ti, které posílá ven mezi

lidi.“ Potřásla hlavou. „Podle typického profilu vůdce sekty

často existuje určitý druh sexuální nadvlády. Ale u Samuela

si tím nejsme jisti. Ta církev existuje už dost dlouho, takže by

se dalo čekat, že má potomky s více než jednou ženou, kdyby

používal sex. Pokud víme, je bezdětný.“

„Možná je sterilní.“

„Možná. Nebo opravdu vidí sám sebe jako tradičního

proroka v tom smyslu, že je povznesený nad potřeby těla. Je

poněkud starší, asi kolem pětačtyřiceti, a koneckonců

mu

říkají Otče.“

„Nenazývali Jima Jonese jeho stoupenci také Otcem?“

vzpomněla si Tessa a zamrazilo ji.

„Pokud vím, tak ano. Je to spíš pravidlo než výjimka, že

se vůdce sekty profiluje jako patriarcha či mesiášská hlava

církve. Zkrátka absolutní mocenská struktura s jedinou

osobností v čele.“

„Myslím, že někteří mladší členové církve, se kterými

jsem mluvila, zatím reagují velmi silně

na obraz starostlivého

43

otce, který je chrání. Ale ti starší? Ti, kteří se mu věkem

blíží? Jak je ovládá? Jak je přesvědčí, aby ho následovali?“

„Je ještě

mnoho otázek, na které neznáme odpovědi.

A potřebujeme je. Pokud chceme mít naději, že Samuela

zastavíme, musíme mít informace.“

„Já vím.“ Tessa se zhluboka nadechla a pomalu

vydechovala. „Já vím.“

Nakonec to byl spíš pocit naléhavosti než sebedůvěra,

který Tessu ve středu odpoledne přivedl k tepané bráně

na

konci krátké příjezdové cesty několik kilometrů

od malého

města Grace.

Vlevo stálo uprostřed překvapivě

hezkého ohrazení z

cihel a tepaného železa něco, co připomínalo malou farmu.

Tessa měla jen několik minut na obdivování masivního a jistě

velice nákladného plotu, který se táhl kolem celého Areálu o

rozloze dvou set akrů. Pak se objevil vysoký muž v džínách a

fianelové košili a šel k druhé straně

plotu.

Obě

křídla vrat se otevřela dovnitř, když se k nim

přiblížil. Tessa měla nepříjemný pocit, sotva přistoupil k autu

a oslovil ji jménem, jakmile stáhla okénko, nikdy v životě

ho neviděla.

„Dobré odpoledne, paní Grayová. Jdete na návštěvu?“

Tessa se pokusila nepohlédnout na jednoduchý zlatý

kroužek na své levé ruce, jeho váha byla pro ni ještě

nezvyklá. „Ano. Ruth řekla…“ Zmlkla, když přikývl.

„Samozřejmě. Bude na vás čekat na náměstí. Jeďte po

téhle cestě

až na konec. A buďte vítána.“

„Děkuji.“ Tessa doufala, že si nevšimne, že má klouby

prstů

bílé napětím, jak svírala volant, když projížděla vraty a

jela dál po dlouhé asfaltové cestě, mizející v hustém lese.

Podívala se do zpětného zrcátka, viděla, jak še za ní

pomalu zavírají těžká vrata. Cítila se jako v pasti.

Sawyer Cavenaugh myslel, že si na to nikdy nezvykne. Za

těch deset let, kdy se Církev věčného zatracení usídlila v

44

Grace, a především za ty dva roky, kdy byl šéfem policie,

nikdy neviděl žádnou členku nebo člena církve samotného.

Vždycky cestovali v párech, ve skupinách po třech nebo po

čtyřech, ale nikdy samotní.

Až na toho muže u brány, kterého naopak vždycky viděl

samotného.

Pokud ovšem člověk nebyl policajt a nevěděl docela

přesně, že je přísně

sledovaný z nevinně

vyhlížejícího

domečku jen několik metrů

od plotu.

Tam jsou zřejmě

záznamové kamery. Určitě

se někdo

dívá za nejméně

jedním ze zrcadlových oken. Možná je i

ozbrojený, ačkoli Sawyer nikdy v Areálu nenašel ani stopu

po jakékoli zbrani.

A hledal opravdu pečlivě.

„Dobré odpoledne, náčelníku Cavenaughu. Co pro vás

můžeme dnes udělat?“

„Dobré odpoledne, Carle.“ Sawyer se usmál úsměvem

právě

tak zdvořilým a falešným, jakým se Carl usmál na

něho.

„Ohlásil jsem se předem telefonicky, mluvil jsem s

DeMarcem. Jsme očekáváni.“ Věděl velice dobře, že Carl o

tom ví.

Vždycky to věděl, ale vždycky hráli tuto malou hru.

„A samozřejmě, policistka Keeverová.“

„Dobrý den, pane Fisku.“ Robinin hlas byl zdvořilý a

profesionální, neměla v úmyslu udělat dvakrát stejnou chybu.

Fisk měl na tváři stále ten svůj nesmyslný úsměv.

Ustoupil stranou a pokynul jim. „Cestu už jistě

znáte. Pan

DeMarco vás očekává v kostele jako obvykle.“

Sawyer pokynul a projel džípem otevřenou bránou.

„Ten chlap se mi nelíbí,“ prohlásila Robin rozhodně.

„Moc se směje.“

„Ty čteš Shakespeara?“

„Ten člověk se směje a může to být padouch? Ano.“

„Chytrý člověk, ten Shakespeare. A nadaný pozorovatel.“

45

„Vám se Fisk taky nelíbí.“

Sawyer se trochu usmál. „Tvrdil jsem to snad někdy?“

Nečekal na její odpověď, ale zpomalil džíp, když vjeli do

lesa a zmizeli z dohledu lidí u vjezdu. „Nechci zastavit,“ řekl,

„protože měří čas, ale rozhlédni se kolem a řekni mi, jestli

vidíš něco mimořádného.“

Robin se poslušně

podívala z okna džípu na les, kterým

projížděli. „Oni měří čas od brány?“

„Vždycky. Vidíš něco?“

„No… nic. Jen les.“

„Nasázeli tu všude spoustu keřů

cesmíny,“ řekl jí Sawyer.

„Velkých. Je to dobrý živý plot, pokud nestojíš o nezvané

návštěvníky. V tuto roční dobu se mnoho ptáků

živí plody

cesmíny. Vidíš ty keře?“

„Ano.“

„A vidíš nějaké ptáky?“

„Ne,“ hlesla.

„Ve městě

ptáci byli,“ uvažoval dál. „Všiml jsem si jich.

Ale čím víc se blížíme k Areálu, tím méně

je ptáků.“

Robin otočila hlavu a upřeně

se na něho podívala. „Co

tím proboha myslíte?“

„To bych taky rád věděl.“

Byla zticha, když džíp znovu nabral rychlost, pak se

ozvala: „Pel to říkal. Při ranních procházkách nevidí žádnou

zvěř. Proč

mám takový příšerný pocit, že až se přiblížíme k

hlavní části Areálu, neuvidíme žádné psy ani kočky?“

I když Robin nikdy nebyla uvnitř

Areálu, znala jeho

podobu jako většina obyvatel Grace.

Vměstě

se o tom hodně

mluvilo. Hodně.

Kostel byl umístěnvpřesném středu dvousetakrové

parcely patřící církvi. Kolem velké a impozantní ústřední

budovy se rozkládalo náměstí, ohraničené na třech stranách

malými domky, které lemovaly i čtyři osmisetmetrové slepé

ulice, vycházející z rohů

náměstí.

46

Sawyer by byl mohl nakreslit mapu. A opravdu to udělal,

protože mu dělala starosti čistota a preciznost Areálu. Avšak

pokud se v tom ukrývalo nějaké tajemství, neobjevil ho.

„Mívali tu domácí zvířata,“ prozradil své pomocnici. „Ve

většině

domů

měli na zadním dvorku psa a na prahu kočku.

Vždycky tu s dětmi pobíhalo pár psů

a v každé stodole měli

kočku nebo dvě

kvůli myším. A byli tu poníci pro děti, tažní

koně, krávy na mléko i na maso.“

„Teď

už ne?“

„Ne. Chtěl jsem tě

varovat, abys nic neříkala, kdyby sis

toho všimla.“

„Takže tu nejsou žádná domácí zvířata? Ani dobytek?“

„Alespoň

nic takového nevidím. Možná mohou být psi a

kočky někde uvnitř, ale dříve je bylo vidět.“

„Kdy jste si všiml, že tu nejsou?“

„Minulý týden, když jsem si přišel promluvit o Ellen

Hodgesové. Předtím jsem tu byl naposledy snad někdy na

podzim. Vzpomínám si, že tehdy jsem slyšel štěkat psy a

viděl jsem na pastvinách kolem Areálu koně

a dobytek.

Minulý týden už tu byli jen lidé.“

Robin si odkašlala. „Víte, první, co mě

napadlo, když jste

to řekl…“

„Nějaké uctívání ďábla. Zvířecí oběti. Ano. Taky mě

to

napadlo.“

„A už si to nemyslíte?“

Džíp vyjel z lesa do širokého údolí, před nimi ležel kostel

aněkolik malých úhledných domečků. „Mám dojem, že

pravda je mnohem složitější,“ odpověděl Sawyer. Věděl, že

se Robin rozhlíží po domech, když se blížili k náměstí, že

hledá psy nebo kočky nebo nějaké stopy po dobytku, ale on

se díval na vysokého ramenatého muže, který čekal na

schodech kostela.

Muž se podíval na hodinky, když džíp vjel na náměstí.

„Mnohem složitější,“ opakoval Sawyer.

47

Kapitola čtyři

V

V

zhledem k tomu, co Tessa slyšela nebo se sama

dozvěděla o sektách, čekala, že bude znepokojena, až se

ocitne mezi členy Církve věčného zatracení. Nečekala však,

že se jí zmocní pocit naprosté neskutečnosti.

Je to povrchní místo, říkala si.

Povrch byl hezký, spořádaný, klidný, pokojný. Lidé, které

jí Ruth představila, se usmívali a byli zdánlivě

spokojení,

srdečně

ji vítali. Čisté malé domky se chlubily čistě

posekanými trávníky a zastřiženými keři. Děti, všechny se

učily doma, řekli jí –se smály a běhaly po velmi pěkných

hřištích napravo od hlavního náměstí. Přerušily své hry, když

je Ruth zavolala, aby je hromadně

představila Tesse.

„Děti, pozdravte paní Grayovou. Je dnes tady u nás na

návštěvě.“

„Dobré odpoledne, paní Grayová. Vítáme vás,“ volaly

děti sborově, vesele a radostně, usmívaly se při tom.

Tessa se v dětech příliš nevyznala, ale tato skupina se jí

zdála až příliš zdvořilá. A všechny děti byly dokonale

oblečené na to, že si hrály. Na čistých bílých košilích nebyla

ani skvrnka, lehké modré kabátky, tmavé kalhoty chlapců

a

tmavé sukně

dívek nebyly ani trochu pomačkané.

„Nazdar,“ odpověděla Tessa, přemýšlela, kolik z těchto

dětí Sarah asi znala. Sarah se o děti velmi zajímala. „Dnes

nemáte školu?“

48

„Naše děti se učí doma,“ připomněla jí Ruth.

„A teď

je čas na hraní,“ řekl Tesse chlapec se

slavnostníma tmavýma očima. „Není taková zima jako včera,

takže můžeme být venku déle.“

„Už chápu.“

Ruth je odehnala dřív, než si Tessa mohla vrýt do paměti

jednotlivé obličeje. Nebyla si ani jistá, čí malá ruka se jí

letmo dotkla, než skupinka odběhla zpátky na hřiště.

„Jsou to hodné děti,“ řekla jí Ruth.

„To určitě.“ Co jiného mohla říct?

„Příště

s nimi možná budete moct zůstat déle. Nechtěla

jsem vás příliš zatěžovat. Tolik obličejů, tolik jmen. Chtěla

bych vás seznámit s některými z našich členů, i když budeme

mít dost času na to, abyste se seznámila se všemi.“

„Ano. Ano, samozřejmě.“

Ruth pokračovala v prohlídce, pomalu obcházely náměstí.

Všechno bylo vydrhnuté a čistě

upravené jako děti, budovy

byly dokonale udržované, jako kdyby byly právěčerstvě

natřené.

Obzvlášť

velký, bělobou zářící třípatrový kostel s řadami

barevných vitrážových oken s abstraktními vzory, ne s

biblickými scénami, jak si Tessa povšimla, a vysoká štíhlá

věž s prostým křížem na vrcholu zvonice.

Lesknoucí se zvony bylo vidět i ze země.

Kostel stejně

jako všechny domy v sousedství obklopoval

upravený trávník. Od dlážděné příjezdové cesty vedly široké

schody až k hezkým dřevěným dveřím.

Avšak v celé té normansko-rockwellovské dokonalosti

bylo něco divného. Člověk nemusel být médium, aby ho to

napadlo. Ta děsivá podobnost tváří, úsměvů, prostého

oblečení, dokonce i gest. Děti i dospělí, všichni vypadali

stejně

– téměř

k nerozeznání.

Byli zaměnitelní.

49

Ráda bych věděla, jestli ti nezvěstní lidé byli prostě

nahrazeni novými, čerstvými rekruty. A nikdo si ničeho

nevšiml. Nebo to všem bylo jedno.

To bylo příšerné pomyšlení, Tessa se na to snažila rychle

zapomenout, když ji Ruth dále představovala.

„Vítáme vás, paní Grayová. Jsme šťastni, že jste tady.“

„Děkuji vám.“ Tessa si potřásla rukou s dalším párem,

který vypadal stejně

jako těch šest předešlých, se kterými se

setkala od svého příjezdu. Kolem třiceti, lehce voněli

mýdlem, v úsměvech měli kamennou vážnost, a v očích

podivnou lesklou prázdnotu.

Stepford. Jsem ve Stepfordu.

„Všichni by se s vámi během této návštěvy chtěli setkat,

ale to by bylo příliš,“ prohlásila Ruth nakonec a vedla ji

zpátky ke kostelu. „A mnoho našich členů

pracuje ve městě

a

ještě

se nevrátili domů.“

Pohled na kostel, pokojný a dokonalý, byl nyní poněkud

pokažen špinavým džípem, zaparkovaným nedaleko. Nápis

na jeho boku oznamoval, že je majetkem policejního oddělení

v Grace.

Policajti. Může jim důvěřovat?

Nebo jsou to policajti, kteří jsou jen další vrstvou klamné

normálnosti tohoto místa?

„Neměla jsem tušení, že Areál je tak rozsáhlý,“ lhala

Tessa a nevšímala si džípu. „Kolik rodin tu žije?“

„Máme tu dvacet jedna domků

a vrátnici,“ odpověděl

Ruth. „Myslím, že teď

jsou všechny domky obsazené. A

samozřejmě

máme v kostele také pokoje a ubytovny pro

svobodné členy církve.“

„Opravdu? Není to neobvyklé?“

„V naší církvi ne.“

Tessa nenašla žádnou záminku, aby mohla v této věci dále

pátrat, proto změnila téma. „Žádní členové nežijí mimo

Areál?“

50

„Jen několik. Jsme komunita,“ řekla Ruth s úsměvem.

„Nežádáme od svých členů, aby všichni bydleli tady, ale až

doposud tomu dávali přednost. Nakonec.“

Poslední slovo znělo podivně

mrazivě. Tessa měla co

dělat, aby se nezachvěla. „Já už mám dům v Grace,“

poznamenala odhodlaně.

„Rodinný dům vašeho manžela. Promiňte, ale můžete se

tam opravdu cítit jako doma?“

Tessa byla chvíli zticha, když šla vedle Ruth nahoru po

širokém schodišti k otevřeným dveřím kostela, a

neodpověděla na její otázku, dokud nepřekročily práh.

„Opravdu nemůžu,“ připustila po chvíli. „Ten dům je

příliš velký a… někdyv něm bloudím. Je tak prázdný, že se v

něm ozývá ozvěna.“ Hlas jí trochu zakolísal, v očích se

objevily slzy.

„To je mi líto, Tesso, nechtěla jsem vás rozrušit.“

„To nic. Já jen… Ty šťastné rodiny tam venku… a to, jak

se cítím v Jaredově

rodinném domě…“

„Ve vestibulu jsou toalety, kde můžeš být chvíli sama. Je

to bezpečné místo. Kabinky jsou vykachlíkované skoro až ke

stropu a dveře velké. Odpočinková oblast, kde se lidé obvykle

shromažďují, je dole, takže toalety na hlavním poschodí se

příliš často neužívají, kromě

bohoslužby.“

Tesse se podařilo vymáčknout slzu. „Promiňte, jsou tu

někde toalety?“

„Ale samozřejmě. Hned tady vedle, dámy jsou na levé

straně.“ Ruthin hlas byl teple chápavý. „Počkám tu na vás.

Nemusíte pospíchat.“

Toalety byly značně

velké a jasně

osvětlené, se šesti

kabinkami a třemi umyvadly, výjimečněčisté jako všechno,

co zde viděla, všechno se zdálo být čerstvě

vydrhnuté. Tessa

se rozhlédla kolem sebe, ale pak se rychle zamkla v kabince

nejdále ode dveří.

Hollisina informace byla správná. Tyhle kabinky byly

určeny pro mnohem větší soukromí, než jaké je obvyklé na

51

veřejných záchodcích. Tesse se kabinka zdála až poněkud

klaustrofobická. Zhluboka se nadechla, sklopila záchodový

poklop a posadila se na něj.

Zaostři svou pozornost. Soustřeď

se.

Dávala si pozor, aby se příliš neotevřela v místě, kde se

cítila nesvá, jako v pasti, avšak nebyla si vůbec jistá, jestli

kontrola není luxus, který si nemůže teď

dovolit. Zavřela oči

a soustředila se, snažila se ze všech sil, aby svůj ochranný štít

neodložila úplně.

Bolest.

Byla okamžitá a intenzivní, oheň, pálící kolem nervových

zakončení, vybuchující v její mysli, měla co dělat, aby nahlas

nevykřikla. Roztáhla ruce a dotkla se obkládaček po obou

stranách, instinktivně

se vzepřela žhavé, chvějivé bolesti,

jakési neuvěřitelně

silné přítomnosti, které si byla okamžitě

vědoma.

Já tě

vidím.

Přikřtu dostal třikřestní jména, která zněla velice

biblicky a velice dobře mu sloužila: Adam Deacon Samuel.

Vtip jeho matky.

Není přece nic biblického na tom, když je člověk

nemanželský syn kurvy.

Samuel se zamračil a poposedl na židli, očiměl zavřené.

Měl ve zvyku každý den v tuto dobu meditovat, a každý den

ho Bůh zkoušel tím, že to nutil, aby si vzpomněl, odkud

pochází a čím dřív byl.

Bylo to… obtížné. Ale nenašel úlevu, nenašel klid, dokud

se nedonutil projít vzpomínkami.

První léta byla mlhavá. V době, kdy byl dost starý na to,

aby začal přemýšlet, proč

ho nepotratila, už znal odpověď.

Protože chtěla mít někoho, kdo by snášel ještě

trýznivější

existenci, než byla ta její.

A o to se snažila ze všech sil.

52

Většina zákazníků

si ani nevšimla, že se v rohu špinavého

hotelového pokoje krčí často špinavý a hladový kluk a s

rozšířenýma očima pozoruje souložení, vždycky uspěchané a

kradmé, často hrubé.

Naučila ho kouřit cigarety i trávu, když mu byly čtyři

roky, pálila mu tělo žhavými oharky, dokud nedokázal

šlukovat bez zakašlání. V šesti letech ho naučila krást a v

sedmi mu ukázala, jak se bránit nožem, ale vždycky mu

dokázala nůž vzít přitěch řídkých příležitostech, kdy našel

dost odvahy, aby se jí postavil.

„Ty hloupý malý parchante. Mohla jsem je nechat, aby mi

tě

vyškrábli z břicha, když jsem zjistila, že se jeho semeno

ujalo. Ale to neznamená, že tě

nemůžu teď

vyškrábnout ze

svého života. Rozumíš, Sammy? Nebo ti mám ukázat, co ti

můžu udělat?“

Bylo jedno, jestli odpověděl nebo ne, vždycky mu to

„ukázala“. Někdy ho zavřela do skříně

na celý den nebo i na

delší dobu. Někdy ho bila. Jindy… si s ním hrála. Jako kočka

s myší, tloukla a mučila svou kořist, dokud se to ubohé malé

stvoření nepřestalo pokoušet uniknout a odevzdaněčekalo, až

přijde konec.

Myslel si, že už je ke všemu netečný, dokud si nezačala

vodit zákazníky… se zvláštními zálibami.

Bavilo ji pozorovat, jak ho zneužívají. A šlo také o

peníze. Dokázala účtovat zvláštní cenu za jeho panenství.

Koneckonců… no, pořád ještě

byl malý. Mladý. Prakticky

panna, říkala jim. Uměla najít muže, které těšilo chlapce

zneužívat a nevadilo jim, že už ho měli před nimi mnozí jiní.

Samuel sevřel pevně

opěradla křesla a přinutil se dýchat

zhluboka a pravidelně.

Vzpomínky.

Jen vzpomínky.

Už ho nemohou zranit.

Až na to, že ho zraňovaly. Vždycky. Ale stále méně, jak

plynul čas. Jako kdyby držel v duši žhavý uhlík a čas od času

53

na něj foukl. Cítil, jak se spalují vrstvy jeho samého. Jak se

vypalují.

To se mu líbilo.

Tehdy to nedokázal. Alespoň

ne na začátku. Nedokázal

zastavit bolest. Nebyl schopen zastavit matku, která ho

zneužívala, ani zákazníky, kteří mu dělali nevyslovitelné

věci.

Když se teď

ohlížel, ve světle čisté boží jistoty, pochopil

konečně, co se mu nakonec stalo. Pochopil, že ho Bůh

zkoušel. Pochopil, že ta raná léta začala kout ocel svatého

božího meče.

Už neviděl ty hrozné, temné, plesnivé motelové pokoje

jako řadu zkoušek ohněm a ty anonymní, brutální, kruté muže

jako seslané Bohem, aby zničili podřadný kov, jímž byl, a

vytvořili z nějněco velkého.

Avšak teď

už to viděl. Pochopil to.

K prvnímu zničení toho, kým a čím byl, došlo v jednom z

těch pustých pokojů

pozdě

v noci, když venku řádila bouřea

bylo chladno. Možná to bylo v zimě.

Vzpomínal si, že ho ani moc nepřekvapilo, že matka v

takové bouřlivé noci sehnala zákazníka, tím méně

takového,

který měl zájem o chlapce. Avšak jeho stoická rezignace se

změnila v hrůzu, když ten obrovský muž vstoupil do dveří.

Téměř

musel jít bokem, aby se dostal do místnosti.

Samuel si vzpomínal jen na málo podrobností z příštích

několika hodin, ale pamatoval si široký, hrubý obličej, v

němž krutě

žhnuly malé oči. A vzpomínal si na veselí své

matky, když ho ten obr držel v jedné ruce a doslova z něho

strhal obnošené, příliš malé šaty.

Ještě

teď

ji slyšel, jak se směje. Slyšel sadistické

chrochtání zákazníka. A cítil, jak se jeho tělo trhá a páře, cítil

teplou krev a oheňčisté agónie, která spalovala každé

nervové zakončení jeho malého těla.

A pak… nic.

54

Obklopovala ho tma, kterou nikdy nepoznal a ani si

neumělpředstavit, sevřela ho v teplém náručí. Cítil se silný.

Cítil se klidný. Cítil se opečovávaný. Cítil se bezpečný.

Samuel neměl tušení, jak dlouho to trvalo, i když podle

toho, co našel, když se probudil, to muselo trvat

přinejmenším několik hodin.

V místnosti bylo teplo, když se probudil, což ho

překvapilo, protože ten typ motelů, které si matka vybírala,

mělvětšinou topení nebo klimatizaci, které už léta

nefungovaly, a ani tenhle brloh nebyl žádnou výjimkou.

V místnosti bylo teplo, jemu bylo teplo, zřejmě

se musel

odvážit vlézt do špinavé a plesnivé vany, protože byl čistý a

oblečený. A nic ho nebolelo, což ho překvapilo ještě

víc,

protože ho to vždycky potom bolelo a ten chlap byl tak

velký…

Pak ho Samuel spatřil. Toho chlapa. Byl přišpendlený ke

stěně

jako obrovský, ošklivý motýl v nějaké sbírce. Byl

zakrvácený. Samá krev. Tvářil se překvapeně.

Nůž, který matka vždycky měla u sebe, byl zabodnutý až

po jílec do zákazníkova levého zápěstí, a nůž, který si Samuel

před několika měsíci ukradl pro sebe, byl zaražený do

pravého zápěstí.

Nože by neunesly obrovskou váhu toho muže, kdyby

nebylo tlustého kusu dřeva, které vyčnívalo ze středu jeho

prsou. Byl zaražený hluboko do stěny za ním. Samuel si

uvědomil, že je to noha starého, rozvrzaného stolu, který stál

blízko dveří.

Otočil hlavu a viděl, že deska stolu leží na zemi. Všechny

čtyři nohy chyběly.

Místnost byla naprosto tichá, až na jeho náhle hlasité

dýchání.

Samuel se pomalu otočil a podíval se na stěnu naproti té,

na níž visel ten chlap, a spatřil matku. Stejně

jako on visela

na stěně

s roztaženýma rukama a nohama.

Také vypadala překvapeně.

55

Jedna z noh stolu, čistě

rozštípnutá napůl, přibodla její

zápěstí ke stěně. Druhá noha, rovněž rozpůlená, byla

zabodnutá do jejích nohou těsně

nad kotníky.

A konečněčtvrtá noha, celá, byla zaražená do jejího těla

mezi prsy. Tak hluboko, že z ní bylo vidět jen pár centimetrů.

Zdálo se, že hodně

krvácela. Krvavé skvrny pokrývaly

loupající se tapety kolem jejích zápěstí a nohou. Krátká

sukně, kterou měla na sobě, nebyla už bledě

růžová.

Samuel se na ni dlouho díval. Myslel na to, že by měl

něco cítit, třeba jenom úlevu, ale pociťoval jen jakousi

lhostejnou zvědavost.

Bylo asi třeba velké síly, pomyslel si, přibít toho

obrovského chlapa ke stěně. A znal svou matku, věděl, jak

divoce by se bránila. Takže to musel být někdo silný, kdo jí

to udělal. Někdo opravdu silný.

Uvědomil si, že matka má otevřené oči.

Otevřené, a bílé. Neměly vůbec žádnou barvu.

Když se podíval na muže, viděl totéž. Otevřené oči. Ale

úplně

bílé.

Podivné.

Pořád ještě

nic necítil. Dlouhou dobu jen seděl a díval se z

jedné mrtvoly na druhou. Nakonec vstal a vytáhl ze skříně

matčinu starou látkovou tašku. Protože nikdy nevybalovali,

bylo jeho i její oblečení ještě

uvnitř. Vysypal všechno na

postel, vybral si své věci a dal je zpátky do tašky.

Sebral z koupelny chudou zásobu odřených ručníků

a do

fólie zabalená malá mejdlíčka a dal je také do tašky. Na

podlaze našel mužovy kalhoty a vyprázdnil kapsy. Našel

velký vystřelovací nůž, pár mincí, nějaké zmačkané

stvrzenky a peněženku. V ní bylo několik platebních karet a

překvapivě

tlustý svazek bankovek.

Samuel nestrávil v žádné škole víc než týden, ale pokud

šlo o peníze, uměl počítat. Dva tisíce sedm set dolarů.

To bylo celé jmění.

56

Dal peníze i nůž do tašky, přidal k nim mnohem menší

částku, kterou našel na matčině

tajném místě. Necelých dvě

stě

dolarů.

Přidal do tašky ještě

zbytek matčiných cigaret, chvíli

držel v dlani její zapalovač, pak ho položil stranou a tašku

zavřel. Byla těžká, i když v ní bylo tak málo věcí, ale byl na

svůjvěk silný a snadno ji zvedl. Vzal matčin zapalovač

a šel

ke dveřím, na chvíli se zastavil a podíval se na mrtvá těla.

Přemýšlel, co se asi stalo s jejich očima, protože to bylo

divné. Opravdu divné.

Pak jen pokrčil rameny, protože život ho už naučil, že

když odpověď

není zřejmá, je lépe po ní nepátrat.

Zapalovač

měl víčko, které se otvíralo, a kolečko, které se

otáčelo a dělalo jiskry o kamínek. Otevřel víčko a otočil

palcem kolečkem, chvíli se díval na malý plamínek. Pak

hodil zapalovač

na podlahu blízko postele, kde ležel ošklivý,

zmačkaný a špinavý přehoz.

Ten začal okamžitě

hořet.

Adam Deacon Samuel odemkl dveře, opustil motelový

pokoj a dveře za sebou zavřel. Obrátil se vpravo, protože to

byl stejně

dobrý směr jako každý jiný, a vyrazil na cestu. Ani

jednou se neohlédl na hořící budovu.

Bylo mu deset let.

Tessa nemohla popadnout dech.

Bolest. Příšerná, duši sžírající bolest, která nebyla jen

fyzická, ale i duševní. Bolest, která se přes ni přelévala ve

vlnách, každá následující vlna větší než ta předchozí.

A tma. Tma tak černá, že to bylo až k nepochopení, tak

černá, že spolkla veškeré světlo a hladově

sahala po životě.

Natahovala se po něm… svírala…

Slyšela samu sebe, jak se pokouší dýchat, slyšela trhavé

oddechování, ale všechny její ostatní smysly byly obráceny

dovnitř, zápasila s bolestí, snažila se ji otupit.

Bolest…

57

Ztlum ji.

Bolest…

Odkloň

ji.

Bolest…

Pokoušela se najít cestu tou hroznou tmou, dostat se nad

ni.

Zdálo se to nemožné po dlouhou dobu, celou věčnost, až

si konečně

začala matně

uvědomovat, že existují i jiné věci

než ta neustálá palčivá bolest.

…ta chudinka…

… musí pryč…

… má to být příjemné?

… musí uniknout…

… radost… nesmírná radost…

… proč

je zabil?

… to se nestane…

… proč

oni?

… musí dostat Lexii pryč

odtud…

… to nejde…

… jestli je tohle nebe…

… uniknout…

…on bere…

… bere…

Mám hlad.

Oči se jí samy prudce otevřely a Tessa upřeně

hleděla na

dveře kabinky. To poslední holé sdělení jí pořád znělo v

uších. Krátký okamžik měla pocit tak naprosté prázdnoty, že

to přesahovalo její možnost chápání.

A pak to bylo pryč. Všechny ostatní pocity byly pryč.

Útržky myšlenek zmizely. Drtivá bolest byla pryč.

Byla opět bezpečná za svým ochranným štítem.

Tessa se zhluboka nadechla, cítila, jak jí ruce kloužou po

chladných obkládačkách, bolely ji paže, poznala, že doslova

odstrkovala stěny pasti, v níž se cítila být.

Vidím tě.

58

Ať

se Tessa snažila sebevíc, nemohla se rozhodnout, jestli

to jasné prohlášení, ta překvapivě

silná přítomnost byla

pozitivní nebo negativní. Myslela si, že to nebyl stejný „hlas“

jako ten, který mluvil o hladu, protože ten docela určitě

přicházel ze tmy.

Já tě

vidím.

Kdo ji viděl? Kdo byl schopný se k ní takto dostat? Dostat

se do její mysli, i když byla jen napůl chráněná, a doručit jí to

prosté, jasné sdělení?

Vstala celá roztřesená, automaticky spláchla toaletu, než

opustila kabinku. Šla k jednomu z umyvadel a dívala se na

svůj obraz v zrcadle, pak si uvědomila, že má tváře smáčené

slzami a červené oči.

Mohlo by to vypadat jako zármutek, pomyslela si.

Ale ne ten tenký pramínek krve, stékající z nosu.

Tessa utrhla kousek papírového ručníku a otřela si krev.

Uvědomila si, že jí buší v hlavě, a že je jí strašná zima. Nic

takového se jí ještě

nikdy nestalo.

Způsobily to její vlastní schopnosti, nechaly ji zranitelnou

silami energie tohoto místa? Mohlo by to být tak prosté?

Nebo to byl konkrétní útok, síla, zaměřená jen na ni?

Neměla tušení.

Obě

možnosti byly děsivé.

Když si byla jistá, že krvácení ustalo, omyla si obličej a

osušila se papírovým ručníkem. Přemýšlela, jak dlouho asi

byla uvnitř. Jistě

ne tak dlouho, jak se jí zdálo, jinak by už

Ruth klepala na dveře.

Přesně

v tom okamžiku se ozvalo lehké zaklepání.

Tessa se ještě

jednou na sebe podívala v zrcadle,

narovnala se v ramenou a šla otevřít dveře toalety.

„Promiňte, nechtěla jsem tu být tak dlouho.“

„Ale dítě, není třeba se omlouvat.“ Rutin ostrý obličej

zjihl, natáhla ruku a pohladila Tessu po rameni. „To já bych

se měla omluvit, že jsem vás rozrušila.“

59

„To nebyla vaše vina, opravdu. Jen… na chvíli to na mne

padlo. Někdy se mi to stává.“

„Ale stále řidčeji. Já to znám, dítě. Jsem také vdova.“

„Pak to tedy chápete.“ Pokusila se o úsměv.

„Samozřejmě

to chápu. Všichni tady to chápou, věřte mi.

Všichni jsme utrpěli nějakou ztrátu. Zármutek. Bolest. A

všichni jsme tady našli útěchu.“

Starší žena o krok ustoupila, Tessa vyšla z toalety a

připojila se k ní ve vestibulu. Právě

se chystala říct, že si

pořád ještě

není jistá, protože by vypadalo podezřele, kdyby

se podvolila tak náhle, když z chrámu vyšli tři lidé, zastavili

se poblíž předních dveří a pak zamířili k ní.

„Proboha,“ zamumlala Ruth tiše.

Jednou z té trojice byla mladá žena, policistka, téměř

ještě

dívka. Nažehlenou uniformu nosila se zřejmou pýchou. Muž

po její pravici byl bezpochyby také policista, i když neměl

uniformu. Byl přinejmenším o deset let starší než ta mladá

žena, měl na sobě

tmavé kalhoty a kožené sako přes bílou

košili s otevřeným límcem. Neměl kravatu. A košile vypadala

poněkud pomačkaně.

Celý vypadal poněkud pomačkaně.

Na hranaté bradě

byl vidět lehký náznak vousů, které

zřejmě

bylo nutné holit víc než jednou denně, tmavé vlasy

měl rozcuchané. Ale v jeho tmavých očích nebylo nic

nepořádného či bezstarostného.

Ano. Určitě

je to policajt.

Tessa se podívala na třetí osobu, velkého muže se

širokými rameny a tím nejchladnějším hezkým obličejem,

jaký kdy viděla. Měl husté světlé vlasy a modré oči, a i když

byl bezvýrazný a neměl na rtech ten příjemný, děsivě

klidný

úsměv jako téměř

všichni ostatní, určitě

sem patřil.

Tessa jen s námahou odtrhla oči od toho tvrdého obličeje.

„Dobrý den, paní Grayová,“ pozdravil ji policista. Tón

jeho hlasu měl být pravděpodobně

zdvořilý, ale příroda ho

obdařila hrubým hlasem, takže slova zněla poněkud úsečně.

60

„Promiňte,“ podivila se. „My se známe?“

„Oficiálně

ne. Jsem velitel policie Cavenaugh. Sawyer

Cavenaugh. Znal jsem vašeho manžela.“

No to je tedy vynikající. Opravdu vynikající. Protože já

jsem toho muže nikdy neviděla.

61

Kapitola pět

awyer nebyl tak překvapený, že potkal Tessu Grayovou Stady v Areálu a v kostele. Žena v její situaci, čerstvě

ovdovělá, sama v cizím městě

a docela bohatá, pokud šlo o

pozemky, byla ta správná potenciální členka církve, na

kterou jistě

zaměřili svůj radar od prvního okamžiku, kdy

přijela do Grace.

A možná ještě

předtím.

Měl v úmyslu ji varovat, ale chtěl jí popřát alespoň

týden

času, než se usadí. Ale pak se začali ztrácet lidi, volali ho

zoufalí příbuzní a objevily se mrtvoly. Úmysl varovat Tessu

Grayovou před agresivními praktikami Církve věčného

zatracení se prostě

dostal na seznamu priorit na nižší pořadí.

Teď

toho litoval.

Ukázali mu ji ve městě, jen z dálky. Zblízka vypadala

ještě

zranitelnější, křehčí. A také byla velice přitažlivá.

S nervózním úsměvem mu podala ruku. „Promiňte, pane

Cavenaughu. Ale Jared mi toho moc neřekl o Grace ani o

lidech, které tady znal, když vyrůstal. Řekl mi, že odešel na

vysokou školu a nikdy se už nevrátil.“

„Ne, pokud vím. Nebyli jsme si nijak blízcí,“ dodal,

„proto jsme si nepsali.“

Nesmírně

přitažlivá.

Nechovej se jako kretén a nevyjížděj po vdově

po tvém

příteli z dětství, kterého sotva pohřbili, řekl si Sawyer, když

62

držel její ruku ve své, jak nejněžněji dovedl. Byl si přitom

vědom tichého zájmu DeMarca. A nedávej tomu chlapovi

záminku k pobavení.

Ale i tak se slyšel, jak říká: „Říkejte mi Sawyere,

prosím.“

„Děkuji. Já jsem Tessa.“

Sawyer se zdráhavě

přinutil pustit její ruku. „Jestli bych

pro vás mohl něco udělat, Tesso, dejte mi vědět.“ Idiote, jsi

trapný.

„Jsem vám moc vděčná,“ poděkovala vážně.

Sawyer poněkud opožděně

představil ostatním Robin

Keeverovou, potom Ruth Hardinová představila Reeseho

DeMarca Tesse.

Takže teď

už se všichni známe.

Sawyer nevěděl proč, ale nedokázal zastavit ten

sarkastický hlas ve své hlavě. Bylo to poněkud únavné.

„Tady náčelník mělnějaké otázky,“ řekl DeMarco Ruth.

„To, co jsme slyšeli, je pravda. V řece našli dnes ráno další

mrtvolu.“

„To je hrozné,“ pokývla hlavou Ruth. „Vědí, kdo to je?“

„Náčelník si myslí, že bychom to mohli vědět my.“

„My? A proč?“

„Asi kvůli Ellen.“

„To nechápu.“

„Já taky ne,“ řekl DeMarco suše.

Náčelník mluví jako pitomec.

Ruth se podívala na Sawyera. „Chudák Ellen. Máme

pocit, že jsme ji zklamali.“ Zdálo se, že si skutečně

dělá

starosti. „Kdybychom jen byli věděli, jaké má potíže…“

„Paní Hardingová, nikdo nikdy nehlásil, že je Ellen

Hodgesová nezvěstná, což mě

velmi překvapuje, protože její

tělo bylo v řece přinejmenším několik dní předtím, než jsme

ji našli. A nikdo také nehlásil, že je nezvěstný i její manžel a

dcera, přestože ani jeden z nich není k nalezení.“

63

„Pane Cavenaughu, naše církev není žádné vězení. Řekli

jsme vám, ukázali jsme vám, že Kenovo a Wendyino

oblečení je pryč. Rodinné auto je pryč. Je zřejmé, že ať

Ellen

donutilo k sebevraždě

cokoli…“

„Nespáchala sebevraždu,“ přerušil ji Sawyer.

Ruth bojovně

vystrčila bradu. „Vím, čemu mám věřit,

pane Cavenaughu. Je mi velice líto, že Ellen nenašla v naší

církvi to, co potřebovala, ale jsem si naprosto jistá, že nikdo

tady nemá s tou tragédií nic společného.“

„Ano,“ souhlasil Sawyer. „Já vím, že jste si jistá.“ Ale

všichni z vás si nejsou tak jisti. Nejméně

jeden z vás ví něco

jiného.

Podíval se na Tessu, byl trochu překvapený, že je tak

tichá. A byl ještě

překvapenější, když na malou chvíli

zachytil její pohled a spatřil v těch velkých šedých očích

nečekanou pronikavost.

Hm. Třeba nakonec není tak zranitelná.

„V každém případě,“ řekl DeMarco suše, „kromě

Hodgesových jsme tu všichni, jak jsem panu náčelníkovi už

řekl.“

Ruth přikývla. „To je pravda. Všichni byli dnes na

ranních modlitbách.“

„A všichni byste to jistě

odpřísáhli,“ zamumlal Sawyer.

„Samozřejmě, protože je to pravda.“

Přál bych si v jejích očích spatřit něco nečekaného. Ale

ne. Ona věří tomu, co říká. Vždycky tomu věří.

„Stejně

bych chtěl mluvit s reverendem Samuelem.“

„Reverend je na odpoledních modlitbách. Je to pro něho

velmi důležitý čas klidu a rozjímání, zvlášť

před večerní

bohoslužbou. A vy koneckonců

nemáte žádný důkaz o tom,

že ta nešťastná osoba, kterou dnes ráno našli v řece, má něco

společného s námi nebo s naší církví.“

Robin si odkašlala a přešlápla z nohy na nohu.

„Mám spoustu důkazů,“ tvrdil Sawyer zarputile.

„Důkazů, které spojují Ellen Hodgesovou s vámi všemi a

64

touto církví. A i když věřím, že paní Hardingová je naprosto

upřímná, moje funkce vyžaduje, abych ty důkazy

prozkoumal.“

„To jste už udělal,“ namítl DeMarco.

„Pořád ještě

je to otevřený případ. Smrt za záhadných

okolností.“

„Záhadných?“

„Neutopila se,“ vypočítával Sawyer. „Nezemřela na

srdeční infarkt ani na mrtvici. Nikdo ji nezastřelil ani

neprobodl, nikdo ji nepraštil do hlavy. A přece je mrtvá. A já

zjistím, co se jí stalo.“

Ano, hoď

mu k nohám rukavici. Třeba to bude fungovat.

„Jsem si jistý, že ano, pane náčelníku.“

Arogantní parchant.

„Mám dojem,“ řekla Tessa váhavě, „že bych měla už jít.“

„Ale ne,“ protestovala Ruth. „Ještě

jsem ani neměla čas

ukázat vám vnitřek kostela.“

Za normálních okolností by se Sawyer omluvil a odešel.

Avšak tentokrát ne. Tentokrát jen tiše vyčkával. Protože

neměl v úmyslu jim jakkoli usnadnit, aby mohli do Tessy

Greyové hlouběji zatnout své drápy.

No jo, jsi prostě

jen nesobecký. Opravdu.

„Zbytek kostela si mohu prohlédnout jindy,“ omluvila se

Tessa se zdvořilým, ale zjevně

nervózním úsměvem.

Ruth vrhla na Sawyera pohled, v němž nebylo mnoho

křesťanské lásky, a pak pronesla k Tesse: „Samozřejmě, dítě.

Doprovodím vás k vašemu autu.“

Sawyer se díval za oběma ženami, dokud neprošly dveřmi

a nevyšly z kostela. Pak se otočil k DeMarcovi, který se na

něho díval s poťouchlým úsměvem.

„Mohl bych tu zůstat na večerní bohoslužbu,“ řekl

naštvaně. „Pro případ, že by si potom reverend Samuel

vyšetřil pár minut a promluvil si se mnou.“

65

„To byste mohl. Jenže reverend Samuel je po mši

vždycky velice unavený a odchází do svého bytu spát. Ale v

každém případě

jste vítán. Opravdu chcete zůstat?“

Nemusíš se teď

hnát za Tessou, pomyslí si, že ji

pronásleduješ. Nebo něco horšího. Využij té nabídky a dělej

svou práci.

Sawyer poručil svému sarkastickému vnitřnímu hlasu,

aby byl zticha, a souhlasil. „Ano, opravdu bych tu velice rád

zůstal.“

Reese DeMarco se zasmál úsměvem, který ani trochu

nezměkčil jeho kamenný obličej, ani neohřál jeho ledový

pohled. „Naše dveře jsou pro vás vždycky otevřené,

náčelníku.“

Bambi Devennyová dostala přikřtu jméno Barbara, avšak

pro své něžné laní oči dostala v dětství přezdívku Bambi a

teď

už na žádné jiné jméno neslyšela. Ve škole si z ní proto

dělali legraci, nepomohla ani skutečnost, že dospívala

rychleji než ostatní dívky, takže přeskočila dívčí podprsenku

a nosila rovnou košíčky číslo tři.

Legraci si z ní dělaly jen dívky.

Chlapcům se líbila. Moc.

Nebo tomu Bambi přinejmenším věřila. Až do doby, kdy

si s ní školní poradkyně

promluvila o příliš krátkých tričkách

apříliš těsných džínsách a otevřeně

se jí zeptala, jestli

používá antikoncepci a chrání se proti pohlavním nemocem.

Teprve potom si uvědomila, že všechna ta šeptaná vyznání

lásky na zadních sedadlech automobilů

a na fotbalových

stadionech mají menší význam, než si předtím myslela.

Nikdy nezapomněla na tu směs soucitu a odporu na

obličeji školní poradkyně, když jí vysvětlovala, že ji matka

měla varovat před chlapci a před tím, jak dokáží zneužít

dívek, které spí s kdekým.

Zneužívali ji.

66

Bambi přišla ten den domů

téměř

v slzách a našla tam

dalšího „strýčka“, který se smál a pil s její matkou. A když

ten muž obrátil své žhavé oči na ni, jakmile matka odpadla,

dostala školní lekce hlubší význam.

Bambi se zbavila muže prázdnou lahví od whisky, pak

sbalila svých pár věcí a odešla. Od té doby matku neviděla.

Jak nakonec skončila v Církvi věčného zatracení, to by

bylo vyprávění o těžkém a hříšném životě

na ulicích, kde

dělala to, co musela, aby přežila.

„My to chápeme, dítě,“ řekl jí Otec hlubokým laskavým

hlasem. „Neměla jsi na výběr.“

„Ano, Otče. Nenáviděla jsem se, ale byl to jediný způsob,

který jsem znala, jak si vydělat na jídlo.“ Upřeně

se dívala na

jeho laskavý obličej, nevšímajíc si ostatních členů

církve,

kteří se na ni dívali z kostelních lavic jako vždy, když

vydávala svědectví.

Pokud ji Otec poslouchal, pokud ji chápal, na ničem

jiném jí nezáleželo.

„Pokračuj, dítě.“ Položil jí ruku na rameno a Bambi cítila,

jak se teplo z toho dotyku šíří celým jejím tělem.

„Někdy bylo těžké vydělat si peníze,“ pokračovala

poslušně. „Přestože jsem byla ochotná udělat, cokoli. Takže

někdy jsem dostala jídlo a postel v nějaké misii, polévkové

kuchyni nebo v kostele. Jsem si jistá, že se mi tam mnoho lidí

snažilo pomoct. Chtěli se mnou mluvit. Ale já jsem nebyla

připravená poslouchat.“

„Až dokdy?“ pobídl ji Otec jemně.

„Až jsem jednou potkala někoho v polévkové kuchyni v

Ashevillu kolem Dne díkůvzdání. Někoho, kdo mi řekl o

Církvi věčného zatracení. Ta žena mi řekla, že mě

tady

přivítají. Že tu najdu mír. Že tu najdu Boha.“

„A našla jsi, dítě?“

„Ach ano, Otče. Našla jsem tu všechno.“ Bambi před ním

se sklopenou hlavou klesla na kolena. „Požehnejte mi, Otče.“

67

„Bůh ti žehnej, dítě.“ Položil jí obě

ruce na skloněnou

hlavu a začal se hlasitě

modlit.

Kostel byl tmavý, světla byla ztlumená až na velmi jasný

kužel světla, zamířený na obě

postavy na, Sawyera napadalo

jediné slovo, jevišti. Všechno mu to připadalo jako nějaké

představení, jako ostatně

vždycky, když navštívil kostel

během bohoslužby, což udělal už nejmíň

dvanáctkrát.

Upřeně

se díval, nevšímal si modliteb, které reverend

Samuel odříkával. Viděl,jaksetenmuž mění, jeho tuctový

obličej na několik okamžiků

zbledl, pak se mu vrátila

původní barva, zčervenal ve tváři. Zvedl obličej k nebi, k

němuž se modlil, objevil se na něm slavnostní výraz.

Ten výraz ho proměnil z obyčejného muže na bytost, jíž

se dotkla božská přítomnost.

Nebo to alespoň

tak vypadalo.

Pokud šlo o Bambi, když modlitba skončila sborovým

„amen“ a reverend Samuel jí pomohl vstát, třásly se jí nohy a

její obličej se proměnil právě

tak jako ten jeho. Zářil. Tváře

měla zardělé, ústa pootevřená, rty se jí leskly, prsa stoupala a

klesala.

Vypadalo to, jako kdyby právě

měla orgasmus, nebo k

němu měla blízko.

Sawyer to viděl i z místa v zadní části kostela, kde stáli.

Běhal mu z toho mráz po zádech jako vždycky, když toho byl

svědkem. Což bylo pokaždé, když se díval a naslouchal, jak

některá z členek církve podává „svědectví“.

„Cítím to jen já,“ zašeptala Robin koutkem úst, „nebo

máte také dojem, že se někomu koukáme do ložnice?“

Sawyer trhnutím hlavy ukázal ke dveřím a oba vyklouzli

z kostela. Nepromluvil, dokud nebyli na schodech a dveře se

za nimi nezavřely. Slyšeli, jak shromáždění v kostele zpívá

chorál tak hlasitě

a nadšeně, jako kdyby jich bylo několik set

místo pouhé stovky.

„Zdálo se to jen mně?“ naléhala Robin.

68

Sawyer si zapnul bundu proti večernímu chladu a vrazil

ruce do kapes. Jeho vzdech se ve vzduchu proměnil v páru.

„Ne, nezdálo se to jen tobě. Vždycky to tak vypadá.“

„Vždycky?“

„Vždycky, když podávají svědectví ženy.“

„Muži ne?“

„Ne.“

„Takže je na tom něco… sexuálního?“

„Viděla jsi totéž, co já,“ připomněl jí Sawyer. „Dotkl se

jejích ramen a její hlavy. Nic víc až do okamžiku, kdy jí

pomáhal vstát, když už bylo po všem. Modlil se nad ní asi

minutu. Vyzval Boha, aby jí požehnal. Cokoli se s ní stalo…

Sakra, já nevím. Nikdy jsem na to nepřišel.“

Ale zapůsobí to tak, že jsou mu ženské přívrženkyně

naprosto oddané. Slepě

oddané.

„Takhle to nevypadalo v žádném kostele, ve kterém jsem

zatím byla,“ řekla Robin. „A to moji rodiče vyzkoušeli kromě

tradičních církví i všechny možné církve mimo hlavní

proud.“

Sawyer se zamračil. „Cožpak oni nejsou baptisté?“

„To jo. Ale chtěli, abych si vyzkoušela náboženství v

každé možné formě, abych si mohla vybrat. Dokonce jsme

jeli do Ashevillu vyzkoušet katolický kostel a židovskou

synagogu. Jsem si jistá, že kdyby našli buddhistický chrám

nebo islámskou mešitu, jeli bychom tam také.“

Namáhavě

zahnal různé představy, které mu přicházely na

mysl, a řekl: „No, tak víš, že nabízet svědectví není tak

neobvyklé, i když to není běžná věc ve většině

církví, které

znám. Tady ano. Při každé bohoslužbě

vystoupí alespoň

jeden člen a vypráví svůjpříběh.“

„A je to vždycky tak depresivní? Tedy neměla jsem

tušení, čím vším Bambi prošla.“

„V tom je právě

zvláštnost této církve. Každý má nějaký

smutný příběh. Všichni byli ztraceni, sami a na konci svého

69

utrpení našli církev, nebo církev našla je. Velmi příhodné,

co?“

„Takže je to pravda. Zaměřují se na zranitelné lidi.“

„Myslím, že ano.“

„A co z toho církev má?“ zeptala se vždy praktická

Robin. „Sbírání ztracených duší by mělo každému

náboženství stačit, ale církev obvykle potřebuje něco na

oplátku. Například peníze.“

„Od členů

se očekává desátek.“

„To je ono?“

„No, církev oficiálně

nepřijímá přímo od svých členů

pozemky nebo právní nároky na podniky nebo jiný majetek.

Ale má ve zvyku nabízet členům pomoc v jejich podnikání a

získává tak od nich zboží a služby a z přebytků

kupuje na

různých místech další pozemky.“

„Proč?“

„Nemám tušení. Jde většinou o nepotřebné plochy, často s

opuštěnými, rozpadlými budovami.“

„Čekají snad na stavební konjunkturu?“

„To bych také rád věděl.“

Robin otočila hlavu a podívala se na klidné, dobře

osvětlené náměstí, na malé domečky kolem, každý s

rozsvíceným oknem, přestože prakticky všichni obyvatelé

Areálu byli v kostele. Zachvěla se a zapnula si bundu.

„Vyděsilo tě

to?“ zeptal se jí Sawyer.

„Musím přiznat že ano. Slyšela jsem zvěsti, mnoho

zvěstí. Ale být uvnitř

a dívat se na to, já nevím. Vlastně

se

tam nic divného nestalo, a přece…“

„A přece jsi měla špatný pocit.“

„Strašně

špatný. Prosím, můžeme už odjet?“

„To bychom mohli.“ Stejně

dobře víš, že DeMarco zajistí,

aby ses dnes večer se Samuelem nemohl vidět. Ne po

bohoslužbě, když je vyčerpaný a méně

obezřetný. Sakra.

„Jestliže to dnes bude stejné jako při každé bohoslužbě,

budou zpívat a modlit se ještě

nejmíň

hodinu.“

70

„Jako často slouží mši?“ zeptala se Robin, když scházeli

ze schodů

a šli přes náměstí k zaparkovanému džípu.

„Oficiálně

v neděli a ve středu večer.“

„A neoficiálně?“

„Nemám tušení. Pokaždé, když jsem tam byl, byli v

kostele lidé. Někteří seděli v lavicích, myslím, že se modlili

nebo meditovali. A mnohem víc jich bylo v odpočinkové

oblasti.“

„Hráli si, místo aby se modlili?“

„Hráli si velice rozvážně. Četli si, šili, hráli stolní tenis,

karty nebo stolní hokej, skládali různé skládačky, dívali se na

televizi.“

Oba nastoupili do džípu, Sawyer rychle nastartoval, aby

se studený vnitřek začal ohřívat.

„Možná jsem paranoidní,“ zamyslela se Robin, „ale skoro

jsem čekala, že se nás DeMarco bude držet jako klíště. Zvlášť

když jsme vyšli z budovy. Mohli bychom přece jít kamkoli.

Bez dozoru.“

„Kdybychom šli jinam než přímo k džípu, okamžitě

bychom měli společnost. Ty sis nevšimla všech těch kamer?“

Robin se podívala z okénka na jasně

osvětlený kostel.

„Přiznávám, že ne. Bylo tu mnoho věcí na koukání,“ řekla

omluvně. Trochu se na sebe zlobila.

„Nic si z toho nedělej. Ty kamery nejsou moc vidět. Když

nevíš, co hledat, nikdy je neobjevíš. A i kdybys je objevila,

pochybuji, že bys zjistila, že jsou infračervené a reagují na

pohyb.“

„A monitorují se?“

„Ano. Myslím, že odněkud z hlavní budovy, i když jsem

nikdy neviděl kontrolní místnost. Asi ji vidělo jen málo lidí.“

„Takže celou dobu, co jsme tu byli…“

„Jsme byli sledováni. Je méně

pravděpodobné, že jsou tu i

mikrofony, alespoň

ne venku, ale nejsem si tak docela jistý.“

„Proboha! Můžeme už jet? Prosím.“

71

Sámuž měl toho místa plné zuby, alespoň

pro dnešek.

Přikývl a zařadil rychlost.

„Nedokázala říct, odkud ta bolest přichází?“ zeptal se

zamyšleně

Bishop.

„Ne.“ Hollis si zapřela telefon mezi ucho a rameno,

vyplachovala přitom šálek od kávy. „Zdálo se jí, že přichází

ze všech směrů

kolem dokola nebo byla prostě

– nezaostřená.

Byla to její první návštěva v Areálu. Říkala, že to bylo drtivé,

a opravdu vypadala, jako kdyby ji někdo vyždímal. Je teprve

deset hodin a ona už si šla lehnout.“

Bishop chvíli mlčel. „Cítila nejméně

dvě

nesmírně

silné

osobnosti,“ řekl potom.

„Ano. Spoustu útržkovitých poznatků, ale ty dva hlasy

byly naprosto jasné. Jeden řekl, ‚vidím tě‘, druhý ‚mám hlad‘.

A i když si Tessa není jistá prvním hlasem, ten druhý byl

temný jako peklo. Na tom trvá.“

„Ale netuší, kdo by to mohl být.“

„Ne. Setkala se tam s mnoha lidmi, ale delší čas strávila

jen s Ruth Hardinovou. Nemůžeme od ní očekávat, že by

mohla spojit ten hlas ve své hlavě

s kýmkoli, koho na krátkou

chvíli potkala.“

„Když se vrátila, byla unavená? Nebo vyděšená?“

„Unavená i vyděšená. Myslím, že nechtěla, aby to dala

znát, ale bylo to vidět. Moc jsem se jí nevyptávala, ale

myslím si, že nikdy během nějaké vize necítila nic fyzického.

Tentokrát ano. Buď

se jí někdo chystal fyzicky ublížit, nebo

to byla intenzita jejího zážitku, ale tentokrát byly její

schopnosti poprvé bolestivé.“

„Rozvíjejí se? Nebo na ně

má vliv ta záhadná energie,

kterou Samuel používá?“

„To já nevím. Jedno nebo druhé. Možná obojí. To místo

ve mně

vzbuzovalo divný pocit, jakmile jsem přijela do

města.“

„Jak divný?“

72

„Není to nic, co bych mohla přesně

identifikovat. Malé

město, trochu izolované, klidné. Ale až příliš klidné. Až

příliš… tiché. Je to trochu děsivé. Analyzovali jste zdejší

vodu?“ Dělala si legraci. Do jisté míry.

„Analyzovali jsme prakticky všechno,“ přiznal Bishop.

„Zatím jsme nepřišli na nic podezřelého.“

„Možná se mýlím. Ale zdá se mi víc než podivné, že ani

místní noviny nedaly víc prostoru těm nevysvětlitelným

mrtvolám nalezeným v řece.“

„Majitel je členem církve. Právě

tak šéfredaktor a

přinejmenším jeden z reportérů.“

„No dobře. Tak to tedy není tak divné. Ale stejně

je to

strašidelné. Znamená to, že Samuel má vliv i mimo církev.“

„Ano.“

„A my nevíme, jestli je ten vliv pouze duchovní a

psychologický, nebo také fyzický.“

„Ne, to nevíme. Zatím. Areál je středem toho všeho a tam

musíme hledat odpověď. Samuel neopustil Areál už celé

týdny.“

„Takže ať

je to cokoli, s veškerou pravděpodobností to

způsobuje Samuel a v Areálu to bude nejintenzivnější. Možná

získává větší sílu tím, že se přirozeně

vyvíjí. Nebo brzy

praskne. V každém případě

by to mohlo mít vliv na naše

schopnosti, zvlášť

když někdo z nás bude uvnitř

Areálu nebo

v jeho blízkosti. Mohly by se změnit nebo kolísat. Vyvíjet se.

Sarah měla problémy, že?“

„Ano.“ Bishopův hlas zněl monotónně. „Měla potíže se

soustředěním, se zaměřením. A měla pocit, že její ochranný

štít časem slábne.“

„Měla správný pocit. Ať

byl důvod jakýkoli, její ochranný

štít ji nedokázal ochránit. Otázka je, jestli Tessu dokáže

ochránit ten její.“

„Musím věřit, že ano.“

Výběr slov Hollis zarazil, zvlášť

důraz na slovo „musím“.

Ale než mohla něco říct, položil jí Bishop další otázku.

73

„Je si jistá, pokud jde o velitele policie Cavenaugha?“

„Zdá se, že ano.“

„A pokud jde o ostatní?“

„Nemohla se soustředit na DeMarca nebo policistku

Keeverovou, ale říkala, že Ruth Hardinová je otevřená

kniha.“

„A co v ní četla?“

„Totéž, co Sarah před několika týdny. Že Ruth jako

prakticky všechny ženy v Areálu věří v církev a Samuela

naprosto a bez výhrad. Bez váhání by za něho nasadily

život.“

„To je skutečná oddanost,“ řekl Bishop pomalu.

„Hm.“

„Nejste o tom přesvědčený.“

„O tom, že jsou mu oddané, to ano. Že by pro něho

zemřely. Ale byl bych opravdu rád, aby se alespoň

jeden z

nás dostal do jejich hlav a zjistil, proč

je tomu tak.“

„Další návštěva Ellen Hodgesové?“

„Zatím ne. Potřebovala veškerou energii, které byla

schopná, aby mě

tak brzy po smrti dostihla v Kalifornii. Je to

dost daleko od místa, kde zemřela. V tom je zřejmě

ten

problém.“

„Zdá se, že vás vždycky dostihnou.“

Hollis se vrátila na barovou stoličku u kuchyňské linky,

kde se snažila pracovat, a podívala se na mapy oblasti,

rozložené na žulové ploše. „Ano, myslím, že jsem součástí

toho všeho. Ale to už jste věděl.“

„Hollis…“

„Bishope, přísahám, že jestli ke mně

tentokrát nebudete

upřímný, naprosto upřímný, jdu od toho.“ Hlas měla

naprosto klidný.

„Tak dobře,“ rezignoval její šéf nakonec. „Ale nebude se

vám to líbit.“

74

Kapitola šest

J

J

akmile dojeli na stanici, řekl Sawyer Robin, aby šla domů.

Sám mělpřed sebou ještě

mnoho úřadování a přemýšlení.

Kromě

toho se neměl ke komu vracet, a tak často pracoval

pozdě

do noci, případně

se i vyspal na gauči v kanceláři. To

bylo pořád lepší než se vracet do tmavého bytu, kde mu byl

jediným společníkem televizor.

Žalostný výběr pro dospělého muže. Práce nebo prázdný

byt. Co jsi sakra dělal celé ty roky?

Dobrá otázka. Jen kdyby na ni měl správnou odpověď. Co

dělá muž, když se blíží čtyřicítka a zatím nenašel ženu, se

kterou by chtěl sdílet svůj život? Pracuje. Když má štěstí, má

práci, která zabere většinu času.

A když má štěstí, tak ta práce něco znamená a přispívá k

tomu, aby se tenhle svět stal lepším místem.

Nebo se o to aspoň

snaží.

Ne že by právě

teď

měl toho štěstí nějak moc.

Na stanici byl klid, druhá směna se chystala o půlnoci

domů, rozhovor se točil většinou kolem toho a kolem plánů

na příští den. Kdyby nevěděl, že se ráno našlo v řece tělo

mrtvé ženy, určitě

by to z nenuceného chování svých

strážníků

nepoznal.

Možná mají svůj vlastní život.

Ne, pomyslel si, v tom je něco jiného. Něco víc. A dost ho

to iritovalo. Vždycky se mu zdálo, že většina z nich má

75

překvapivý emocionální odstup. Pomyslel si, že je to nejspíš

charakteristika policistů

v každém policejním oddělení ve

velkém městě, kde emocionální angažovanost při vyšetřování

vražd by rychle vedla k naprostému mentálnímu vyčerpání, k

syndromu vyhoření. Neplatilo to v malých městech, kde jsou

vraždy dosud vzácné.

Nebo alespoň

byly.

Ty vraždy by je měly víc znepokojovat. Nebo by se o ně

měli zajímat.

„Kávu, šéfe?“

Podíval se na usměvavý a poněkud udivený obličej Dalea

Browna a zamračil se. „Měl jsi přece službu dnes ráno. Co tu

ještě

děláš?“

„Vzal jsem si další směnu za Terryho, který potřeboval

navštívit matku v nemocnici v Ashevillu. Nemám tento měsíc

moc přesčasů

a vy jste říkal, že teď

je čas si je vybrat, když

se v řece objevují mrtvoly.“

Sawyer to svým lidem opravdu řekl, ale když se podíval

na Daleův psací stůl, spatřil na něm jen otevřený časopis.

Dále si všiml jeho pohledu a přispěchal s vysvětlením:

„Jsem na řadě

u telefonu, šéfe. Jediné volání dnes večer bylo

od někoho, kdo si stěžoval, že soused pouští příliš nahlas

rádio.“

Sawyer si vzal od strážníka šálek kávy. „Podívej se znovu

na seznam pohřešovaných osob. V okruhu sto padesáti

kilometrů. Musím vědět, jestli neexistuje nějaká možnost, že

ta žena nepocházela z Areálu.“

„Samozřejmě, šéfe.“ Řekl to téměř

radostně.

Proč

se mu z toho nezvedá žaludek?

Avšak Sawyer nemohl doopravdy ostatní kritizovat za to,

že nejsou tou situací rozrušeni tak viditelně, jak by podle

něho měli být. Zastavil se u jiného psacího stolu pro vzkazy a

vrátil se do své kanceláře.

„Tome? Co tady děláš? A vypadni sakra z mé židle.“

76

Doktor Tom Macy, okresní soudní lékař, sundal nohy z

psacího stolu a zvedl své dlouhé tělo ze Sawyerovy židle.

Zívl. „Skoro jsem usnul,“ přiznal se, obešel stůl a posadil se

na méně

pohodlnou židli pro návštěvy.

„Proto jsi nebyl na místěčinu dnes brzy ráno? Měl jsi

včera v nemocnici dvojitou směnu?“

Také se nemá ke komu vracet domů.

„Ano. A nebylo to místo činu, jak oba víme. Nebylo to

ani místo, kam někdo tělo odhodil, pokud jde o forenzní

důkazy. Tělo té ženy se náhodou zachytilo o vyvrácený

strom.“

„Měl jsi tam být, Tome.“

„Dorazil jsem tam, jak jsem nejdřív mohl. A stejně

ti toho

nemůžu moc říct.“

„Nic víc než jsi mi řekl ráno? Že mohla zemřít už asi před

týdnem?“

„Jo, asi tak.“ Macy pokrčil rameny. Byl vysoký a dost

hubený na to, aby znal všechny vtipy o mrtvolách, už jen

proto, že byl okresním soudním patologem. „Není to tak jisté.

Noci byly chladné a tahle horská řeka je v tuto roční dobu

ledová, takže pravděpodobně

zpomalila rozklad. Tedy za

předpokladu, že byla hozena do řeky brzy potom, co ji zabili.

V řece a kolem ní není zpravidla mnoho dravců, tečepříliš

rychle. Ale už jenom podle toho, co jsem viděl, měla na sobě

mnoho posmrtných zranění, která naznačují, že se během

plavby dolů

po řece zachytávala o vyvrácené kmeny a napůl

ponořené kameny.“

„Po řece od Areálu?“

„Víš přece, že to ti nemůžu potvrdit. Aspoň

si nemůžu být

jistý. Mohli ji hodit do řeky někde třicet kilometrů

daleko.“

„Nebo jen tři kilometry?“

Macy přikývl. „Nebo jen tři kilometry.“

„To znamená, že mohla být z Areálu.“

„Nemůžu to vyloučit.“

***

77

Hunter hodil na její okno kamínek asi v půl jedenácté,

Ruby snadno vyklouzla z okna své ložnice a připojila se k

němu. „Je brzy,“ zašeptala. „Rodiče jsou ještě

vzhůru.“

Jsou vzhůru a hádají se, i když tak tiše, aby to neslyšela.

Hádají se o církvi.

„Nebudou vzhůru dlouho,“ odpověděl jí šeptem. „Kromě

toho jsem čekal, až tě

uloží do postele.“

Ruby si s bodnutím v srdci připomněla dny nekonečných

pohádek na dobrou noc, na to, jak ji maminka vždycky ještě

naposled zkontrolovala, než šli s tatínkem spát. Pak ty

bolestné vzpomínky zahnala.

Teď

to je jiné.

Už dlouho je to jiné.

Šla za Hunterem, vyklouzli z jejich dvorku a přešli dva

jiné dvorky, zamířili na obvyklé místo schůzek ve stodole za

kopcem na západní pastvině.

„Nemůžu zůstat venku dlouho,“ šeptal Hunter, když šli

opatrně

ke stodole. Drželi se co nejdál od kostela, a od

kamer. „Rodičemě

pořád ještě

kontrolují, jestli už spím, ale

nikdy před půl dvanáctou.“

„Proč

se vůbec scházíme? Je to nebezpečné, Huntere.“

„Protože Cody říká, že Brooke se chce pokusit o útěk.

Musíme jí to vymluvit.“

„Chce utéct? Kam by šla? Sama až do Texasu? Je jí

teprve dvanáct.“

„Jo. A proto jí to musíme vymluvit.“

Ruby nepromluvila, dokud nebyli ve stodole. Zjistili, že

jejich přátelé už tam jsou. Ve stodole byli kdysi ustájeni tři

poníci a šest dojnic. Teď

v ní bylo jen několik kusů

zemědělských strojů, které až do jara nebude nikdo

potřebovat.

Stodola byla cítit motorovým olejem a kovem.

Vůbec ne jako stodola, říkala si Ruby. Ale zahnala to

pomyšlení jako vždycky. Otočila se k Brooke s prostou

otázkou: „Zbláznila ses?“

78

Napjatý výraz její přítelkyně

bylo vidět i v matném světle

Codyho malé skautské svítilny. „Ruby, jsi také jednou z

vyvolených. A my nejsme jako ostatní dívky, víme, co se

děje. Co se nám děje. Neříkej mi, že se nebojíš.“

„Máme své ochranné štíty.“ Ruby se snažila ze všech sil

předstírat, že se nebojí.

„A jak dlouho nás budou ty naše štíty chránit? Sarah ho

měla a teď

je mrtvá. A kolik takových už bylo?“

„Brooke…“

„Kolik? Lidé prostě

odcházejí, přinejmenším nám to

Otec a ostatní tvrdí. A jsou tu lidé, kteří neodcházejí, ale

vlastně

ano, protože jsou jiní. Protože se mění.“

„My se nezměníme.“

„Jak to víš?“

Než mohla Ruby odpovědět, ozval se poprvé Cody. Řekl

vážně: „Vím, že se Brooke nemůže dostat sama až do

Texasu, ne bez pomoci. Ale vím také něco jiného. Ať

už Otec

čeká na cokoli, je to už skoro tady.“

Vpřítmí se dívali jeden na druhého a nikdo z nich už

nepředstíral, že se nebojí. Dokonce ani Ruby.

„Ona se neutopila?“ zeptal se Sawyer soudního lékaře.

„Ne. Neměla v plicích vodu. Ani stopa po střelné ráně

nebo po noži. A ani stopa po úderu tupým předmětem, kromě

posmrtných poranění.“

„A co kosti?“

„Jako u Ellen Hodgesové.“

„Ale nemůžeš mi říct, jak k tomu došlo.“

„Proboha, Sawyere, to ani v nejdivočejších snech.

Nenapadá mě

nic, jak by se to mohlo stát. Mělo by to být

nemožné. Jak rozdrtíš kosti na prášek, aniž bys poškodil kůži

a ostatní tkáně, které ty kosti obklopují? To nevím. A

nevěřím, že na to přijde hlavní patolog v Chapel Hill.“

„Tím mi tedy moc nepomáháš, Tome.“

„To je mi líto.“

79

„Její identitu jsi nezjistil?“

„Já? Ne. Neměla žádné tetování ani mateřská znaménka,

nic charakteristického. Měřila sto sedmdesát centimetrů, byla

zřejmě

štíhlá, kolem třiceti, tmavovlasá. Moji zprávu máš na

psacím stole.“

Sawyer otevřel složku a přelétl vložený formulář.

„Nezapsal jsi barvu očí.“ Nebyla to otázka, protože věděl,

jaká bude odpověď.Věděl to se znepokojivou jistotou.

„Nemohl jsem zjistit, jakou barvu měly její oči, než

zemřela. Teď

jsou bílé.“

Sawyer se prudce nadechl a pomalu vydechoval. Položil

si ruku na zátylek, „Jako u Ellen Hodgesové.“

Macy přikývl. „To je další věc, které nerozumím, protože

pro to není žádné lékařské vysvětlení. Nenašel jsem stopy, že

by byly použity chemikálie, ani stopy traumatu, prostě

nemají

žádnou barvu. Je to jako s těmi kostmi. Něco, co by nemělo

existovat, ale existuje.“

„Máš nějakou teorii?“

„O těch očích? Ne. Za celá léta, co dělám medicínu, jsem

něco takového neviděl. A doufám, že už nikdy neuvidím.“

„Taky doufám.“ Sawyer se opřel v židli a zamračil se.

„Podařilo se mi ty… zvláštnosti smrti ututlat, ale nevím, na

jak dlouho. Až se to dostane na veřejnost…“

„Až se to lidé dozvědí,“ přerušil ho Macy, „bude si

většina z nich myslet to, co si myslíš ty. Že ta úmrtí mají něco

společného s církví.“

„Ellen Hodgesová byla jejich členka.“

„Jo. Víš to i o té druhé ženě?“

„Podle nich jim nikdo nechybí.“

„Ale ty tomu nevěříš.“

„Ne. Ale na tom, čemu věřím, vůbec nezáleží, pokud mi

nemůžeš něco dát. Nějaký důkaz, který by tu ženu spojoval s

církví.“

„To bohužel nemůžu.“

„Sakra.“

80

Macy se zamračil. „Pořád ještě

na tebe tlačí Ellenina

rodina?“

Sawyer natáhl ruku a dotkl se hromádky vzkazů

nalevo

od pijáku. „Z těchhle dvanácti vzkazů

je deset od jejího otce.

Jen za dnešek.“

„Nepřijedou do Grace?“

„Vymluvil jsem jim to.“

„A co jejich vnučka?“

Sawyer pokrčil rameny a řekl. „Mám dojem, že v tomto

bodě

věří tomu, co jim církev napovídala. Že Kenley Hodges

vzal Wendy a opustil církev, Areál, a Grace. Pokud vím, byl

s nimi ve styku. Přestali naléhat na další prohledání Areálu.“

„Trochu mě

překvapuje, že ti soudce vůbec dal povolení k

prohlídce.“

„Protože je členem církve? Proto zřejmě

to povolení

podepsal. Nechtěl, aby se o něm otevřeněříkalo, že chrání

církev nebo Samuela.“

„Máš asi pravdu.“ Macy pokrčil rameny. „Také jim to

dalo možnost veřejně

očistit dobré jméno církve. Nenašel jsi

Hodgese ani jeho dceru, nenašel jsi důkaz o tom, že tam Ellen

zabili. A ještě

všichni ochotně

spolupracovali.“

„To jo,“ vzdychl Sawyer. „Strašně

ochotně

spolupracovali. Jako vždycky.“

„Víš, je docela možné, že spolupracují proto, že nemají co

skrývat.“

„Věř

si tomu, jestli chceš, Tome.“

Macy poznamenal téměř

omluvně: „Jen nemůžu přijít na

žádný důvod, proč

byto dělali. Proč

by ty ženy zabíjeli? Co

by tím Samuel nebo církev získali?“

„To já nevím,“ rozhodil Sawyer ruce. „A proto jsem z

toho blázen. Protože všechny moje instinkty mi říkají, že

odpověď

je uvnitř

Areálu. Jen nevím, kde ji mám hledat. A

nejsem si ani jistý, jestli ji vůbec poznám, až ji najdu.“

81

Pro Samuela byla meditace po bohoslužbě

nutnější než

před ní. Potřeboval čas, aby se soustředil a uklidnil,

potřeboval čas, aby zaostřil svou mysl, aby posoudil svůj

stav. A samozřejmě,Bůh od něho požadoval sebezpytování.

Nikdy nebylo snadné prožívat opětovně

ty první dny, ale

dělal to, znovu a znovu, protože Bůh mu to přikazoval.

Znovu prožívat to peklo zneužívání, tu bolest, jako kdyby

se to odehrávalo znovu a znovu. A vždycky ta mrákota,

zatmění mysli, kterým nedokázal proniknout, ta ztráta času,

během níž se odehrály hrozné věci. Strašné věci, za které se

nechtěl cítit odpovědný.

Ale jsi za ně

odpovědný, trval na svém Bůh. Víš, cos

udělal. Víš, co se stalo. Víš, žes je potrestal.

Mým jménem. Mou silou jsi je potrestal.

Byl jsi mou spravedlností.

Byl jsi mým mečem.

Přijal to, protože Bůh mu to nařídil. Avšak ať

se snažil

sebevíc, nikdy si nemohl vzpomenout, co se přesně

stalo.

Když se obrátil zády k hořícímu motelu a odešel, vstoupil

do nové a svým způsobem stejně

bolestné fáze. Musel být

stále v pohybu, protože dítě

bez dospělého doprovodu

přitahovalo pozornost, a kdyby dlouho zůstal na jednom

místě, zaručeně

by nastal problém. Rovněž zjistil, že jezdit

autostopem je riskantní, protože často jen o vlásek unikl

bezohledným řidičům kamiónů

nebo na druhé straně

milosrdným samaritánům, kteří se podivovali, proč

je tak

malý chlapec sám.

Později si uvědomil, že Bůh nad ním během těch prvních

let bděl, ale v té době

už neviděl nic pozoruhodného na tom,

že se o sebe uměl postarat. Staral se o sebe většinu života.

Kdyby se byl spolehl na to, že ho matka nakrmí a oblékne,

měl by neustále hlad a na sobě

nic než hadry.

Byl stále v pohybu. Neměl žádný konečný cíl kromě

přežití a zůstával na jednom místě

jen tak dlouho, dokud mu

instinkt, nebo nějaká událost, nenaznačily, že je čas vydat

82

se dál. Peníze, které se zpočátku zdály být jměním,

nevydržely moc dlouho, i když byl opatrný. Občas získal

práci u nějakého obchodníka nebo farmáře, když předstíral,

že matka je nemocná, miminko potřebuje plenky a otec od

nich utekl.

Vycvičil si oči a uši, takže poznal důvěřivější a soucitnější

duše. A vždycky se mu podařilo získat, co potřeboval pro

život, i když to byl život pustý a osamělý.

Toulal se. Nezapletl se do žádných problémů, takže zákon

se o něho nezajímal. Byla to otázka sebezáchovy. Věděl, že

existují záznamy o malých krádežích, kterých se dopustil,

když byl ještě

s matkou. A i když ho nikdy neodsoudili

(protože vždycky včas utekli z města), věděl, že by se ty

záznamy objevily, kdyby ho sebrali.

Dával si pozor. Velký pozor. Ne že by nikdy neprovedl

nic nezákonného, ale dával si pozor, aby ho při tom nechytili.

Samuel nervózně

poposedl na židli, nepříjemné

vzpomínky ho jako vždycky rozrušily. Protože byly časy, kdy

nemohl sehnat práci a krádež nepřicházela v úvahu, musel

prodat to jediné, co měl, své tělo.

Byly to strašné časy.

Možná proto se během svého putování tak často

zastavoval v různých kostelech. Někdy mu nabídli jídlo nebo

postel, ale i když to neudělali, bylo tam alespoň

teplo a

sucho. Vždycky si našel temný koutek a uvelebil se tam.

Někdy podřimoval, někdy poslouchal, když nějaký obzvlášť

zanícený kazatel měl zajímavé kázání.

Někde cestou dostal Bibli, a i když ji nejdřív chtěl prodat,

zastrčil ji nakonec do své stále obnošenější látkové tašky.

Sám se naučil číst, nakonec se pustil do Bible.

Bylo tam mnoho věcí, které považoval za dobré.

A bylo tam mnoho věcí, kterým nerozuměl.

Ale nějak ho ta kniha oslovovala. Četl ji znovu a znovu.

Přemýšlel o ní celé hodiny. A trávil stále víc času v kostelech

různých vyznání, poslouchal kázání. Pozoroval, jak

83

shromáždění reaguje, nebo nereaguje. Vrýval si do paměti,

co zřejmě

funguje a co na lidi nepůsobí.

Za několik málo let už sám kázal. V malých kostelech, na

rozích ulic a na autobusových zastávkách.

Našel Boha.

Či lépe řečeno, Bůh našel jeho. Jednoho horkého letního

dne, když mu bylo třináct, Bůh natáhl ruku a dotkl se ho.

A celý jeho život se změnil.

Uměl se velmi dobře vyhýbat elektronickému

zabezpečení. Jakémukoli zabezpečení, ale zvlášť

tomu

elektronickému. Nazýval to svou vlastní utajenou

technologií, a pokud věděl, byl v tom jedinečný.

Bylo to součástí toho, co ho dělalo výjimečným.

Dostat se přes plot do Areálu bude snadné. Nechtěli

koneckonců

vypadat jako ozbrojený tábor, který se ježí

zbraněmi a technologií. Nechtěli vypadat hrozivě

a

nepřívětivě. Navenek muselo všechno vypadat mírumilovně

a

klidně.

Měli být přece považováni za prosté lidi.

Avětšina z nich také taková byla.

V každém případě

nebyl plot z cihel a kovaného železa

nabitý elektřinou, jen uvnitř

byly elektronické detekční zóny,

takže věděli, kdo přichází do Areálu.

Obvykle.

Ujistil se, že je dost daleko od vrátnice, takže hlídač

nemůže vidět infračerveným dalekohledem to, co bylo mimo

dohled bezpečnostních kamer. Ale nijak zvlášť

se neobával,

že bude odhalen. Bylo pozdě, a tak si byl jistý, že většina

obyvatel už zdravě

spí.

Dobře, že už tu nebyli psi, kteří by se v noci chovali jako

bdělí a věrní strážci. Napadlo ho, jestli si to uvědomili. A

jestli toho litují. Jestli si někdy pomysleli, že se to může stát.

No dobře. Není to přece jeho chyba, že nedokázali myslet

jako vojáci.

To se stává, když amatéři chtějí vést válku.

84

Všechno zfušují.

Pokrčil rameny a přelezl plot do Areálu. Měsíc prakticky

nesvítil, bylo deset dní po úplňku a oblohu pokrývaly mraky.

To mu nevadilo. Snadno se přizpůsobil noci, dával přednost

tmě. Pomalu se pohyboval přes pole a lesem, podrostem,

který rovněžpředstavoval překážku, alespoň

pro náhodného

vetřelce. Všude rostly velké pichlavé cesmíny.

Nebyla to žádná legrace, ale ani nepřekonatelná překážka.

Za pár minut se dostal ven z lesa a ocitl se na otevřených

polích na druhé straně, v centrální oblasti Areálu.

Tam, kde stály všechny domy.

Tam, kde stál kostel.

V hlavě

měl schéma, plán postupu, a metodicky se jím

řídil. V naprostém tichu se pohyboval od domu k domu. U

každého malého úhledného domku prozkoumal vnějšek

budovy, našel každý kousíček elektronického zabezpečení a

doplnil je svým vlastním, maličkým elektronickým

zařízením. I elektronickému expertovi by dalo velkou práci je

najít, nečekal tedy, že by se to podařilo některému z těchto

amatérů.

Nikdo jeho dílo neodhalí.

Začal na vnější straně

Areálu a postupoval v kruhu od

domu k domu směrem dovnitř

ke kostelu. Celou dobu ho

bedlivě

pozoroval. Kostel byl klidný a tichý. Nikdo nevešel

ani nevyšel, jen několik světel v horním poschodí osvětlovalo

dvě

nebo tři vitrážová okna.

Uvědomil si, že je téměř

strašidelné ticho. V lednu nebyli

cvrčci, z řeky se neozývaly žáby, neštěkali psi, všude

naprosté ticho.

Bylo to podivné a znepokojivé. On, který měl rád ticho,

našel místo, kde ticho křičelo.

Setřásl ten nepříjemný pocit a pokračoval dál, držel se

plánu. Když došel k hlavní budově, zhaslo i těch několik

světel v horním poschodí, vnitřek byl temný a němý. Docela

mírumilovný pohled, kdyby nebylo bezpečnostních světel,

85

která vrhala kaluže jasného tvrdého světla kolem každého

vchodu.

S tím si nedělal starosti.

Trvalo mu přes půl hodiny, než se pomalu propracoval

kolem velkého kostela. Byl teď

ještě

opatrnější, ještě

výkonnější. Už si nemyslel, že má co dělat s amatéry.

Protože všichni jimi nebyli.

Našel a upravil víc než dvacet kamer a stejný počet

detektorů

pohybu. Když došel tak daleko, byl si jistý, že na

zabezpečení přinejmenším této budovy pracovali experti.

Velmi dobří experti.

Až příliš dobří.

On byl také dobrý, a přestože musel v Areálu strávit o dvě

hodiny víc, než plánoval, byl si jistý, že našel všechno, co

mělo nějaký význam. Ne absolutně, ale rozumně

jistý, což

bylo všechno, čeho chtěl dosáhnout.

Pohlédl k východní obloze, spatřil první šedé počátky

svítání, ale zdržel se ještě

několik minut, aby zkontroloval

některé ze zamčených dveří. Pak umístil ještě

několik

vlastních mechanizmů

a ustupoval směrem k plotu. Odešel

tak tiše a nepozorovaně, jak přišel.

Aspoň

si to myslel.

Tessa nespala moc dobře, což nebylo příliš překvapivé.

Dalo jí velkou námahu se tak otevřít, zvlášť

v místě, které

doslova vyzařovalo negativní energii.

Negativní energii v kostele.

Bylo to jako obrovská rudá výstražná vlajka z vesmíru.

Prošla všechno s Hollis, ale nedokázala federální agentce

nabídnout obstojné vysvětlení. Protože, popravděřečeno,

Tessa něco podobného ještě

nezažila.

„Případy téměř

vždycky ovlivňují naše schopnosti

většinou nečekaným a nepředvídatelným způsobem,“ řekla jí

Hollis rezignovaně. „Vzhledem k tomu, že Samuel je

pravděpodobně

nejsilnější médium, s jakým jsme se kdy

86

setkali, patrně

je tam uvnitř

všechno nabité, přeplněné

energií. A je to negativní energie.“

Tessa se zamračila. „Musím přiznat, že se mi to nelíbí.“

„Nám ostatním také ne. Problém je, že většina z nás umí

pracovat s pozitivní energií. Nevíme proč, ale to je všechno,

co nám věda, na které jsme závislí, říká.“

„Dobří lidé mají pozitivní energii? A zlí lidé negativní?“

„Zdá se ti to divné? Jak jsem řekla, nevíme, proč

by to

měla být pravda. Možná je to jen nějaká chemie v našem

mozku, stejné vedení, které nás nabádá, abychom se stali

policisty nebo vyšetřovateli, a jež rovněž způsobuje, že naše

psychické schopnosti vycházejí z pozitivního pólu. A když se

to vedení zkratuje a z člověka se stane psychopat, tak

psychická energie, kterou ten mozek produkuje, je

negativní.“

„Tak jde vlastně

o rovnováhu.“

„Taková je teorie.“

„Hm. To znamená, že v tomto případě

nebudou mé

schopnosti pracovat tak jako vždycky?“

„Jestli můžu hádat, zvlášť

po té dnešní zkušenosti, zřejmě

ne. Energie nás ovlivňuje. A negativní energie na nás může

působit opravdu ošklivým, velmi bolestivým způsobem.

Mluvím ze své vlastní trpké zkušenosti.“

„Neexistuje nějaký způsob jak zjistit, nakolik se mé

schopnosti změnily– dřív, než k té změně

dojde?“

„Existuje. Dobrá zpráva je, že ta nová schopnost je jen

zřídka drasticky odlišná, můžeme to nazvat spíš jako

rozšíření nebo posílení schopnosti nebo schopností, které už

máš.“

Tessu už v tom smyslu varovali, ale jako u všech věcí

týkajících se psychiky byla v tomto směru jediným učitelem

zkušenost. Až doposud nezažila drastickou změnu svých

schopností, do okamžiku, kdy seděla v té kabince na toaletě

v kostele Církve věčného zatracení a úmyslně

otevřela svou

87

mysl. Očekávala obvyklou změť

myšlenek a emocí, nečekala

však skutečný psychický prožitek.

Ještě

teď

ji bolelo tělo od vln bolesti, kterými se protrpěla

v kostele.

Bylo zbytečné si říkat, že to všechno se událo jen v

duchu. Jako většina médií už dávno objevila často

nepříjemnou pravdu, že to, co se stane v její mysli, může být

a často také je mnohem „skutečnější“ než cokoli, co lze

pocítit vnějšími pěti smysly.

Celé hodiny sebou házela a obracela se na posteli, v

duchu si znovu přehrávala, co slyšela a cítila na tom místě,

všechny ty nesouvislé pocity a útržky myšlenek. A vždycky jí

to přivedlo k tomu konečnému, podivně

mrazivému

prohlášení.

Mám hlad.

Kdo má hlad? Po čem hladoví? Všichni přece vypadali

dobře živení a kromě

toho jí všechny instinkty říkaly, že to

není potrava, po čem ten hlas, ta přítomnost hladoví. Tak co

to je?

A kdo vyslovil to prosté Já tě

vidím!

Přítel nebo přinejmenším potenciální spojenec? Někdo,

kdo se jí pokoušel sdělit, že je tam ještě

nějaká jiná mysl,

schopná komunikovat tiše a tajně?

Nebo to byla návnada?

Tessa si otočila polštář

kolem hlavy. Měla podivný,

znepokojivý pocit. Stále se ohlížela přes rameno, ale

pokaždé, když to udělala, viděla jen ložnici rodinného domu

Grayových, ozářenou pouze světlem, které nechala svítit v

koupelně. Prostor, který jí připadal poněkud cizí, ale až do

dnešní noci se tam necítila nepříjemně.

Teď

měla pocit, jako kdyby se na ni někdo díval. Skoro

jako byse někdo teď

velice lehce dotýkal jejích zad.

Směšné. Nikdo se nedívá. Nikdo se tě

nedotýká. Jsi jen

unavená a potřebuješ se vyspat. Odpočiň

si a zítra bude

všechno jasnější. Zítra se s tím lépe vyrovnáš.

88

Tessa si tím vůbec nebyla jistá, protože něco uvnitř

–

něco hlubšího než instinkt, jí říkalo, že během jejího výletu

do Areálu a po něm se něco změnilo, něco bylo jiné, možná

ona sama. A je to změna, kterou nechápe.

Potřebovala to pochopit, ale myšlenky se jí neužitečně

honily v kruhu, až nakonec vyčerpáním usnula.

Aměla sen.

89

Kapitola sedm

oslal jste pro mne, Otče?“

„P „Ano, dítě. Jak se cítíš?“

Bambi se usmála. „Cítím se výborně, Otče. Vždycky se

tak po svědectví cítím.“

„To jsem rád, dítě.“ Doslova zářil, když obešel stůla

uchopil ji za ruku. Avšak i když se usmíval, byl bledý a

vypadal unaveně,oči mu ztmavly a měl v nich podivně

plochý, téměř

prázdný výraz. „Posaď

se tady na chvíli a mluv

se mnou.“

„Samozřejmě, Otče.“ Posadila se na židli s nízkým

opěradlem pro návštěvníky před velkým, mahagonovým

psacím stolem.

Sedl si na kraj stolu, pořád ji ještě

držel za ruku. „Jsi tady

s námi šťastná, Bambi?“

„Moc šťastná, Otče. Je to tak, jak jsem to řekla při

svědectví. Našla jsem tu mír. Našla jsem tu Boha.“

„A Bůh je šťastný, žes ho našla. Velice tě

miluje.“

Bambi začalydo očí stoupat slzy. „Cítím to. Díky vám a

církvi to opravdu cítím, Otče.“

„Já to vím, dítě.IBůh to ví. Avšak nikdy neškodí modlit

se k němu a děkovat mu za tvé štěstí.“ Sklouzl ze stolu a

obešel stůl. Pustil její ruku, takže mohl položit obě

ruce na

temeno její hlavy, stejně

jako předtím v kostele.

A ona stejně

jako v kostele sklonila hlavu a zavřela oči.

90

„Modli se se mnou,“ řekl reverend Samuel, přivřel oči,

jeho hlas zesílil. „Děkuj se mnou Bohu, dítě.“

„Ano, Otče, děkuji Bohu…“ Pojednou sebou trhla a

zaúpěla, hlavu sklonila vzad.

Vzal její hlavu do rukou, něžně

pohyboval prsty, jako

kdyby jí masíroval pokožku, hlavou pokyvoval ze strany na

stranu, jako kdyby něco hledal naslepo. „Děkuj Bohu, dítě,“

řekl chraptivě. „Děkuj mně. Odevzdej se mi, dítě.“

Bambi opět zaúpěla. Její ruce, spočívající na opěradlech

židle, sebou křečovitě

trhaly, pak se vší silou sevřely kolem

dřeva, prsty jí ztuhly, až zbělely.

„Odevzdej se mi, dítě. Dej mi všechno, čím jsi, všechno,

co máš.“

„Ano, Otče… ano… ach bože… je to tak… příjemné.“

Prsa se jí trhavě

zvedala a padala, celé tělo se třáslo. A

znovu a znovu, jako kdyby jí otřásala jedna vlna vzrušení za

druhou. Uplynuly dlouhé minuty. Obličej jí zbledl, pak zrudl

a opět zbledl. Sténání bylo tišší, slabší. Ruce na opěradlech

židle se uvolnily, prsty povolily.

Reverend Samuel zvedl hlavu a otevřel oči. Chvíli se na

ni díval, pak sundal ruce z její hlavy a přešel na druhou stranu

stolu.

Byl… změněný. V obličeji měl zdravou barvu, oči byly

jasné, každý jeho pohyb sršel dynamickou energií. Dokonce i

jeho vlasy vypadaly spíš stříbrné než šedivé. Téměř

zářil.

„Děkuji ti, dítě,“ řekl jemně. Posadil se na svou židli a

stiskl knoflík velmi složitého telefonního systému.

Dveře se otevřely, do místnosti vstoupil Reese DeMarco.

„Bambi a já jsme skončili,“ oznámil Samuel.

„Samozřejmě, Otče.“ DeMarco přistoupil k židli pro

návštěvníky a zvedl Bambi. Držel v náručí její ochablé tělo a

na tvářiměl lhostejný výraz. „Budete si dnes večer přát ještě

něco?“ zeptal se.

„Ne, myslím, že ne. Dobrou noc, Reesi.“

91

„Dobrou noc, Otče.“ DeMarco odnesl Bambi z místnosti,

zavřel za sebou dveře.

Samuel se opřel v židli a zasmál se. „Není dobře být

hladový,“ řekl.

Tessa zalapala po dechu a posadila se na posteli, srdce jí

divoce bušilo.

Proboha.

On z nich vysává energii.

Je to… prokletý psychický upír.

„Vypadá to tak,“ souhlasila s ní Hollis.

Tessa se otočila k druhé ženě, v dlaních obou rukou

svírala šálek a opatrně

upíjela horkou kávu. „Zdá se, že tě

to

nepřekvapuje,“ usoudila nakonec pomalu.

„No, měli jsme podezření, že to tak je. Nebo že by to tak

přinejmenším mohlo být. Mozek schopný krást psychické

schopnosti krade energii. Během doby si musel uvědomit, že

může ukrást tolik, aby nahradil energii, kterou vydal.“

Hollis byla plně

probuzená, přestože hodiny ukazovaly

půl páté ráno a ona na sobě

měla noční košili a župan právě

tak jako Tessa.

Tessa se na ni upřeně

podívala. „Většina lidí prostě

odpočívá, když vyčerpá své zásoby energie.“

Hollis zavrtěla hlavou. „Většina lidí nepoužívá energii tak

jako senzibilové. I když většina z nich prostě

odpočívá a spí.

Sakra, po jednom případu jsem spala čtyři dny a čtyři noci v

jednom kuse.“

„A to Samuel nemůže udělat?“

„Možná ano, možná ne. Možná si nemůže dovolit být tak

dlouho slabý a zranitelný.“

„Kvůli svým nepřátelům?“

„Protože musí udržovat své stádo v poslušnosti.“

92

Tessa chvíli přemýšlela. „Kdyby příliš zeslábl nebo kdyby

jeho oslabení trvalo moc dlouho, jeho moc by se oslabila.

A oni by udělali, co? Probudili by se? Uvědomili by si,

že je držela v zajetí síla, kterou by většina z nich považovala

za čarodějnictví?“

„Na jeho místě

bych se bála právě

toho. Zvlášť

kdybych

už jednou riskovala ztrátu síly, téměř

veškeré energie, kterou

jsem měla, a vrátila se domů

oslabená a zjistila, že se moji

následovníci začínají bouřit.“

„To se mu stalo?“

„Podle jistých informací, která Sarah získala, k tomu

došlo v říjnu minulého roku. Tehdy se stala řada podivných

věcí. Bylo to přibližně

v době, kdy jsme si mysleli, že jsme

zdárně

vyřešili případ masových vražd v malém městě

blízko

Atlanty.“

„Ve Venture.“

„Ano, ve Venture.“

Tessa se zamračila. „Dřív ses o tom nezmínila.“

„Nevěděla jsem to. Včera večer jsem mluvila s Bishopem.

Řekl mi to. Samuel zřejmě

dokázal rychle obnovit kontrolu

nad svými lidmi. Ale nejsme si tak docela jisti, jak toho

dosáhl.“

„Psychicky?“

„Pokud je to ten způsob, kterým je ovládá.“

„Zdá se, že o tom pochybuješ.“

„No… trochu ano. Kontrolovat mysl a vůli jen jednoho

člověka je neuvěřitelně

složité. Je to nad síly kohokoli s

paranormálnímu schopnostmi, ať

by byl či byla

sebemocnější. Nejblíže k jakémukoli druhu duchovní

kontroly mají sourozenci, ale i v těch případech je kontrola

kolísavá a nejistá. A kontrola nad stovkou lidí? Nad všemi

najednou? A pořád? Někteří žijí mimo Areál, ve městě

kilometry daleko. Ne. Samuel není tak mocný. Nemůže být.“

Tessa to přijala, ale spíš proto, že nechtěla, aby to byla

pravda. Ne že byla o tom byla naprosto přesvědčená a navíc

93

si nebyla jistá, jestli Hollis necítí totéž. „No dobře. Jestli je

nekontroluje psychicky, tak jak?“

„Myslím, si, že využívá svých schopností, ale v mnohem

omezenější míře. Četla jsi přece o vůdcích sekt. Všichni

používají kombinované techniky, od přísně

kontrolovaných

harmonogramů

po spánkovou deprivaci, společenskou

izolaci, sexuální nebo citové ovládání, veřejnou zpověď

hříchůči domnělých hříchů

až po tvrdé vymývání mozků.

Indoktrinace pomocí dlouhých hodin kázání, jehož ústředním

tématem je vždycky nějaká varianta hesla ‚My proti Nim‘.

My jsme samozřejmě

ti vyvolení. Oni jsou všichni ostatní,

všichni outsideři, kteří pro Nás jako celek i jako jednotlivci

znamenají fatální hrozbu.“

„Jo, četla jsem o tom. Ale nikdo z vůdců

sekt, o kterých

jsem četla, nebyl senzibil.“

„Já si myslím, že by paranormální schopnosti jen přivítali.

Už proto, že by nebyla nutná mnohahodinová kázání, kdyby

mohli na každého jednotlivce působit supersilnou energií.“

„Tak to dělá Samuel?“

„Myslíme si to. Podle Saražiných zpráv nejsou

bohoslužby každodenní záležitostí a netrvají celou noc. Ale

zdá se, že denně

promlouvá ke každému ze svých

následovníků, dotýká se ho a oni vypadají jako očarovaní.“

Hollis pokrčila rameny. „A pomysli si, jaké pěkné,

přesvědčivé… zázraky bys mohla předvádětpřed vysoce

poddajným obecenstvem, více než ochotným věřit, že jsi

božím poslem na zemi. My lidé máme přece dlouhou a

barvitou historii proroků

a mesiášů, které jsme ochotni

následovat.“

„Ať

už nás vedou kamkoli.“

„Ať

už nás vedou kamkoli,“ potvrdila Hollis.

Brooke věděla, že její přátelé mají pravdu. Věděla, že se

až do Texasu nemůže dostat jen vlastními silami. Ale

94

skutečnost, že to věděla, nijak nepomáhala. Skutečnost, že

má přátele, kteřívědí to, co ví ona, také nepomáhala.

Měla strach.

Nepochybovala o Codyho slovech, že se něco špatného

stane, něco mnohem horšího než to, co se stalo doposud.

Nepochybovala o tom, protože Cody se v takových věcech

nikdy nemýlil a protože ona sama měla stejný pocit. Ten

pocit byl jako tíže, které nedokázala uniknout. Celé hodiny

ležela v posteli a cítila na sobě

tu tíhu, těžkou a temnou.

Pokoušela se zesílit svůj ochranný štít, ale nepomáhalo to.

Tíže přetrvávala. A byla každou minutou větší.

Chtěla vykřiknout, běžet do ložnice rodičů

a hledat tam

útěchu. Hledat ujištění, že se jí nic nestane, že se v temnotě

noci neskrývá nic, čeho byse měla bát.

Na druhé straně

Areálu byla Ruby ve své posteli také

vzhůru. I ona se snažila posílit svůj ochranný štít. Cítila se

provinile, byla si vědoma, že před svými přáteli skrývá

přinejmenším jednu pravdu. Nebylo to snad proto, že by jim

nedůvěřovala, bylo to jen… Bylo to proto, že měla jen jednu

věc, která jí doopravdy patřila, jedinou, kterou jí Otec

nedokázal vzít.

Jedinou věc, kterou musela chránit.

Ruby se obrátila na bok a přitiskla Lexii k sobě.

„To bude v pořádku,“ zašeptala. „Nedovolím nikomu, aby

ti ublížil.“

Tessa se zamračila. „Takže… Samuel by mohl být

jasnovidec s řadou vizí, které se splnily. Mohl by mít

telekinetické schopnosti, schopnost pohybovat věcmi,

dokonce by mohl dokázat i levitovat. A také by mohl být

telepatický se schopností číst mysl jiných lidí.“

Hollis přikyvovala. „Cokoli z toho by dokázalo upoutat

jejich pozornost, přesvědčit je, aby mu naslouchali, aby mu

95

věřili. Aby ho následovali, i dolů

z útesu. Pomohlo by

udržet je v poslušnosti, kdyby je přesvědčil, že je alfa rozený,

Bohem vyvolený vůdce a oni jsou vybráni k tomu, aby ho

následovali.“

Tessa pořád ještě

bojovala s myšlenkou, která ji

znepokojovala. „Ženy. Přišel na způsob, jak jim dát… něco

lepšího než drogy.“

Hollis zasmušile řekla. „Zbytečně

tomu neříkají ‚malá

smrt‘. Orgasmus může vyprodukovat nesmírné množství čisté

energie. Jestli našel způsob, jak jej mentálně

spustit, tak…“

„Může tu energii krást pro sebe?“

„Proč

ne? Jestli to dokáže zastavit dřív, než jí odebere

příliš mnoho, je to vlastně

obnovitelný zdroj energie. Zvlášť

jestli to na ně

má stejný účinek jako droga a jsou proto stále

ochotnější se tomu podrobovat znovu a znovu. Může to i na

něho působit jako droga. Sakra, všichni by na tom mohli být

závislí.“

Tessa položila šálek s kávou na kuchyňskou linku a

zkřížila paže na prsou. „Asi budu zvracet,“ zamumlala.

„Já asi taky. Je to jakýsi druh sexuálního ovládání.“

„A co muži, manželé? Ti to dovolí?“

„Pravděpodobně

si nejsou ochotni připustit to, co tuší.

Možná tomu nemohou uvěřit. V každém případě

nenutí ženy,

aby dospěly k vyvrcholení veřejně,během bohoslužby,

alespoň

tedy ne úplně. I když Sarah říkala, že přinejmenším

několik žen došlo až na samý konec. Ale totální orgasmus, to,

co jsi viděla ve snu? Pokud je to pravda, drží tuto část svého

počínání pěkně

v soukromí. Malý pohovor s Otcem, jehož

výsledky jsou známé jen několika málo z jeho suity. Možná

tomu muži, se kterým ses setkala.“

„DeMarcovi? Cavenaugh si o něm myslí, že je to zlý

démon.“

„Vypadá tak. Zvlášť

jestli v noci odnáší Samuelovy

vyčerpané oběti do postele. Nemůžeme znát jeho motivaci,

96

možná jen upřímně

věří v Samuela. Nebo je to jen člověk

najatý na špinavou práci.“

Tessa se zamračila ještě

víc. „Nic jsem z něho nedostala.

A jeho obličej neprozrazoval ani jeho myšlenky, ani jeho

pocity.“

„Jestli je to Samuelův nejbližší… poradce, osobní

ochránce, zástupce, ať

si říká jakkoli, může být jediný, kdo

ví, co se děje v soukromí. Veřejně,během bohoslužby,

mohou ostatní muži vidět na ženách, co mnoho skutečných

věřících vidí a cítí v kostele, určitý druh vytržení. Ne

orgastického, ale podobného. Duchovní prožitek, který je

ještě

pevněji poutá k jejich Otci.“

Sawyer se probudil tak prudce, že už seděl na gauči, když

otevřel oči. Chvíli se rozhlížel po temné kanceláři a srdce mu

prudce bušilo. Pak dal nohy na podlahu a prohrábl si vlasy.

Byl to jen sen.

Ano, jen si to namlouvej.

Nedbal na sarkastický vnitřní hlas, podíval se na hodinky

a ušklíbl se, když zjistil, že je teprve pět hodin ráno. Spal

necelé čtyři hodiny. I když byl unavený, věděl, že nemá

smysl pokoušet se znovu usnout.

Protože se mu to nikdy nepodařilo. A protože se mu honil

hlavou ten sen.

Jako vždycky.

Ale teď

ještě

víc. Zvlášť

teď. A ty víš proč. Jen si to

nechceš připustit.

Pořád ještě

ignoroval vnitřní hlas. Vstal z koženého

gauče, protáhl se, aby uvolnil ztuhlé klouby a svaly, a přešel

malou místnost ke svému psacímu stolu. Nechal rozsvícenou

lampičku, v proudu světla vypadaly spisy, mapy a ostatní

papíry na pijáku jako chaos.

Ale Sawyer věděl, kde má co hledat. Když se posadil,

jeho prsty neomylně

sáhly po složce ležící pod ostatními.

Obsahovala sumarizované zprávy z šesti domnělých vražd, o

97

všech mrtvolách, nalezených v řece, ale všechny se našly

tak daleko po proudu řeky, že to bylo mimo jeho jurisdikci.

Sakra, dvě

z nich voda vyplavila dokonce v jiném státě.

Oběti stále ještě

nebyly identifikovány, takže figurovaly

jako neznámé osoby. Čtyři ženy, dva muži.

Sawyer nepožádal o fotografie z pitvy, ale ke každé

zprávě

byla připojena jedna fotografie z místa nálezu.

Černobílá, chladná, věcná, ošklivá.

Pouze strohá fakta zaobalená ve střízlivých lékařských

termínech a zvěčněné fotoaparátem. Všechny oběti byly

mladé, něco mezi dvaceti a třiceti roky. Ani jedna nejevila

známky nemoci nebo předsmrtného poranění. Příčina smrti

nebyla stanovena.

Žádná obvyklá předsmrtná poranění. Žádné střelné či

bodné rány, škrcení nebo úder tupým předmětem, žádné

známky utopení. Ani stopy po jedu, toxikologický test všech

obětí byl negativní na drogy i alkohol.

Všechny oběti měly společnou jedinou věc, neměly

zemřít.

Alespoň

ne podle zpráv. Ale když se tělo Ellen

Hodgesové objevilo v jeho okrese, podíval se Sawyer na to,

co mu dosud působilo neoficiální, ale naléhavou starost.

Vyžádal si všechny zprávy, prostudoval je a pak osobně

obvolal všechny příslušné patology a položil jim pár přímých

otázek.

Zjistil, že lidé v oblasti vyšetřování neoplývají příliš živou

představivostí. Zacházejí s fakty, obvykle s ošklivými fakty, a

když se objeví něco neobvyklého, věnují tomu minimální

pozornost, přehlédnou to nebo vědomě

ignorují. Takže

nebylo jednoduché dostat odpovědi, které potřeboval, aniž by

kladl sugestivní otázky.

Ale byl trpělivý a vytrvalý, takže se nakonec dozvěděl

podrobnosti, které zprávy neobsahovaly.

98

Například že na tělech všech obětí byla přinejmenším

jedna zvláštnost na vnitřních orgánech, kterou vyšetřovatelé a

patologové nedokázali vysvětlit.

Pohmožděné či dokonce prasklé vnitřnosti. Rozdrcené

kosti.

Bílé oči.

„Proboha, co se to tu děje,“ mumlal a drbal se jednou

rukou na šíji, zatímco druhou se probíral v papírech, znovu a

znovu četl to, co už znal zpaměti. A přemýšlel o rozhovorech,

které nakonec vyzněly stejně

záhadně.

„Rád bych vám pomohl, náčelníku. Přál bych si, abych

dokázal vysvětlit, že srdce bylo poškozené a tělo přitom

nevykazovalo žádná vnější poranění. Nevím, jak k tomu

došlo. Vypadalo to skoro jako kdyby… nějaká neuvěřitelně

silná ruka sáhla do těla a, ale to je samozřejmě

nesmysl.“

Samozřejmě. Samozřejmě

je to nesmysl.

To přece není možné.

Sawyer se opřel v židli, která zaprotestovala zavrzáním.

Upřeně

se díval přes místnost, ale jeho mysl byla zaostřená

na něco mnohem, mnohem vzdálenějšího. Vzpomínal na

krátký, zdánlivě

bezvýznamný rozhovor na rohu ulice ve

středu města před pěti lety, na rozhovor, který mu tehdy nešel

na rozum a který ho teď

hluboce znepokojoval.

„Bude z vás dobrý policejní náčelník, pane Sawyere.“

„Cože? Reverende Samueli, nemám v úmyslu…“

„Jen doufám, že až ten čas přijde, budete vědět, kdo jsou

vaši přátelé. Komu můžete důvěřovat.“

„Reverende…“

„Já vím, že nejste členem mé církve, ale lidé jako my… by

měli držet při sobě. Souhlasíte s tím, pane Sawyere?“

„Já nevím, o čem mluvíte, reverende.“

„Ne. No, možná že ne.“ Usmál se, zdvořile kývl a šel dál.

Sawyer se za ním užasle díval.

Sawyer namáhavě

zahnal vzpomínky na minulost a

uvědomil si, že se dívá na televizní obrazovku na druhé

99

straně

místnosti. Nechtěl na ni zaměřit svou pozornost,

pomyslel si, že je ještě

příliš brzy na to, aby se mohl podívat

na místní zprávy ashevillské stanice.

Lampička na jeho stole zablikala a televize oživla, zvuk

byl ztlumený tak, jak jej nechal předchozího večera, objevila

se reklama.

„Do hajzlu.“ Rychle se rozhlédl, aby se ujistil, že žaluzie

jsou dosud zatažené. Trochu se mu ulevilo, když zjistil, že

nikdo z policistů

třetí směny v přední místnosti ho nemůže

vidět.

Dobře.

Podíval se na hodinky, zjistil, že se zastavily. Znovu

zaklel, tentokrát polohlasně.

Není to dobré. Ale ne neobvyklé.

Měl sis už dávno koupit akcie nějaké velké společnosti na

výrobu hodinek. Nebo to vzdát a koupit si sluneční hodiny…

Sluneční hodiny. Mobil mu vydržel týden, než přestal

fungovat. A měl by si také koupit akcie výrobců

žárovek,

protože praskaly, kdykoli byl unavený nebo měl velké

starosti a nedával pozor.

Na chvíli zavřel oči, snažil se sebrat myšlenky i energii.

Nebylo to obtížné, po všech těch letech odhodlaného

soustředění a cviku, ale občas se mu to vymklo z rukou, když

byl vyčerpaný a roztěkaný.

A to vůbec nebylo dobré.

„… lidé jako my…“

To opravdu nebylo dobré.

Tessa zavrtěla hlavou v odpovědi na Hollisinu teorii o

tom, že fyzická rozkoš může být považována za spirituální

vytržení. „No tak mi řekni, jak žena, dospělá, sexuálně

aktivní žena, může nevědět, že má orgasmus. A jak to

jakákoli žena může vydávat za náboženský prožitek.“

„Slyšela jsem, že některé to dělají.“

„Hollis.“

100

„No tak dobře. Vsadím se, že je to jedna z dalších

Samuelových schopností. Nedokáže kontrolovat jejich mysl

psychicky, ale vsadím se, že jim dokáže vnuknout jistotu,

jako posthypnotickou sugesci, že to, co prožívají, je spíš

duchovní než fyzická rozkoš. A dokonce bych se vsadila, že

ty, které si zavolá do své svatyně, se příští ráno probudí a

myslí si, že měly jen erotický sen.“

Tessa se zachvěla. „To je… zvrácené.“

„Přinejmenším.“

„Ale nemůže přece vysávat všechnu energii, kterou

potřebuje, jen z žen.“

„Asi ne. Snad občas a v případech nouze, ale nemohou

být primárním zdrojem. Ne v případě, že vydává neobvyklé

množství energie.“

„Víme, že to dělá?“

„Ne. Víme, že to v minulosti dělal, ale nemáme tušení,

kolik energie musí vydat na kontrolu svého stáda a na

dosažení ostatních cílů.Ať

už jsou jakékoli.“

„Moc toho tedy nevíme,“ poznamenala Tessa.

„To tedy ne. Vítej v našem světě. To je normální.“

Tessa zvedla šálek, napila se chladnoucí kávy a chvíli

přemýšlela. „Takže když předpokládáme, že vydává víc

energie, než má, z jakýchkoli důvodů

– musíme také

předpokládat, že tu energii musí nějak doplňovat.“

„Každé médium či senzibil, které znám, to musí dělat. A i

když nejpřirozenější cestou je odpočinek, není to nejrychlejší.

Někteří z nás také dokáží nasát energii z vnějších zdrojů.

Například z elektrických bouří nebo silných magnetických

polí. Tebe bouřky neobtěžují? Já se v nich cítím jako jeden

obrovský, obnažený nerv.“

„Já se cítím podrážděná,“ uvedla Tessa. Pak se zamračila.

„Počkej. Když jsem si četla o Grace a o celé té oblasti,

dozvěděla jsem se, že počasí tam je od jara do podzimu

neobvykle bouřlivé. Má to něco společného se žulou v

horách, s tvarem údolí a s tím, jak se jím bouřkové fronty

101

pohybují. Je tu spousta bouřek, zvlášť

elektrických. Proto

tady Samuel udělal základnu své církve?“

„Myslíme si to. A proto má také zájem o tu floridskou

nemovitost, kterou údajně

vlastníš. Když jsem to naposledy

zjišťovala, zjistila jsem, že Florida drží rekord Spojených

států, pokud jde o množství blesků

za určité časové období.

Letní bouře mohou být divoké. Stejně

jako tady.“

„Ale tady jen od jara do podzimu. Zimní bouře jsou

vzácné.“

Hollis přikývla. „To znamená, že během zimních měsíců,

jako například teď, je málokdy k dispozici silné elektrické

nebo magnetické pole, z něhož by mohl doplňovat energii.

Ale on energii vydává pravděpodobně

ve značném množství.

Ty negativní vibrace a možná i bolest, které jsi pociťovala,

nejsou možná nic jiného než výboj. Nezaostřené zbytky

energie, které zbyly potom, co použil svých schopností.“

„To znamená…“

„To znamená, že potřebuje něco mnohem silnějšího, aby

se dobil, aby obnovil svou energetickou rovnováhu. Pokud je

na němněco v rovnováze, o čemž silně

pochybuji.“

„Tak co dělá?“ zeptala se Tessa. „Říkala jsi, že ženy

nejsou jeho primárním zdrojem. A v určitém ročním období

to nemůže být ani počasí. Tak co tedy?“

Hollis zdráhavěřekla: „Tělo produkuje během orgasmu

velké množství energie. Nesmírné množství energie vydává i

při umírání, zvlášť

při hrůzné nebo bolestné smrti. Věř

mi.

Já to vím.“

„Myslím, že je to možné. To by vysvětlovalo ta,

nevysvětlitelná úmrtí. A právo tohle podezření nás sem

přivedlo.“

„Nemusí FBI čekat, až je někdo pozve?“

„To platí při vyšetřování normální vraždy. Dáváme si

pozor, abychom respektovali státní a místní jurisdikci. Ale u

některých zločinů

je účast FBI automatická, třeba u

102

masových vrahů, kteřípři svých zločinech překračují hranice

států.“

„Ale neskončilo oficiální vyšetřování ve Venture?

Myslela jsem, že neexistuje žádný pevný důkaz, který by s

těmi vraždami spojoval reverenda Samuela.“

„Důkazy byly… nejisté,“ připustila Hollis.

„To znamená, že jste je získali paranormálními

prostředky?“

„Řekněme, že jsme měli víc než jeden důvod na sebe tady

v Grace příliš neupozorňovat.“

„Chápu. A nemáme ani žádné pořádné důkazy, které by

spojovaly reverenda Samuela s těmi mrtvolami, vytaženými z

řeky.“

„Tesso…“

„Nebo máme?“

Hollis dlouho mlčela. Pak řekla: „Ne. Nemáme. Nemáme

proti němu vůbec žádné důkazy.“

103

Kapitola osm

ak brzo vzhůru?“ zeptala se Bailey, když vešla do

„Tmístnosti. „Nebo ještě

vzhůru?“

Bishop se na ni podíval, chvíli se mračil. „Později si

trochu zdřímnu.“

„Takže jsi ještě

nespal.“ Zavrtěla hlavou. „Nebudeš nám

nic platný, jestli si neodpočineš. Tohle může trvat týdny,

možná měsíce.“

„Ne. Nemůže. Nebude to tak dlouho trvat.“

Bailey si nesedla na židli, ale na okraj konferenčního

stolku, zkřížila nohy a líně

jimi pohupovala. Byla to od

přírody velmi klidná žena, trpělivá, nenechala se snadno

vyvést z míry. Jako nejsilnější ochránkyně

Jednotky pro

zvláštní zločiny hrála při právě

probíhajícím vyšetřování

méně

aktivní úlohu než jiní agenti. Trávila většinu času u

lůžek nebo v blízkosti těch, kteří byli ohroženi útokem. A

nešlo o útok konvenčními zbraněmi.

Bishop se na ni podíval a pomyslel si, že nedává okázale

najevo svou tvrdost, aby si jí každý všiml. Vypadala

nečekaně

křehce. Byla to vysoká štíhlá tmavovláska s

velkýma tmavýma očima, tak klidnýma a hlubokýma, že

působily téměř

hypnoticky. Její klid možná pocházel z toho,

že důkladně

rozuměla lidské povaze. Jako většina strážců

v

Jednotce byla školenou poradkyní, měla doktorát z

psychologie.

104

Nevypadala jako tvrdá žena.

Ale byla.

Zpočátku si nemyslel, že její talent je něco, co by mohl

potřebovat. Ale brzy si uvědomil, jak cenný by mohl být

člověk s parapsychologickým mentálním nadáním, schopný

chránit ostatní. Netrvalo dlouho, než poznal, že ji potřebuje.

„Pěťák,“ řekla Bailey.

„Za moje myšlenky?“ Bishop zavrtěl hlavou. „Nevyhazuj

peníze.“

„Pořád ještě

se s tím pereš? Pořád ještě

se snažíš přijít na

to, jak to Samuel dělá?“

„To není to, co mi dělá starosti.“

„Jaké jsou hranice jeho možností.“

Bishop přikývl. „Víš, jaký bude dnešní ústřední článek v

Grace Gazette? Už je na internetu. Městská rada se sešla a

schválila malé zvýšení daně

z nemovitostí.“ Pak se odmlčel a

dodal. „O mrtvole nalezené včera v řece je jen malá zmínka

na poslední stránce.“

„No, majitel i šéfredaktor jsou členy církve a k tomu

přinejmenším jeden reportér…“

„Přál bych si, aby to bylo všechno,“ řekl Bishop.

„Samuelův vliv se mimo Areál šíří jen prostřednictvím jeho

následovníků. Ale je tu ještě

něco víc. Celé město má špatný

pocit, doslova každý z nás si to uvědomuje a mluví o tom. To

místo je nějak vyšinuté. Poklidné. Netečné. Hollis se mě

spíš

žertem zeptala, jestli jsme analyzovali vodu.“

„Což jsme udělali. A nenašli jsme nic mimořádného.“

Teď

se zamračila Bailey. „Ať

už je to cokoli, ať

už to Samuel

dělá, jak chce, zdá se, že tím nejsou zasaženi všichni.

O náčelníkovi policie Cavenaughovi se sotva dá říct, že je

netečný. A je tam ještě

několik jiných, které jsem potkala při

procházce městem. Ještě

jsem se s Cavenaughem nesetkala,

ale můžu ti říct, že ti ostatní, kteří se zdáli být víc… ostražití

či naplněni úzkostí, měli společnou jednu věc.“

„Jakou?“

105

„Vlastní druh energie. Ne psychické, pokud nejsou

latentními senzibily, ale na to bych nesázela. Ale docela jasně

jsem cítila jakýsi ochranný štít.“

Bishop se zamyslel. „Ti, kdo nemají parapsychologické

schopnosti, si stále vytvářejí ochranné štíty. Aby se chránili.

Mentálně, citově

i psychicky. Je to dost časté.“

Bailey přikývla. „Zvlášť

v malých městech, kde si všichni

vidí navzájem do talíře.“

„Byli ti s ochranným štítem členy církve?“

Bailey nakrčila nos. „To si nemyslím, ale neměla jsem

žádný seznam, kterým bych se mohla řídit. Soudě

podle

vnějšího dojmu… tak ne. Nevypadali tak vymydleně

a

poklidně

jako ti ostatní.“

„Takže ti s ochranným štítem většinou nejsou členy

církve. A zřejmě

na ně

nepůsobí to, co má vliv na ostatní,

nebo to na ně

alespoň

nepůsobí v takové míře.“

„Proto se jim Samuel nemůže dostat pod kůži,“ podotkla

Bailey. „Nemůže je ovlivnit ani psychickými prostředky, ani

obvyklejšími kultovními prostředky. Avšak pokud výsledky

mé nahodilé procházky městem mohou sloužit jako ukazatel,

jen malé procento obyvatel města je vůči Samuelovi imunní.“

„Což potvrzuje, že musí vydávat obrovské množství

energie,“ doplnil Bishop. „A to si vybírá svou daň.“

„Asi mu to stojí za to. Umožňuje mu to bezstarostně

pracovat. Žádné články v novinách ani pozornost ostatních

sdělovacích prostředků. Nikdo se jeho lidí na nic nevyptává.“

Na chvíli se odmlčela, pak dodala: „Na druhé straně

to

nemusí být tak záměrné. Senzory, které jsme tam umístili,

teď

ukazují obrovské množství volné energie, kterou

nedokážeme vysvětlit, a to nejen uvnitř

Areálu. Jestliže jí

využívá jen určité množství a ponechává ve vzduchu dost

velký zbytek, může to působit jako tlumicí pole na celém

území, a to i mimo Areál. Může to působit na každého, kdo je

snadno ovlivnitelný elektrickou nebo magnetickou energií.“

106

„Může to na nás působit nepředvídatelným způsobem,“

upřesnil Bishop.

Trochu naklonila hlavu na stranu a prohlížela si ho.

„Když přidáme zážitek Tessy k zážitku Sarah a k dalším

zprávám, tak to vlastně

není nic nového.“

„Vždycky jsem věřil, že se jednou narodí absolutní

psychik, absolutní senzibil,“ řekl Bishop pomalu. „Až přijde

čas. Psychik, který dokáže plně

kontrolovat své schopnosti.“

„To by byla dobrá věc. Pokud by ovšem nebyl v týmu

protivníka.“

„Ta možnost mě

také napadla, když se časem začalo v

týmu protivníka objevovat víc a víc lidí s nadpřirozenými

schopnostmi,“ připustil.

„No dobře. Myslíš si, že Samuel je absolutní psychik?“

„Obávám se, že by mohl být.“

Bailey chvíli mlčela, pak se zeptala: „A co?“

„Všechno, co vím o profilování, veškerá moje zkušenost

mi říká, že mohl být stvořen, že se tak nenarodil. Zformovaly

ho události v jeho životě.“

„A co?“ opakovala Bailey.

„Narodili jsme se s určitými omezeními. My všichni.

Naše schopnosti se vyvíjejí a mění, ale mají konečné meze,

přestože nám trvá roky nebo i celý život, než je odhalíme. Na

druhé straně

něco stvořeného, něco… ukutého na kovadlině

zkušenosti nemusí mít taková omezení. A vývoj něčeho

takového může být vědomě

kontrolován, urychlován pouhou

vůlí. Samuel může být den ze dne silnější.“

„Proto jsi řekl, že to nemůže pokračovat týdny nebo

měsíce.“

Přikývl. „Ano. Musíme ho zastavit.“

„Ibez důkazů?“

„Ano. Dokonce i bez důkazů. A bez důkazů

ho

nemůžeme zavřít do klece. Nemůžeme ho postavit před soud.

Bez důkazů

ho musíme zničit.“

***

107

Tessa se zamračila. „Sarah byla agentka organizace

Haven, nebyla to federální agentka. A vyšetřování církve FBI

nebylo schválené?“

„Neschválil je ředitel. On není… velký fanda Jednotky

pro zvláštní zločiny. Ani Bishopa. Od jeho jmenování je

situace poněkud napjatá.“

„Proč

není její fanda? Podle toho, co vím, byla Jednotka

pro zvláštní zločiny ve svém vyšetřování neuvěřitelně

úspěšná, zvlášť

ve srovnání s jinými případy FBI.“

„V tom to právě

může být. Bishop se může přetrhnout,

aby zabránil zveřejnění našich úspěchů. A pokud se o nich

neví…“

„…nemůže si FBI připisovat žádné zásluhy. Ale přeje si

ředitel opravdu vysvětlovat, že za ty úspěchy vděčí jednotce

složené většinou z lidí s paranormálními schopnostmi?“

„O tom velmi pochybuji. Takže snad chápeš, že pokud jde

o nás, má smíšené pocity. Nevím, jestli tam nejsou ještě

nějaké jiné rozpory. Ale vím, že si na Jednotku i na Bishopa

dává velký pozor.“

„Pochybuji, že za nasazování agentů

do jakési církve

získá Jednotka nějaké kladné body.“

„Nikdy jsem neřekla, že Jednotka má své agenty uvnitř

církve,“ namítla rychle Hollis. „Podívej se, Tesso, každý

podezřelý vůdce sekty je automaticky na seznamu FBI i

Jednotky. Když se objeví jakýkoli podezřelý vůdce sekty jen

s náznakem paranormálních schopností, museli bychom být

šílenci, kdybychom se nesnažili dostat do jeho blízkosti naše

oči a uši. Musíme co nejdříve posoudit jeho nebezpečnost.

Vůdce sekty s paranormálními schopnostmi volá po

kompletním vyšetřování.“

„Ale ne po oficiálním vyšetřování.“

„Pokud si děláš starosti s dodržováním zákonů, tak Haven

oficiálně

stále ještě

pracuje pro senátora LeMotta.“

108

Tessa vrtěla hlavou. „To mi starosti nedělá. Vím, že John

a Maggie nikdy neposlali žádného z nás do situace, kde

bychom neměli zákonné krytí.“

„Tak čeho se bojíš?“

Tessa se krátce zasmála.

Hollis se ušklíbla. „No dobře, to je hloupá otázka. Tak co

ti vadí na spojení Haven a Jednotky?“

„Prostě

si nejsem jistá hranicí. Krajní mezí. Omezeními.“

„Co tím myslíš?“

„Můžeme pozorovat. Můžeme sbírat informace. Ale

nejsme, nikdo z nás není oprávněnněkoho zatknout nebo

zadržet.“

„No, to je diskutabilní. Ale není to k věci. Jsi ochotná

důvěřovat šéfovi policie Cavenaughovi, že ano?“

„Proč

ne? Má bez veškerých pochyb pravomoc veřejně

vyšetřovat, zadržovat a zatýkat i při pouhém podezření. A je

si jistý, že Samuel a církev v těch vraždách mají prsty.“

„Ale podle toho, co jsi mi vyprávěla, je při svém

vyšetřování asi tak nenápadný jako neonová reklama.“

„Třeba to není tak špatné. Možná Samuel a jeho církev

potřebují vědět, že na ně

někdo dává pozor.“

Hollis chvíli pozorovala druhou ženu a pak pokračovala:

„K té bolesti, kterou jsi cítila. Ty si myslíš, že musíme jednat

rychle. Zarazit, co se tam děje, ať

už je to cokoli.“

„Ty si to nemyslíš?“

„Zastavit ano. Co nejrychleji, ano. Ale Tesso, i když v

tom náčelník policie stojí na naší straně, o zákonu se to říct

nedá a Cavenaugh musí postupovat podle zákona. Nemáme

žádné přesvědčivé důkazy. Žádný konkrétní doklad o tom, že

Samuel nebo někdo jiný z církve má něco společného se

smrtí Sarah nebo Ellen Hodgesové. Ani s těmi ostatními

vraždami.“

„To já vím. Ale šéf policie alespoň

může klást své otázky

přímo. My se jen usmíváme a něco předstíráme.“

109

„To je přece jen jiný způsob vyšetřování a ty to víš. A

jistě

také víš, že ti nikdo nebude mít za zlé, když se

rozhodneš, že tohle není záležitost, do které by ses chtěla

zaplést.“

Tessa si rozpačitě

poposedla pod upřeným pohledem

druhé ženy. „Já nemám v úmyslu utéct z boje. Já jen… ten

sen mě

vyvedl z míry víc, než jsem myslela.“

„To mě

nepřekvapuje. Pokud máme pravdu, tak všechno,

co Samuel dělá, je nepřirozené. Víme, že je nebezpečný. A

čím dál víc. Šest z osmi známých obětí v této oblasti zemřelo

během posledních dvou let, a to nepočítáme ženy

zavražděné minulé léto v Bostonu a minulý rok v říjnu ve

Venture. Byly to odporné vraždy a my jsme přesvědčeni, že

je za ně

odpovědný Samuel.“

„A všechno, co máme, jsou jen otázky.“

„To není všechno. Měli jsme je podezření, že je vrah. Že

zabíjí myslí, schopnostmi, pokud ne vlastníma rukama.

Důvodem, proč

zabíjí, může být jeho zřejmá potřeba energie.

Ten hlad, který jsi cítila a viděla ve snu. To může být jedna z

odpovědí nebo její část. Ale my musíme najít všechny

odpovědi a hlavně

ho zastavit. Pokud možno ještě

dřív, než

zemřeněkdo další.“

Ta poslední věta pomohla Tesse, aby se soustředila a

posílila své rozhodnutí. Připomněla jí její účast v té

záležitosti. Její práci.

„Takže část toho, co potřebuje, dostává od nich, od svých

následovníků. Od žen. Využívá svých schopností, aby je

přivedl k orgasmu, a pak z nich čerpá energii. Tomu se dá jen

těžko věřit.“

„Byl to tvůj sen,“ podotkla Hollis.

„Nemívám vize,“ odmítla okamžitě

Tessa.

„Nemyslím, že to, co jsi měla, byla vize.“

„Snad si nemyslíš, že jsem viděla skutečnost?“

110

„Ale ano, myslím, že to byla skutečnost. Věřím, že se to

stalo přesně

tak, jak jsi to viděla, a pravděpodobně

v té době,

kdy jsi to viděla.“

„Jak je to možné? Byla jsem tady. Nikdy nesbírám dojmy

na dálku, natož pak tak podrobné.“

„Vzpomínáš si, co jsem ti řekla o tom, že se schopnosti

mění?“

Tessa přikývla.

„Já věřím, že se ty tvoje změnily. Nebo se mění. Alespoň

v tomto určitém případě. Napojila ses na cosi, když jsi byla v

Areálu. Možná na nějakou osobu nebo na nějaký zdroj

energie, já nevím. Ale navázala jsi velmi skutečné,

konkrétní spojení.“

„Co tě

vede k té domněnce?“

Hollis si prohlížela Tessinu mnohobarevnou auru. Byla

teď

slabší, než když se Tessa probudila, ale pořád ještě

zářila,

téměř

jiskřila, jak kdyby v ní byla elektřina. Pro médium to

nebyla neobvyklá aura, aspoň

podle Hollisiných omezených a

poměrně

nedávných zkušeností. Ale jedna věc na ní byla

neobvyklá.

Úponek energie, který se otáčel, skoro svíjel, vycházel z

aury jako had, plazil se ven kuchyňskými dveřmi směrem ke

vchodu do domu. A pak dál.

„Je to jen takový pocit,“ odbyla to Hollis.

„Problém je v tom,“ řekl zvláštní agent Quentin Hayes,

„že to trvá tak zatraceně

dlouho, než někoho dostaneme

dovnitř. A když už tam jsou, tak jsou šťastní, když jsou o

samotě

pět minut na záchodě. To nestačí na pořádný

průzkum.“

„Řekni mi něco, co nevím,“ namítl Bishop.

Quentin zvedl oči od mapy rozložené na konferenčním

stole a nakrčil obočí. „To asi nedokážu. Ale můžu ti říct

jednu věc, kterou vím docela určitě. Neměl bys tu být.“

111

„Jsem krytý. Ředitel je na semináři o bezpečnostních

silách v Paříži.“

„Nemluvil jsem o řediteli.“ Quentin se narovnal a

zamračil se. „Dělá mi starost senátor LeMott.“

Bishop se opřel v židli na druhé straně

místnosti a upřeně

se zadíval na jednoho ze svých nejdůvěryhodnějších agentů.

„Cokoli LeMott dělá, dělá to prostřednictvím dálkové

kontroly, prostřednictvím svých vlastních agentů. Když na

něho budu dávat pozor ve Washingtonu, nebude to k

ničemu.“

„Ale mohlo by nám to dát možnost identifikovat jeho

agenty dřív, než provedou něco nezodpovědného a všechno

to půjde do háje.“

„Máme daleko větší možnost identifikovat je tady, s

lidmi, které tu máme. Už celé týdny nejsem schopen z něj

dostat něco kloudného.“

Quentin se zamračil ještě

víc. „Už se ti to někdy stalo? Že

jsi náhle nebyl schopen se v někom vyznat, když jsi to

zpočátku dokázal?“

„Ne.“

„A to tě

neznepokojuje?“

Bishop si povzdechl. „Samozřejmě

mi to dělá starosti. Ale

LeMott by nebyl první normální člověk, který se naučil

chránit své myšlenky před telepatem.“

„Jestli se naučil chránit před tebou své myšlenky během

pár týdnů, není to jen neobvyklé, ale i nepřirozeně

rychlé.“

„Myslíš, že mu někdo pomáhal?“

„Nezdá se ti to víc než pravděpodobné?“

Bishop chvíli přemýšlel, pak zavrtěl hlavou. „Jestli mu

někdo pomáhal mě

odblokovat, nemůžu s tím momentálně

nic dělat. V Grace jdou věci příliš rychle kupředu, nikdo z

nás se teď

nemůže zaměřit na něco jiného. Za poslední dva

týdny byli zavražděni přinejmenším dva členové církve. To je

buď

úmyslná eskalace, nárůst energie nebo ztráta kontroly,

která signalizuje, že se cosi velmi zhoršilo.“

112

„Já opravdu nechci, aby se ten chlápek zhoršil,“ utrousil

Quentin suše.

„Ne. Ale pokud ho brzy nezastavíme, tak se určitě

zhorší.

A ty nové údaje o růstu energie potvrzují, co někteří z nás

cítili už celé měsíce. Teď, když můžeme měřit, co se děje, je

nám jasná aspoňčást toho rostoucího nebezpečí.“

„To je zřejmé. Ale nevím, jak dalece je to jasné. Ještě

nikdy jsem nic takového neviděl.“

„Já také ne. Ale nemusím to znát, abych věděl, že

elektromagnetické pole, které takhle fluktuuje, je právě

tak

nepřirozené jako potenciálně

smrtelné.“

„Jo, to chápu. To je jeden z důvodů, proč

jsem nic

nenamítal, když jsi požádal Dianu, aby zůstala v Quantiku.“

„Taky jsem to pochopil,“ zamumlal Bishop.

Quentin si odkašlal, znovu se sklonil nad mapou Areálu a

pečlivě

ji studoval. Byla to poněkud neobvyklá mapa,

nesmírně

podrobná, pokrytá průsvitnou vrstvou, na níž byly

četné záhadné symboly a matematické vzorce. „No dobře, tak

jsem ji chtěl chránit.“

„Bude v pořádku, Quentine. Každým dnem se zotavuje,

lépe ovládá své schopnosti, uzdravuje se. Měl jsi pravdu, že

má spoustu sil.“

„Ještě

má před sebou dlouhou cestu.“

„Už skoro dokončila povinný výcvik.“

„To není to, co jsem měl na mysli, a ty to víš.“

„Vyzvídáš?“

„No, o nás jsem se nic nedozvěděl. Doufal jsem, že ty a

Miranda možná ano.“

„Lituju.“

„Lituješ, že ses nic nedozvěděl? Nebo že mi nemůžeš říct,

co ses dozvěděl?“

„To první. Tohle vyšetřování nám dělalo trochu starosti.

A… vize byly krátké a byly mezi nimi dlouhé přestávky.“

113

„A já jsem se divil, proč

mě

u toho chceš. Zpravidla

nechceš víc než jednoho kmenového agenta. Alespoň

ne na

počátku vyšetřování.“

„Jasnovidců

je nedostatek, a pokud je tu něco, co je

možné vidět dopředu, chci o tom vědět.“

„Když jste ty a Miranda nic neviděli, neuvidím to ani já.“

„Možná ano.“

„Jsem ještě

silnější, když je u toho Diana,“ poznamenal

Quentin.

„Ano, ale ona tu nemůže být. Je médium. Velmi silné

médium. Hollis by tu nebyla, kdyby nebylo naprosto jasné, že

tu má být. Ať

už z jakéhokoli důvodu.“

„Já se nehádám, pokud jde o Dianu. Ale… žádné vize?

Vůbec žádné?“

„V poslední době

ne.“

„To se mi opravdu nelíbí,“ zachmuřil se Quentin. „Jedna

věc je, že někteří z nás jsou ovlivněni Samuelem nebo jeho

lidmi, nebo kýmkoli, kdo sakra vyzařuje ta podivná

energetická pole, dost silná na to, aby zahnala zvěř

– ale ty a

Miranda jste byli vždycky pevní a ustálení, ať

jsme

vyšetřovali cokoli. Jestliže to ovlivňuje i vás…“

„Nevíme, jestli nás to ovlivňuje,“ zaváhal Bishop a dodal:

„Nevíme ani, že nás to neovlivňuje. To je jeden důvod, proč

tu musím být, a proč

tu Miranda být nemůže.“

„A pokud se ukáže, že je to součást Samuelova plánu na

tvou likvidaci? Že zkouší taktiku rozděl a opanuj, pokud jde o

tebe a Mirandu? Příliš mu to neztěžuješ.“

„Mirandin ochranný štít je pevný, v poslední době

se nám

jej podařilo ještě

rozšířit. Já sám bych neměl být rozpoznán

jako osoba s nadpřirozenými schopnostmi, v laboratoři

nejsilnější členové našeho týmu nedokázali zaznamenat ani

moji přítomnost.“

„V laboratoři.“

„Ano.“

114

„Myslím, že ti nemusím připomínat, že při práci v terénu

často doslova vybouchne spousta teorií, které jsme ověřovali

v laboratoři.“

„To je všechno, co máme, Quentine. Máme logiku a

máme své teorie, dokud nás skutečnost nepřesvědčí o opaku.“

„Jo, a to je právě

to, čeho se obávám. Že skutečnost

ukáže, že jsme se mýlili. Protože se to často stává. A jestliže

se to stane, bude trochu pozdě

naše teorie opravovat.“

„Nemáme na výběr. Máme v sázce příliš mnoho lidí.

Kromě

toho, pokud Samuel ví, že jsem někde poblíž… No,

řekněme, jestli je tak mocný, nezáleží vlastně

na tom, kde

jsem.“

Quentin polohlasně

zaúpěl: „Čím dál lepší.“

„Máme na naší straně

dobré lidi, Quentine.“

„Příliš mnoho nováčků.Přinejlepším mohou být

nepozorní jako Sarah. A přinejhorším mohou být přítěží.“

„Sarah udělala to, co pokládala za správné.“

„Já vím. A nedávám jí to za vinu. Sakra, byl bych možná

udělal totéž. Ale stálo ji to život. A nás to stálo cenného

informátora uvnitř.“

„Já vím.“

Quentin se na svého šéfa ostře podíval. Pak si povzdechl.

„Jasně

že to víš. Podívej se, Tessa se mi líbí, opravdu, ale je

pod hrozným tlakem a já si zatím vůbec nejsem jistý, že

nepodlehne.“

„Udělá, co bude moct. Nikdo z nás nemůže udělat víc. A

Hollis je s ní.“

Quentin konečně

přestal předstírat, že si prohlíží mapu.

Narovnal se a pozvedl obočí. „Musel jsi poněkud předělat

plány, když se objevila, že?“

„Bylo to… nečekané,“ připustil Bishop.

„Znamení z vesmíru? Nepříliš jemná připomínka, že ať

víš cokoli, nebo si myslíš, že to víš, nikdo z nás doopravdy

nemá v rukou svůj osud?“

115

„Možná. Ale po Venture jsem žádnou takovou

připomínku nepotřeboval. Nic nepovažuju za samozřejmé,

tentokrát ne. Už jsme zaplatili příliš velkou cenu.“

Quentin se po chvíli znovu podíval na mapu a pomalu

řekl: „Soudě

podle všeho… může se ukázat, že cena, kterou

jsme zaplatili, byla jenom záloha.“

116

Kapitola devět

T

T

essa neměla v plánu vrátit se do Areálu tak brzy, ale

když Ruth ve čtvrtek ráno „zničehonic napadlo, že se

zastaví“, nechala se přesvědčit, aby později toho dne podruhé

navštívila kostel.

Hollis se vynořila, jakmile návštěvnice odešla. „Tesso,

nejsem si jistá, že jít tam znovu tak brzy je dobrý nápad,“

upozornila ji.

„Proč

ne?“

„Protože včera tě

to vyčerpalo, v noci sis sotva

odpočinula, a protože jsi vzhůru od svítání,“ odpověděla

Hollis upřímně.

„Vypadám hrozně?“

„Vypadáš… unaveně.“

„Dobře. Právě

tak by mě

měli vidět, vzpomínáš si?

Unavenou. Nejistou. Zranitelnou.“

„Jo, ale to má být přetvářka. Když jsi unavená, existuje

nebezpečí, že tvůj ochranný štít je oslabený a ty můžeš být

vydaná na pospas jinému senzibilovi. V tomto případě

senzibilovi, který přinejmenším dokáže ukrást či vysát

schopnosti někoho jiného a těmi svými umí zabíjet.“

„To je pravděpodobné. Ale nemáme žádný důkaz, že je to

pravda.“

„Nesázela bych svůj život na nedostatek důkazů, Tesso.“

117

„Ne.“ Tessa se zhluboka nadechla, pokoušela se zakrýt

netrpělivost, kterou pociťovala. „Ne. Samozřejmě, že ne.“

„Říkám jen, že bys měla být opatrná. Samuel má velký

zájem získat pro svou církev latentní senzibily, možná proto,

že zjistil, že jejich mozky produkují víc elektromagnetické

energie než mozky obyčejných lidí. Vidí v nich další

mohutný zdroj energie. Ale nevíme, jak zachází s aktivními

senzibily uvnitř

– pokud na to neusuzujeme z toho, co se

stalo Sarah.“

„Můžeme na to usuzovat právě

z toho? Hlásila, že

přinejmenším jeden ze Samuelových lidí je velice výkonný

senzibil. Je to tak?“

„Ano. Ale se silným ochranným štítem.“

„Ale když to zjistila Sarah, musel na to Samuel přijít

taky.“

„Podle mého názoru je ta osoba senzibil, kterého Samuel

kontroluje. Někdo, koho dokáže ovládat. Sarah ovládnout

nedokázal. Byla uvnitř, hledala informace a dostala ven

některé z dětí. A teď

je mrtvá. Nejspíš správně

předpokládáme, že představovala pro Samuela hrozbu. Buď

proto, že byla senzibil, kterého nedokázal kontrolovat, nebo

si myslel, že pracuje proti němu.“

„Hollis…“

„Ať

je to tak nebo tak, jsi v nebezpečí. Zvlášť

když jsi

unavená.“

Tessa zaslechla v hlase druhé ženy starostlivý tón a

ocenila to. Nicméně

to ignorovala. Také zahnala výčitky

svědomí, že neřekla Hollis o včerejším krvácení z nosu.

Možná by jí to měla říct teď.

Ale neudělala to.

„Ta energie, kterou jsi viděla před několika hodinami,

mou auru ve spojení s… něčím nebo s někým. Pořád to ještě

vidíš?“

„Jen trochu. Teď

je to jako nitka. Proč?“

118

„Nech mě

hádat. Je napnutá, ne volná jako předtím. Jako

kdyby za ni něco tahalo.“

Hollis se zamračila. „Tak to cítíš?“

„Tak silně, že čekám, kdy uvidím provaz.“

„Tesso, tohle možná není dobře. Může to být Samuel,

který tě

tam tahá zpátky. Nebo se o to velice snaží.“

„Včera jsem ho ani nezahlédla.“

„Ale minulou noc se ti o něm zdálo se všemi

podrobnostmi skutečné vize. A kromě

toho mi věř, že ho

nemusíš vidět, abytě

zasáhl.“

Tessa zaváhala, ale po chvíli zavrtěla hlavou. „Sama jsi to

řekla. Ať

už se tam děje cokoli, zhoršuje se to. Lidé umírají,

Hollis. A všechny moje smysly mi říkají, abych tam šla.

Dnes. Co nejdřív.“

Hollis se na ni zamyšleně

podívala. „Jsi mnohem

sebevědomější a jistější, než jsi byla ráno.“

To byla pravda a Tessa to věděla. Avšak… „Nedovedu to

vysvětlit.“

„Moc si přeju, abys to mohla vysvětlit.“

„Podívej, naučila jsem se jednu věc: důvěřovat svým

instinktům. Nebo intuici, jasnozřivosti či čemukoli, co mě

ponouká, abych něco udělala, když mi můj rozum říká, že je

to špatný nápad. Proto jsem přece tady. Protože John a

Bishop věří, že moje schopnosti můžou pomoct vyřešit tenhle

případ.“

„Jo. Proto jsi tady.“

„Tak dobře. Musím jít do Areálu. Hned teď.“

„Řekla jsi Ruth, že to bude později.“

„Dám jí náskok deset minut a pak půjdu.“

Hollis poznala, že je to naléhavé, a přestala s námitkami.

Ale přidala další varování:

„Víme, že většinu doby budeš pod dohledem. Jestli se ti

naskytne možnost něco vypátrat, nezapomeň

na to. Někdo tě

bude pozorovat. Počítej s tím.“

119

Ruby,

Bylo časné čtvrteční ráno a Ruby zjistila, že se její

pozornost vzdaluje od učení. Jasný hlas v hlavě

způsobil, že

prudce zvedla hlavu. Náhle jí byla zima.

Neodvážila se odpovědět. Čtyřipřátelé se už před týdny

rozhodli, že je to nebezpečné, že by je Otec pravděpodobně

mohl slyšet, kdyby se cvičili ve schopnostech, které se v nich

od října rozvinuly.

Ruby v tom trochu švindlovala, ne však, pokud šlo o její

přátele. Švindlovala, protože musela chránit Lexii, ale to

bylo její vlastní riziko. Kdyby Otec zjistil, co udělala, měla

by průšvih jen ona.

Průšvih. Bylo to skoro směšné. Kdyby Otec zjistil, co

udělala, co pořád ještě

dělá, byl by ten „průšvih“ opravdu

velmi, velmi zlý.

A je velká pravděpodobnost, že to zjistí. Může to dokázat,

pomyslela si Ruby. A kdyby se dozvěděl, co dokáže ona a její

přátele…

Lidé schopní dělat věci svou myslí mají ve zvyku mizet z

Areálu. Nebo se náhle… změní.

Ruby nechtěla, aby se jí a jejím přátelůmněco podobného

stalo. A věděla, že ostatní to také nechtějí, že by se nepokusili

s ní spojit, pokud by se nedělo něco zlého. Velmi zlého.

Pokoušela se být trpělivá. Jakmile se matka zabrala do

vyšívání, vyklouzla Ruby z domu, hnána nepřekonatelným

nutkáním jít za kterýmkoli ze svých přátel, který měl potíže.

Ale kdo to je? Neměla tušení o jeho identitě, spojení

skončilo tak náhle, že cítila jen nepatrný náznak směru,

kterým by se měla dát.

Věděla, že její přátelé by měli být doma a učit se, bylo

nepravděpodobné, že by se teď

ráno otevřeně

toulali po

Areálu. Kdyby ji nebo její přátele zpozoroval někdo z

dospělých, dovedl by je zpátky domů

– proto se neodvážila

přiblížit za denního světla k žádnému domu.

120

Věděla také, že by se neměla přibližovat ke kostelu. Měla

oči a uši a nikdo jí nemusel vysvětlovat, že všude jsou

kamery, které zajišťují, aby se pan DeMarco činěkterý z

ostatních mužů

okamžitě

dozvěděli, když se někdo přiblíží ke

kostelu.

Kromě

toho tam ani nechtěla jít.

Následovala vnitřní hlas. Když zjistila, že se blíží ke

stodole na západní pastvině, zarazila se. Tohle byla část

Areálu nejblíže k cestě

do města. Nejkratší cesta ven.

Únik.

„Brooke, ne,“ zašeptala a zrychlila krok. Pomyslela si, že

se její přítelkyně

dostala až sem při svém pokusu o útěk a pak

zpanikařila, možná si vzpomněla, že mezi tímto místem a

svobodou je plot a další kamery.

Avšak něco, instinkt nebo jejích pět smyslůči ten další,

varovalo Ruby, aby nevešla do stodoly jako obvykle. Místo

toho ji obešla zadem, kde naštípnuté prkno umožňovalo tajně

nahlédnout dovnitř.

Zprvu si Ruby nebyla jistá, co se uvnitř

děje. Brooke tam

jen stála, kousek od Ruby, v široké hale, mezi řadami teď

prázdných stání.

Chvíli trvalo, než Ruby zjistila, že se Brooke viditelně

chvěje.

Za další okamžik zjistila proč.

Otec.

Ruby zalapala po dechu, instinktivně

se snažila posílit

svou ochrannou vrstvu, aby byla tvrdá a silná. Měla pocit, že

je uzavřena v něčem nerozbitném. Tak se Otec nedozví, že

tam je,

Pak si uvědomila, že ve stodole je něco hrozně

divného.

Za prvé si nemohla vzpomenout, že by někdy viděla Otce o

samotě, alespoň

ne mimo kostel. A za druhé…

Nějak podivně

se leskl.

A jeho nohy se nedotýkaly země.

121

„Odpověz mi, Brooke.“ Hlas měl tichý, skoro něžný, ale

něco v němpůsobilo, že se Ruby ježily vlasy na krku.

„Proč

bys nás chtěla opustit? Proč

bys chtěla opustit mě?“

„Já… já jsem nechtěla.“ Hlas měla tichý a zlomený.

Mlčky ukázal na zem, kde ležel její napěchovaný ruksak.

„Já… já… Moje teta. Jen jsem chtěla jít navštívit tetu. To

je všechno. To je všechno, Otče.“

„Já ti nevěřím, dítě.“

„Já… přísahám, Otče. Přísahám, že jsem chtěla jen

navštívit tetu.“

„Přál bych si, abych ti mohl věřit.“

Jeho hlas byl teď

smutný, ale s jeho obličejem se dělo

něco podivného. Ruby si musela přitisknout ruce k ústům,

aby nevykřikla.

Poprvé viděla jeho pravý obličej.

Obličej jeho duše.

A bylo to něco tak černého a hladového, že Ruby měla

strašný pocit, že by to mohlo spolknout celý svět a ještě

by

zbylo místo pro další.

„Byl bych raději počkal, až Bůh dovolí, aby tvůj talent

plně

rozkvetl,“ řekl Otec smutně. „Až dozraješ a budeš

připravená pro jeho svaté dílo. A tys to teď

znemožnila.“

„Otče, prosím, už budu hodná. Slibuju, že budu hodná.

Nepokusím se utéct, čestné slovo, a nikomu to neřeknu.

Neřeknu to rodičům, přátelům, nikomu.“

Slova se jí pletla jedno přes druhé, jak se je ve strachu

snažila rychle dostat ven, nohy měla tak roztřesené, že byl

div, že se na nich ještě

udržela. V tom okamžiku by slíbila

cokoli.

Avšak bylo to zbytečné. „Je mi to moc líto,“ řekl Otec.

Brooke musela vědět, co se jí stane, nebo možná už cítila

první záchvěvy bolesti, protože otevřela ústa a chtěla

vykřiknout.

Ale zvuk, který jí vyšel z úst, byl jen zavrněním,

přidušeným výkřikem hrůzy a agónie. Když Otec zvedl ruce,

122

vznesla se Brooke téměř

půl metru od podlahy a zůstala tam

viset, její tělo sebou trhalo, jako kdyby jím zlostně

otřásal

nějaký neviditelný obr.

Otcova hlava se potom naklonila vzad, ústa se trochu

pootevřela,

A Ruby viděla, jak Brooke opouští síla, jak ji z ní vysává,

vycházela z ní očima a vstupovala do něho v podobě

praskajících, doběla rozpálených vláken, jako blesk, jiskřící a

syčící.

Ale jeho to nespálilo.

Jeho to nespálilo.

Když Ruby viděla, jak Brooke začíná doutnat, odvrátila se

od naštípnutého prkna a opřela se zády o hrubá prkna stodoly.

Byla tak vyděšená, že se ani nepokusila utéct. Ruce měla

pořád ještě

přitisknuté k ústům, cítila krev, ale necítila bolest.

Cítila jen nesmírnou hrůzu.

Naslouchala těmpříšerným praskavým zvukům, zdálo se

jí, že to trvá celé hodiny, ale zřejmě

to byla jen minuta nebo

dvě. Pak náhle bylo ticho.

Ruby počítala do třiceti a pak se přinutila znovu se

podívat do stodoly.

Otec byl pryč.

Brooke byla pryč.

Uvnitř

nebylo nic, co by naznačovalo, že někdo byl

uvnitř, kromě

sežehnutého místa tam, kde stála Brooke.

Sawyer neměl kromě

své zarputilosti žádný důvod, aby se

ve čtvrtek pozdě

dopoledne vrátil do Areálu. A tak když

předem zavolal, aby ohlásil svou návštěvu, byl víc než docela

překvapen, když DeMarco nic nenamítal.

Možná ho baví dívat se, jak bezvýsledně

tápeš kolem

dokola.

Ale když se s DeMarcem setkal jako vždycky na náměstí,

měl DeMarco kamennější tvář

než obvykle a zdál se být

trochu nervózní.

123

„Co pro vás dnes můžu udělat, náčelníku?“

„Můžete mi dovolit, abych se tu porozhlédnul. Sám.“

Sawyer žádal prakticky pokaždé totéž a čekal tedy stejné

zdvořilé odmítnutí.

DeMarco se na něho chvíli upřeně

díval. Pak suše

oznámil: „Zdá se, že dnes je na to ten správný den. Reverend

Samuel medituje, většina dětí se učí. Rezidenční patra kostela

jsou samozřejmě

soukromá, stejně

jako domky. Prosím vás,

abyste tato omezení respektoval.“

Sawyer nedokázal zakrýt své překvapení. „Žádný

problém,“ přikývl.

„Výborně. Tak se rozhlížejte podle své libosti,

náčelníku.“ DeMarco se otočil k odchodu, pak se zastavil a

dodal ještě

sušeji: „A pozdravujte ode mne paní Grayovou.“

„Ona je tady?“ Na náměstí parkovalo několik aut, ale toho

jejího si nevšiml.

„Chtěla se tu tak jako vy trochu porozhlédnout. Aby to

tady lépe poznala. Ruth si myslela, že to nemůže uškodit.“

„Předpokládám, že nevíte, kde je paní Grayová teď?“

Sawyer byl přesvědčený, že to DeMarco určitě

ví.

DeMarco naznačil úsměv. „To opravdu nevím, náčelníku.

Ale Ruth mi řekla, že si paní Grayová přála vidět to, čemu

říkáme přírodní kostel. Místo, kde reverend Samuel káže,

když je správné počasí. Je to nahoře na kopci za Areálem.

Jděte po pěšince přes starou pastvinu. Snadno to poznáte.“

„Děkuju vám.“

„Vy asi nehrajete poker, viďte, náčelníku.“ Nebyla to

otázka.

Sawyer rozvážně

odpověděl: „Ne. Já mám radši šachy.“

„To si někdy musíme zahrát. Pěknou procházku. Budu ve

své kanceláři.“

Sawyer se za ním díval, dokud DeMarco nezmizel v

kostele, a pak se vydal cestou kolem kostela směrem k

pastvině, která ležela za domky na severní straně

Areálu.

124

Nedělal si žádné iluze. I když je nikdo nedoprovází,

budou on i Tessa Grayová pod stálým dohledem kdekoli v

Areálu.

Přemýšlel, jestli to Tessa ví.

Trvalo mu pět minut, než došel k vratům pastviny. Byla

zavřená, přestože v ní nebyl dobytek. Sawyer vyrostl ve

venkovské oblasti, kde byla spousta dobytka, a tak za sebou

vrata pořádně

zavřel.

Stezka do vrchu byla sotva patrná, ale viditelná. Vydal se

po ní, nutil se jít pomalu, zastavoval se a rozhlížel se.

Nejméně

dvakrát se otočil a podíval se dolů

z kopce, studoval

rozvržení Areálu.

Dalo se to očekávat.

Ne že by bylo vidětněco nezvyklého, alespoň

ne na první

pohled. Areál byl klidný, mírumilovný. Na hřišti si nehrály

děti, ale ještě

nebylo poledne a podle DeMarcových

informací jsou děti doma a učí se.

Přemýšlel, proč

si církev nepostavila svou vlastní školu

jako součást Areálu, ale pak si řekl, že se asi chtěli vyhnout

byrokratickým předpisům, které musí splňovat i soukromá

škola. Je lepší, když se děti církve učí doma s rodiči, pokud

složí státem předepsané zkoušky, a nikdo nebude do věcí

církve zasahovat.

„Špatný den?“

Neuvědomil si, že se mračí. Dokonce si ani neuvědomil,

že promluvila, dokud nedošel do „přírodního kostela“ těsně

za vrcholem kopce.

Podobal se přírodnímu amfiteátru se širokou žulovou

římsou na pravé straně, která bezesporu tvořila vynikající

jeviště

– nebo kazatelnu. Na mírném svahu pod ní vypadaly

do oblouku zahnuté terasy jako vytesané do kopce. Byly

poseté roztroušenými balvany velikostí židlí a doplněné

prostými dřevěnými lavicemi.

Přírodní kostel. To tedy určitě.

125

Na rozdíl od skutečného amfiteátru měl tento obrácený

tvar, takže všichni Samuelovi následovníci se na něho museli

dívat nahoru, když kázal.

To bych rád věděl, jestli provádí ten kousek s bochníky

chleba a rybami. A kde je sakra mikrofon?

„Náčelníku?“

Seděla na velkém balvanu ve třetí řadě

dole. Byla

neformálně

oblečená v džínsách a svetru, tvářeměla zardělé

od ranního chladu, velké šedé oči vážné. Vypadala ještě

křehčeji, než si vzpomínal. Při pohledu na ni se mu zatajil

dech.

Nebuď

idiot. Je to vdova po tvém příteli z dětství –a to

čerstvá vdova.

„Špatný týden,“ odpověděl Sawyer nakonec. Sešel dolů

k

ní, ale zaváhal, jestli se má posadit vedle ní na široký kámen.

„Myslím, že bohoslužba na tomto místě

musí být

impozantní,“ řekl.

„To asi ano. Myslím, že je to muselo stát spoustu peněz,

aby to vypadalo tak… přírodní, a ne vytvořené lidskou

rukou.“ Hlas měla tichý, zamyšlený.

Byl trochu překvapený, ale příjemně.

Tak ještě

do ní nezasekli své drápky. Alespoň

ne úplně.

Snažil se, aby tón jeho slov byl neutrální. „Když se

obecenstvo bude bavit, vrátí se.“

Tessa se trochu usmála. „Právě

jsem si myslela něco

podobného. Posaďte se, náčelníku.“

„Jmenuju se Sawyer.“

„Tak se posaďte, Sawyere. Prosím.“

Připojil se k ní na studeném a ne příliš pohodlném

balvanu, trochu se natočil, aby na ni viděl, když mluvili.

Lehký větřík k němu zanesl velmi příjemnou bylinnou vůni,

musela být její. Asi její vlasy, pomyslel si. Chtěl se k ní

naklonit, ale včas se zarazil. „Překvapilo mě, když mi

DeMarco řekl, že jste tady.“

126

„On vám to řekl?“ Na chvíli se zamračila. „Ruth mu to asi

musela hlásit. Zdá se, že všichni mu musí všechno hlásit.“

„On to tady přece pro reverenda Samuela řídí,“

informoval Sawyer pořád ještě

obezřetně. „Přinejmenším

pokud jde o bezpečnost.“

Tessa přikývla. „Ruth to sice doslova tak neřekla, ale

myslím, že mě

nechtěla nechat jít samotnou. Tedy bez jeho

svolení.“

„Hm, ano. Mně

to dovolil. Což je neobvyklé.“

Otočila hlavu a dívala se na něho, velké oči stále vážné.

„Možná chce, abyste ho přestal podezřívat. Nechá vás tu

potulovat samotného a doufá, že jestli, když, nic nenajdete,

nebudete mít důvod se sem vrátit.“

„Vy si myslíte, že by mě

to odradilo?“ zeptal se zvědavě.

„Ne. Myslím si, že jste přesvědčený, že církev má něco

společného se smrtí těch dvou ubohých žen nalezených v

řece.“

Sawyera nepřekvapilo, že si jeho podezření všimla.

Nepokoušel se je skrývat. V jeho hlase však zazněl obranný

tón: „Myslíte, že dělám špatně, když na to tak tlačím?“

„Myslím,“ pronesla tiše, „že byste měl tlačit ještě

víc.“

„Jen tam seděli a mluvili.“ Brian Seymour ukázal na

velký monitor v bezpečnostní místnosti. „Ona něco řekla, on

řekl, že měl špatný týden, a pak se vzdálil od mikrofonu,

takže to je všechno, co máme. Jsou příliš daleko na to,

abychom zachytili jejich hlasy.“

„Příhodné,“ řekl DeMarco.

„No, mikrofon byl umístěný tak, abychom mohli nahrávat

Otcova kázání,“ připomněl Brian. „Neměl být součástí

bezpečnostního systému.“

„Ano. To vím.“

Byli v bezpečnostní místnosti sami, takže Brian neváhal a

otevřeně

se zeptal. „Vím, že chceš bedlivě

sledovat náčelníka

policie, ale paní Grayovou taky? Prošla skenerem, když vešla

127

s Ruth do kostela, a nic se neukázalo. Žádné zbraně, žádná

elektronika. Stejně

bych u ní nic podobného nečekal.“

„Ne,“ přikývl DeMarco. „Já taky ne. Ale pokud je s

náčelníkem a v dosahu některé kamery, dávejte pozor i na

ni.“

„Rozumím. Řeknu to chlapcům, jakmile se vrátí z

přestávky. Máme nahrávat, jestliže je některý mikrofon

zachytí?“

DeMarco chvíli uvažoval, pak zavrtěl hlavou. „Mohlo by

být zábavné poslouchat, jak se jí náčelník snaží dvořit, ale

ponecháme jim trochu soukromí. Jak říkáš, odposlech není

součástí našeho bezpečnostního systému tam venku, takže

radši budeme šetřit pásku. Prozatím vypni mikrofony,

Briane.“

Brian poslechl a zasmál se. „Dvořit? Jak jsem slyšel,

náčelník Cavenaugh je kluzký jako úhoř.Městské

dohazovačky se ho snaží dostat už několik let, ale zatím

neměly štěstí.“

„No tak uvidíme, jestli potřebuje jejich pomoc,“

zavtipkoval DeMarco suše.

„Možná má zálusk na bohaté vdovy a tohle je první šance,

která se mu naskytla. V Grace jich zas tolik není. Zvlášť

ne

mladých a velmi hezkých.“

„To je pravda.“

„To by nám mohlo způsobit problémy, nemyslíš?“

pronesl Brian věcně. „Tedy kdyby se paní Grayová rozhodla

vdát, a ještě

k tomu za náčelníka.“

„Trochu předbíháš, Briane, nemyslíš?“

„No jistě. Ale…“

„Pochybuju, že by se ji náčelník odvážil požádat o rande,

tím méně

o ruku.“ DeMarco nečekal na odpověď

a dodal:

„Budu v kanceláři. Zavolej mě, kdyby bylo třeba, ale jinak ať

mě

nikdo nevyrušuje.“

„Ano, pane.“ Brian se otočil zpátky k monitorům, ale

uvolnil se teprve, když slyšel jak se za DeMarcem zavřely

128

dveře. Pak se pohodlně

opřel v židli, zkontroloval ostatní

monitory a pak zaměřil své lenivé oči na tichý rozhovor,

který se odehrával za kopcem, zdánlivě

mimo dohled

kohokoli z Areálu.

„Tlačit ještě

víc?“ Překvapený Sawyer se na Tessu

zamračil. „Proč? Viděla jste něco?“

„Viděla jsem to, co jste viděl vy. Možná míň, protože je

to teprve moje druhá návštěva tady.“

„Ale myslíte si, že je tu něco k vidění?“

Teď

byla řada na ní, aby se zamračila. Odvrátila očia

podívala se nahoru na kopec k „přírodní“ kazatelně.Očiměla

téměř

zasněné. „Nejsem policajt. Nejsem si příliš jistá, jestli

jsem zpozorovala něco neobvyklého.“

„Tak proč…“

„Až na obyvatele. Všichni jsou tak… dokonalí,

nemyslíte? Vymydlení, zdvořilí a usměvaví. Spokojení.“

Vrátila se pohledem zpátky k jeho obličeji, šedé oči teď

měla

ostré. „Slyšela jsem, že u některých lidí to může být

náboženstvím, ale tady se mi to zdá trochu přehnané.“

„Jen trochu?“ zeptal se automaticky.

Tessa se zasmála. „No tak tedy víc než trochu. Jednu

všetečnou otázku. Jste věřící, Sawyere?“

„Vlastně

ne. Byl jsem samozřejmě

vychován ve víře.

Tady na jihu to ani jinak nejde.“

„Ale… neoslovila vás?“

„Ne, třeba proto, že kazatelé dost ječeli. Oheň

a síra mě

moc nebavily.“

„Mě

taky ne. Myslíte si, že právě

proto je to, co Samuel

nabízí, pro jeho stádo tak přitažlivé? Protože neječí? Protože

nabízí odměnu místo trestu?“

Sawyer si ji chvíli prohlížel, byl si vědom velmi

podivného, avšak silného nutkání říct jí, že by měli oba

odejít. Hned. Ale neměl ani tušení, proč

cítí, že hrozba míří

na ně

oba.

129

„Sawyere?“

Otočil hlavu a rozhlédl se ostražitě

kolem. Uvědomil si,

že se mu varovně

ježí vlasy v zátylku. A nebylo to kvůli té

zatracené kameře.

„Měli bychom odejít,“ navrhl.

„Vypnuli mikrofony.“

Rychle se na ni podíval. „Tesso, o čem to mluvíte?“

„Je tam skrytý mikrofon, hned za kazatelnou. Necítil jste

ho. A necítíte ho teď?“

„Jak bych mohl cítit mikrofon?“

Prohlížela si ho, kolem úst jí pohrával malý úsměv. „To je

přece váš obor, ne? Elektronika. Vždycky přece víte, kde jsou

kamery, kdy jste pod dohledem. Vsadím se, že hodinky vám

vydrží jen pár týdnů

nebo dnů

a že mobilní telefon se vám

vybije mnohem rychleji, než by měl. A vsadím se, že

způsobujete zkraty na lampách a občas ničíte počítače. Pokud

jste se nenaučil víc, než je základní kontrola.“

Sawyerovi se jen zřídkakdy nedostávalo slov, ale v tom

okamžiku absolutně

nevěděl, co má říct. Pocit hrozby pořád

ještě

visel ve vzduchu, ale nebyl si vůbec jistý, jestli pochází

z té kamery nebo z něčeho jiného.

„Promiňte. Za normálních okolností bych nic neřekla,“

pokračovala Tessa. „Je to koneckonců

vaše schopnost a vy se

musíte rozhodnout, komu o ní řeknete. Vím z vlastní

zkušenosti, že mlčet je… obvykle to nejlepší. Lidé se bojí

toho, čemu nerozumí a… Ale my nemáme moc času, tak

musím mluvit otevřeně.“

„Mluvit otevřeně

o čem?“ Nechtěl se vzdát bez boje.

„O tom, že máte nadpřirozené psychické schopnosti, že

jste senzibil. Pravděpodobně

od dětství, ale asi jste si to

uvědomil až během dospívání.“

„Tesso…“

„Většina z nás se během dospívání posune z latentního

stavu do aktivního, pokud už dříve nezažije nějaké trauma.

130

Někdy k tomu dojde mnohem později. Jsme šťastlivci. Naše

schopnosti se nerodí v bolesti a utrpení.“

Sawyer už zase nevěděl, co má říct.

Tessa se usmála, tentokrát poněkud jízlivě. „Technicky

máte zvýšenou citlivost na elektrická a magnetická pole.

Nemáme pro to ve skutečnosti žádné jméno, je to určitý druh

jasnovidectví. Nevím, jestli jste schopen s těmi poli

manipulovat, ale působíte na ně

a ona působí na vás.

Pravděpodobně

jste ten mikrofon cítil, jakmile jste vyšel na

vrchol toho kopce.“ Lehce pokynula směrem k něčemu

napravo. „Právě

tak jako můžete cítit tu kameru, která nás

sleduje z tamhle toho stromu.“

Sawyer se nenamáhal otočit hlavu, aby se podíval na

kameru, která od nich byla vzdálená asi deset metrů. Místo

toho se jí upřeně

podíval do obličeje. „A tohle všechno víte,

protože…?“

„Protože mám stejné psychické schopnosti. A jedna z

věcí, v níž jsem opravdu dobrá, je to, že vycítím jinou

jasnozřivou osobu a poznám, jaké má schopnosti.“

„Jedna zvěcí?“

„Mám také jasnovidecké schopnosti, i když ne takové,

jako vy. Sbírám kousky informací, emocí, útržky myšlenek.

Mám neobvyklý ochranný štít, který skrývá mé schopnosti

před kterýmkoli jiným senzibilem. A jsem trochu

oboustranně

telepatická.“

„Oboustranně?“

Ano. Oboustranně.

„Sakra. Byla jste to…“

„Ano, já. Promiňte. Je přinejmenším dotěrné nastrkovat

do myslí jiných lidí bez dovolení myšlenky.“ Pokrčila

rameny. „Zdá se, že ta schopnost funguje jen s jinými lidmi s

paranormálními schopnostmi. A i v tom případě

jsem

omezená na velmi krátké věty.“

131

Sawyer si vzpomněl na sarkastický vnitřní hlas, který ho

popichoval, a musel se zeptat. „Nedělala jste to už dřív?

Nevkládala jste mi do hlavy myšlenky?“

Zvedla obočí. „Ne, to bylo poprvé. Proč?Měl jste v hlavě

nějaký cizí hlas?“

„Tím cizí jste měla na mysli neznámý?“

„No, já moc nevěřím na návštěvy malých zelených

mužíčků, takže ano, přesně

to jsem měla na mysli.“

„Jak bych mohl mít v hlavě

neznámý hlas?“

Lehce nakrčila rty. „Tady? Velmi snadno. Na tomto místě

je nějaký divný druh energie, tady v Areálu a dokonce i v

Grace. Neříkejte mi, že to necítíte,“

„Spousta míst má divnou energii. A neprojevuje se to

cizími myšlenkami ve vaší hlavě.“

„Tady možná ano. Nejsem si jistá počtem, ale můžu vám

říct, že tady v Areálu je několik senzibilů.“

„Nemůžu uvěřit tomu, o čem tady spolu mluvíme,“

zamumlal.

„Bude to ještě

horší,“ ujistila ho.

132

Kapitola deset

roboha. Jak to může být ještě

horší?“

„P „My si myslíme, že Samuel je jeden z nejsilnějších a

nejneobvyklejších senzibilů, s jakými jsme se kdy setkali.

Nesmírně

mocný a nesmírně

nebezpečný. A pravděpodobně

přinejmenším jeden z jeho nejbližších lidí je také neobyčejně

silný senzibil. Možná DeMarco.“ Zavrtěla hlavou.

„Nedokázala jsem ho přečíst. To je u mne neobvyklé.“

Sawyerovi chvíli trvalo, než se probral otázkami, které se

mu honily hlavou, pak si vybral jednu. „My si myslíme. Kdo

je my?“

Tessa odpověděla rychle, otázku zřejmě

očekávala.

„Pracuji pro občanskou vyšetřovací organizaci jménem

Haven. Volají nás v případech, které… z jakéhokoli důvodu

jsou obtížné pro policii a federální agenty. Většina z nás jsou

soukromí vyšetřovatelé, ale nemáme tolik pravidel a

předpisů, které by nás během vyšetřování omezovaly.“

„Porušujete zákon?“

„Já osobně

ne. Tedy zatím ne, i když musím připustit, že

jsem ještě

nikdy nemusela čelit takové možnosti. A není to

politika naší společnosti, věřte mi. Často vykonáváme činnost

s policisty i federálními agenty a ti by nebyli ochotni

spolupracovat, kdybychom nehráli převážně

podle pravidel.“

„Převážně.“

133

Ignorovala to zamumlané slovo a dodala. „Tentokrát jsme

součástí federálního vyšetřování Církve věčného zatracení. A

Samuela.“

„To je poprvé, co o tom slyším.“ Snažil se, aby v jeho

hlase nebylo znát podezření, zřejmě

se mu to však nepovedlo,

podle toho, jak se usmála. Sakra, možná mi jen čte myšlenky.

„Budete nám to muset odpustit. Měli jsme důvod

domnívat se, že by Samuel mohl mít své lidi uvnitř

místních

bezpečnostních složek. Možná členy církve. Nemohli jsme si

být jisti, komu máme věřit. Dokud jsme nenašli někoho, kdo

by mohl…“

„Mě

přečíst?“

Tessa přikývla. „Museli jsme si být jisti. Nemohli jsme

podstoupit riziko, že bychom se svěřili nesprávné osobě,

když je potenciálně

v sázce tolik životů. Jistě

toho víte o

sektách dost na to, abyste věděl, že když je vůdce sekty

ohrožen nebo když se cítí ohrožen, mohou být důsledky

zničující.“

„Správně,“ přitakal Sawyer zasmušile. „Jim Jones.“

Opětpřikývla. „Zřejmě

vám to také dělalo starosti, zvlášť

v posledních týdnech. Vytáhl jste z řeky ty mrtvoly. Určitě

víte, že byly i jiné oběti. Oběti, které musel z řeky vytáhnout

někdo jiný dále po proudu. Oběti, které zemřely nepřirozenou

smrtí.“

„Chcete mi říct, že je zabil Samuel? Víte, že je zabil?“

„Kdybychom to věděli jistě, kdybychom to mohli

dokázat, tak bychom spolu tady o tom nemluvili. Jsme si jisti,

že je za to odpovědný. Ale nemáme dost důkazů

pro soud.

Zatím.“

„Takže… co? Jste tady, abyste ty důkazy našla? Tím, že

jim dovolíte, aby vás naverbovali do svého stáda?“ Než

mohla promluvit, narovnal se a řekl: „Počkejte. Pokud je

tohle vaše práce, tak ve skutečnosti nejste vdova po Jaredovi.

Je to jen vaše krytí.“

134

Odkašlala si a poprvé se zatvářila trochu rozpačitě. „Jared

Gray je naživu a daří se mu dobře. Když jsem o něm

naposledy slyšela, plavil se někde kolem Bermud. Omlouvám

se, Sawyere, za ten klam. To je součást práce. Řekl, no,

nemyslel si, že tu někdo po něm bude truchlit, zvlášť

proto,

že odtud odešel hned po střední škole. Byl na Floridě

a

pokoušel se rozmotat záležitosti týkající se dědictví po

rodičích, kteří zemřeli při automobilové nehodě. Neuměl si

ani představit, co by si s těmi penězi počal tady v Grace.“

„Takže jste ho požádali, aby si zahrál na mrtvého.“

„Já osobně

ne. Ale ano, požádali jsme ho o to. A on byl

ochoten na pár měsíců

zmizet. Byl víc než ochoten. Myslím,

že měl plné zuby jednání o právních záležitostech a prostě

chtěl pryč. Bylo snadné zorganizovat nehodu na moři.“

„A předtím svatbu?“

„Všechny papíry svědčící o tom, že ke svatbě

došlo, ano.

Skutečný svatební obřad nebyl nutný.“

„To je spousta lhaní.“

„Nemám ráda tuhle část své práce,“ řekla Tessa.

„A kdybych nevěřila, že pomáhám, že využívám svých

schopností k něčemu užitečnému, nedokázala bych předstírat,

že jsem někdo jiný.“

Sawyer se zhluboka nadechl a pak zvolna vydechl.

Nevěděl, jestli se mu ulevilo nebo jestli se naštval. „Takže

jaké je vaše skutečné jméno?“

„Opravdu se jmenuji Grayová. Tessa Grayová. Jedna z

nejtěžších věcí při práci v utajení je zapamatovat si celé nové

jméno, takže se tomu snažíme pokud možno vyhnout a

ponechat si alespoň

stejné křestní jméno. Tentokrát se

náhodou stalo, že jsem si mohla ponechat obě.“

„Jaká náhoda.“

„Můj šéf říká, že náhoda neexistuje. Jen vesmír, který

všechno řídí.“

135

Hollis Templetonová by byla první, kdo by připustil, že ji

zahálka dohání k šílenství. Považovala tedy za drsný vtip, že

ji osud umístil do malého města Grace a do Grayova

rodinného domu, kde byla prakticky uvězněná.

Nemohla ani jít do města.

„Vysíláš vlny,“ řekl jí Bishop otevřeně. „Zvlášť

když

začneš vidět aury. Nemůžeme riskovat, že tě

Samuel nebo

někdo z jeho lidí uvidí nebo vycítí. Dost nebezpečné je už to,

že jsi tady v domě

s Tessou, když ji navštíví členové církve.“

„Já vím, já vím. Nebyla bych tady, kdyby mi Ellen

Hodgesová neřekla, že je mě

tu zapotřebí. Jen bych si přála,

aby mi řekla proč.“

„Nakonec na to přijdeš. Ale dokud to nevytušíš, musíš být

nenápadná.“

„Ale nemusí se mi to líbit.“

„To ne. Ani bych to od tebe nečekal. Ale zatím musíš

vyčkávat.“

Donedávna nemusela skrývat své schopnosti, a protože se

pořád ještě

rozvíjely, to, že viděla aury, byl zcela nový

aspekt, trávila čas tím, že se snažila s tím vyrovnat, než že

by se skrývala před jinými senzibily.

Teď

litovala, že neabsolvovala pár lekcí o rozvíjení svého

osobního ochranného štítu. Měla ještě

daleko k tomu, aby své

schopnosti dokázala skrývat.

Zatím, protože dělat alespoň

něco bylo lepší než

přecházet sem a tam a strachovat se o Tessu, opustila Hollis

omezený kuchyňský prostor a proměnila velký stůl v jídelně

ve své velicí stanoviště. Doprostřed umístila svůj notebook,

zbytek leštěného mahagonového povrchu zaplňovaly

kartotéky, poznámkové bloky a mapy.

Na druhé straně

rozlehlého domu byla velká pracovna

lemovaná policemi s knihami, ale Hollis, stejně

jako Tessa,

se tam cítila jako vetřelkyně

v cizím domě

a radši pracovala

ve světlejší a méně

osobní jídelně.

136

Ne že by měla mnoho práce. Prošla všechno už tolikrát,

že cítila, jako by se jí to vpálilo do mozku. Když přemýšlela

nad útržky informací, bylo to jako pozorovat čisté kousky

skládačky. Nedalo se zjistit, jak ty kousky patří k sobě.

Pokud k sobě

patří.

Bishop si byl sice jistý, ale Hollis dělalo potíže smířit se s

tím, že reverend Adam Deacon Samuel je opravdu osnovatel,

který stojí za těmi nejsurovějšími, nelidskými masovými

vraždami, jaké se kdy udály na americké půdě. Zdálo se

nemožné, alespoň

v normálním světě, že by muž otevřeně

se

hlásící k Bohu záměrně

vypustil zlou, nenasytnou bestii a

poslal ji mrzačit a vraždit nevinné lidi.

Jak by se mohl jakýkoli muž potom vrátit do svého

kostela a kázat shromáždění svých věrných o boží lásce?

„Je to sekta,“ připomněla si nahlas. Potřebovala slyšet

jiný zvuk než ten, který vycházel z televizoru v kuchyni,

naladěného na místní zpravodajství. „Vytvořil si sektu.

A sektám jde o moc, ne o náboženství. Jde o kontrolu. Jen se

podívej, co dělá s ženami té církve. Možná tu energii

potřebuje nebo se mu jen líbí s nimi manipulovat.

Kontrolovat je. Má z toho energii a zábavu, a uspokojení z

toho, že ví, že je alfa mezi všemi muži kongregace. Že

dokáže… obšťastnit ženy způsobem, jak to žádný z jejich

mužů

neumí. Fuj,“ dodala bezděčně.

Hollis teprve nedávno zahájila svůj výcvik v kriminálním

profilování, ale to, co se doposud naučila, jí říkalo, že by

měla hledat schémata, určitou logiku v osobnosti tak

vzdálené přijatým normám, přestože pokoušet se v ní najít

něco logického se zdálo iracionální.

Zdálo.

Vždycky je tu logika, i když třeba logika zvrácené mysli.

Zvrácené a neproniknutelné mysli, alespoň

pro Hollis.

Téměř

si přála, aby tu byla Dani. Pokud Hollis věděla, Dani

Justiceová byla jediná žijící osoba, která měla z první ruky

zkušenost alespoň

sněkterými myšlenkami ve zvrácené mysli

137

tohoto netvora. A kromě

toho to byla jediná osoba, která ho

kdy v psychickém slova smyslu zranila.

A v tom se skrývalo to nebezpečí.

Dani mohl Samuel snadno poznat a na rozdíl od Hollis

pro něho představovala skutečnou, smrtelnou hrozbu. Nebyl

by rád, ani kdyby blízko něj byla Hollis. Jenže Dani byla

schopná ho zničit a tato hrozba ho mohla dohnat k zoufalému

činu.

„Zavolej mi,“ přikázala Dani Bishopovi. „Jestli k tomu

dojde. Jestli mě

tam budeš potřebovat. Určitě

zavolej. Zatím

se budu cvičit.“

„A co Marc?“ zeptal se Bishop na muže, s nímž se Dani

chystala vytvořit unikátní partnerství.

„Marc chápe, co je v sázce. A ví, jak s tím chci jednou

provždy skoncovat. Zavolej mi, Bishope, pokud mě

budeš

potřebovat.“

Hollis doufala, že Dani potřebovat nebudou. Její

schopnosti jsou sice pozoruhodné, ale nepostavila se

Samuelovi přímo v pravém slova smyslu. To, co udělala ve

Venture, byla sebeobrana, ne přímý ofenzivní útok.

Postavit se mu tváří v tvář

by bylo… něco úplně

jiného.

Něco smrtelně

nebezpečného.

„Nabíjí si baterie,“ řekla si Hollis nahlas pro sebe a dívala

se na podrobný plán kostela, který pro ně

Sarah pořídila před

několika týdny. Upřela oči na dispoziční plánek třetího

poschodí a Samuelovo apartmá v zadní části budovy.

„Kontroluje. Zabíjí. Proč

zabíjí? Protože může? Protože

chce? Protože musí? Proč.“

Fyzická reakce byla vždycky stejná. Všechny chloupky na

těle se jí zježily, jako kdyby v místnosti byla statická

elektřina, a na těle jí naskákala husí kůže, jako by někdo

náhle otevřel dveře do zimy. A ještě

k tomu záchvěv strachu,

pocit, že některé dveře nejsou určeny k tomu, aby je otevírali

žijící lidé. Nebo jen za strašlivou cenu.

Hollis pomalu zvedla oči.

138

Ta žena byla mladá, hezká, s dlouhými světlými vlasy, a

měla nešťastný výraz.

Snad proto, že byla mrtvá.

Ale vypadala živá, z masa a krve. Hollis měla nepříjemné

tušení, že kdyby se natáhla přes stůl a dotkla se toho ducha,

byla by žena na dotek tak živá, jak vypadala. Hollis vždycky

přepadl ten pocit a pravděpodobně

se ho nezbaví, dokud to

nezkusí.

„Řekla jsem ti, abys ji hledala ve vodě. Proč

jsi mě

neposlechla?“ Hlas měla tichý, plný úzkosti.

Hollis otázku zcela ignorovala, zeptala se sama: „Kdo

jsi?“

„Andrea.“

„Andrea kdo?“

„Musíš ji hledat ve vodě.“

„Koho mám hledat ve vodě?“ namítla Hollis, snažila se

vypáčit z ženy trochu užitečných informací, kterými by se

mohla řídit.

„Ruby.“

„Je Ruby teď

ve vodě?“

„Řekla jsem ti to.“

„Řekla jsi mi to před vícnež třemi měsíci.“

Andrein výraz znejistěl. „Před třemi měsíci.“

„Před třemi měsíci a v jiném městě. V jiném státě. Viděla

jsem tě

ve Venture v Georgii. Na místěčinu. Teď

jsme v

Severní Karolíně. Ty nevíš, kde jsi? Kde jsi?“

Andrea se krátce zasmála. „Asi v pekle.“

„Andreo, kdy jsi zemřela?“

„Ty o mně

ještě

nevíš.“ Vyslovila to podivným,

automatickým způsobem, jako kdyby přeříkávala něco, co se

naučila zpaměti.

„Řekla jsi to už dřív, ve Venture.“

„Opravdu?“

„Ano. Kdy jsi zemřela?“

„Dřív.“

139

„Andreo…“

„Je to moje vina. To, co dělá. Měla jsem ho přimět, aby to

pochopil. Měla jsem… Je to teď

mnohem horší a všechno je

to moje vina.“

„Co je tvoje vina?“ Hollisina otázka byla teď

naléhavější,

protože viděla, že se Andrea začíná ztrácet a věděla, že

kontakt bude trvat už jen několik vteřin.

Ale Andrea vrtěla hlavou. „Prosím, hledej ji ve vodě.

Pomoz Ruby.“

Hollis se rychle nadechla. „Jestli už je ve vodě, tak jí

nemůžu pomoct.“

„Můžeš. Musíš. Všichni jí musíte pomoct.“ I hlas se

vytrácel, závěrečná slova měla podivně

dutý zvuk. „Musíte jí

pomoct, aby ho mohla zastavit.“

Hollis upřeně

zírala na prázdný prostor na druhé straně

stolu, matně

si uvědomovala, že v místnosti panuje normální

teplota a pocit živé energie ve vzduchu je pryč. Vytáhla zpod

jedné mapy blok, udělala si několik rychlých poznámek a

zapsala si, co bylo řečeno, dokud to měla čerstvé v paměti.

Uvědomovala si palčivé znepokojení, a tak hledala mezi

složkami tak dlouho, dokud nenašla tu správnou, a z ní

vytáhla seznam jmen, který jim opatřila Sarah. Seznam členů

Církve věčného zatracení.

Jedním z úkolů

Sarah uvnitř

církve bylo dát dohromady

seznam jejích členů

a opatřit základní informace o každém z

nich, pokusit se zjistit, kdo ze Samuelových následovníků

by

mohl být aktivní nebo latentní senzibil. Zaškrtla všechny

potenciální latentní senzibily a přidala hvězdičku tam, kde

vycítila mimořádnou sílu příslušné osoby.

Zaškrtnutých jmen bylo mnoho, což svědčilo o nezvykle

vysokém procentu potenciálních parapsychologických

schopností v tak malé komunitě.Uněkolika jmen byly

otazníky. Avšak jen u čtyř

jmen byly hvězdičky. Hollis

pomalu jela prstem po seznamu. Našla to až téměř

na konci.

140

Jméno Ruby Campbellové bylo zaškrtnuté. Stály u nějtři

hvězdičky.

Bylo jí dvanáct let.

„Nerada vás ruším ve vašem zadumání,“ řekla Tessa, „ale

opravdu nemáme čas.“

Sawyer otevřel oči a zamrkal. „Tak mi promiňte, že jsem

potřeboval pár minut na to, abych to všechno vstřebal.“

Posledních deset minut mu vyprávěla o SCU, Jednotce pro

zvláštní zločiny. Její koncepci dokázal jen těžko pochopit.

„Lituji. Vím, že toho na vás bylo moc, Haven, SCU, co

si myslíme o Samuelovi a jeho církvi. Máte právo cítit se

ohromený. Také máte právo mi nedůvěřovat, ani bych vám to

nevyčítala. Ale obávám se, že musím vědět, hned teď

–

jestli jsem neudělala chybu, když jsem se vám svěřila.“

„Neměla jste to schválené, co?“

„Tak to není. Agenti v terénu musí často dělat taková

rozhodnutí, třeba jestli, a kdy, můžeme důvěřovat místním

bezpečnostním orgánům. Nikdo mě

nebude za takové

rozhodnutí kritizovat. Ale musím vědět, jestli to rozhodnutí

bylo správné.“

Po chvíli řekl. „Já opravdu nevím, co si o tom mám

myslet, Tesso. Ale lhal bych, kdybych řekl, že nejsem

šťastný, když nejsem sám, kdo podezřívá Samuela a jeho

církev.“

„To mi stačí.“

„Opravdu?“ Nechtěl být znovu obviněn z toho, že dumá,

ale nemohl si pomoci a zamračil se. „Jestliže je Samuel jen z

poloviny všechno to, co říkáte, pak musím trochu pochybovat

o své vlastní kontrole, o své, jak tomu říkáte? ochranný

štít?, o své schopnosti zabránit mu v tom, aby vycítil mé

myšlenky. Nevím ani, jestli dokážu udržet vaše tajemství.“

„Prostě

se pokuste soustředit na své vlastní podezření,

kdykoli budete blízko něj. To pro Samuela není žádné

141

tajemství a mohlo by ho to odradit od toho, aby pátral

hlouběji.“

„Pátral? V mé mysli? Proboha!“

„No, jestli se vám uleví, nevíme jistě, jestli to dokáže.

Tedy pátrat v něčí mysli.“

„Moc se mi neulevilo.“

„To je mi líto. Ale podívejte se, jsme všichni více méně

na stejné lodi. Nevíme, jak je mocný. A co je ještě

horší,

nevíme, jaké má schopnosti. Má telepatické schopnosti? Je

jasnovidec? Je empatický? Jaký je jeho rozsah? Jaká jsou

jeho omezení? Dokáže… vysát energii z jiných zdrojů,

dokonce i z lidí, aby dobil svou vlastní. Ale dokáže tu energii

soustředit a nasměrovat? Doslova? Udělat z ní zbraň? Nebo

přišel na nějaký jiný způsob jak zabíjet myšlenkou?“

„Proboha,“ opakoval Sawyer.

Přikývla. „Děsivé, co? Žádný zákon nepokrývá to, čím je

a co dokáže. Nepoužívá nůž, revolver nebo škrtidlo, dokonce

ani dřevěnou násadu. Pokud víme, ani se nemusí vyskytovat

blízko svých obětí. Docela určitě

se jich nemusí dotýkat. A

přece je nějakým způsobem vraždí. Krade veškerou jejich

životní energii. Musí to být nepředstavitelně

bolestivé a

hrozné.“

„Ale proč? Proč

je zabíjí?“

„To nevím. A myslím, že nepřestane. Myslím, že všichni

jeho následovníci jsou v nebezpečí.“

„V Areálu žije skoro stovka lidí.“

„Ano.“

„Lidí, kteří ho prakticky zbožňují.“

„Nedělejte si iluze, opravdu ho zbožňují. Vynaložil

mnoho času a mnoho energie na to, aby si to zajistil.“

„Tak proč

se s tím, sakra, nespokojí? Co chce ještě

víc

než být svými stoupenci považován za Boha?“

„Třeba chce, aby ho za Boha považoval celý svět.“

Sawyer se zhluboka nadechl a pomalu vydechl.

„Opravdu, ale opravdu doufám, že se mýlíte.“

142

„Já taky. Ale jestliže vezmete v úvahu učebnicovou

definici vůdce sekty, tak na něho dokonale sedí. Vůdcům sekt

jde nakonec vždycky o moc. Chtějí kontrolovat své

přívržence. Chtějí je přesvědčit, že je dokáží vést, k míru, do

nebe, do země

zaslíbené, kamkoli, v co jsou ochotni věřit.

Ještě

jsem neslyšela jeho kázání, ale bylo mi řečeno, že se

dokáže otočit na pětníku od lásky k Bohu k těm, kteří nás

nechápou a pokusí se nás zničit.“

„Slyšel jsem totéž, ačkoli sám jsem vyslechl jen tu verzi o

lásce k Bohu.“

„A viděl jste, jaký má jeho kázání vliv na členky

skupiny?“

„Viděl jsem to. Je to strašidelné. Ať

už jimdělá cokoli…

jestli to není zločin, jsem si jistý, že je to hřích.“

„Je to horší než hřích.“ Řekla mu o jejich teorii.

To sice potvrzovalo jeho podezření, ale přesto měl

Sawyer divný pocit. „Takže on některé zabíjí a pravidelně…

čerpá energii z jiných? Ze sexuálního vzrušení žen?“

„Myslíme si to.“

„Vysává z nich energii? Doslova?“

Tessa přikývla.

„Proč

potřebuje tolik energie?“

„To nevíme. Možná proto, že ji používá na kontrolování

svých stoupenců. A možná ji ukládá pro nějaké… pozdější

použití.“

„Pro jaké?“

„Jestli je paranoidní, což vůdci sekt obyčejně

bývají, musí

se obávat, že se ho někdo pokusí zastavit. A podle něho to

bude rozhodující bitva. Apokalypsa. Armagedon. Může se

snažit vystupňovat svou sílu, posílit své schopnosti pro

závěrečné utkání s kýmkoli, kdo by na něho chtěl zaútočit.

Většina sekt dříve či později exploduje nebo se zhroutí. A

vždycky je to proto, že vůdce ztratil své schopnosti.“

„Když tolik používá energii, byť

by ji třeba jen ukládal,

nepoškodí to jeho mozek?“

143

„Asi ano. Jsme si téměř

jisti, že byl od začátku vyšinutý.

Je těžké říct, co se odehrává v jeho hlavě, ale určitě

nic

dobrého.“

„Třeba ho zničí jeho vlastní ctižádost,“ napadlo Sawyera.

„Nemusím být lékař, abych věděl, že lidské tělo nebylo

stvořeno k pojímání takového množství elektrické energie.

Ať

už se v něm hromadí cokoli, dříve či později to musí

jednou vybuchnout.“

Ranní meditace byly pro Samuela vždycky nejobtížnější,

alespoň

vtěchto dnech. Myslel si, že je to proto, že měl

zřídkakdy možnost dobít si energii tak brzy ráno, ale cítil, že

je to součást božího plánu.

Abyho Bůh udržel v pokoře.

Toto ráno však musel vyřešit malý problém s Brooke,

ubohé dítě,věřila, že může uniknout božímu záměru. Její

ztráta ho sice zarmoutila, avšak její energie způsobila, že

ranní meditace byla snazší než obvykle.

Nebylo tedy tak obtížné probrat se znovu vzpomínkami,

znovu prožít dětství. Pomalou, váhavou cestu k Bohu. Až do

toho dne…

Jednoho horkého červencového dne, když mu bylo třináct

let, Bůh natáhl ruku a dotkl se ho.

Stalo se to uprostřed pustiny, ve venkovské oblasti, kde

bylo více krav než lidí. Stalo se to v létě

ve stanu

náboženského shromáždění, vedeného starým kazatelem,

hubeným, neholeným mužem jménem Maddox, který už

dávno vypadl z hlavního proudu, ale stále se cítil povolán

hlásat svou radikální verzi božího slova komukoli, kdo byl

ochoten naslouchat.

Samuel měl v úmyslu jen projít tím maličkým

městečkem, ale plakát připíchnutý na sloupu elektrického

vedení přilákal jeho pozornost a on se rozhodl zůstat na

shromáždění. Měl už zkušenosti, že na taková shromáždění

přinášely dámy často koláče a sušenky, někdy i dušené maso

144

se zeleninou, takže se ze shromáždění stal jakýsi rodinný

piknik.

V takových osamělých oblastech nebylo mnoho

příležitostí k zábavě

a dobrý kazatel mohl oživit nudnou

sobotu. A kdyby byl opravdu dobrý, lidé by se vrátili v neděli

ještě

ve větším množství, vybrali by si ho jako jednorázovou

alternativu tradičních církví.

A tak Samuel zůstal ve městě, vydělal si pár dolarů

tím,

že zametl několik obchodů

ve středu města, a pak se svezl

ven na velkou pastvinu, kde stál opotřebovaný stan. Plachty

měl co nejvíc otevřené, protože byl parný den.

Uvnitř

bylo několik desítek skládacích židlí a lavic

nepravidelně

rozestavených po zaschlých zbytcích nedávno

posekané trávy. Někdo si dal tu práci a zbytky hnoje na zemi

pod stanem shrabal, ale přesto v nehybném horkém vzduchu

visel pronikavý pach krav.

Maddox rozdával špatně

vytisknuté „programy“, které

sestávaly z jediného listu laciného papíru přeloženého napůl,

plného malých, rozmazaných písmen. Jeho kázání. Nebo

alespoň

hlavní body. Bylo to sotva gramotné, ale zato plné

vášnivé víry.

Samuel se usadil na rozvrzané židli vzadu, šťastný, že

bylo kuře a dva kastroly s dušeným hovězím, ale zároveň

zklamaný, protože nikdo nepřinesl sušenky. Poslouchal, jak

Maddox pomalu stupňuje své tirády proti státním úředníkům,

zavedeným církvím a všem ostatním, kromě

těch, kdo věřili,

že znají Odpověď.

Jedině

Maddox měl Odpověď.

Odpověď, kterou mazaně

naznačoval, ale nikdy ji

nevyslovil. Jen zbožní mohou vyslechnout Odpověď,

ujišťoval je.

Je to dobré divadlo, pomyslel si Samuel. Několik desítek

lidí z městečka, kteří si přišli kazatele poslechnout, se ovívali

programem, přikyvovali a občas utrousili Amen, aby

představení dostalo spád.

145

Někde v dálce zaburácel hrom, pak se ozval blíž a stanem

se prohnal horký závan.

Samuel viděl, že se lidi dívají na hodinky a začínají být

neklidní, všiml si toho i Maddox. Starý muž začal mluvit

rychleji, slova se mu pletla, jak se snažil dokončit kázání a

dospět co nejrychleji k veledůležitému rituálu, kolování

misek na vybírání peněz, což v tomto případě

byly staré

košíky, jak si Samuel povšiml.

Bouře se sice blížila a posluchači byli neklidní, ale přesto

si Maddox udělal čas na to, aby se zeptal, jestli někdo chce

vystoupit a nabídnout své vlastní svědectví.

Samuel se ani nemusel rozhlížet, aby věděl, že nikdo z

diváků

nemá zájem. Bylo příliš horko na to, aby se někdo

rozhýbal. Kromě

toho byl čas odejít, bouře se blížila.

Později si uvědomil, že to byl Bůh, kdo ho přiměl, aby

vstal a šel dopředu, kde Maddox přecházel ze strany na

stranu. Bůh ho postavil před obecenstvo plné zpocených,

roztěkaných tváří. A boží hlas duněl z jeho třináctiletého

hrdla s veškerou vášní, kterou v sobě

měl Maddox, a s

veškerou silou, kterou postrádal.

„Bůh vás miluje!“

Několik židlí se převrátilo, když lidé, kteří na nich seděli,

překvapením vyskočili.

„Bůh vás miluje a chce, abyste byli šťastni. Bůh chce,

abyste se radovali z tohoto života a z veškeré hojnosti, kterou

přináší! Bůh seslal svého syna, aby za vás zemřel, aby zemřel

za vaše hříchy, takže se nikdy nemusíte bát trestu. Bůh si

vybral vás, ze všech svých dětí, abyste slyšeli Pravdu!“

Koutkem oka viděl Samuel, že Maddox není příliš

potěšen, že se od něho odvrátila pozornost, ale bylo mu

jedno, co starý muž cítí. Dobře se bavil. Díval se na zpocené

obličeje, které zpozorněly, měl pocit síly, jenž ho vždycky

vzrušoval.

Poslouchají ho. Věří tomu, co jim říká. Věří, že je někým

výjimečným.

146

Zvedl paži, vyzval Boha, aby potvrdil pravdu jeho slov a

naplnil shromáždění pravdou a…

Udeřil do něj nákladní vlak.

Samuel otevřel oči a zjistil, že leží na zemi, suché stvoly

ho nepříjemně

píchaly do zad. Nad ním se skláněl kruh

bledých, zpocených tváří, většina z nich s úzkostným

výrazem.

„Synu, jste v pořádku?“ Maddox, jedna z těch ustaraných

tváří. Ale měl i podivně

vypočítavý výraz.

Samuel se s obtížemi postavil, několik párů

rukou mu

pomohlo. Místo toho, aby odpovídal na otázky, zjistil, že zírá

na jednoho z mužů, který mu pomáhal vstát.

„Přijdete o svou farmu,“ řekl.

Muž se na něho překvapeně

podíval a zbledl. „Cože?“

„Příští rok. Radši se na to připravte, jestli nechcete, aby

vaše rodina hladověla.“

„Synu…“ začal Maddox.

Ale Samuel se už díval na jiný obličej, tentokrát mladší a

méně

ustaraný. „Opravdu vás podváděla, právě

tak, jak jste

předpokládal. Ale ona není ten pravý Jidáš. Promluvte si se

svým nejlepším přítelem, to v jeho posteli byla.“

Muž se otočil na patě

a šel pryč. Skoro běžel, když

vycházel ze stanu.

Samuel otočil hlavu, spatřil ženský obličej, a aniž by

věděl, odkud to ví, prohlásil: „Jděte k doktorovi. S tím

dítětem ve vašem břiše není něco v pořádku.“

Vydechla, zvedla ruce nejprve k obličeji, potom se

uchopila za teprve lehce zaoblené břicho a spěchala pryč,

téměř

zakopla o jednu z židlí.

Maddox položil ruku na Samuelovo rameno a na chvíli je

stiskl. Tvrdě. Obrátil se k mumlajícímu davu a řekl. „Vraťte

se zítra, lidé. Přijďte zítra a uslyšíte víc z toho, co vám tento

velmi zvláštní mladý muž chce říct. Přijďte zítra a přiveďte

své přátele.“

147

Lidé začali ustupovat a obraceli se k východu. Maddox

pokynul hubené, tmavé mladé dívce, snad o několik málo let

starší než Samuel, který si jí do té doby ani nevšiml. Tiše

vzala jeden z košů

na příspěvky, pohybovala se mezi

odcházejícími, sbírala dolarové bankovky, dokonce i několik

desetidolarovek a dvacetidolarovek.

„Synu, musíme si promluvit,“ řekl Maddox, jakmile

zůstali sami.

„Co se to stalo?“ zeptal se Samuel.

Maddox ukázal na zem.

Samuel byl překvapen, když spatřil kus zčernalé země

a

spálené trávy ve tvaru přesýpacích hodin. Přesně

tam, kde

stál. „Nechápu to.“

Maddox ukázal vzhůru.

Nad jejich hlavami, několik metrů

od středního stanového

stožáru, byla v plachtě

dokonale kulatá díra. Měřila v

průměru patnáct až dvacet centimetrů, okraje měla začernalé.

„Bylo to tak horké, že to ani nezapálilo,“ sdělil mu

Maddox. „Prostě

to prorazilo stan. Pak to prošlo vámi a do

země.“

„Co to bylo?“

„Blesk, synu.“ Maddox se zazubil a odhalil velké žluté

zuby. „Dotkl se tě

Bůh, synu.“

Samuel o tom chvíli přemýšlel, roztržitě

se díval na

tmavou dívku, vracející se s košíkem peněz. Necítil se být

jiný, jen… silnější. A vzduch kolem něho se zdál být jasnější,

ne tak těžký a dusný.

„Tak co mám dělat teď?“ zeptal se. Byl zvědavý na

mužovu odpověď.

Maddox se znovu zazubil. „Půjdeš s Ruth a se mnou.

Tohle je Ruth, moje dcera.“

Samuel se na ni chvíli díval, nepřítomně

kývl, pak se

podíval zpátky na Maddoxe. „Proč

bych měl jít s vámi?“

„Protože teď

založíme opravdovou církev, synu. Já na to

mám odborné znalosti a ty, no, tebe se dotkl Bůh. A dal ti dar

148

Vidění.“ Natáhl ruku a znovu ji položil Samuelovi na

rameno. „Víš přece, synu, že teď

máme před sebou společnou

cestu.“

Samuel si prohlížel usmívající se obličej, lakotný lesk v

těch pronikavých očích a líně

přemýšlel, jestli má Maddox

vůbec tušení, že ta cesta skončí v krvi a utrpení.

Ne že by mu to vadilo.

K tomu dojde nejdříve za několik let.

„Tak kdy začneme?“ zeptal se.

Samuel nevyšel plně

ze svého meditačního transu, když

tato konkrétní vzpomínka začala v jeho mysli blednout.

Kolem se míhaly další útržky jako stránky knihy, jež obrací

vánek. Ty stránky ukazovaly další náboženská shromáždění

ve stanech a malých kostelech, které pomalu ustupovaly

velkým, lepším kostelům. Nakonec to v kostele v Los

Angeles všechno začalo doopravdy dávat smysl.

Jeho kázání byla stále silnější, mohutnější.

I on sám byl silnější a mocnější.

Bůh mu ukázal cestu, kterou se má ubírat.

Přemýšlel o tom, obracel to v hlavě

jako vždycky, až byl

připraven.

Teď

byl unavený, opravdu příliš unavený na to, co

potřeboval udělat.

Avšak neměl na vybranou, protože tu je. Je tady a on k ní

musí vztáhnout ruku. Musí se dotknout její mysli a zjistit,

jestli je jednou z mála vyvolených.

Nebo jestli je to nepřítel.

149

Kapitola jedenáct

T

T

essa se chvíli upřeně

dívala na Sawyera a pak řekla: „Asi

bychom měli jít pryč. Projít se kolem. Využít naší…

předpokládané samoty.“

Sawyer vstal z kamenného sedátka současně

s ní, ale

poznamenal: „Vyhýbáte se odpovědi?“

„Ne, myslím, že máte asi pravdu. Samuel může napáchat

hodně

škody, než se sám zničí. Už jsem se vás jednou ptala,

ale vy opravdu necítíte energii tohoto místa? Jak je podivné?“

Mlčky se odvrátili od přírodního kostela a vydali se dolů

po svahu. Sawyer šel chvíli tiše vedle ní, než odpověděl.

Pořád ještě

měl ten pocit strachu, ale byl podivně

nezaostřený.

Není to toto místo. Je to víc než to. Něco jiného. Teď

je to

něco jiného.

Nutilo ho to sáhnout po pistoli.

„Cítím to,“ řekl nakonec. „Mám z toho husí kůži. Ale

nebylo to tak vždycky. Tedy před roky. Teprve v posledních

několika měsících jsem si všiml té změny, jak je cítit vzduch

tady nahoře. Jak se cítím já, když tu jsem.“

„Předtím to bylo normální?“

„Pokud vím, tak ano. Co se změnilo?“

„Pravděpodobně

on.“

„A víte proč?“

150

„Ne. Psychické schopnosti mají tendenci se rozvíjet, když

je člověk používá. A může je ovlivnit cokoli, od stavu mysli

příslušné osoby až po letní bouři či jiné silné

elektromagnetické pole.“

„To je široký rozsah možností.“

„Neznám žádné jednoduché odpovědi, Sawyere.“ Vyslala

kněmu pohled, který byl trochu rozpačitý a víc než trochu

zdráhavý. „Většina z toho je pro mne nová. Ještě

před rokem

jsem o psychických schopnostech věděla jen to, s čím jsem se

musela potýkat já sama.“

„Sama?“

„Prakticky ano. Nemám žádné blízké, kteří by stáli za

zmínku, od vysoké školy se starám sama o sebe.“ Zamračila

se. „Teprve na fakultě

jsem si začala budovat ochranné štíty.

Bylo to z nutnosti. Pořád jsem zachycovala odpovědi na

testy, odpovědi, které od nás profesoři vyžadovali a tak. To

bylo podvádění, mně

se to nelíbilo, tak jsem se to naučila

blokovat.“

„Je něco špatně?“

„No, podvádění…“

„To ne. Ale ušklíbla jste se. Co se děje?“

Tessa si nebyla jistá, jestli je jí příjemné, že ji někdo tak

bedlivě

pozoruje, i když jedna její část intenzivně

vnímala

každý jeho pohyb a výraz. „Trochu mě

bolí hlava,“ přiznala.

„Kdy to začalo?“

„Právě

teď. Pravděpodobně

to dělá tohle místo.“

Sawyera trápily jeho vlastní smysly. „Ježí se vám vlasy

vzadu na krku? Protože mně

ano.“

Podívala se na něho, pak se rozhlédla. „To asi ty kamery.

Jsou všude kolem nás.“

„A jestli to nejsou kamery? Tesso, řekla jste mi, že

Samuel dokáže zabíjet, aniž by se člověka dotkl. Aniž by byl

blízko něj. Tak jak byste věděla, že jste jeho cílem? Jak byste

věděla, že se takový útok blíží?“

151

Tessa si vzpomněla na zprávu o Saražině

smrti, jak rychle

a bez varování zemřela. Zhluboka se nadechla, cítila

vzrůstající napětí. „Já nevím,“ hlesla.

„Mohlo by to začít bolestí hlavy?“

„Já nevím.“

„Tesso…!“

„Nemá žádný důvod považovat mě

za hrozbu. Tak proč

by měl pocit, že mě

musí zabít?“

„Nevíte, jestli vás nepovažuje za hrozbu,“ namítl Sawyer.

„Mohl celou tu dobu lovit ve vaší mysli.“

„Ne. To bych věděla.“

„Opravdu?“

„Ano.“ Alespoň

si to myslela. Doufala v to. Ale zamrazilo

ji a nemělo to nic společného s tím, že byl chladný zimní den.

„Znamená to tedy, že vás nepřemluvím, abyste se mnou

hned teď

odešla?“ zeptal se Sawyer poněkud zklamaně.

„Nemůžu ještě

odejít. Máte vůbec tušení, jak je to těžké

dostat někoho do Areálu či dokonce do kostela?“

„A musíte to být zrovna vy?“

„Jsem tady. Vesmír otevírá dveřeznějakého důvodu.“

Sawyer ji náhle uchopil za ruku, propletl své dlouhé prsty

s jejími.

Tessa se překvapeně

ozvala. „Proč

jste…?“

„Neprojdete těmi dveřmi sama,“ oznámil rozhodně. „Ať

se vám to líbí nebo ne, já jsem tu taky. Ty otevřené dveře

jsou právě

tak moje jako vaše. Jsem velmi tvrdohlavý

člověk.“

Chtěla zaprotestovat, ale jeho ruka byla překvapivě

teplá

apřekvapivě

uklidňující. Líbilo se jí to. Líbilo se jí to až moc.

Ale všechno, co dokázala říct, bylo: „Raději buďte opatrný.

Poznala jsem, že když se dva lidé s paranormálními

schopnostmi spojí, i když jen zběžně…můžou se stát

podivné věci.“

152

„Divné věci se už dějí,“ upozornil ji Sawyer, už klidnější.

„Všimla jste si, že tady v Areálu není žádný dobytek? A

nejsou vidět žádní domácí mazlíčci?“

„Včera jsem si toho všimla. Doufala jsem, že dnes uvidím

pár krav nebo koní, ale neměla jsem štěstí. Předpokládám, že

kdysi tu byli kočky, psi a dobytek.“

„Byli. Ještě

loni na podzim.“

„A náhle zmizeli?“

„Ano, někdy minulé září. To jsem tu byl naposled

předtím, než jsme před dvěma týdny vytáhli z řeky první

mrtvolu.“

„Co si o tom myslíte?“

„Oběť,“ řekl Sawyer bez váhání.

Tessa se na něho podívala a pak se začala rozhlížet kolem

sebe, jako by byla zvědavá na své okolí. Ne že by tam bylo

něco zajímavého kromě

velké, znepokojivě

pusté pastviny.

Měla jednoznačný pocit, že ji někdo pozoruje, předpokládala,

že je někde blízko kamera.

Musela to předpokládat.

Protože alternativa byla mnohem znepokojivější než pustá

pastvina. A potenciálně

mnohem nebezpečnější.

Já tě

vidím.

Samuel sáhl dál, tvrději, rozčilovala ho jeho vlastní

slabost. Byl unavený, to ano, ale tohle mělo být snadné.

V každém případě

poměrně

snadné. Protože to byla jen

žena a ženy jsou koneckonců

od přírody určené k tomu, aby

pustily muže dovnitř.

Tahle je však zarputilá. Dobře chráněná. Cítil otevřené

dveře, ale nemohl je najít. Přinutil se trochu se stáhnout,

sondoval jemněji, i když přitom musel bojovat se svými

vlastními instinkty.

Vždycky je chtěl zlomit. Sáhnout dovnitř

a drtit.

Odměnou mu byl neuvěřitelný gejzír energie, kterou

uvolnily, když je zasáhla smrt.

153

Avšak to bylo určené pro jeho nepřátele a pro ty, kdo ho

chtěli opustit, kdo chtěli opustit boží milost, ne pro jeho

vyvolené.

A on si ještě

nebyl jistý, do které kategorie tato žena patří.

Takže plýtval drahocennou energií, aby prozkoumal její

obranu, dělal to s veškerou opatrností, které ho naučily roky

praxe, pátral po dveřích, o kterých cítil, že se mu už téměř

pootevírají…

Zase to prosté konstatování v její mysli. Jen to, a pocit

něčípřítomnosti, který byl neuvěřitelně

silný a hrozivý.

Tessa stále cítila silné nutkání posílit svůj ochranný štít,

aby se ochránila. Zavřít dveře, které trochu pootevřela ve

snaze vcítit se do tohoto místa. Protože tu nebyla kvůli tomu,

aby se chránila. Měla sbírat informace o církvi a o

Samuelovi. Byla tu proto, aby se snažila zjistit, kdo nebo co

se s ní snažilo včera spojit.

Vidím tě.

Podívala se dolů

na jejich spojené ruce a na chvíli si

pomyslela, že to byl Sawyer, kdo se pokusil o spojení. Ale

téměř

okamžitě

věděla, že to on nebyl. V každém případě

ne

včera. Nebyla si jistá, že právě

v tomto okamžiku nedochází

knějakému spojení. Protože jeho ruka byla teplá a jí se to

líbilo. Protože vonělnějakým ostrým mýdlem či vodou po

holení a jí se to líbilo.

Tessa tu myšlenku zahnala, nebyla připravená zabývat se

svými vlastními pocity ani nějakými elementárními emocemi,

které cítila v Sawyerovi.

Ten člověk má mizerný smysl pro načasování.

Možná je to její načasování, které je úplně

mimo. Úplně

mimo. Nebo je něčím ovlivněné?

Včera a teď

– kdo nebo co se s ní pokoušelo spojit? Je to

tam i teď, jako kdyby to na něco čekalo. A i když si byla

vědoma, že jí od toho nehrozí žádné nebezpečí, proč

si pořád

ještě

nebyla jistá, jestli je to spojení dobré nebo špatné?

154

Přivedlo tě

to sem zpátky. Snad z dobrého důvodu. Ale

možná také ne z dobrého důvodu.

„Tesso?“

„Máte na mysli rituální oběti?“ zeptala se a snažila se

soustředit myšlenky, které byly stále rozházenější.

„Ne. Myslím, že to možná byl jen nečekaný nebo

přinejmenším nezamýšlený důsledek něčeho jiného. Je to

možné?“

„Předpokládám, že ano.“

Cítila podivné zatahání, byl to téměř

fyzický pocit, tak

skutečný, jako když ji Sawyer držel za ruku. Ale nebyl to on.

Něco jiného ji tahalo, přitahovalo, jako kdyby to chtělo

upoutat její pozornost. Tessa se rozhlédla a okamžitě

spatřila

záblesk, něco jako odraz slunce v něčem kovovém. Měla

dojem, že to přichází z lesa, který lemoval pastvinu na

západě.

„Co je?“

„Tamhle.“ Obrátila se tím směrem, aniž by o tom

přemýšlela. „Viděla jsem, jak se něco zablesklo.“

Sawyer nepustil její ruku, takže i on se otočil. Zůstal po

jejím boku, ztišil hlas a usoudil: „Mohla by to být další

kamera.“

„To si nemyslím.“ Tessa si uvědomila, že jdou pastvinou

po velmi úzké stezičce. Náhle měla tísnivý dojem, že vnímá

všechny nohy, které tudy kráčely před nimi.

Malé nohy.

Buď

opatrná. On chce dovnitř. Nesmíš ho nechat.

„Tesso?“

Zamračila se, ale šla dál po pěšince. „Tudy.“

„Začínáte mě

děsit,“ řekl, ale šel za ní.

Bylo divné, že něco takového řekl. „Nevím proč. Nejsem

moc lekavý.“ Měla pocit, že potichu zaklel. Pozornost upírala

na les před nimi.

Buď

opatrná, Tesso.

155

Byl to jen kousek řídkého lesa, možná půl hektaru, mýtina

uprostřed zaujímala polovinu rozlohy lesa. Tessa se zastavila

na mýtině

a podívala se na kříž, neuměle vyrobený ze dvou

kousků

dřeva. Byl trochu nakřivo, neboť

jedno rameno kříže

bylo těžší.

Na okamžik se sehnula, a když se zase narovnala, držela

ve volné ruce kožený obojek. Byla na něm známka o

očkování proti vzteklině

a další přívěsek ve tvaru kosti, na

kterém bylo vyryté jméno Buddy. Když pohnula obojkem,

zachytil stříbrný přívěsek sluneční světlo a zaleskl se právě

tak, jako když upoutal její pozornost na pastvině.

Tessa si matně

uvědomovala, že Sawyer stojí přímo za ní.

Dívala se přes mýtinu na nesčetné malé kopečky hlíny.

Většina z nich byla pokryta hromádkou kamenů

nebo měla na

jedné straně

hrubý kříž z větví. Na všech byl obojek,

položený na zemi nebo ovinutý kolem kříže. Do oprýskaných

hrníčků

nebo přímo do země

někdo zastrkal barevné

plastikové květiny, některé už vybledlé časem, jiné s barvami

dosud zářivými. Byly tam dokonce umolousané hračky a

umělé kosti na žvýkání ze surové kůže.

„Hřbitov domácích mazlíčků,“ poznamenal Sawyer. „Ale

na komunitu, která ještě

před deseti roky neexistovala, je těch

hrobečků

nějak moc. A většina z nich vypadá, že jsou z

nedávné doby.“

Tessa neměla v úmyslu víc otevřít dveře své mysli, právě

naopak. Avšak když tam stála s obojkem v ruce, najednou

jako by slyšela štěkání, mňoukání a dětský smích. Ty zvuky

byly stále hlasitější. Zalila ji vlna bolesti a smutku. A strachu.

Zoufalého strachu.

„Tesso?“

„Mysleli si, že je to akt boží vůle,“ zašeptala. Marně

se

pokoušela uzavřít své smysly, chránit se před tím útokem.

„Akt jejich Boha. Byl… byla bouřka a… on se zlobil.

Všichni hřešili a jejich Bůh je potrestal.“

Zabil je. Všechny je zabil.

156

Tessa cítila jejich agónii, jejich smutek, snažila se s tím

vyrovnat, pokoušela se uniknout těm krutým pocitům.

Přestaň. On používá city k tomu, aby se dostal dovnitř,

copak to nechápeš? Chce, abys cítila věci, to mu otevírá

dveře. Nesmíš cítit, Tesso. Nepouštěj ho dovnitř.

Zapotácela se, obojek jí vypadl z náhle necitlivých prstů.

Zavalila ji vlna temnoty, neuvědomila si, že ji Sawyer

zachytil a zvedl do náručedřív, než mohla upadnout.

Reese DeMarco pomalu otevřel oči a chvíli upřeně

zíral

přes kancelář

do prázdna. Nakonec odstrčil židli od psacího

stolu a vstal, zamyšleně

se podrbal v týle. Přešel přes

rozlehlou místnost ke dveřím a odemkl je.

Tiše přešel krátkou chodbou s kobercem, která oddělovala

jeho kancelář

od apartmá reverenda Samuela. Nikoho

nepotkal. Ještě

nebyl čas oběda, všichni znali a respektovali

Samuelův zvyk dopolední a odpolední meditace, takže horní

patro kostela bývalo v té době

skoro prázdné.

DeMarco došel k velkým kazetovým dveřím a bez

zaklepání je otevřel. Prošel známou halou, neokázalou a

jednoduchou jako všechny místnosti tady, a obývacím

pokojem, pozoruhodným pouze barevným světlem, které sem

pronikalo vitrážovými okny.

Vpravo byly dvoje další zavřené dveře, umožňující vstup

do pracovny a ložnice. DeMarco se na okamžik zastavil u

dveří do pracovny, pak je tiše otevřel a vstoupil dovnitř.

Také tuto místnost oživovaly barvy ze tří velkých

vitrážových oken, ale jinak bylo zařízení velmi prosté. Na

jednoduchých policích stály stovky knih, ne elegantních, v

kůži vázaných, ale knih v kdysi pestrých barevných

přebalech, zřejmě

nashromážděných během delší doby.

Velký psací stůl byl obrácený zadní částí k centrálnímu oknu,

na starém odřeném koberci před ním vybízely k usednutí dvě

židle pro návštěvníky. Proti oknům stála kožená pohovka s

křeslem a otoman.

157

Samuel seděl na křesle. Nohy měl položené na zemi, ruce

v klíně, hlavu lehce skloněnou. Očiměl zavřené.

DeMarco tiše vyčkával.

Trvalo několik minut, než Samuel konečně

otevřel očia

zvedl hlavu. Nevypadal jako člověk, který právě

meditoval a

odpočíval. Vypadal jako člověk na pokraji vyčerpání. Obličej

měl bledý, přepadlý, pod pohaslýma očima se rýsovaly

hluboké kruhy. Nadechl se, aby promluvil, a zdálo se, že mu

to činí nesmírnou námahu.

„Odcházejí,“ řekl.

„Ano.“

„Řekněte Carlovi, aby je pustil přes bránu. Žádné

otázky.“

„Postarám se o to.“

Samuel se znovu namáhavě

nadechl. „Předpověď

počasí?“

„O víkendu bude pršet. Ani stopy po bouřce.“

Samuelovi unikl z úst chabý náznak zasmání. „Murphyho

zákon.“

„S veškerou úctou, pane, tohle je mrhání vaší energií,“

ozval se DeMarco uvážlivě.

„Nemám na vybranou.“

„Podle proroctví jsme teď

v bezpečí. Řekl jste, že to bude

v létě. Řekl jste, že je starší.“

„Mohl jsem se mýlit.“

„Proroctví,“ pokračoval DeMarco stejným rozvážným

hlasem, „jsou ošidná věc. Když začnete jednat předčasně,

můžete způsobit právě

to, čemu jste se chtěl vyhnout.“

„Možná se tomu nemůžu vyhnout. Možná to nikdy nebylo

možné.“ Samuelovy rty se sevřely do něčeho, co byl spíš

úšklebek než úsměv. „Oni to nechápou. Nikdy to nepochopí.

Chtějí, abych byl mrtvý, Reesi. Hůř

než mrtvý. Zlomený.

Zničený. Zvlášť

on.“

„Nemusí to tak skončit.“

„Ale skončí. Pokud ho nezničím dřív než on mě.“

158

„Nemají žádný důkaz, žádná svědectví. Kdyby je měli,

byli by si pro vás přišli už dávno. Tady jste v bezpečí.“

„Mezi svými lidmi.“

„Otče…“

„Jsou to mí lidé nebo ne? Připoutaní ke mně

tělem i

duší?“

„Samozřejmě, Otče.“

„Zemřeli by pro mne? A vy?“

DeMarco odpověděl bez nejmenšího zaváhání.

„Samozřejmě, Otče.“

Samuelova ústa se znovu zkřivila do toho nepovedeného

úsměvu. „Dobře. Teďřekněte Carlovi, ať

pustí náčelníka a

paní Grayovou ven. A, pošlete mi sem Ruth.“

„Samozřejmě, Otče.“ DeMarco vyšel z pracovny a tiše za

sebou zatřel dveře. Prošel přes apartmá, a teprve když se za

ním zavřely hlavní dveře, povolilo napětí v zádech.

Aspoň

trochu.

Na chvíli se zastavil, skoro se opřel zády o dveře, pak se

zhluboka nadechl a šel vykonat Otcovy příkazy.

„Byl bych vás položil na zadní sedadlo,“ řekl Sawyer

poněkud zasmušile. „Ale myslel jsem si, že takhle bude míň

otázek.“

Tessa na něho překvapeně

zamrkala. Trochu se jí točila

hlava a byla zmatená. Chtěla se pohnout a zjistila, že je pevně

připoutaná bezpečnostním pásem v džípu na sedadle vedle

řidiče. Povolila si ramenní popruh a zmateně

se zeptala.

„Kde…?“

„Právě

jsme vyjeli z Areálu. Později někoho pošlu pro

vaše auto. Nikdo tam nebyl, když jsem vás nesl k džípu, a

Fisk tentokrát otevřel bránu bez řečí.“

„Nesl jste mě?“ To je znepokojující. A já jsem o to přišla.

Sakra. Zahnala lítost. Teď

ne. Teď

na to nemůžu myslet.

„Odkud?“

159

„Od hřbitova domácích mazlíčků. Nevzpomínáte si? Co

se vám to tam sakra stalo? Omdlela jste. A pořádně. Bylo to

skoro koma.“

Tessa zahnala myšlenky na to, jak její zřejmě

bezvládné

tělo nese takový kus cesty muž, kterého sotva zná, a snažila

se rozpomenout. Trvalo jí to minutu nebo dvě, ale mlha v

hlavě

se pomalu rozplývala, když za sebou nechali Areál.

Cítila se totálně

vyčerpaná, ale už zase dokázala myslet. A

také vzpomínat.

„Hřbitov mazlíčků. Proboha. On je zabil. Všechna domácí

zvířata, všechen dobytek. Bylo to… on zuřil.“

Sawyer těžce vydechl a sevřel volant pevněji. „Měl jsem

dojem, že jste něco takového říkala. Měla jste vizi?“

„Něco takového. Já ve skutečnosti obvykle nemívám vize.

Jen se dozvídám věci. A tohle vím. Cítila jsem to.“

„Do hajzlu. On je zabil? Všechny najednou?“

„Myslím že ano. Byl nějakou dobu pryč, nejméně

několik

týdnů, a když se vrátil, odehrával se uvnitř

kongregace jakýsi

mocenský boj. Někdo jiný chtěl řídit církev. Samuel byl…“

„Byl co?“ Sawyer se na ni ostře podíval, pak zase

soustředil pozornost na cestu, chtěl už být co nejdál od

Areálu.

„Oslabený.“ Tessa šeptala, dívala se přímo vpřed, snažila

se utřídit své pocity a vzpomínky. „Zraněný. Pokusil se

použít své schopnosti různým způsobem, novým způsobem,

ale byl tam někdo silnější, kdo mu vzdoroval. Ten boj

prohrál. Těžce. A když se vrátil domů… rebelie. To bylo víc,

než dokázal snést. Svolal je všechny k té venkovní kazatelně,

přestože se blížila bouře. Možná právě

proto, že se blížila

bouře. Nečekal, že bude mít sílu se na ni napojit, ale…“

„Ale co?“

Potřásla hlavou. „Nějak se mu to podařilo. Nějak načerpal

z bouře energii. Nejsem si tak docela jistá, co se stalo,

všechno je to rozmazané a zpřeházené. Jistě

vím jen to, že ten

problém, muž, který chtěl řídit církev svým způsobem,

160

zmizel. Samuel opětpřesvědčil kongregaci, že by měli jít za

ním. A všechna zvířata zemřela.“

Sotva Tessa vypustila ta slova z úst, ucítila, že se jí u

nohy něco pohnulo. Za normálních okolností by asi zděšeně

vyskočila, ale teď

byla příliš unavená. Jenom se sehnula, aby

se podívala, co to je.

Velká taška ze silného plátna s popruhem přes rameno,

taková, v níž nosí studenti knížky, sešity a notebooky.

„To je vaše?“ zeptala se, i když věděla, jakmile se tašky

dotkla, že mu nepatří.

Podíval se na ni, když zvedla tašku z podlahy a položila si

ji na klín.

„Ne, nikdy jsem ji neviděl. Tesso, buďte opatrná.“

„To je v pořádku.“ Rozepnula obratně

velkou sponu a

otevřela tašku. Uvnitř

se třásl a bojácně

se na ni díval malý

bílý pudlík.

Sawyer se zamračil. „Pes? Z Areálu?“

„Pokud jste tu tašku se psem s sebou dnes nepřinesl.“

Tessa byla opatrná. Až když jí pejsek začal olizovat prsty,

vzala to klubíčko kudrnatých chlupů

do náruče. Pes se k ní

okamžitě

přitulil a přestal se třást. „Což nepředpokládám,“

usoudila.

„Ne, to ne. Ale když všechna zvířata zahynula, jak mohl

tenhle drobeček přežít?“

„Myslím, že mu někdo pomohl.“ Tessa šmátrala volnou

rukou v postranní kapse tašky a objevila přeložený kus

papíru. Zarazilo ji, že na něm bylo tiskacími písmeny

napsáno její jméno.

„Cože?“ optal se Sawyer.

„Viděl jste někoho u džípu? Někoho, kdo by mohl vědět,

že nepojedu zpátky ve svém vlastním autě?“

„Ne, neviděl jsem živou duši. A díval jsem se celou

cestou z toho kopce. Předpokládal jsem, že budu muset něco

vysvětlovat. Nebo přinejmenším odpovědět na pár otázek,

161

protože na ten takzvaný přírodní kostel míří kamery. Čekal

jsem, že se ukáže DeMarco.“

„Divím se, že se neukázal,“ zašeptala Tessa, když

otevřela lístek. Pak přečetla krátký vzkaz, napsaný stejně

pečlivým tiskacím písmem jako její jméno, a otázka, proč

jim

DeMarco dovolil odejít bez jediné otázky, se stala tím

posledním, co ji v tu chvíli zajímalo.

PROSÍM, POSTAREJTE SE O LEXII.

UZ JI NEMŮŽU DÁL CHRÁNIT.

OTEC MĚ

ZAČAL POZOROVAT.

162

Kapitola dvanáct

editele FBI Micaha Hughese by nikdo nemohl obvinit z Řtoho, že je extrovert, takže skutečnost, že se od něho

očekávaly společenské styky s jinými zástupci

bezpečnostních složek z celého světa, byla pro něho spíš

utrpením než potěšením.

Dokonce i v Paříži.

Osobně

by dal s chutí přednost tomu, kdyby se mohl ve

dne zúčastnit seminářů

a pak se uchýlit do hotelového

pokoje, kde by na laptopu sledoval události doma ve

Washingtonu, ale koktejlové večírky a večeře byly

samozřejmou součástí kongresu a on byl zarputilý

profesionál.

Docela se mu ulevilo, když ho ve čtvrtek během

nezávazné společenské konverzace po večeři vyrušil číšník,

který mu podstrčil lísteček, že má telefonní hovor. Jiný číšník

mu ukázal, kde jsou telefony v přístěnku před místností, kde

se konal banket.

V hale bylo požehnané ticho, chvíli si ho užíval, než se

vydal hledat telefon. Přístěnek byl blízko, jak mu řekli, ale

jakmile tam vešel, zarazil se. V přístěnku lemovaném

poličkami s telefony byla jedna jediná osoba.

„Co tu děláte?“

163

Muž byl vysoký, širokoramenný a atletický, mohlo mu

být něco mezi padesáti a pětašedesáti roky. Pravidelné rysy

hezkého obličeje podtrhovaly pozoruhodné zelené oči.

„Už byste mohl vědět, že já se můžu objevit prakticky

všude.“ Měl hluboký hlas a v němněco, co Hughes slyšel v

životě

již mnohokrát: absolutní sebejistotu muže, který byl

zvyklý dostat vždycky to, co si přeje.

„Já jen… myslel jsem si, že jste zpátky ve Spojených

státech.“ Hughes si byl vědom lehce nervózního tónu svého

hlasu a hořce toho litoval.

„Byl jsem. Včera.“ Na okamžik se odmlčel, pak klidně

pokračoval: „Předpokládám, že jste nedosáhl žádného

pokroku?“

„Podívejte se, varoval jsem vás, že to chce čas. Bishop je

možná bezohledný, ale ne lehkomyslný. Ví, že je pod

dohledem, že jeho jednotka bude existovat jen tak dlouho,

dokud bude mít úspěchy, a udržuje to v tajnosti před

sdělovacími prostředky. Je opatrný. Velmi opatrný. Ví

přesně, jak daleko může ohýbat pravidla a předpisy, aniž by

je porušil. A dokud je neporuší, nemůžu se ho dotknout. Ne

oficiálně.“

„Chápu. A víte, že je právě

teď

v Severní Karolíně

a

vyšetřuje tam nějakou církev?“

„Cože?“

„Ach tak. Nevíte. Vidím, že moji špioni dohlížejí na

Bishopa lépe než ti vaši.“

Hughesovi se nelíbilo, že někdo zvenku má v FBI své

špicly, ale v posledních měsících strávil s tímto mužem už

tolik času, aby spolkl jakoukoli ironickou odpověď

nebo

námitku, která by ho napadla. To nezmírnilo jeho vzrůstající

znepokojení.

Nejdřív to vypadalo naprosto jasně. Ale teď

už ani

nevěděl, jestli dělá správnou věc.

„Zítra ráno vám kurýr přinese balíček. Základní

informace o té církvi a jejím vůdci, podrobnosti, které vaši

164

lidé mohli snadno odhalit a které pravděpodobně

někam

založili. Plus další, méně

dosažitelné informace o posledních

aktivitách Jednotky pro zvláštní zločiny. A o Bishopovi.“

Hughes si nebyl docela jistý, jestli jeden z těch „špionů“,

které má ten muž v FBI, není ve skutečnosti uvnitř

Jednotky,

ale nikdy se na to nezeptal a neučinil to ani teď.

Nepotřeboval to vědět. „Je v té informaci něco trestného?“

„Možná. Docela určitě

se naskýtá otázka, jestli Bishop

pracuje pro FBI, nebo provádí svou vlastní vendetu.“

„Vendetu?“ Jako je ta vaše? „Vy si snad myslíte, že ta

církev nebo její vůdce udělali něco, co osobně

ublížilo

Bishopovi?“

„Já si jen myslím, že je to nebezpečný člověk, který vede

vyšetřování bez jakýchkoli důkazů. A umírají přitom lidé.“

„To víte určitě?“

„Ano. Nenahlásil poslední ztráty, ale mám dobrý důvod

věřit, že během posledních dvou týdnů

zemřeli nejméně

dva

lidé. Jeden z jeho vlastních agentů

a pracovník té civilní

organizace, kterou pomáhal založit.“

„Říkal jsem vám, že s Haven nemůžu nic dělat, pokud

budou rozvíjet svou činnost na správné straně

zákona. Což

doposud dělali. John Garrett není ani neopatrný, ani

lehkomyslný.“

„Takže vy víte, že neporušili žádný zákon.“

Hughes neochotně

přikývl. „Pokud vím, tak ne.“

„Moji lidé na tom budou dál pracovat. Zatím bych

předpokládal, že smrt federálního agenta, nejspíš při výkonu

služby, volá po vyšetřování.“

„To je automatické.“

„Tak byste se po návratu do Států

mohl informovat o

pobytu agenta Galena.“

„To udělám.“ Hughes se nadechl. „Divoká karta v tom

všem je senátor LeMott. Bishop chytil vraha senátorovy

dcery před třemi měsíci. Nejen Jednotka, ale i Bishop osobně

165

byl činný při jeho dopadení. Na to LeMott nezapomene. Je to

mocný muž.“

„Já taky.“

„Ano, to vím. Ale LeMott by mi mohl způsobit mnoho

nepříjemností. Musím být opatrný.“

„Pochybuji, že byste měl současné místo, kdybych značně

nezasáhl ve váš prospěch.“

„To taky vím. Věřte mi, já jsem… víc než vděčný.“

„Zatím jsem toho na oplátku mnoho nežádal, že ne,

Micahu? Nežádal jsem vás, abyste porušil svou přísahu,

abyste porušil zákon. Nežádal jsem vás, abyste zradil svou

vlast nebo pošpinil váš úřad. Žádal jsem vás jen, abyste našel

způsob, jak odstranit nebezpečného muže a jeho přívržence z

jinak vynikající organizace.“

„Ano. A já s tím nemám žádný problém.“

„Pak si tedy rozumíme.“

„To ano.“

„To rád slyším. Užijte si zbytek vašeho pobytu v Paříži,

Micahu. Je to kouzelné město. Udělejte si radost a jeďte při

odjezdu na letiště

vyhlídkovou trasou. Potěšte se pohledem

na památky. Odpočiňte si na chvíli od práce.“

„Děkuji vám, udělám to.“ Hughes se díval, jak muž kráčí

pryč, uvědomil si své napětí teprve tehdy, když vypustil

zadržený dech. Zjistil, že se opatrně

rozhlíží kolem sebe, aby

se přesvědčil, že nikdo jiný nebyl svědkem jeho úlevného

vydechnutí.

To by mrzelo Micaha Hughese ze všeho nejvíc.

Grace

„Jediné, co si umím představit,“ řekla Hollis, „je, že

majitel Lexie musel mít pěkně

silný ochranný štít,

přinejmenším. To plus zřejmý fakt, že nosil toho malého

pejska pořád nebo alespoň

většinu času v té tašce, ochránilo

Lexii před tím, co zabilo ostatní psy.“

166

Tessa se podívala na židli vedle sebe u jídelního stolu.

Ležela na ní otevřená taška a v ní do klubíčka stočený pudlík.

Spal. „Někde jsem četla, že tito malí psi se chovají jako

společenská zvířata, takže to dává smysl. Většinou ji zřejmě

nosili. A taška je zřejmě

její bezpečnostní přikrývka. Otázka

je, komu patřila.“

„To je jen jedna z otázek,“ opravil ji Sawyer. Po příjezdu

do domu Grayových ho Tessa představila Hollis. Sawyer se

pořád ještě

snažil vyrovnat s představou, že agent FBI je

současně

také uznávaným médiem. Médiem, které nejen

znalo jeho vlastní hluboké tajemství, ale věcně

hovořilo o

jeho schopnostech.

„Vstupte do našeho klubu,“ poradila mu Hollis a pak

řekla: „Vsadím se, že majitelkou Lexie byla Ruby

Campbellová.“

Tessa přemýšlela, jestli to byla Ruby, jejíž hlas slyšela v

hlavě

tam na hřbitově

psů

a koček, jestli to byla ona, kdo ji

varoval s takovou naléhavostí, aby uzavřela svou mysl. Byla

si skoro jistá, že sama sebe doslova omráčila ve snaze ji

poslechnout.

„Proč?“ Sawyerův tón byl velmi zdvořilý, jako tón muže,

který se rozhodl brát věci s klidem. Ať

se děje cokoli.

„Protože nevěřím v náhodu. Protože právě

v době, kde

jste vy dva četli ten lístek, mě

někdo prosil, abych pomohla

Ruby.“

„Nějaký duch,“ přikývl Sawyer.

„Právě

vy,“ připomněla mu Tessa, „byste měl být schopen

přijmout existenci duchů. Viděl jste přece svou babičku, když

umřela. Nebo snad ne?“

„Proboha, Tesso…“

Tessa si rozmrzele přejela rukou přes čelo. „Promiňte.

Nepátrala jsem po tom. Přišlo to samo.“

Hollis se podívala na Sawyera. „Má pravdu? Viděl jste

ducha své babičky?“

„Jen jednou,“ přiznal Sawyer.

167

„Řekla jsem ti, že se tvoje schopnosti vyvíjejí,“

připomněla Hollis Tesse. „Tvoje návštěva v Areálu musela

aktivovat novou dráhu v tvém mozku. Nebo nějak zvýšit

napětí. I když máš ochranný štít na místě, vnímáš věci.“

Sawyer zamumlal. „Ta divná energie tam nahoře. Bůhví,

jaké má účinky. Na ně

i na nás.“

„Já nepotřebuju žádné nové dráhy,“ podotkla Tessa.

„Sotva jsem se naučila používat ty, které mám.“

„Pochybuju, že máš vůbec na vybranou,“ pokrčila rameny

Hollis.

„No, to je tedy vynikající.“

„To je další důvod, proč

byste tam neměla chodit,“

upozornil ji Sawyer.

„Ne,“ odpověděla Tessa, „není. Všichni riskujeme,

Sawyere. Vy jste u policie, tak to přece víte.“

„Nesmí se riskovat zbytečně.“

„A jak chcete definovat, co je zbytečné, když jsou v

nebezpečí stovky mužů, žen a dětí?“

Sawyerovi se nelíbilo v koutě, do kterého byl zahnán.

„No tak dobře, mluvme tedy o efektivnosti. Nemá smysl

riskovat, když nemůžete být v nebezpečné situaci výkonná. A

z toho, co jsem viděl v Areálu, usuzuju, že ať

se tam děje

cokoli, nelze se s tím vypořádat bez zbytečného rizika. Pro

vás a pro kohokoli jiného.“

„O čem to mluví?“ otázala se Hollis.

Sawyer se stále upřeně

díval na Tessu. „Co se vám sakra

stalo v Areálu? Na konci jste byla tak vyvedená z míry, že to

bylo vidět. Jako kdybyste… naslouchala někomu jinému.“

„Možná ano,“ připustila Tessa.

Hollis se na ni zamračeně

dívala. „Myslela jsem si, že

když ses tam nahoře na tom hřbitově

otevřela, přemohla tě

bolest a smutek.“

„Začalo to už předtím, než jsme došli na hřbitov,“

upřesnil Sawyer. „Byla poněkud… roztržitá.“

„Roztržitá?“

168

„Roztěkaná, duchem nepřítomná, jak jsem řekl. Nevím,

co to bylo, ale něco ji zasáhlo, když jsme odešli od té

venkovní kazatelny. Možná už dřív.“

Tessa se nadechla: „Hej, já jsem tu taky, vy dva.“

Hollis se zamračila ještě

víc. „Tesso, ty jsi na tom

hřbitově

úmyslně

spustila svůj ochranný štít?“

Do odpovědi se jí moc nechtělo, ale věděla, že musí. „Ne.

Otevřela jsem jen trochu dveře. Ale nespustila jsem ochranný

štít.“

„A něco na tebe působilo? Něco, co se dostalo přes

ochranný štít?“

„Možná.“

„Tesso.“

„No tak dobře. Ano. Slyšela jsem… stejný hlas, jako

předtím ve své mysli. Ne ten temný, který říkal Vidím tě.

Tentokrát mě

varoval, abych byla opatrná. Abych se

nenechala přemoct svými city, protože on –zřejmě

Samuel,

se tou cestou dostává dovnitř. Donutí lidi, aby něco cítili, a

tak se dostane dovnitř.“

„Jak ses cítila?“

Teď

se zamračila zase Tessa, když se snažila probrat

útržky vzpomínek a pocitů. „Je těžké se v tom vyznat.

Nejdřív jsem se cítila nesvá, jako kdyby mě

někdo pozoroval.

Sawyer cítil totéž.“

Přikývl, když se na něho Hollis podívala. „Tessa říkala, že

to možná jsou ty kamery, ale… mně

se to nezdálo.“ Zaváhal.

„Když jsou na mne zamířené kamery, mám určitý pocit.

Tohle bylo něco jiného.“

Tessa přikývla. „Cítila jsem něco jako zatahání, a když

jsem se rozhlédla, spatřila jsem, jak se něco zalesklo na okraji

toho hřbitova zvířat. A když jsme tam došli… zavalila mě

bolest lidí, zvlášť

dětí. V tu chvíli mě

ten hlas v mé mysli

varoval, abych zavřela dveře, než se on dostane dovnitř. Tak

jsem je zavřela. Asi příliš prudce.“

169

Sawyer se na ni zamračil. „Proto jste upadla do

bezvědomí? Udělala jste si to sama?“

„No ano, z pudu sebezáchovy. Ptal jste se mně, jestli

poznám, když jsem vystavena Samuelovu útoku. Ten hlas mi

naléhavěříkal, že se mám chránit, a to rychle. Tak jsem to

udělala.“

„Máme problém,“ konstatovala Hollis.

„To není tak jisté.“

„Tesso, byla jsi vybrána pro tento úkol kvůli síle tvého

ochranného štítu a proto, že v tobě

nikdo nepozná senzibila.

Ať

už ten naléhavý hlas patří komukoli, neměl by být

schopen se k tobě

tak snadno dostat, ne tím, co byla ve

skutečnosti jen malá skulinka ve tvém štítě. A nemělas být

zavalena pocity těch lidí. Vůbec ne. To je nové, obě

to víme,

a s novými věcmi se obtížně

zachází. Docela určitě

máme

problém.“

„Byla jsem unavená a roztržitá ještě

před tím, než jsme

tam nahoru šli, Hollis, a ty to víš. Cítila jsem to tahání dlouho

před tím, než jsem se dostala do Areálu. Říkala jsi, že jsem se

tam včera na někoho nebo na něco napojila, a já souhlasím.“

Natáhla se po kusu papíru, ležícím na stole před ní, podívala

se na něj a znovu ho přečetla.

Prosím, postarejte se o Lexii.

Už ji nemůžu chránit.

Otec mě

začal pozorovat.

„Tohle bylo určené mně. A bylo to v Sawyerově

džípu, ne

v mém autě,přestože nikdo nemohl vědět, že nebudu

opouštět Areál stejných způsobem, jakým jsem přijela.“

Hollis zavrtěla hlavou. „Nezmínila ses o tom, že bys

během včerejší návštěvy potkala někoho z dětí.“

„Představili mi celou skupinu najednou. Sotva jsem jim

mohla říct něco jiného než pozdrav. Dokud jsi mi neřekla, že

jsi viděla ducha Andrey a to, co říkala o Ruby, nevzpomněla

170

jsem si na žádná jména. Ale Ruby tam byla, tmavá dívka s

velmi světlýma šedýma očima. Myslím, že to byla ona, kdo

se mne dotkl, a jsem si skoro jistá, že měla u sebe tuhle

tašku.“

„Skoro?“ Sawyer se na ni upřeně

podíval. „Nebylo by to

nápadné?“

Tessa o tom chvíli přemýšlela a pak se znovu zamračila.

„Když o tom teď

mluvíte, tak to muselo být nápadné. Je to

velká taška pro tak malou dívku, a bylo to neobvyklé, protože

děti byly na hřišti vedle kostela. Žádné z ostatních dětí

nemělo ani tašku, ani batoh. Ale… Ruby ano. Musím se

soustředit, abych si vzpomněla na to, co jsem opravdu viděla,

ale když se soustředím, je to jasné, jasné jako den.“

Hollis tiše řekla. „Musíš jí pomoct zastavit ho.“

„Prosím?“ řekl Sawyer.

„To říkala Andrea. ‚Musíte jí pomoct zastavit ho.‘ A

mluvila o Ruby.“

„Jak by mohla dvanáctiletá dívka zastavit někoho jako je

Samuel?“

Tessa se na něho chvíli dívala, pak se pohledem vrátila k

Hollis. „Možná proto byla Sarah tak přesvědčená, že děti jsou

velmi důležité.“

„Kdo je Sarah?“ zeptal se Sawyer.

Tessa věděla, že by to byl dlouhý a pravděpodobně

obtížný rozhovor, a tak se rozhodla jej odložit. „O Sarah vám

řeknu později. Právě

teď

mám větší starost o Ruby. Hollis,

říkala jsi, že se Sarah podařilo dostat ven třiděti, správně?“

Hollis přikývla.

„Latentní senzibily. Ale co když si nevědomky brala sílu

od nějakého aktivního senzibila, protože Ruby má

schopnost… zamlžit nebo zastřít, co je skutečné?“

„To by byla zatraceně

výjimečná schopnost,“ trochu

nedůvěřivě

pronesla Hollis. „Nikdy jsem o ničem takovém

neslyšela, jen ve vědecko-fantastických románech.“

„Ale je to možné?“

171

„Samozřejmě, všechno je možné. Ale je pravděpodobné,

že by si Samuel něčeho tak jedinečného nevšiml?“

„Možná právě

proto, že je to jedinečné. Nebo proto, že

tomu nevěnoval pozornost. Až teď.“ Tessa se podívala na

papírek a přečetla poslední hrozivou větu nahlas: „Otec mě

začal pozorovat.“

„Proboha,“ vyhrkl Sawyer. „Je jí dvanáct let, přichází do

puberty.“

Hollis se zhluboka nadechla. „Ten parchant. Jestli hledá

další dobrý zdroj energie, na kterém by se přiživoval, tak

chaos dospívání produkuje obrovské množství energie.

Sexuálně

i jinak. To je doba, kdy se latentní senzibilové

poprvé stávají aktivními, obvykle následkem nějakého

traumatu. Jen hádám, ale myslím si, že současná smrt téměř

všech domácích mazlíčků

a zvířat v Areálu mohla být pro

mladou dívku velmi traumatizující. Zvlášť

pro takovou, která

milovala svého psa.“

„Musela chránit Lexii,“ připomněla jim Tessa. „Dělala to

instinktivně. Určitě

nějaký energetický štít. Ale co víc,

musela se uchýlit ke své latentní schopnosti skrýt nebo

zamaskovat nějaký předmět. A byla schopná skrývat Lexii

celou tu dobu přede všemi, včetně

Samuela. Musela si

myslet, že jsou v bezpečí. Dokud si neuvědomila, že se na ni

začíná dívat tak, jako se dívá na starší ženy. Dokud to

nepochopila.“

Quentin Hayes byl jasnovidcem téměř

celý život, ale

dával přednost oficiálnímu označení Jednotky pro zvláštní

zločiny, které znělo „předvídatel“, protože schopnost

skutečně

vidět budoucnost byla pro něho relativně

nová. Do

doby, než se nedávno setkal s nesmírně

silným médiem,

míval jen občasné předtuchy, že se něco stane.

To všechno se změnilo, když potkal Dianu Briscoovou.

172

Bylo tomu tedy necelý rok od chvíle, kdy začal mít

skutečné vize. Zatím se objevovaly poměrně

sporadicky, a

proto si na ně

ještě

nezvykl.

Pořád ještě

přicházely kdoví odkud a bez jakéhokoli

varování a pořád ještě

ho ohromovaly.

„Proboha.“

„Quentine?“

Věděl, že Bishop je tam s ním, ve stejné místnosti, ale po

tom oslepujícím výbuchu bolesti se místnost rozzářila a pak

potemněla a na jejím místě

bylo… peklo.

Nahoře se převalovaly a kupily temné mraky, tak temné,

že zastínily slunce, ozývalo se hřmění. Vzduch nad jeho

hlavou praskal a jiskřil čistou energií. Štiplavý kouř

ho pálil v

nose, obracel se mu z toho žaludek, protože to byl pach, který

poznával.

Spálené maso.

Nechtěl se otočit, ale přinutil se k tomu. Podíval se na to,

co jen matně

poznával jako venkovní amfiteátr, používaný

Samuelem a jeho kongregací. Byl teď

ohořelý a zuhelnatělý,

velké balvany, které měly sloužit jako sedátka, zčernaly a

ještě

se z nich kouřilo. A mezi balvany viděl další, ještě

doutnající předměty.

Lidská těla.

Byla pokroucená a pokřivená v němé agónii, poznal, že

mnozí dospělí se marně

pokoušeli chránit děti. Quentin si

bolestně

uvědomil, že nikdo z nich neměl šanci.

Zaslechl výkřik a prudce se otočil, zjistil, že se dívá na

žulovou „kazatelnu“, kde kázal Samuel.

Stál tam i teď, díval se na své mrtvé následovníky, v

obličeji ledově

klidný výraz. Z rukou se mu kouřilo.

U jeho nohou seděla tmavovlasá dívka a dívala se na

něho, její výraz byl právě

tak klidný jako jeho.

„Ruby!“

Byla to Tessa, kdo vykřikl. To ona vyslovila dívčino

jméno. Byla… byla přivázaná ke kříži, k jednomu ze čtyř

po

173

obou stranách kazatelny. Provazy na zápěstích a kotnících by

ji byly bezpečně

udržely, příšerné železné hřeby,

probodávající její ruce a nohy, ji měly jen zmrzačit a mučit.

Na dvou ze tří zbývajících křížů

visely další přivázané

postavy, ale jen Tessa byla přivědomí. Ostatní omdleli,

nebo byli mrtví. Hollis a náčelník Cavenaugh viseli nehnutě.

Všude byla spousta krve.

Samuel se podíval na malou dívku a něžně

se usmál.

Položil jí na temeno hlavy levou ruku.

Před Quentinovýma zděšenýma očima začala dívka

doutnat a vzápětí vzplála plamenem.

Tessa opět vykřikla. Samuel se otočil a podíval se na ni,

úsměv zmizel, nahradilo jej lehké, lhostejné zamračení.

Quentin si pomyslel, že se na ni podíval jako na mouchu,

která ho obtěžovala svým bzučením. Levou ruku stále držel

na hlavě

hořícího dítěte, pravou ruku natáhl a z jeho prstů

vystřelil na Tessu blesk čisté energie.

„Quentine.“

Zamrkal a s úlevou se nadechl. Podíval se na ruku, která

ho držela za paži, pak do Bishopových soustředěných očí.

„Proboha. Jak ty a Miranda můžete něco takového vydržet?“

Chraplavý zvuk vlastního hlasu ho polekal.

„Praxe.“ Bishop mu pomohl na nohy a k blízké židli. „Co

jsi viděl?“

„Viděl jsem… peklo. Poslyš, musím se dostat do domu

Grayových. Co nejdřív.“

„Proč?“

„Protože se chystají udělat velmi, ale velmi špatné

rozhodnutí. Věř

mi. A myslím, že je od toho neodradí nic než

nečekaná návštěva.“

Bishop okamžitě

sáhl po telefonu. „Vrtulník může přistát

na mýtině

mezi domem a cestou. To je dost blízko a nevzbudí

to pozornost farmářů.“

„Může se v tuto dobu uvolnit?“

174

„Bude muset. Nemůžu riskovat a přiblížit se tak blízko k

Areálu a teď

nemáme k dispozici jiného pilota. Přivez je

sem.“

„Určitě?“

„Quentine, jsi bledý jako stěna. Nemusíš mi to popisovat,

abych věděl, že jsi vidělněco, co nechceme, aby se stalo.

Takže přišel čas, kdy se musíme začít dělit o naše zdroje. O

všechny.“

175

Kapitola třináct

K

K

dyž Samuel používal Ruth, byl vždycky opatrný, aby ji

nevyčerpal až do bezvědomí. Částečně

proto, že si

raději bral energii od mladších žen, a částečně

proto, že její

energie byla… divná. Nebyl si jistý, čím se Ruth lišila, ale za

ta léta pochopil, že její úloha v jeho životě

a v jeho

duchovním úřadě

je jiná než úloha ostatních žen.

Snad proto, že s ním byla nejdéle a znala všechny etapy

jeho života. Nebo prostě

proto, že Bůh nařídil, aby přiněm

stála a znovu a znovu mu připomínala, že to byl ďábel, kdo

ho zrodil.

Protože nikdy nedokázal z Ruth čerpat energii, aniž by si

vzpomněl…

Bylo mu téměř

dvacet, nezačal ještě

doopravdy ovládat

dary, kterými ho Bůh obdařil tím bleskem před několika lety.

Až do té doby byl rozkolísaný, nebyl si jistý, kdy bude

schopen udržet publikum, které zhypnotizoval svou silou, a

kdy bude nucen spolehnout se na znalosti a triky, jež se

naučil v době, kdy kazatelství bylo pro něho jen prostředkem,

jak si vydělat na byt a stravu.

Avšak ten den, ten konkrétní den, byl jedním z

nejnepříjemnějších, jaké kdy zažil. Nedokázal ovládnout své

dary, v temné noci kráčel ulicemi chladného a špinavého

města, které se velmi podobalo tomu, v němž naposled viděl

svou matku živou.

176

Snad pro to byl nějaký důvod.

Jako vždycky bylo lehké najít kurvy. Vybral si jednu, aniž

by o tom nějak zvlášť

přemýšlel, snad proto, že byla čistší

než ostatní a nabídla mu pokoj.

Byl ve zchátralém motelu, který v něm vyvolal ošklivé

vzpomínky. Možná to byl důvod, proč

uprostřed kradmého

aktu, za který zaplatil, ve vzteku uchopil Samuel prostitutku

za hrdlo a začal ji škrtit.

Zřejmě

to nebyl její první zákazník, který měl rád drsný

sex, ale musela spatřit něco na jeho obličeji nebo v jeho

očích, protože přidušeně

zaprotestovala dřív, než ji mohl

úplně

zaškrtit.

„Počkej, nedělej to. Můžu ti ukázat něco lepšího.“

„Můžeš umřít,“ zavrčel a sevřel prsty pevněji.

„Ne! Můžu ti… ukázat smrt.“

To ho upoutalo. A jí to dopřálo oddech. Ale nejdřív

skončil, ruce měl pořád na jejím krku, dost pevně

na to, aby

mu pohled na její rudý, zpocený obličej a na vyděšené oči

přivodil orgasmus.

Když byl hotový, slezl z ní, sundal si kondom, hodil jej do

kouta a otřel se vlastním kapesníkem. Pak si upravil šaty,

posadil se vedle ní na postel a upřeně

se na ni díval. Už

nelapala po dechu, ale bojácně

se na něho dívala, jako kdyby

se bála i pohnout.

„Jak jsi to myslela? Že mi můžeš ukázat smrt?“

Nervózně

si olízla rty. „To je jen… moje babička

dokázala vidět duchy. Já to umím taky. Je někdo, s kým bys

chtěl mluvit, zlato? S kýmkoli z druhé strany? Protože já

můžu zařídit, aby sis s nimi mohl promluvit.“

Zhnuseně

se zeptal: „Opravdu si myslíš, že mě

nachytáš

na tu kravinu? Kde máš křišťálovou kouli?“

„Tak to není, zlato, přísahám. Nejsem podvodnice.

Myslím na to, na otevření dveří na druhou stranu, a duchové

se skoro vždycky objeví. A já je vidím a slyším je.“

177

„Opravdu?“ Zasmál se, znovu se na ni vrhl a uchopil ji za

krk. „Myslím, že bych to chtěl taky umět, zlato. Myslím, že

ty mi to dáš. Co říkáš?“

Tentokrát nemohla odpovědět, protože ji škrtil doopravdy.

Apřitom, jak ji škrtil, sáhl po tom. Sáhl po tom svou myslí,

vrážel do ní tak, jako do ní naráželo jeho tělo před několika

minutami.

„Sammy! Co to zas děláš, ty malý parchante?“

Odtrhl ruce od kurvy, upřeně

se na ni podíval. Avšak

nebyla to ona, kdo promluvil. Ta už nikdy nepromluví. Její

obličej byl tak flekatý, že byl skoro černý, oteklý jazyk jí

vyčníval z úst, očiměla doširoka otevřené a tak rudé, že

vypadaly jako krvavé.

Tělo měla ztuhlé. Studené.

Uplynulo hodněčasu. Mnoho času.

Samuel slezl z postele a vstal. Pak ji spatřil.

Svou matku.

Stála blízko dveří a usmívala se stejně

krutě, jak si to

pamatoval. Vypadala stejně

opravdová a živá jako před lety.

„Jsi pořád stejný hajzl, Sammy,“ řekla posměšně. „Je

jedno, kolik ti je let, je jedno, kolik hloupých lidí věří, že jsi

malý boží vojáček, my oba známe pravdu, co říkáš? My oba

víme, čím opravdu jsi.“

Zíral na ni, v hlavě

mu bušilo, ruce podél boků

se mu

sevřely v pěst. Nebyl… nemohl… ji nechat zničit, co

budoval. Nemohl.

„Řeknu ti malé tajemství, Sammy.“ Její hlas se ztišil do

šepotu. „Bůh to taky ví. A ďábel čeká, má pro tebe sedadlo

blízko ohně…“

„Ne. Neee!“ Zachvěl se hrůzou a s veškerou silou a s

veškerým odhodláním zabouchl otevřené dveře.

Duch jeho matky zmizel, praskl jako mýdlová bublina.

Stál tam nekonečně

dlouho, kýval se ze strany na stranu,

byl vyčerpaný. Stále dokola mumlal. „Nedokážu vidět duchy.

Nedokážu vidět duchy. Nedokážu vidět duchy.“

178

Zavolal Ruth, přišla. Nikdy neřekla živé duši o té mrtvé

kurvě. A on odmítal vidět duchy. Už nikdy.

„Jak ji odtamtud chcete dostat?“ zeptal se Sawyer. „Jsem

ochotný něco zkusit, ale co? Podle vašeho seznamu má Ruby

Campbellová rodiče, oba jsou Samuelovi přívrženci, oba žijí

v Areálu. Jsou to její zákonní zástupci, a protože nemáme

žádné důkazy o tom, že je v nebezpečí, žádný soudce nevydá

příkaz, který by nám dovolil odebrat to dítě

rodičům. A

pochybuji, že by s tím rodiče souhlasili. A když ji odtamtud

dostaneme nějakým jiným způsobem, bude to únos.“

„To je mi jedno,“ namítla Tessa. „To malé děvčátko mě

požádalo o pomoc. Nemůžu tu jen tak sedět a nic nedělat.“

„Já vím. Říkám jen, že potřebujeme nějaký plán.

Rozumný plán, který by měl rozumnou šanci na úspěch.“

Hollis řekla: „Znám někoho, kdo se dokáže dostat v noci

do Areálu, aniž by ho někdo viděl a aniž by ho odhalily

kamery. A dostane se do každé budovy, zamčené nebo

nezamčené. Ale Sawyer má pravdu, Tesso. Nemůžeme tam

jen tak přijít a tu dívku unést.“

„Nemůžeme čekat na noc.“

„Tesso…“

Někdo zabušil na vchodové dveře. Polekali se.

Sawyer měl v ruce zbraň

a stál u okna jídelny dřív, než se

některá z žen pohnula. „Není tu žádné auto. Nevidím na

verandu ani na dveře.“

Tessa se zamračila, na okamžik zavřela oči, „Sakra,“

vyhrkla a zamířila do předsíně.

„Tesso…“

„To je v pořádku. Já vím, kdo to je.“ Otevřela přední

dveře, a když se k ní ostatní připojili, uvědomila si, že

Sawyer pořád ještě

drží v ruce zbraň, Hollis má ruku za zády

a pravděpodobně

v ní má revolver.

„Quentine, co tady děláš?“ zeptala se Tessa.

179

„Zachraňuju vás,“ odpověděl zdvořile. „Věř

mi. A nejen

vás.“

„Tyse rád předvádíš, co?“ řekla Hollis.

„Vždycky. Pane Cavenaughu, já jsem zvláštní agent

Quentin Hayes. Vím, že je to trochu nenadálé, ale jestli vám

to nevadí, můj šéf si myslí, že je nejvyšší čas, abychom se

všichni sešli a trochu si promluvili.“

„Quentine, je tu jedno malé děvčátko.“

„Já vím. Ruby. Určitě

tam nechcete hned teď

vtrhnout,

abyste ji zachránili. To snad opravdu ne.“

„Co jsi viděl?“ zeptala se ho Hollis.

„Něco, co bych už nikdy znova nechtěl vidět. Vysvětlím

vám to, ale teď

musíme jít. Nemáme moc času, protože náš

pilot může být mimo své pracoviště

jen asi hodinu.“ Ustoupil

a pokynul jim.

Podívali se na sebe, Sawyer zastrčil zbraň

do pouzdra,

Tessa se vrátila do jídelny pro tašku, v níž pořád ještě

spal

malý pudlík, Hollis si vzala kabát. Pak všichni vyšli za

Quentinem z domu.

Sawyer zaslechl, že budou mít pilota, a tak ho ani trochu

nepřekvapilo, když uviděl, že na ně

na mýtině

pár stovek

metrů

od domu čeká elegantní zelenobílý vrtulník. Nejdřív ho

napadlo, že je to helikoptéra horské lékařské záchranné

služby, která často odvážela oběti nehod nebo pacienty z

menších nemocnic do většího lékařského střediska v

Ashevillu.

Pak si však všiml, že je to mnohem silnější a neobvyklejší

stroj. A také ho napadlo, že je to dobrý nápad, že vypadá jako

vrtulník záchranné služby, protože místní obyvatelé nebudou

moc přemýšlet, když jej uvidí. Většina lidí se jen podívá do

novin na místní zprávy, jestli došlo k nějakému neštěstí, ale

nepřekvapí je, když v nich nic nenajdou, helikoptéry

pravidelně

převážejí pacienty z jedné nemocnice do druhé a o

tom se v novinách nepíše.

180

Překvapilo ho, jak je ten stroj téměř

strašidelně

tichý. Tím

se vysvětlilo, proč

nic neslyšeli. Rotory rytmicky

zpracovávaly vzduch, ale to byl prakticky jediný zvuk a i ten

byl podivně

tlumený.

„Vojenský?“ zeptal se Quentina.

„To by chtěli. Pojďme.“

Sawyer nastoupil poslední. Teprve, když se usadil a přijal

od Quentina sluchátka, otočil pilot hlavu a nepatrně

se na

něho usmál.

Byl to Reese DeMarco.

Sawyer si vyměnil pohled s Tessou, doufal, že nevypadá

tak zmateně, jak se cítil. Rychle si nasadil sluchátka. Vrtulník

se zvedl do vzduchu a zamířil na sever. Letěl tak nízko, že se

téměř

dotýkal vrcholků

stromů.

„Sakra, co to znamená?“ zeptal se Sawyer. „On je členem

vašeho týmu?“

„Obávám se, že ano,“ přitakal Quentin pobaveně. „Vím,

že na první pohled nedělá dobrý dojem, ale časem si na něho

zvyknete.“

„To pochybuju,“ odsekl Sawyer.

Tessa se podívala na Hollis, která jen pokrčila rameny.

„Nikdy jsem se s ním nesetkala,“ řekla Tesse. „Věděla

jsem, že máme někoho uvnitř, ale víc mi Bishop neřekl.“

Ve sluchátkách se ozval chladný hlas Reeseho DeMarca.

„A i to je víc, než jste potřebovala vědět.“

Hollis na něho vrhla nepříliš přátelský pohled a znovu

pokrčila rameny. „Vypadá to, že dnes vycházejí najevo

všechna tajemství.“

Potom se pilot i pasažéři odmlčeli. Asi za deset minut

doletěli k velkému domu, postavenému na úbočí hory nad

Grace. To, co vypadalo jako velká garáž s plochou střechou,

ukrývalo přistávací plochu pro vrtulníky. DeMarco na něj

posadil helikoptéru měkce jako peříčko a vypnul motor.

Sawyer neměl náladu na to, aby se tím nechal ohromit.

Ignoroval pilota, pomohl Tesse ven a kráčel vedle ní po

181

přistávací dráze za Quentinem, Hollis a DeMarcem do

budovy.

Jakmile vstoupili do dovnitř, poznal Sawyer, že jsou v

obytném domě, ne v budově

patřící nějaké vládní instituci

nebo podniku. Místnosti někdo navrhl velkoryse a na jejich

zařízení nešetřil penězi ani vkusem. Vysoká okna skýtala

nádherný výhled na pohoří Blue Ridge.

Prošli obrovskou vstupní halou, vlevo zahlédli zářivou

supermoderní kuchyni a vstoupili do neobvykle velké

pracovny. Její střed zaujímal masivní konferenční stůl, u

vnějších stěn stály tři pracovní stoly s počítači.

Sawyerovi se zdálo, že místnost je opuštěná. Jenom

chvíli.

Nikdo nevěděl, kde se vzal. Velký muž bez varování

srazil DeMarca jediným úderem pěstí k zemi.

„Střelil jsi mě,“ řekl přitom.

DeMarco se nepokusil vstát. Místo toho se opřel o loket a

opatrně

si hladil bradu. Díval se na muže, který stál nad ním,

s jistou opatrností. „Galene…“

„Do prdele, tys mě

střelil. Dvakrát.“

Když ho Ruth opustila, cítil se Samuel podstatně

lépe.

Nebyl samozřejmě

plně

nabitý, ale byl dost silný na to, aby

mohl vést plánovaný odpolední rituál s několika svými

vyvolenými.

Potom bude samozřejmě

v naprostém pořádku.

Potřeboval očistnou lázeň

rituálu zvlášť

po vzpomínce

na… ni. Ne že by mu na ní záleželo. Záleželo jen na tom, že

toho dne se stal skutečně

dospělým, objevil, že dokáže

zvládnout své Bohem dané schopnosti a získávat nové.

Vyžadovalo to dlouhé roky, než získal sebedůvěru. Roky,

než začal opatrně

zkoumat hranice svých schopností, zjistil,

že když na to bude mít dost času a síly, může téměř

všechno.

Téměř.

182

Už nemeditoval. Nebyl dost silný, aby vydržel cestu

zpátky do své úplné minulosti, ale zůstal ve svém bytě

ještě

několik minut, než se připojil k ostatním v kostele na oběd.

Myslel na proroctví.

To mu bylo předáno téměř

před dvěma desetiletími,

dlouho poté, co Maddox nalezl svou vlastní krvavou smrt na

konci stezky. Samuel šel dál, ale ne sám. Ruth byla jeho

první žákyní. Maddoxova dcera mu celá ta léta byla věrná a

právě

ona často objevila a úspěšně

naverbovala ty nejlepší ze

Samuelových vyvolených.

Pomáhala mu během zkoušky, kterou na něho Bůh uvalil

minulé léto. Byl přesvědčený, že by to neudělala, kdyby se

před lety nestala svědkem toho, jak se ho Bůh dotkl podruhé

apředal mu proroctví.

Potom už o něm nikdy nezapochybovala.

V posledním roce udělal obrovské kroky směrem k tomu,

aby se stal dokonalým mečem božího hněvu. Už je téměř

u

cíle. Téměř.

Potřeboval svůj meč

ještě

trochu naostřit a pak bude

připravený.

Pak se proroctví naplní.

Pak bude svět dokonale očištěn čistým bílým žárem

vyvoleného božího bojovníka. A jen několik vyvolených

půjde dál.

Brzy.

„Měl bys být rád, že jsem to udělal já,“ odsekl DeMarco.

„Alespoň

jsem věděl, kam mířit. Kdokoli z ostatních by mířil

na hlavu a z toho by ses nevzpamatoval ani ty.“

Několik okamžiků

se zdálo, že Galen nemá náladu se

dohadovat, ale nakonec tiše zaklel a podal ruku muži, kterého

právě

složil.

„No, ono to bolí. Jestli to náhodou nevíš. Když tě

někdo

střelí, bolí to jako čert.“

183

DeMarco přijal podávanou ruku, pořád byl ještě

ve střehu.

„Promiň. Já vím, že to bolí. Z vlastní zkušenosti. Ale co jsem

měldělat? Byl jsi zatraceně

blízko na to, abych tě

minul, a

neměl jsi šanci vyhnout se střelbě

ostatních. Měl jsem na

rozmyšlenou asi vteřinu. Pro nás oba bylo nejlepší tě

rychle

složit. Neříkej mi, že bys neudělal totéž, kdybys byl na mém

místě.“

„Jo, asi máš pravdu. Ale bylo to, nepříjemné. A ta řeka

byla zatraceně

studená.“ Remcal spíš jen tak, aby se neřeklo.

Sawyer se podíval na Tessu. „Jak se v tom mám vyznat?“

požádal ji o vysvětlení.

„To nevím. Taky se v tom nevyznám.“

Quentin se na ně

zazubil. „Agent Galen byl asi před

týdnem brzy ráno v Areálu a dostal se do konfliktu s

DeMarcem a dvěma ozbrojenými členy církve.“

„Do konfliktu?“ DeMarco se na něho upřeně

podíval a

zvedl obočí. „To myslíš vážně?“

„Chceš to vysvětlit ty?“

„Ani ne.“

„Tak nekritizuj můj výběr slov.“

„Ozbrojenými?“ otázal se Sawyer.

„Jen pistole,“ uklidnil ho DeMarco. „Nic těžkého.“

„Myslíš kromě

toho tvého stříbrného kanónu?“

poznamenal Galen.

„Dobře mi padne do ruky.“

„Má větší palebnou sílu než jakýkoli revolver. Zanechá

stopu, vlastně

dvě

stopy, což by jiná zbraň

neudělala.“

DeMarco si znovu přejel rukou po čelisti a jen zamručel.

„No, nemůžeš srovnávat kulky s ranou pěstí.“

„Mně

se sice modřiny moc nedělají, ale trochu ano. Jak to

vysvětlím Samuelovi?“

„Řekni mu, že jsi vrazil do dveří.“

„Směšné.“

„Nikdo tu nemá povolení nosit zbraň,“ oznámil Sawyer

poněkud hlasitě.

184

Hollis se obrátila k Tesse. „Připadám si jako na tenisovém

utkání. Ale na kurtu je příliš mnoho hráčů.“

„Chápu, co myslíš.“

V místnosti se objevil další hráč

a okamžitě

upoutal

pozornost poněkud rozhořčeného Sawyera. Další vysoký,

širokoramenný atletický muž. Pohyboval se s ladností kočky,

vypadal, že je sám se sebou dokonale spokojený. Vlasy černé

jako uhel mu dramaticky spadaly do čela, na levém spánku se

mu táhl čistě

bílý pruh. Měl nesmírně

pronikavé, stříbřitě

šedé oči a sotva znatelnou jizvu na levé tváři, takže

nevypadal tak hezky jako DeMarco, zato nejméně

dvakrát

nebezpečněji.

Tak to už je něco, pomyslel si Sawyer, když se na něho ty

ocelové oči upřely.

„Náčelníku, jsem zvláštní agent Noah Bishop.“ Nově

příchozí měl chladný a klidný hlas.

„Vy tu velíte?“

„Po formální stránce tu velíte vy. Je to vaše jurisdikce.“

Sawyer přemýšlel, kolikrát už asi Bishop tuhle větu

pronesl.

„Mohl jste mě

varovat, že Galen je na válečné stezce,“

upozornil DeMarco Bishopa.

„To jsem mohl,“ souhlasil s ním Bishop.

„Do prdele, Bishope.“

„No, musel jsem mu to dopřát. Myslel jsem si, že to pro

vás bude lehčí, když nebudete vědět, co vás čeká.“

„To tedy moc děkuju.“

„Není zač.“

„Chceš na tu čelist pytlík s ledem?“ nabídl Galen

DeMarcovi přátelsky.

„Nebuď

škodolibý. Nehodí se to.“ DeMarco si ještě

jednou pohladil čelist a pak se narovnal. Zřejmě

to už

považoval za vyřízené. „Pojďme k věci. Já nemám moc času.

Leda že byste si chtěli hledat nějaký odvoz nebo jít zpátky

pěšky.“

185

„Samuel si myslí, že jste venku sám a kontrolujete hranice

Areálu?“ otázal se Bishop.

„On tomu říká slídění. Je to můj dlouhodobý zvyk, dělám

to v nepravidelných intervalech. Je na to už zvyklý. Vzkázal

jsem mu, že to budu dělat zhruba příštích šedesát minut.“

Bishop vycítil, že je v tom ještě

něco víc, a tázavě

zvedl

obočí.

„Je tu pár lidí, kteří v poslední době

věnovali neobvyklou

pozornost mým pohybům, takže mám poněkud podivný

pocit, když jsem mimo Areál,“ vysvětlil DeMarco. „Nerad

bych jim dal důvod k podezření, obzvlášť

v tomto stadiu.“

„Vypadá to, jako kdyby tě

už podezřívali,“ nadhodil

Quentin.

„Možná. Nebo to Samuelova rostoucí paranoia živí v

ostatních,“ nabídl další vysvětlení.

Bishop se zamračil, pak pokynul směrem k oválnému

konferenčnímu stolu. Skoro všichni se posadili. Sawyer se

zájmem pozoroval, že Bishop si sedl do čela stolu a DeMarco

na druhý konec proti němu. Galen se opřel ramenem o stěnu

knihovny, poněkud dál od skupiny, takže mohl pozorovat

všechny u stolu a současně

dávat pozor na dveře.

Někdo je na nezbytné hlídce, pomyslel si Sawyer. Zřejmě

nepřetržitě.

„Je Samuel opravdu stále víc paranoidní?“ zeptal se

Bishop DeMarca.

„Nejsem profilovač. Ale nemusím být odborník, abych

viděl, že se pohybuje po velmi úzké hraně.“

„Mezi čím?“ zeptal se Sawyer.

„Mezi příčetností a šílenstvím, náčelníku. Věc se má tak,

že se už příliš často ocitl na straně

šílenství. Nechápu, že

vzhledem k tomu, co udělal, vůbec může být příčetný. I když

zrůdy si vždycky dokáží najít nějaké ospravedlnění.“

„A jaké je to jeho?“

186

„Že koná boží dílo, samozřejmě. Svět je přeplněný

hříšníky a on pomohl snížit jejich počet. Tak se na to dívá. To

je jen příprava na velkou show.“

„Jakou show?“ Sawyerovi vířilo v hlavě

tolik otázek, že

se musel ptát, i když věděl, že Tessa má jedinou starost a

netrpělivěčeká, až bude moct zavést řeč

na Ruby.

„Armagedon. Apokalypsa. Můžete tomu říkat, jak chcete.

Konec světa, náčelníku.“ V DeMarcově

hlase nebyly žádné

emoce, o to působila jeho slova děsivěji. „Samuel věří, že mu

Bůh seslal proroctví a že mu také dal sílu ke konečné zkáze.

Aby ji mohl řídit. A přežít.“

„A k tomu všemu je,“ řekl Bishop suše, „sériový vrah.“

„Což víte,“ připomněl Sawyer, „ale nemůžete dokázat.“

„Bohužel.“

DeMarco pokračoval: „Neexistuje žádné přiznání. Ani

něco, co by se mu aspoň

trochu podobalo. Mluví o snížení

počtu hříšníků, ale ne o jejich zabíjení. To, co udělal loni v

létě

v Bostonu, udělal myslím hlavně

asi proto, aby zjistil,

jestli si to může dovolit. Jestli je schopen tu bestii ovládat.

Jestli může lovit a nebýt přitom chycen. Jenže pak se lovci té

zrůdy dostali příliš blízko, a on se rozhodl, že zjistí, jestli jsou

ve skutečnosti opravdu tak dobří. Rozhodl se prozkoumat a

vyzkoušet sílu i slabosti jediného nepřítele, kterého se

opravdu bojí.“ Pokynul směrem k Bishopovi.

„Vy?“ podíval se Sawyer na Bishopa. „On se bojí

výslovně

vás?“

„Bojí se Jednotky pro zvláštní zločiny. Ano, bojí se

konkrétně

mne. Díky sdělovacím prostředkům jsem byl

veřejnou tváří operační skupiny během vyšetřování v

Bostonu. Proto ve mně

viděl hrozbu. Na nějakou dobu ho to

dokonce přinutilo schovat se. Až do doby, kdy se rozhodl

otestovat meze své i naší síly. Ve Venture v Georgii, v říjnu

minulého roku. Zemřelo mnoho žen, než se nám podařilo tu

zrůdu najít a zavřít.“

187

„Jednu ze zrůd,“ podotkl DeMarco. „Naneštěstí pro

všechny účastníky ta zkušenost Samuela změnila k horšímu.“

Bishop se obrátil k Sawyerovi. „Teprve koncem lovu

jsme si uvědomili, čeho by mohl být schopen. V tu dobu jsme

mohli reagovat jen obranou. Pokusili jsme se chránit sebe a

naše schopnosti. Dani Justiceová, agentka občanské

organizace Haven, z nás byla jediná, kdo měl schopnosti,

které se mohly soustředit, nasměrovat a použít jako zbraň.

Dani je použila jako obrannou zbraň.“

„A Samuelovi to ublížilo,“ doplnil DeMarco. „Ošklivě.

Otřáslo to jeho sebedůvěrou a oslabilo ho to. A udělalo to s

ním ještě

něco jiného. Když se vrátil… nejdřív jsem nevěděl,

co se stalo. Byl jsem tak hluboce v ilegalitě, že moje kontroly

byly nepravidelné. Věděl jsem jen, že tvrdil cosi o tom, že

prošel nějakou přeměnou a kráčel pustinou, pouští jako

Mojžíš.“

„Vážně?“ užasl Sawyer.

„Ale ano, tvrdil to docela vážně. A opravdu se změnil.

Nikdo z nás netušil jak moc. Až do té rebelie, která v jeho

stádečku vřela a překypěla, když se vrátil. Jeden z jeho

následovníků, Frank Metcalf, využil Samuelovy

několikatýdenní nepřítomnosti a prohlásil se za lepšího

vůdce. Řada lidí byla ochotna ho následovat. Dokud se

Samuel nevrátil. Změněný. A doslova na ně

spustil boží

hněv.“

„Tehdy zabil všechna zvířata?“ zeptal se Sawyer.

DeMarco se na něho nepřítomně

podíval. „Zabil víc než

jen zvířata, náčelníku. Zabil také Franka Metcalfa. Zabil ho,

aniž by se ho dotkl jediným prstem.“

„Jak?“

„Bleskem. Seslal na něho blesk. Viděl jsem to na vlastní

oči.“

188

Kapitola čtrnáct

R

R

uby Campbellová žila se svým tajemstvím už tak

dlouho, že se jí zdálo, jako by nikdy nebylo nic jiného.

Že nikdy nebyla jen obyčejnou malou holčičkou, která běhá,

hraje si a stěžuje si na učení a na úkoly.

Teď

nemohla ani uvěřit, že kdysi vedla takový prostý

život. Bylo to vůbec někdy takové? Nebo si jen přeji, aby to

takové bývalo bylo?

Skoro pořád ji teď

bolela hlava, protože se musela tolik

soustředit, musela usilovně

myslet na to, jak potřebuje, aby se

věci vyvíjely. Jak potřebuje, aby ostatní lidé viděli. Aby

viděli, co ona potřebuje. I potom, co poslala Lexii do bezpečí

k Tesse Grayové, věděla Ruby, že nesmí uvolnit svůj

ochranný štít.

Otec si jí všiml. Pozoruje ji.

A ona věděla, co může udělat. Co už udělal. Brooke…

Po Brooke zůstalo prázdné místo. Tmavá skvrna v její

mysli, vzpomínka na to, co se stalo její přítelkyni.

Brooke je mrtvá. Je mrtvá a Ruby zatím nebyla ani

schopná říct o tom svým přátelům.

A ještě

k tomu, že musela snášet svůj žal sama a tiše, byla

Ruby tak vyděšená, jako ještě

nikdy v životě. Bála se, že by

Otec mohl zjistit její tajemství. Všechna její tajemství.

Neřekl nic o Lexii, zdálo se, že si toho nevšiml, ale to

Ruby neuklidnilo. Protože ta opravdu, ale opravdu děsivá

189

část jejího tajemství spočívala v tom, že mohla způsobit, aby

věci vypadaly jako něco jiného nebo aby dokonce zmizely.

Ta opravdu děsivá část byla v tom, že viděla, co kde je.

I když to bylo skryté pod kůží lidí.

A teď

spatřila, co je pod Otcovou kůží.

„Ruby?“

Dívka sebrala síly a vzhlédla od odpoledního učení.

Matka stála ve dveřích malého pokojíku, který proměnili na

školní třídu.

„Ano, maminko?“ Usilovně

se snažila vidět matčin

obličej takový, jaký kdysi byl. Před církví. Před Otcem. Před

loňským říjnem.

„Otec chce provést rituál před večeří.“

Ruby přeběhl po zádech mráz, přemýšlela, jestli jí ještě

někdy bude teplo.

„Takže musíš dokončit lekci a osprchovat se. Vyndala

jsem ti roucho a učešu tě. Teď

si pospěš.“

„Ano, maminko.“ Přes příjemné, hezké rysy viděla

chladnou, tvrdou slupku, číhající pod povrchem, slupku

zčernalou, jakoby sežehnutou, která neobsahovala nic než tak

nesmírnou prázdnotu, že pro ni Ruby nemohla najít slova.

Všechno, co věděla, bylo to, že její matka tam už nežije.

Teď

poznala, že matka je pryč

už velmi dlouhou dobu.

„Pospěš si,“ opakovala Emma Campbellová.

Ruby přikývla, ale ozvala se. „Maminko? Musím…

musím být pod rouchem nahá? Jako minule?“

„Ruby, přece víš, že je to součást rituálu.“ Emma

Campbellová se usmála. „Jsi na úrovni mladých. A co víc,

patříš mezi vyvolené. Je to velká čest, otec a já jsme na tebe

velmi hrdí.“

„Ano, maminko.“ Ruby se nepokusila něco namítat,

nepokusila se protestovat. Bylo to zbytečné. A bylo to

dokonce i nebezpečné.

„Až se budeš sprchovat, vezmi si to speciální mýdlo, co

jsem ti koupila. Abys při rituálu pěkně

voněla.“

190

Ruby se zvedl žaludek, snažila se svou reakci zakrýt.

„Dobře. Přijde tatínek včas k večeři?“

„Ne, obávám se, že ne. Volal, že se ta prodejní konference

protáhne déle, než očekával. Bude pryč

pravděpodobně

několik dní. Ale podepsal hodně

nových objednávek.

Myslím, že po této cestě

zněj udělají Prodejce měsíce.“

Ruby se podívala na svou ruku. Viděla, že tužka, kterou

drží v ruce, se lehce třese. Za chvíli získala zpátky pevnou

kontrolu. Pozorovala půlkruhovou ránu, způsobenou před

několika hodinami vlastními zuby, na ránu, kterou před

všemi skrývala. Velice tichým hlasem řekla: „Maminko, kdy

se stal tatínek obchodním cestujícím?“

„Ale Ruby, neptej se tak hloupě, když znáš odpověď

stejně

dobře jako já. Tatínek byl vždycky obchodní cestující.

A teď

si pospěš a dodělej úkoly.“

„Ano, maminko.“ Ruby se neodvážila zvednout očidřív,

než si byla jistá, že Emma Campbellová je zpátky v kuchyni

u svého věčného pečení. A když je zvedla, neplakala, i když

ji oči pálily a hrdlo měla bolestivě

sevřené.

Protože její otec byl vždycky montér.

A ona ho už nikdy neuvidí.

„Tehdy mě

Reese zavolal,“ řekl Bishop. „Tehdy jsme si

to začali dávat dohromady.“

„Blesk?“ Když se Sawyer setkal s něčím fantastickým,

ohlížel se po něčem rozumném. „To… nezní jako nějaká

nadpřirozená schopnost.“

„Jde o energii.“ Bishopův hlas byl slabý, na opálené kůži

obličeje se jasně

rýsovala bílá jizva. „Z toho mála, co jsem

byl schopen zjistit, vím, že do Samuela udeřil v době

dospívání blesk. On nejenže přežil, on z toho vyšel hluboce

změněný.“

„Už tehdy kázal svou verzi Bible,“ poznamenal DeMarco,

„ale ne proto, že našel Boha, nýbrž proto, že našel způsob,

jak si vydělat peníze. A také způsob, jak přimět lidi, aby mu

191

naslouchali a vážili si ho. Po tom blesku se změnil, jak říká

Bishop. Už předtím musel být latentní nebo dokonce aktivní

senzibil, to nevíme jistě. Po té příhodě

se z něho stal senzibil

a jasnovidec.“

„Zázraky,“ zamumlala Hollis. „Vždycky se najdou

následovníci lidí, kteří tvrdí, že znají tajnosti vesmíru.“

„A lidí, kteří tvrdí, že se jich dotkl Bůh,“ dodal DeMarco.

„Nevím, jestli tomu věřil, když do něho udeřil blesk, ale

časem uvěřil. Jediné zákony, kterými se potom řídil, byly ty,

které mu údajně

dal Bůh. Byly pozoruhodně

ohebné. Nevím

toho moc o jeho cestě, než přišel sem, ale jsem přesvědčený,

že už dřív zjistil, jak snadné je zabíjet.“

Nepříjemný pocit v Sawyerově

žaludku zesílil. „Ta těla v

řece. A další, která voda vyplavila níž po proudu. Jak dlouho

už tady zabíjí?“

„Stávalo se to, už když jsem se dostal dovnitř, takže

nemůžu s určitostí říct, kdy to začalo. Podle mého odhadu se

to děje přinejmenším pět nebo šest let, možná déle. Ale nikdy

jsem to neviděl na vlastní oči, nikdy se mi k ničemu

takovému nepřiznal, takže nemám žádný důkaz, který by

mohl sloužit pro vydání příkazu k prohlídce nebo zatykačea

tím méně

k procesu či odsouzení. Za žádnou z vražd, které

spáchal. Proto jsem nemohl nic podniknout, přestože to vím

docela určitě.“

„Řekl jste, že vloni v říjnu jste byl svědkem vraždy,“

namítl Sawyer.

„Svědkem toho, jak do člověka udeřil blesk,“ opravil ho

DeMarco suše. „Samuel od něho stál několik metrů

daleko,

když se to stalo. Jestli věřím, že ho zabil? Ano. Ale věřím

také, že bych přesvědčil soud, že Samuel seslal na toho muže

blesk? Ne, tomu nevěřím. Stejně

tak nemůžu dokázat, že

uvolnil nesmírné množství energie toho dne, kdy zahubil

všechna zvířata v Areálu. V jediném okamžiku.“

192

„Podle naší teorie,“ řekl Bishop, „používá

elektromagnetickou energii k ovlivnění atmosféry nad

Areálem, takže se tomu místu vyhýbají i ptáci.“

Sawyer se zamyslel. Nakonec se DeMarca zeptal: „Jak

dlouho jste už v té církvi?“

„To byste mělvědět. Setkali jsme se krátce potom, kdy

jste se ujal úřadu. A to bylo před dvěma roky.“

„Počkejte,“ ozvala se Hollis. „To tam pracujete v utajení

už tak dlouho?“

„Dvacet šest měsíců.“

Hollis se zamračila a podívala se na Bishopa. „To víte o

Samuelovi už tak dlouho?“

Bishop zavrtěl hlavou. „Slyšela jste Reeseho. Samuela

jsem začal podezřívat teprve loni v říjnu.“

„Tak proč

jste tam DeMarca poslal?“

„Na seznamu FBI je v současné době

více než dvanáct

podezřelých sekt, které považujeme za nebezpečné nebo

potenciálně

nebezpečné. FBI, ATF a vnitřní bezpečnost mají

v šesti z nich tajné agenty. Jednotka pro zvláštní zločiny má

agenty ve dvou z nich, a tady Reeseho. Věděli jsme, že

Samuel představuje nebezpečí od okamžiku, kdy se Reese

dostal dovnitř

a byl schopen podávat zprávy. Měli jsme

podezření, že Samuel je senzibil, ale vzhledem k tomu, že

nikdy veřejně

neukázal své schopnosti, nebyli jsme si tím

jisti. Neměl jsem ani tušení, že je nějak spojený s těmi

vraždami v Bostonu v létě

minulého roku nebo s vraždami s

Georgii pár měsíců

potom. Alespoň

ne tehdy.“

„A teď? Jste si naprosto jistý?“ chtěla vědět Hollis.

„Zeptejte se Reeseho.“

DeMarco na otázku nečekal. „Ještě

před deseti lety byl

Samuel docela neškodný jako každý jiný vůdce sekty. Jako

mnoho z nich i on začal kázat mladý. Pak do něho udeřil

blesk, a to doslova. Najednou měl poslání. Zachránit své

následovníky. Viděl se jako jejich léčitel, jejich spasitel.

Během času začal věřit, že je božím nástrojem na zemi,

193

povolaný provést své lidi nebezpečnou dobou, která je před

nimi.“

Sawyer zabručel. „Totéž hlásá většina kazatelů, které

jsem kdy slyšel.“

DeMarco přikývl. „Ano, ze začátku v tom nebyl žádný

rozdíl. Ale postupně

kázal stále méně

o Bohu a více o úloze,

kterou jeho stádo sehraje v blížícím se konci světa. Učil je, že

je pronásledují a dokonce ignorují nevěřící zvenčí. Svět je

nebezpečné místo a bude ještě

nebezpečnější. Jen on je může

ochránit, jen on je dovede ke spáse. Musí mu důvěřovat, věřit

vněho. Bezvýhradně.“

„A tím,“ doplnil ho Quentin, „překročil hranici. Od

legitimního duchovního vůdce k prvním nebezpečným

stadiím sekty.“

DeMarco opětpřikývl. „Ale pořád ještě

nehlásal násilí.

Kázal a varoval před blížícím se koncem světa, o tom, jak

nevěřící budou potrestáni, ale nikoho nepodněcoval k ničemu

jinému než k modlení. Nebylo hlášeno žádné zneužívání,

žádné náznaky otevřeně

nebezpečných tendencí, o kterých by

se mluvilo mezi dřívějšími členy církve. Ani se nijak zvlášť

neizolovali od okolních komunit. Jedinou neobvyklou

událostí bylo, že opustil svůj první malý kostel v Los

Angeles, nechal jej v rukou jednoho ze svých spolehlivých

následovníků

a vydal se na cesty.

Během příštích osmi či deseti let se zdálo, že se nechce

nikde usadit. Cestoval po celé zemi. Obvykle strávil asi rok

na nějakém příhodném místě, obvykle malém městě

nebo jiné

odlehlé oblasti, dal dohromady pár konvertitů

a pak vybral

jednoho z nich, aby řídil odbočku jeho církve. Nato se

přemístil na další vhodné místo.“

„Proč?“ podivil se Sawyer. „To nedává smysl.“

„Opravdu to vypadá podivně

nahodile,“ souhlasila Hollis.

„Vždycky jsem si to myslela. Pokud odbočky, které založil,

končí jako ta, kterou jsme našli ve Venture, tak to byla jen

chatrč

s hrstkou věrných členů.“

194

„Chatrč, ale k tomu velký pozemek,“ nabídl vysvětlení

Bishop.

„To ano, ale většinou bezcenný. Opuštěné budovy,

zaniklé podniky a ne zas tak velké pozemky. K čemu je to

dobré?

Vždyť

se ani nesnažil ten majetek nějak zužitkovat nebo

vylepšit.“

„To bych rád věděl.“

Hollis se na Bishopa znovu zamračila, pak se otočila na

DeMarca. „Vy nevíte, na co chce ty pozemky?“

„Ne.“

„Jste jeho pravá ruka a nevíte to?“ V hlase měla slušnou

dávku sarkasmu.

DeMarco to ignoroval. „Ne, jeho pravá ruka nemá ani

tušení. Samuel si drží karty pěkně

utěla. Nesvěřuje své

myšlenky nikomu, pokud vím, možná s výjimkou Ruth

Hardinové, která je s ním ze všech nejdéle. Jak Bishop řekl,

nevypadá jako senzibil a my jsme zatím nenašli žádného

senzibila, který by ho dokázal přečíst.“

„Včetně

vás?“

„Včetně

mne.“

Ruby zůstávala ve sprše co nejdéle, použila zvláštní

mýdlo, které koupila matka. Vonělo po růžích, odporně

sladce, takže její už tak choulostivý žaludek se bouřil ještě

víc, když se namydlila od hlavy k patě

a pak jen stála pod

horkou vodou.

Rituál.

Nenáviděla rituál.

Dvěma jiným dívkám se to moc líbilo, to věděla. Amy a

Therese. Viděla to na jejich doširoka otevřených, omámených

očích, na jejich zardělých tvářích. Slyšela to v jejich

nervózním, vzrušeném hihňání.

Vzrušovalo je to.

Otec je vzrušoval.

195

Ale Ruby a Brooke znaly pravdu a z toho, co věděly, jim

naskakovala husí kůže.

Ruby naskakovala husí kůže i ve sprše, žaludek se jí

svíral strachy, nebyla si jistá, jak dlouho ještě

dokáže

předstírat něco jiného. Nebyla si ani jistá, jestli Otec věří její

přetvářce, až na to…

Zdálo se, že od ní dostává to, co chce. Co potřebuje.

Zdálo se, že ho to těší. Možná by dokázala, aby Otec viděli

to, co tam není. Doufala, že je to pravda. Že ho může přimět,

aby viděl to, co ona chce, aby viděl, aby uvěřil tomu, co ona

chce…

Možná.

A kdyby to dokázala…

„Ruby, pospěš si! Přijdeš pozdě.“

Váhavě

zavřela vodu, vystoupila ze sprchy a začala se

utírat. A teprve tehdy jí napadlo, co udělala.

Poslala Lexii pryč.

Poslala Lexii k cizímu člověku.

Co jestli to Otec vidí? Co jestli to ví?

Co jsem to udělala?

„Ruby?“

Měla trochu zdřevěnělé prsty, když spěšně

dokončila

utírání. Omotala si vlhký ručník kolem těla a vešla do ložnice

rodičů, kde na ni čekala Emma Campbellová.

„Pojď

sem, miláčku, posaď

se vedle toaletního stolku,

učešu tě.“

Ruby poslechla a upřeně

se dívala na svůj obraz v

oválném zrcadle. Naštěstí pořád ještě

nebyla pod kůží tmavá

a prázdná. Kontrolovala to každý den, bála se, že by k tomu

mohlo dojít v noci, když spí. Když se nemůže soustředit na

svůj ochranný štít. Každé ráno se bála podívat do zrcadla.

Nevěděla, co by udělala, kdyby spatřila pod svou vlastní

kůží to, co viděla pod kůží mnoha lidí kolem sebe.

Až na to, že bych tu nebyla, abych to mohla vidět. Byla

bych pryč.Zůstala by jen moje prázdná skořápka.

196

Podívala se na obraz Emmy Campbellové a rychle se

vrátila k odrazu svého vlastního obličeje. Nevěděla, kam

odešli všichni ti lidé, kteří kdysi žili ve své kůži. Přála si, aby

mohla věřit, že odešli do nebe, ale věděla, že to není ten

případ. Lidé odcházejí do nebe, když jejich těla umřou

přirozeným způsobem. Jejich duše jdou pak do nebe. Tomu

Ruby věřila.

Ale to, co dělal Otec, co si Otec od nich bral, to bylo

něco jiného.

Něco příšerně

nepřirozeného.

Ruby si byla jistá, že si to bere od lidí, kteří už nevěří, od

lidí, kteří prostě… odešli.

A bere si to od svých vyvolených.

Emma Campbellová byla jedna z vyvolených.

A teď

se jí má stát i Ruby. Už je téměř

připravená. Už je

téměř

dost stará na to, aby vydržela skutečný rituál. A tehdy

ztratí samu sebe. Odevzdá se, jak říká Otec, Bohu.

„Myslím, že ti tentokrát vyčešu vlasy nahoru, Ruby. S

vlasy nahoru vypadáš moc hezky.“

Obrnila se a upřeně

se dívala na odraz obličeje Emmy

Campbellové. Na obličej, který byl její matky a který teď

nosí tato osoba. Na obličej tak známý a přece tak cizí.

Tohle není moje matka. Už ne.

„Nemůžete ho přečíst, protože má ochranný štít?“ zeptal

se Sawyer.

DeMarco pokrčil rameny. „Možná. Ale mně

to připadá

spíš jako černá díra. Neustále vtahuje energii. Je to stále

silnější. Když jste od něho na tři nebo čtyři metry, máte

přímo fyzický pocit, že vás k němu něco přitahuje.“

„Vsadím se, že jeho kongregace tomu říká charizma,“

podotkla Hollis.

„Věří, že je to součást jeho božského daru,“ řekl DeMarco

klidně. „A buď

to má v sobě

pevně

zakódované, nebo se

dokáže obdivuhodně

soustředit a zaměřit, protože když do

197

sebe vtahuje energii, nenechá nic uniknout. Nic ze své

osobnosti. Nic ze svých myšlenek nebo pocitů. I tehdy, když

stimuluje ženské členy svého stáda, aby se mohl přiživit na

jejich energii, se jeho energetické pole jeví jako nulové. Jako

kdyby tam nebyla žádná osoba, žádná mysl, žádná duše.“

„Jak je to možné?“

„To vůbec nevím.“

„Ale víte, že je to jedna z věcí, které Samuel provádí? Že

si z těch žen bere energii?“ zeptal se Sawyer.

„Už dlouho věřím, že to dělá. Ale ze začátku to nebylo

tak zřejmé. Pochybuju, že z nich tehdy čerpal tolik energie.

Myslím si, že tehdy spíš dával, než bral, přinejmenším

zpočátku, když získával jejich důvěru nebo je nějakým

způsobem činil na sobě

závislými. Stejně

závislými jako na

drogách.

Dlouho jsem se snažil pochopit, jak je dokáže tak

absolutně

kontrolovat. Neviděl jsem ani žádné náznaky

vymývání mozků, jak to vůdci sekt dělají svým přívržencům.

Apřece mu jsou ti jeho lidi naprosto oddaní, víc než je

normální. To je zřejmé na první pohled. Proto mě

tam před

dvaceti šesti měsíci poslali.“

„Jako skupina se stali ještě

izolovanější, ještě

samotářštější. Snažíme se poučit z historie, náčelníku, a z

vlastních chyb. Potřebovali jsme vědět, co se děje uvnitř

té

církve,“ ozval se Bishop.

„Abychom se vyhnuli dalšímu masakru jako ve Wacu.

Nebo v Jonestownu.“

„Správně. Ale protože sekty jsou od přírody

izolacionistické a velice podezřívavé, pokud jde o outsidery,

jediná cesta, jak se dozvědět, co se děje uvnitř, byla dostat

někoho dovnitř. To nelze označit jako něco jednoduchého,

zvlášť

když paranoidní vůdce varuje své stádo před

všudypřítomnými nepřáteli a blížící se apokalypsou.“

Sawyer se otočil na DeMarca. „Jak jste se dostal

dovnitř?“

198

„Stejně

jako většina jeho následovníků. Potuloval jsem se

celé týdny kolem církevních útulků

a domů

napůl cesty v

Ashevillu jako jeden z vyvrženců

společnosti, bez domova a

bez práce. Byl jsem samotář, zahořklý a otevřeně

zklamaný

naší vládou. Neměl jsem sice majetek, který by mohl církev

lákat, ale dal jsem si záležet, aby to, co jsem mohl Samuelovi

nabídnout, viděli všichni.“

„A co to bylo?“

„Moje armádní bunda se služebními nášivkami a

odznaky, které se nedají koupit v žádné zastávárně. Jsem

bývalý voják. Tušili jsme, že si Samuel bude chtít vybudovat

vlastní armádu.“

„No a?“

„Měli jsme pravdu.“

„Armádu?“ zapochyboval nevěřícně

Sawyer. „On tady

buduje armádu?“

DeMarco zavrtěl hlavou. „Ne tak, jak myslíte. Ne tak, jak

jsme čekali. V Areálu je pár revolverů

a pár brokovnic. Nic

víc. Přesvědčil své stoupence, alespoň

většinu z nich, že na

přemožení nepřátel nebudou potřebovat zbraně. V každém

případě

ne lidmi vyrobené zbraně. Jeho armádu tvoří jeho

následovníci a on tu armádu pečlivě

buduje už několik let.“

Sawyer se zamyslel a rozhodl se, že bude muset ještě

důkladně

hloubat, než s tou skládankou něco udělá. „Ale

pořád ještě

jste mu byl užitečný. Vaše normální schopnosti

byly pro něho cenné.“ Náhle si uvědomil, že nemá ani tušení,

jaké nenormální psychické schopnosti DeMarco má, a

znervózněl.

„Neměl nikoho s mou zkušeností, kdo by mohl řídit jeho

bezpečnostní systém. Až donedávna se o to moc nestaral, ale

když mě

naverboval, začal o to projevovat stále větší zájem.“

„Je paranoidní.“

DeMarco přikývl. „Mám dojem, že cítil, že si dělá

nepřátele, ale opravdu nemám ani tušení, jestli se už v té době

zaměřil na Jednotku pro zvláštní zločiny.“

199

Hollis se podívala na Bishopa. „Jsme si naprosto jisti, že

se na nás zaměřil už před osmnácti měsíci.“

„Nechal nás najít fotografie se svou oblíbenou zrůdou,“

vysvětlil Bishop. „Myslím si, že ve skutečnosti udělal

všechno pro to, abychom je našli. Chtěl, abychom věděli, že

nás pozoruje. Že nás sleduje. Vsadím se, že jenom vaše

fotografie tam byly proto, že chtěl, abychom si lámali hlavu

tím, čím si ji právě

lámeme. Sledoval vás jako potenciální

oběť

nebo proto, že jste členkou Jednotky?“

„Mohlo by to být obojí,“ usoudila Hollis. „S přihlédnutím

k tomu, kde jsem skončila.“

„To je kde?“ snažil se vyznat se v tom Sawyer.

„Řekněme, že jsem se setkala s tou oblíbenou zrůdou

zblízka a osobně.“ Dřív, než se k tomu někdo mohl vyjádřit,

zamračila se na DeMarca. „Opouští Samuel často Areál?

Protože jsem měla dojem, že se tam velmi izoluje.“

„Teď

ano. Od minulého podzimu. Předtím se občas

vzdaloval na několik dní nebo týdnů,příležitostně

podnikal

delší cesty. Minulé léto byl pryč

skoro šest týdnů, i když se

během té doby několikrát vrátil. Obvykle se vracel s jedním

nebo dvěma novými rekruty a řekl, že byl jako hostující

kazatel v tom či onom kostele. Neměli jsme důvod podezřívat

ho, že dělal něco jiného.“

„Nesledovali jste ho, když odcházel?“

„Ne. Měl jsem instrukce infiltrovat se do sekty a udělat co

nejvíc pro to, abych se pro Samuela a jeho činnost stal

nepostradatelným. To znamenalo zůstat tady a udržovat věci

v chodu, kdykoli se vzdálil.“

„A přiživit malou rebelii?“ neodpustila si Hollis.

„Neodrazoval jsem je od toho. Když se tak ohlížím

zpátky, měl jsem.“ Neomlouval se ani nelitoval, prostě

konstatoval fakta.

Přikývla.

Sawyer se obrátil na DeMarca. „Počítám, že jste

odpovědný za elektronické zabezpečení Areálu?“

200

„Samuel chtěl instalovat ty nejmodernější hračičkya já o

tom dost vím. Také mám styky. Vojenské styky. To se mu

líbilo.“

„To je všechno moc hezké, ale jak jste ho přesvědčil, že

jste věřící? Pokud tedy opravdu nejste.“ Hollis se na něho

upřeně

dívala, zřejmě

jí to dělalo starosti.

„Neuvidíte to,“ upozornil ji DeMarco.

„Neuvidím co?“

„Mou auru.“

Přivřela modré oči, podívala se ostřeji. „Vzdej to, Hollis,

než tě

rozbolí hlava,“ doporučil jí Quentin. „Nebo tě

klepne

mrtvička. Reese má dvojitý ochranný štít.“

„Jsem jedinečný,“ pronesl DeMarco pomalu.

„Proboha, asi to budu já, koho z vás rozbolí hlava,“

zaúpěl Sawyer polohlasně.

Quentin se na něho slabě

usmál. „Informační přetížení?

No, musíte pochopit to hlavní: Reese a stejně

tak Tessa

nejsou čitelní jako senzibilové, ale mají záhadnou schopnost

stvořit… osobu, která je čitelná, když to oni dovolí.“

„To se hodí,“ poznamenala Hollis.

„Je to užitečné,“ opravil ji Quentin. „Kterýkoli senzibil,

který se dokáže dostat přes jeho primární ochranný štít, už

pravděpodobně

nebude pátrat po tom druhém, zvlášť

když

objeví tu vykonstruovanou osobu, v tomto případě

zahořklého bývalého vojáka, ochotného zabíjet či zemřít pro

charizmatického, falešného náboženského vůdce.“

201

Kapitola patnáct

oucho“ vypadalo spíš jako šaty, nebo noční košile.

„RDlouhé, bílé, tak tenké, že bylo téměř

průhledné, a bez

rukávů.

„Barva čistoty,“ řekla Emma Campbellová tiše,

poodstoupila a usmála se na Ruby.

Ruby se znovu zachvěla, přemýšlela, jestli jí ještě

někdy

bude teplo. „Můžu si vzít na cestu do kostela tvůj kabát,

maminko? Venku je zima.“

„Můžeš. Ale nezapomeň

si ho sundat, až budeš uvnitř.“

„Ano, maminko.“ Ruby byla vděčná, že ji hřeje strohý

černý kabát, dlouhý až po kotníky, a ještě

vděčnější za to, že

přikrývá tenký hábit, v němž se vždycky cítila nepříjemně.

Nevěděla to jistě, ale něco jí říkalo, že matka měla na sobě

ten kabát, když nakonec… odešla.

Emma Campbellová řekla s úsměvem. „Dělej, co ti řekne

Ruth, jako dřív. A samozřejmě

dělej, co ti řekne Otec. Jsem

na tebe tak pyšná. Tatínek i já jsme na tebe pyšní.“

Ruby se znovu bolestivě

sevřelo hrdlo, tak jen přikývla a

pokoušela se nemyslet na tatínka. Nebo na matku. Místo toho

prošla domem k předním dveřím vedle skořápky jménem

Emma Campbellová.

„Buď

hodná. Pamatuj si to.“

„Ano, maminko.“ Vyšla do chladného odpoledne, kráčela

směrem ke kostelu a tvrdě

se soustředila na to, aby její

202

ochranný štít byl tak silný, že se jí ani Otec nebude moct přes

něj dotknout.

Alespoň

ne její skutečné osoby.

Neotočila se, protože věděla, že Emma Campbellová se

už vrátila do svého šicího pokoje.

Šije. Maminka Amy také šije. Theresina matka dělá

přikrývky. Maminka Brooke má své skládačky… Všechno to

asi něco znamená. Možná jim dává věci, aby měly co dělat.

Aby neměly čas myslet.

Aby nechtěly myslet.

Možná zjistil, co dělají nejraději, a drží je u toho.

Jen u toho.

Ruby šla klidným krokem ke kostelu, viděla, ženani

ostatní dívky čekají na schodech. Zaskočilo ji, že Otec už

nahradil Brooke, tak snadno, jako kdyby nikdy neexistovala.

Nahradila ji Mara. Malá jedenáctiletá Mara je nervózní, je

to její první rituál. A na rozdíl od ostatních dvou má přes

roucho dlouhý svetr.

Amy a Theresa, obě

třináctileté, mají na sobě

jen tenké

roucho, přestože je zima.

Ruby věděla, že se v něm obě

dívky cítí dospělé. Dospělé

adůležité pro Otce.

Cítí, že jsou vyvolené.

„Pospěš si, Ruby,“ zavolala na ni Amy netrpělivě.

„Už jdu,“ odpověděla Ruby. Slyšela ve svém hlase

zajiskření, zvuk nedočkavosti, který byl každým coulem tak

falešný jako úsměv na jejích rtech.

Začala stoupat po schodech ke svým přítelkyním.

Ale nespěchala.

„Opravdu je to jen vykonstruovaná osoba?“ zeptala se tiše

Hollis. „Slyšela jsem, že lidé, kteří pracují příliš dlouho v

utajení, se nakonec mohou… ztotožnit se svou rolí.“

DeMarco se podíval nejdříve na ni, pak na Sawyera. „Ta

schopnost plus několik dalších charakteristik ze mne dělají

203

ideálního kandidáta pro práci v utajení. Bishop to zjistil před

několika léty.“

„Takže vy jste členem Jednotky?“

Odpovědi se ujal Bishop: „Není v FBI. Ale brzy jsme si

uvědomili, že mít agenty… mimo organizaci je v některých

situacích nejen užitečné, ale přímo nezbytné.“

„Myslela jsem si, že proto jste pomáhal zakládat Haven,“

ozvala se Tessa. Podívala se na Bishopa. „Jako civilní odnož

Jednotky.“

„Jako sesterskou organizaci,“ řekl Bishop. „Ale Haven

byla zřízena především pro poskytování krátkodobé podpory

agenty, kteří by pomáhali při kriminálním vyšetřování.

Většina z nich vede naprosto obyčejný, normální život, jejich

práce pro Haven je spíš řadou dočasných zaměstnání.“

„To je pravda,“ souhlasila Tessa. „Při svém posledním

úkolu jsem ani nemusela vybalovat. Ve svém normálním

životě

navrhuji webové stránky. Můžu si stanovit svou vlastní

pracovní dobu, můžu pracovat doma nebo na cestách s

laptopem, udělám si volno, kdykoli potřebuji. Je to jako šité

na míru pro někoho, kdo vede ještě

druhý život.“

Bishop přikývl. „Pro ty z nás, kdo pracují uvnitř

FBI, je to

jiné nejen proto, že je to práce na plný úvazek. Být agentem

Jednotky znamená, že jste stále státní zaměstnanec a jako

takový musíte dodržovat zákony a předpisy.“

„Což někdy může být problém,“ poznamenal tiše

Quentin. „Pro některé z nás.“

Sawyera napadlo, že mluví zřejmě

o sobě, ale nezeptal se.

Na jeho dlouhém seznamu otázek byla právě

tato poměrně

nepodstatná.

Bishop nekomentoval Quentinovu poznámku a

pokračoval: „Bylo zřejmé, že potřebujeme agenty, kteří by

překlenuli mezeru mezi policisty a civily. Agenty vyškolené

v prosazování zákona a ve vojenské taktice, se silnými

vyšetřovacími instinkty, a s určitým druhem psychických

schopností. Lidi, kteří by byli schopni pracovat v utajení,

204

třeba i dlouhodobě, jen s malým nebo žádným zabezpečením

a ne vždycky s požehnáním vlády.“

Ozvala se znovu Hollis: „Vy rád balancujete na hraně,

viďte?“

„Někdy musím, ať

se mi to líbí či ne,“ pokrčil Bishop

rameny. „Reese, stejně

jako řada dalších civilních agentů, má

koncesi soukromého vyšetřovatele, a jeho vojenská minulost

je pravá.“

„A rád pracuju sám,“ dodal DeMarco.

„A co váš normální život?“ zeptala se Hollis.

„Ve skutečnosti žádný nemám.“

Hollis se zatvářila zvědavě, ale dřív, než mohla položit

otázku, která se nabízela, ztratila Tessa trpělivost.

„Ruby,“ oznámila tónem, který nikdo nemohl ignorovat.

„Ta dívka má potíže.“

„Ruby není v bezprostředním ohrožení,“ uklidnil ji

DeMarco.

„Ale víte, že je v ohrožení?“

Podíval se na ni, bledé modré oči stále chladné. „Všichni

jsou v nebezpečí. Samuelovo proroctví, vzpomínáte?“

„Armagedon,“ odfrkl Quentin znechuceně. „Všechna

nejlepší proroctví předpovídají Armagedon.“

„Ano,“ přitakal DeMarco. „Ale Samuel, na rozdíl od

minulých proroků, má možnost spatřit, jak se jeho vize, jeho

proroctví, stává skutečností. I kdyby musel ten požár zapálit

vlastníma rukama. Nebo vlastní myslí.“

„To přece nemyslíte vážně,“ ozval se Sawyer. „Že by

dokázal přivodit, svou myslí, zkázu v takovém rozsahu, že

byse třeba jen vzdáleně

mohla nazývat apokalypsou?“

„Obávám se že ano.“

„Ale říkal jste, počkejte… Bleskem?“

„Proč

ne? Použil jej na zabití v malém. Kdo říká, že

nemůže eventuálně

získat a usměrnit dost energie na to, aby

byl schopen ničit v opravdu masovém rozsahu?“

„Vítejte v našem světě,“ řekl tiše Quentin.

205

„Do hajzlu,“ rozhlédl se Sawyer kolem sebe. „Neurazte

se, ale dělá mi potíže myslet v apokalyptických termínech. To

nikdy nebylo součástí mého náboženství.“

„Je to dokonale pochopitelné,“ uklidnil ho Quentin. „Já

jsem s tím také měl potíže. A viděl jsem to. Alespoň

si to

myslím.“

„To byla tvoje vize?“ podívala se na něho upřeně

Tessa.

„Že Samuel zničil svět?“

„No, jeho značnou část. Všechny své následovníky. A

Ruby. A tebe, náčelníka i Hollis. Možná to byl jen začátek

apokalypsy, protože jsem měl pocit, že teprve začíná. A

nikdo ho nedokázal zastavit.“

Náhle se ozval Bishop: „A Ruby.“

Quentin zvedl obočí. „Co je s ní?“

„Nezahrnujete ji mezi jeho následovníky. Proč

ne?“

Quentin chvíli uvažoval a pak řekl. „Nemám tušení. Podle

všeho byla jedním z jeho následovníků.Přinejmenším…

seděla mu u nohou, skoro jako nějaký ministrant. Ale zabil i

ji –“

Bishop se mračil. „Jste si jistý, že jste to tak viděl?“

„Ne. Víte, vize jsou pro mne nové, oba to víme. Trvají jen

pár vteřin a já se snažím vidět co nejvíc, zapamatovat si to,

protože zatím bylo všechno spíš skutečné než symbolické.“

„Takže co jsi viděl?“ zeptala se Hollis.

Protože předtím Quentin nevyprávěl Bishopovi všechny

podrobnosti své vize, snažil se teď

připamatovat si každou

podrobnost. Pokud se něčemu naučil během své práce v

Jednotce, pak tomu, že detaily mohou být a často jsou velmi

důležité pro pochopení jejich schopností a událostí.

„Byla to ta jeho venkovní kazatelna, ve vzduchu praskala

energie, nahoře ďábelské bouřkové mraky, a všude

doutnající těla. Samuel stál na tom žulovém skalním

výběžku, z rukou se mu kouřilo, Ruby mu klečela u nohou. A

za ním…“

„Za ním co?“

206

Quentin se podíval na Hollis, Tessu a Sawyera a ušklíbl

se. „Vy tři, ukřižovaní.“

„Doslova?“ Sawyera napadlo, kolikrát už položil tu

neověřitelnou otázku.

„Ano. Kříže, provazy, železné hřeby. Všechno. Všechno

kroměřímského centuriona. Čtyřikříže, tři obsazené. Vy a

Hollis jste nebyli přivědomí. Tessa ano. Tessa vykřikla

Rubyino jméno. Samuel se podíval dolů

na Ruby, usmál se,

položil jí ruku na hlavu, a ona chytla plamenem. Tessa

zaječela. Samuel otočil hlavu a podíval se na ni, pak natáhl

druhou ruku a z jeho prstů

vystřelilo něco, co vypadalo jako

záblesk čisté energie. To je všechno, co jsem viděl.“

Jakmile dívky vstoupily do kostela, vzala Ruth Marin

svetr a Rubyin kabát. Pověsila je do šatny a připojila se k

dívkám ve vestibulu. „Vaše boty, děvčata.“

Poslušně

si sundaly boty a postavily je do řady před

šatnou. Mara si musela sundat i ponožky.

Chichotání ustalo. Všechny dívky se tvářily slavnostně,

Ruth se ujistila, že všechno je, jak má být. Roucha byla čistá

a vyžehlená, vlasy umyté, nehty ostříhané a čisté.

Ruth je zavedla z vestibulu a dolů

do jedné z postranních

chodeb, které se táhly po celé délce kostela hned pod

přízemím. Tato chodba měla hladké stěny, byl vní

jednobarevný koberec a na stěnách poněkud ošklivé nástěnné

svícny. Na konci chodby byly zamčené dveře. Ruth vyndala

svazek klíčů

a odemkla je, objevilo se další schodiště

vedoucí

ještě

níž.

Dívky šly před Ruth dolů

po schodech, slyšely, jak se za

nimi dveře zavírají a zamykají. Ruth se k nim připojila pod

schody, a zatímco dívky nepohnutě

stály, starší žena s

rozvážnou důstojností odemkla malou místnost hned vedle

schodů. Místnost byla zařízená nábytkem z kovu a matového

skla, takže oči zachytily jen nejasné obrysy.

207

Proč? Protože se nám to má zdát tajemné? Nebo je tady v

obřadní místnosti něco skutečně

důležitého?

To Ruby nevěděla. Ale nenáviděla toto kostelní podlaží,

kde se odehrávaly jen tiché rituály a odkud dýchalo tajemství.

Kde musela tak tvrdě

bojovat, aby se ochránila.

Ruth vzala jiný klíč

a otevřela velkou nerezovou

chladničku. Uvnitř

na skleněné poličce byly v jednotlivých

vázičkách čtyři bílé růže. Ruth vyndala jednu květinu po

druhé a připevnila je dívkám do vlasů,těsně

nad levé ucho.

Když byly růže na svém místě, dívky sklonily hlavu.

Ruby byla poslední. Poslušně

sklonila hlavu, když jí Ruth

růži připevňovala. Dokonalé růže. Až na to, že nevoní. Ne že

by to dnes vadilo, protože Ruby pořád ještě

cítila nepříjemně

nasládlou, umělou růžovou vůni mýdla, které použila.

Ruth si toho zřejmě

nevšimla. Zašla zpátky do obřadní

místnosti, otevřela jinou skříň

a vynořila se se čtyřmi bílými

svíčkami, které jim rozdala. Dívky držely svíčky oběma

rukama, Ruth je obřadně

zapálila, plastikovým zapalovačem

na jedno použití.

Ruby se skoro zasmála. Směšné. Je to všechno tak

směšné.

Apřece měla strach. Ruce měla studené, bosé nohy měla

studené, v hlavě

jí bušilo, protože se tak tvrdě

snažila udržet

na místě

svůj ochranný štít. Bála se, že udělala chybu, když

poslala Lexii pryč

do bezpečí, bála se, že se to Otec dozví

nebo už ví, že Lexii schovávala.

Bála se, že se dozví všechna tajemství, která se před ním

snažila ukrývat.

Na tom nebylo vůbec nic směšného.

„Jste připravené?“

Ruby rychle zvedla oči a na okamžik zahlédla prázdnou

slupku za slavnostní, vážnou tváří Ruth Hardinové. V té

tvrdé, ošklivé vyprahlé slupce bylo tolik prázdnoty, že v ní

nemohlo z Ruth mnoho zůstat.

Pokud vůbec něco.

208

Ruby upřela pohled na plamen svíčky a spolu s ostatními

dívkami tiše řekla. „Ano, Ruth.“

Žena je vedla v zástupu chodbou. Na rozdíl od horní

chodby tuto pokrýval tlustý koberec, jemná vlna pod jejich

bosýma nohama byla měkká. Na stěnách s látkovými

tapetami zářily svícny skleněnými korálky.

Ruby poprvé napadlo, že místnost, ke které se blíží,

obřadní místnost, je přímo pod kazatelnou kostela.

Přemýšlela, proč

si to nikdy předtím neuvědomila. A pak to

pochopila.

Protože její štít je silnější. Zesílila jej tím, že se víc

soustředila. Když už nemusí chránit Lexii, může soustředit

všechnu energii na svou vlastní ochranu.

A uvnitř

své ulity byla teď

schopná myslet jasně, mnohem

jasněji než kdykoli předtím. Mohla o věcech uvažovat.

Nemusela ani vidět obličeje dívek před sebou, aby věděla, že

jsou ochablé a bezvýrazné, že jejich oči tmavnou a zamlžují

se.

Protože tomu tak bylo vždycky.

Neměly ochranný štít. Nemohly se bránit.

Ucítila bodnutí viny, že ona se na rozdíl od nich může

bránit, ale zahnala to pomyšlení, protože musela. Víc udělat

nemůže. I ochrana Lexie jí vzala téměř

všechny síly, takže

svým přítelkyním nemůže pomoct.

Alespoň

ne v tomto okamžiku. Nemůže je vzít do své

ochranné ulity. Ale třeba může udělat něco jiného. Třeba jim

může přivést pomoc.

Snad.

Nebyla si docela jistá, jak by to mohla udělat. Nebyla si

ani jistá, jestli by to dokázala. Ale věděla, že je dosud spojená

s Tessou Grayovou. Ne tak silně

jako předtím, když přitáhla

Tessu zpátky do Areálu, aby vysvobodila Lexii, ne tak silně,

jako když Tessu varovala, aby se nenechala tolik ovlivnit

pocity na zvířecím hřbitově, ale spojení stále ještě

existovalo.

Cítila to.

209

A možná… možná by je mohla použít.

Ruth se zastavila přede dveřmi obřadní místnosti a

podívala se postupně

na každou ze čtyř

dívek, aby se ujistila,

že správně

drží svíčky a že pořád ještě

vypadají dostatečně

důležitě

a slavnostně.

Ruby by byla ráda věděla, jestli si všimla, že se Amy

lehce kymácí, oči má rozšířené a skoro nevidí.

Ne. Ruth spokojeně

kývla, pak vzala další klíč, odemkla

dveře a vešla jako první dovnitř.

Ruby se zhluboka nadechla a šla za ostatními.

„Všechno,“ zamumlal Sawyer. „To je všechno, co viděl.“

Tessa se obrátila na Quentina. „Co z té vize ti řeklo, co by

se stalo, kdybychom se pokusili pomoct Ruby?“

„Nic z toho, co jsem viděl. Ale byla to jistota. Věděl jsem,

že se dnes pokusíte dostat Ruby z Areálu. A věděl jsem, že

jestli se o to pokusíte, stane se to, co jsem viděl.“

„Žádné otázky? Žádné pochybnosti?“

Quentin zavrtěl hlavou. „Ani jediná. Věděl jsem to.

Naučil jsem se, že můžu důvěřovat takové jistotě, protože je

jí jako šafránu.“

Hollis se podívala na Bishopa. „Vy a Miranda se vizemi

zabýváte déle. Viděl Quentin možnou budoucnost, které jsme

se vyhnuli, protože jste se rozhodli jednat? Nebo to bylo

proroctví, které jsme pouze dočasně

odvrátili?“

Sawyer téměř

zaúpěl. „Proroctví jako to Samuelovo

proroctví? Ty řeči o konci světa?“

„Jen v tom smyslu, že je definitivní,“ upřesnil Bishop.

„Nezměnitelné ve své nevyhnutelnosti. Během let jsme si

uvědomili, že některé věci, které vidíme, některé vize

budoucnosti je možné změnit, pokud jednáme ve správný

čas a správným způsobem. Ale někdy se naše… vměšování

stane právě

tím katalyzátorem, jenž vyvolá události, kterým

se snažíme zabránit. Některé věci se prostě

musejí stát tak,

jak se stávají. A stanou se. Bez ohledu na to, co děláme nebo

210

co se pokoušíme udělat. Takže se snažíme být velice, ale

velice opatrní, pokud jde o vize.“

„A pokud jsme mohli zjistit,“ dodal Quentin, „není žádný

dobrý, stoprocentně

spolehlivý způsob, jak zjistit, že se někdo

z nás dívá na možnou budoucnost, nebo na nevyhnutelnou

budoucnost. Vždycky máme na vybranou, jestli se pokusíme

změnit to, co vidíme, nebo se jen budeme snažit

minimalizovat následky katastrofy, která se blíží. Dost často

si jasnovidec, který tu vizi má, není jistý, jestli má jednat.

Někdy však přímo cítíme jistotu. Já jsem však nikdy nevěděl

určitě, jestli je to instinkt nebo pouhé hádání.“

„Kosmická ruská ruleta?“ Sawyer se rozhlédl kolem stolu,

doufal, že někdo přijde s méně

smrtelnou analogií.

Nikdo.

Tessa se obrátila na Quentina. „Ale tentokrát s jistotou

víš, že jsi nás zastavil a zabránil událostem ve tvé vizi?“

Quentin se lehce zamračil, očiměl upřené do dálky, jako

kdyby naslouchal zvukům, které mohl slyšet jen on. Pak

zamrkal, potřásl hlavou a odpověděl. „Jsem si jistý, že to, co

jsem viděl, se nestane. Přinejmenším ne tak, jak jsem to

viděl. Ale veškeré instinkty mi říkají, že Reese má pravdu.

Samuel má v úmyslu uskutečnit své proroctví, svou verzi

apokalypsy. Nevím, kdy se to stane, nevím, proč

potřebuje,

aby se to stalo. Ale vím, že to má v plánu. A bude to brzo.

Velmi brzo.“

„Jak?“ zeptal se Sawyer. „Jak může doufat, že bude mít

dostatek energie, aby provedl něco v takovém měřítku? A

nemluvte o blesku. Myslím kromě

blesku.“

„Pomocí své armády,“ ozval se DeMarco. „Chce nějakým

způsobem využít svých oddaných následovníků, aby tu svou

vizi uskutečnil.“

„Jakým způsobem?“ vyptával se dál Sawyer. „Jak by se

mohli obyčejní lidé stát… zdrojem energie pro toho šíleného

megalomana?“

211

Odpověděl mu Bishop: „Paranormální schopnosti. Jsme si

téměř

jistí, že v posledních letech zaměřil Samuel své

verbování na aktivní nebo pasivní senzibily. Kromě

těchto

schopností máme v mozku vždycky vyšší než normální

množství elektrické energie.“

„Něco navíc pro Samuela,“ přidal informaci Quentin.

„Schopnosti, které chce ukrást, a k tomu víc energie pro své

snahy.“

„Myslím, že některým z latentních senzibilů

už

schopnosti ukradl,“ upozornil je DeMarco. „Lidem, kteří

nikdy nepoznali, že jim někdo sebral životně

důležitou

součást jejich osobnosti. Ale skutečnost, že se nezaměřil na

schopnosti některých senzibilů

v církvi, o kterých vím, že

jsou aktivní, mi říká, že pro ně

chystá něco jiného. Možná to

má co dělat s jeho rostoucí potřebou energie nebo je snad

zamýšlí využít pro uskutečnění svého proroctví. Nevím.“

„A co ti lidé, kterým ukradl jejich schopnosti?“ zeptal se

Sawyer zmateně. „Byli během toho procesu zničeni?“

„Někteří prostě

zmizeli. Jedním z důvodů, proč

zákon,

včetně

vás, náčelníku, nemusel pátrat po nezvěstných

osobách, je to, že ti, kdo mizí, jsou obvykle noví rekruti

odjinud. Když zmizí, nikdo mimo Areál o tom neví a nestará

se o to. A těm uvnitř

se prostěřekne, že se sem nehodili a

odešli. A ti lidé tomu věří. Nikdy jsme nenašli žádný důkaz o

něčem jiném.“

„Ale někteří jsou známí,“ namítl Sawyer. „Někteří

nezvěstní jsou z této oblasti nebo mají rodiny a přátele, kteří

si všimnou, že zmizeli. Jako Ellen Hodgesová.“

„Ano.“

„Jestliže zabil tolik lidí, jak to, že jsme našli tak málo

mrtvol?“

„To nevím. Většina lidí, které jste našli, byli zřejmě

zabiti

ve spěchu, bez rozmyslu. Představovali pro Samuela nějakou

hrozbu, a tak jednal. Žádná z těch vražd nebyla ani tak kvůli

krádeži schopností jako spíš ze sebeobrany. Bohužel jsem

212

nikdy neviděl, jak to dělá. Viděl jsem jen výsledek, a to

pouze v některých případech. Ne ve všech. Tělo téměř

vždycky bez viditelných poranění. Vždycky mě

jen

informoval, že je tu nějaký ‚problém‘, se kterým si mám

poradit. Samuel navrhoval řeku, ne pohřeb. Nevím proč.“

Poprvé se ozval Galen: „Objevil ses pár minut poté, co

byla zabita Sarah.“ Neobviňoval, pouze konstatoval.

„Sarah?“ Sawyer se rozhlédl kolem stolu. „Mluvíte o té

poslední neidentifikované mrtvole v naší márnici?“

Hollis se nadechla. „Sarah Warenová. Agentka Haven.“

Hlas měla bezvýrazný. „Zatím nemohl nikdo přijít a

identifikovat ji. Skutečnost, že pracovala v utajení, se nemůže

zveřejnit, dokud nebude po všem. Lituju.“

Sawyer se rozhodl, že se nebude rozčilovat. „No dobře.

Doufám, že jste to oznámili její rodině.“

„Ano,“ přikývl Bishop. „A oni chápou, proč

si ještě

nemohou vyzvednout tělo ani pro ni veřejně

truchlit.“

„Opravdu?“

„Opravdu to chápou, náčelníku.“

Sawyer přikývl. „Tak dobře,“ vzdychl a pak se obrátil na

DeMarca. „Tak jak to, že jste se objevil pár minut po její

smrti, jak řekl agent Galen?“

„Protože Sarah udělala chybu,“ odpověděl DeMarco

sklíčeným hlasem. „Zpozorovali ji v jedné bezpečnostní

kameře na vnějším obvodu Areálu, jak nese jedno z dětí.

Bylo to uprostřed noci, zřejmě

se s ním chystala utéct. S

dítětem, které nebylo její. Bezpečnost mě

zalamovala. Neměl

jsem v úmyslu varovat Samuela, ale jeden z hlídačů

to udělal.

Samuel nevyšel, ale zavolal mě

do svého soukromého bytu.

Zlobil se. Málokdy na sobě

nechá znát zlost, ale tu noc jasně

zuřil.“

„Proč?“ zeptal se Sawyer.

„Protože Sarah odnášela Wendy Hodgesovou.“

213

Kapitola šestnáct

odgesovou? Dceru Ellen Hodgesové? Řekl jste mi, že

„Hji její otec odvezl z Areálu.“

DeMarco poněkud suše poznamenal: „Náčelníku, asi

byste měl brát všechno, co jsem vám řekl uvnitř

Areálu,

poněkud s rezervou.“

„Vy jste velký lhář,“ vydechl Sawyer.

„To je jedna z nejlepších vlastností agenta v utajení.

I když si myslím, že od vás bylo nespravedlivé, když jste mě

nazval zlým démonem.“

„Nikdy jsem vás tak nenazval.“

„Nahlas ne.“

Sawyer se na něho zamračil. „Tohle vám opravdu moc

neprospívá. Ještě

mi řekněte, že jsem posledních pár dní

neměl v hlavě

váš hlas.“

„Prosím?“

Buď

je opravdu zatraceně

dobrý lhář

nebo nemá tušení, o

čem mluvím.

Ozvala se Tessa. „Ptá se, jestli jste telepatický oběma

směry.“

DeMarco zavrtěl hlavou. „Jen čtu. Neumím vysílat.“

„Po technické stránce,“ uvedl to na pravou míru Bishop,

„je jediná Tessa schopná vysílat i číst.“

„Po technické stránce?“ zeptal se Sawyer.

214

„Moje žena a já jsme telepatičtí oběma směry, ale funguje

to pouze mezi námi dvěma. Vysílání je obvykle mnohem

obtížnější i pro silné telepaty, přestože nám se to někdy za

extrémních situací podaří.“

„Jako smrt,“ řekla tiše Hollis. Zjistila, že se na ni Bishop

upřeně

dívá, a spěšně

dodala: „Promiňte. Jen… jen jsem

myslela nahlas. Když je tady kolem tolik telepatů, má vůbec

nějaký smysl nechávat si myšlenky pro sebe?“

Sawyer už se nechtěl dál vyptávat, i když se mu hlavou

honilo ještě

mnoho otázek. „Měli bychom se vrátit k dceři

Ellen Hodgesové,“ pobídl DeMarca.

„Promiňte. Jak jsem už řekl, ta dívenka, kterou Sarah tu

noc vzala, Wendy, byla velice zvláštní dítě. Samuel si jí

nesmírně

cenil. Byla rozený aktivní senzibil a měla

telekinetické schopnosti. Pokud vím, tak byla jediná, kterou

kdy Samuel našel.“

„To je vzácné,“ potvrdil Bishop. „Velice vzácné.“

DeMarco přikývl. „A on ji ztrácel ještě

předtím, než

mohla plně

rozvinout své schopnosti. Dřív, než mohla sehrát

úlohu, kterou pro ni Samuel ve své hře vybral.“

„Takže… co? Poslal vás za tím dítětem?“

„Řekl mi, abych si vzal bezpečnostní oddíl a nadběhl jim

lesem. Měl jsem se pokusit dostat Wendy dřív, než ji Sarah

odnese z Areálu. Věřil jsem, že chce, abychom je obě

přivedli

zpátky do kostela. Ale myslím si, že už tehdy věděl, že

Wendy je v bezpečí. Proto se tak rozzuřil. Myslím, že už

když mi dával ty rozkazy, věděl, že Sarah zabije. Ale pořád

ještě

nevím, jak to dokázal. Nevyšel z kostela. Neopustil svůj

byt. Sarah byla tři kilometry od kostela, když zemřela. Slyšeli

jsme ji vykřiknout.“

„Ano,“ řekl Galen. „Já jsem to taky slyšel. Její tělo bylo

ještě

teplé, když jsem se k ní dostal. A o tom, jak zemřela,

můžu říct jen tolik, že zemřela vyděšená a v bolestech.“

Sawyer si vzpomněl na tělo, které našel v řece, a

připamatoval si zprávu patologa, že mrtvá měla rozdrcené

215

všechny kosti. Neuměl si ani představit, jak bolestivé a

strašné to muselo být. A neuměl si představit, jak to Samuel

mohl udělat.

„Jste si jistý, že ji zabil Samuel?“

„Jsem si jistý,“ řekl DeMarco bez obalu. „Nikdo v Areálu

nemá dost energie na zabíjení, tím méně

na takovou

vzdálenost. Věřím, že to Samuel dokáže. A je v tom stále

lepší. Rychlejší. Brutálnější. Myslím, že je zabíjí a pak z nich

vysaje každý ždibec energie.“

DeMarco se odmlčel a pak se zamyslel nahlas: „Sakra,

třeba si bere jejich duše.“ Podíval se na Hollis. „Neměli jsme

v blízkosti žádné médium, které by nám to potvrdilo.“

„Nevzal si duši Ellen Hodgesové.“

„Vy jste ji viděla?“

„Ano. A daleko odtud. To vyžadovalo obdivuhodné

odhodlání, a proto se tomu, co mi chtěla říct, musí přikládat

mimořádný význam.“

„Co vám řekla?“

„Že v každém případě

musím být tady, abych mohla

pomoct zastavit Samuela.“

DeMarco se podíval na Bishopa. „Překvapilo mě

to. Mít

médium tak blízko je riskantní. To je jedna ze schopností,

které si nepřeje.“

„Ano,“ souhlasila Hollis. „Já vím. Proto mě

chtěl

předhodit své oblíbené stvůře.“

„Bojí se ještě

něčeho jiného,“ upozornila Tessa. „Bishopa,

Jednotky pro zvláštní zločiny a médií. To jsou jeho slabosti,

kterých můžeme využít.“

„Doufejme,“ přál si Bishop.

Sawyer se rozhlédl kolem stolu. „Máte nějaký plán?“

„Pracujeme na tom,“ připustil Quentin.

Sawyer chtěl říct, že je už trochu pozdě

na to, aby jen

„pracovali“ na plánu, ale místo toho se obrátil zpátky na

DeMarca. „Řekl jste, že někteří ze senzibilů, jejichž

216

schopnosti ukradl, jsou mrtví nebo se pohřešují. Ale ne

všichni?“

„Ne. Někteří jsou pořád ještě

tady, jsou členy jeho

církve.“

„Ale změnili se. Jsou jiní, než bývali,“ upozornila Tessa.

DeMarco se na ni podíval. „Ano.“

„Jak se změnili?“ chtělvědět Sawyer.

„To se těžko vysvětluje. Už nejsou senzibilní, ale… Je to

ještě

něco víc. Kdybych musel hádat, řekl bych, že jim

Samuel sebral víc než jejich schopnosti. Mnohem víc. Možná

tolik, kolik člověkmůže ztratit a pořád ještě

zvládne chodit,

mluvit a vypadat téměř

lidsky.“

„Lidé ze Stepfordu,“ šeptla Tessa. „Chovají se jako lidé,

jsou čistě

upravení a hezcí. Ale uvnitř

jsou prázdní.“

Trochu se mračila. Sawyer pořád ještě

cítil její

netrpělivost a vnímal, že se zvětšuje. Měla na klíně

Rubyinu

tašku doširoka otevřenou, takže byla viděl drobná hlavička

pudlíka. Tessa pejska něžně

hladila.

Divné, pomyslel si Sawyer. Nikdo neřekl o pejskovi ani

slovo. Jako kdyby si ho nikdo nevšiml.

„Je to tak,“ souhlasil DeMarco s Tessou. „Smějí se a

mluví s vámi, jsou skoro stejní jako dřív. Ale ne docela.“

„Všichni?“ zeptal se Sawyer.

„Ne. Ale většina. Včetně

těch, kdo nemají nadpřirozené

schopnosti.“ Potřásl hlavou. „U žen se to možná dá vysvětlit

způsobem, jakým z nich Samuel vysává energii. Možná

existuje určitý bod, odkud není návratu. Pak se ta osoba

prostě… rozplyne.“

To je příšerné, pomyslel si Sawyer. „A co muži?“ napadlo

ho.

„Výsledek je stejný, jen si nejsem jistý, jak to dělá. Pokud

vysává energii z mužů, není to tak veřejné a viditelné a není

to součást žádného formálního obřadu nebo

pseudonáboženského rituálu. Není to jako rituál svědectví,

kde stimuluje jednu nebo více žen až na pokraj orgasmu.“

217

Tessa jim pak řekla o „snu“, který měla předchozí noc.

Celou dobu se dívala na DeMarca, a když skončila, ten

přikývl.

„Ano, stalo se to minulou noc. Přesně

tak, jak jste to

popsala. Alespoň

pokud jde o mou účast. Nikdy nejsem

přítomný, když má některou z žen ve své kanceláři, ale

vždycky to končí stejně. Zavolá mě

a já odnesu omdlelou

ženu zpátky do postele.“

Ruby odhadovala, že obřadní místnost měří asi sedm krát

sedm metrů, ale dalo se to těžko odhadnout, protože stěny od

stropu až k podlaze zakrývaly sametové závěsy a na podlaze

ležel tlustý tmavý koberec. Strop byl mnohem vyšší než v

ostatních podzemních místnostech, viselo z nějpět lustrů, ne

víc než asi sto osmdesát centimetrů

nad podlahou. Každý z

nich vrhal dokonalý kruh světla, jeden doprostřed a čtyři

kolem.

Asi metr od čtyř

vnějších světelných kruhů

stál mosazný

svícen vyšší než Ruby a v něm jediná svíce. Měď

se leskla, i

když byl svícen mimo světlo.

Ruby věděla, protože jim to vysvětlili, že čtyři vnější

světla a vysoký svícen jsou umístěny tak, aby představovaly

čtyři světové strany, sever, jih, východ, západ. Světlo

uprostřed byl prostě

střed.

Střed. Střed všeho.

Tam byl Otec a čekal na ně.

Ruby přemýšlela, jestli se někde za závěsy neukrývají

ještě

další dveře, protože Ruth vždycky odemkla dveřea

vpustila dívky dovnitř

a nebylo pravděpodobné, že by Otec

čekal uvnitř

zamčené místnosti na své vyvolené. Ale Ruby

nikdy neměla možnost se rozhlédnout. Obřady a rituály

vždycky Ruth pečlivě

kontrolovala a tento obzvlášť.

Čtyři dívky tiše zaujaly určená místa. Ruby byla sever,

Mara jih, Theresa východ a Amy západ. Každá z nich

vstoupila do kruhu světla, poklekla na malý sametový polštář

218

s obličejem obráceným do středu a sklonila hlavu. Před sebou

držely blikající svíčky.

Ruth takřka nehlučně

opustila místnost, zatáhla dlouhý

závěs, aby zakryla dveře, a zmizela za nimi.

Ruby nemusela ani zvednout oči a poznala, že se Otec

usmívá, že má na obličeji ten klidný výraz jako vždycky.

Alespoň

na svém vnějším obličeji.

Nechtěla myslet na ten jeho druhý obličej, nechtěla jej už

nikdy vidět.

Děsil ji.

„Vy jste vyvolené,“ řekl Otec nevýslovně

láskyplným

hlasem a obracel se v malém kruhu ke každé z nich.

„Jsme vyvolené,“ opakovala Ruby s ostatními dívkami a

bojovala s podivným nutkáním odevzdat se mu, ať

už byod

ní žádal cokoli, ať

bys ní dělal cokoli.

Vždycky bylo obtížné s ním bojovat.

„Bůh nás miluje.“

Dívky ta slova opakovaly.

„Seslal nás, abychom požehnaly tomuto světu.“

Znovu po něm opakovaly.

„Seslal nás, abychom sloužily tomuto světu.“

Ruby se pokoušela nemyslet na nic jiného než na to, aby

zpevnila svůj štít, a opakovala známá slova a věty, aniž by

jim naslouchala.

„Seslal nás, abychom spasily tento svět.“

Poslední věta se opakovala stále dokola jako mantra či

modlitba pronášená tichým hlasem, ale stále rychleji, až slova

splývala dohromady, až se z toho stal téměř… nářek.

Ruby to také opakovala, očiměla přivřené. Odmítala se

dívat na to, o čem věděla, že přijde.

Vždycky začínal s Amy na západě, Ruby neměla tušení

proč. Snad to nemělo nic společného se světovou stranou,

snad to bylo jen proto, že Amy byla nejstarší.

Nemůžu se dívat. Oslabuje mě

to, když se dívám. Děsíme

to tolik, že zapomínám držet kolem sebe svůj ochranný štít.

219

Ozvalo se náhlé hlasité zaúpění. Navzdory svému

odhodlání zvedla oči.

Stál za Amy, obě

ruce položené na její hlavě. Stále

opakoval tu větu, očiměl zavřené, obličej obrácený ke

stropu, nebo k nebi.

Ne, k nebi ne. Bůh si ho nevyvolil. Bůh by ho nechtěl. Tím

jsem si jistá.

Amy klečela se skloněnou hlavou, očiměla zavřené.

Přestala odříkávat, ale ústa měla otevřená, ochablá, mokrá.

Opět zaúpěla, její tělo se viditelně

chvělo, škubalo sebou.

Ruby věděla, co se děje její přítelkyni. Ruth, Otec a její

matka to mohou považovat za cosi posvátného, ale ona

věděla své. Není to vůbec posvátné. Je to obscénní. Amy

zůstane pannou, skutečnost, že během toho aktu cítí jen

rozkoš, nezmění nic na tom, že je to znásilnění.

Ruby to nikdo nemusel vysvětlovat.

A nikdo jí také nemusel vysvětlovat hroznou skutečnost,

že Otec krade víc než nevinnost svých vyvolených. Kdykoli

se podívala na obličej matky, Ruth nebo na obličeje tolika

žen z církve, žen, které kdysi také byly vyvolenými, si to

Ruby připomněla.

Otec krade život.

Otec krade nitro člověka.

Kousek po kousku. Obřad. Rituál mladých. Svědectví. Ať

tomu říká, jak chce, konečný výsledek je vždycky stejný.

Ničí lidi.

„Takže Bambi je v pořádku?“ zeptala se Tessa.

„Dnes ráno byla na snídani a zdála se být stejná jako

vždycky.“

„To znamená, že ještě

nevysál její osobnost.“

„Ne. Ten proces zřejmě

vyžaduje nejméně

deset

soukromých návštěv u Samuela v rozpětí několika měsíců.

Alespoň

tomu tak bylo dřív. Zdá se ale, že věci teď

jdou

220

rychleji nebo častěji. Tak jako černá díra, se kterou jsem ho

srovnal, i on vysává energii stále vzrůstajícím tempem.“

„Je to psychický upír,“ zašeptala Hollis. „Mluvily jsme o

tom s Tessou, když mi řekla o svém snu, ale v denním světle

to zní mnohem hůř.“

„Je to horší,“ přidal se Sawyer. „Drákula vypadá ve

srovnání s ním jako neviňátko.“

Nikdo se nesmál.

DeMarco se podíval na hodinky a tiše zaklel. „Musím se

vrátit. Pokud s tím souhlasíte, musíme se rozhodnout, co

uděláme teď.“

„Musíme pomoct Ruby,“ připomněla Tessa.

„Vypadá to, že ona je jednou z klíčových postav,“

domnívala se Hollis. „Ten druhý duch, který mě

navštívil,

Andrea, kterou jsem nebyla schopna identifikovat, mi ve

Venture řekla, že musíme pomoct Ruby. Tehdy neřekla její

jméno, ale dnes ráno mluvila jasně

o Ruby. I když nemám

žádné vodítko k tomu, co znamená ‚hledejte ji ve vodě‘,

Andrea řekla docela určitě, že Ruby nám pomůže zastavit

Samuela.“

„Ruby je dvanáct let. Jak by mohla pomoct?“ podivil se

DeMarco.

„To nevím,“ zamračila se na něho Hollis. „Dokážete ji

číst?“

„Ne. Dokud jsem několikrát nepřistihl Samuela, jak se na

ni v posledních týdnech dívá, nebyl jsem si ani jistý, že je

latentní senzibil.“

„Není latentní, je aktivní. A my si myslíme, že má pár

skutečně

bezvadných schopností…“

Tessa je přerušila. „Moje auto tam ještě

pořád je, což je

dobrá výmluva pro to, abych se tam vrátila. Ne abych se ji

dnes pokusila odtamtud dostat,“ dodala rychle. „Ale možná

bych s ní mohla mluvit…“

„Kdekoli v blízkosti Areálu musíte být velmi opatrná,“

varoval ji DeMarco.

221

„Proč? Moje zranitelnost je jen předstíraná.“

„Ne,“ odporoval DeMarco. „Není. Vy jste zranitelná,

Tesso. To, co se vám dnes stalo v Areálu, ten nepříjemný

pocit, že vás někdo pozoruje, že vám něco hrozí, to byl

Samuel.“

„Jak to víte?“

„Protože zatímco on se pokoušel proniknout do vaší

mysli, zatímco on se snažil na vás zapůsobit a ovlivnit vás, já

jsem se snažil mu v tom zabránit.“

„Nebyli jste v mé mysli. Ani jeden z vás. Byla bych to

poznala.“

DeMarco zavrtěl hlavou. „O nic takového jsem se

nepokoušel. Jak jsem řekl, neumím vysílat, to znamená, že

nemám schopnost proniknout do něčí mysli. Ale moje

schopnosti působit jako ochranný štít se stále rozvíjejí.“

„No to se podívejme,“ zamumlal Quentin.

DeMarco ho ignoroval. „V posledních několika měsících

se mi podařilo vyslat jakýsi štít, ochrannou bariéru mezi

Samuela a jeho cíl. Není to o moc víc než tlumicí pole, ale

myslím, že má nějaký ochranný účinek. Musím vědět, kdo

tím cílem je a musím mít nějaký čas na přípravu. A když se o

to pokouším, musím se ujistit, že jsem sám a že mě

nikdo

nebude vyrušovat. Protože kdykoli se o to pokouším,

vystavuji se nebezpečí, že mě

odhalí.“

Tessa zbledla. „Jak jste věděl, že jsem dnes ráno byla jeho

cílem já?“

„Protože věděl, že přijdete.“

„Cože?“

„Že přijdete, věděl ještě

dřív, než se Ruth vrátila do

Areálu. Řekl mi, že se budete chtít rozhlédnout kolem sama,

abych vám to dovolil.“ DeMarcův úsměv byl sotva hodný

toho jména. „On někdy takové věci dělá, jen tak náhodně

s

někým z nás, jako kdyby nám chtělpřipomenout svou…

božskou moc.“

222

„No tak dobře,“ řekl Quentin věcně, „pokud skutečně

měl

nějakou vizi té své apokalypsy, skutečné proroctví, pak

musíme předpokládat, že je funkční jasnovidec. A podle

mého mínění velice mocný. Což by znamenalo, že je

prakticky nemožné ho překvapit.“

Ozval se Galen: „Nemůžeme se tam vplížit, ale můžeme

ho překvapit. Můžu zrušit celou jeho bezpečnostní síť

zmáčknutím jediného knoflíku.“

DeMarco se na něho podíval. „Mimochodem, já jsem tě

viděl. Minulou noc. Začínáš dělat chyby.“

„Blbost. Jen jsi mě

vycítil, protože to umíš, a protože

můj ochranný štít je naladěný na tvou frekvenci.“

„To zní mlhavě…“ Sawyer se rozhodl, že tu větu

nedokončí. Ani v duchu.

„Možná je to nějaká divná frekvence,“ promluvila Hollis

skoro nepřítomně, „protože máte tu nejpodivnější auru, jakou

jsem kdy viděla. Je skoro bílá.“

DeMarco se zdvořile podivil: „A proč

právě

teď

mrháte

energií na to, abyste viděla aury?“

„Nepokoušela jsem se o to, dokud Tessina aura

nezaujala mou pozornost. Tesso, co děláš? Tvoje aura je teď

najednou nějaká podivná.“

„Jak podivná?“ vyzvídal Sawyer a přemýšlel, jaké to asi

je vidět lidi zahalené do různobarevných světel.

„Jiskřivá. Jako kdyby vydávala neobvyklé množství

energie. Tesso?“

„Jen malý experiment.“ Tessa se nadechla a pomalu

vydechla, jako kdyby si ulevovala od nějakého napětí, a pak

se podívala na vážné tváře kolem stolu. „Kromě

Sawyera a

Hollis vy ostatní na mně

vidíte něco neobvyklého?“

DeMarco řekl. „Jen toho psa, jestli myslíte tohle. A

neviděl jsem ho, dokud na něj nezačal myslet Sawyer.“

„Pořád mě

to děsí,“ řekl Sawyer.

„Tak promiňte. Myslel jste nahlas.“

223

Sawyer si nebyl docela jistý, jak by to měl popřít. Pro

jistotu se o to ani nepokusil.

Bishop se na Sawyera chvíli mračil a pak se podíval na

Tessu. Ztichl, přivřel oči. Pak tiše zaklel: „Sakra.“

„Hm,“ ozval se Quentin. „Možná máme plán. Nebo

alespoň

dobrý začátek.“

224

Kapitola sedmnáct

A

A

my vydala dlouhé hrdelní zaúpění a začala se kymácet.

Než se mohla svalit na zem, vzal jí Otec jemně

z ruky

svíčku, odněkud se vynořila Ruth a zachytila ji. Amy sebou

škubala a úpěla ještě

několik okamžiků

potom, co ji starší

žena vzala do náručí. Obličej měla zardělý, na ochablých

ústech měla blažený úsměv, třesoucíma rukama si přejížděla

po celém těle od prsou až ke stehnům tak smyslnými pohyby,

že se Ruby z toho obracel žaludek.

Samuel pořád ještě

zpěvavým hlasem odříkával stejnou

větu. Umístil Amyinu svíčku do vysokého měděného svícnu,

stojícího nejblíže k Amyinu světelnému kruhu. Ruth zatím

ukládala její bezvládné tělo na podlahu, obličejem nahoru, s

hlavou na malém sametovém polštářku, s rukama

rozpaženýma. Nohy měla u sebe, dotýkaly se základny

měděného svícnu, v němž byla její svíčka.

Amyiny rty se začaly pohybovat, jak začala znovu

odříkávat obřadní větu.

Pak přišla na řadu Theresa. Ruby se snažila nedívat, jak se

to všechno odehrává znovu, ale nebyla schopna odvrátit zrak.

Srdce jí bušilo, jako kdyby běžela a běžela, v ústech měla tak

sucho, že sotva mohla promluvit, zoufale se bála, že její

ochranný štít nebude dost silný, aby ji tentokrát ochránil.

Když byl Otec s Theresou hotov, Ruth ji položila na

podlahu stejným způsobem, s rozpaženými rukama, nohy se

225

dotýkaly svícnu. Také Theresa začala znovu mdlým hlasem

opakovat obřadní větu.

Dosud vždycky pak přišla na řadu Ruby, ale tentokrát se

místo toho obrátil na Maru. A její zkušenost byla zřetelně

jiná

než zkušenost ostatních dívek. Otec jí věnoval více času,

Ruby se zdálo, že Mara reaguje pomaleji. Snad proto, že jí

bylo teprve jedenáct a byla zde poprvé.

Ruby a Brooke spolu mluvily o tom, jaké to bylo poprvé,

a shodly se, že to bylo divné a děsivé, a vůbec ne příjemné.

Kůže je brněla, vlasy se jim ježily, nedalo se dýchat. Ale obě

měly ochranné štíty a nebyly si vůbec jisté, jaké to poprvé

mělo být.

Prostě

napodobovaly to, co dělaly ostatní dívky, jak se

chovaly, předstíraly, že se jim obřad líbí. Zdálo se, že Otec

byl spokojený.

Ale Ruby teď

byla sama, jediná dívka s ochranným

štítem, a nebyla si ani trochu jistá, že ji tentokrát ochrání.

Věděla jen to, že teď

je řada na ní.

Byla poslední.

A když se k ní Otec konečně

obrátil, bylo v jeho obličeji

něco, co tam nikdy neviděla, podivný úsměv, v očích zvláštní

světlo.

Pak spatřila něco na jeho opravdovém obličeji, v té masce

přes tu tmavou a hladovou věc, kterou vidělauž dřív, tu věc,

o níž si byla jistá, že může spolknout svět.

Bylo to povědomí, vnímání.

On to ví.

„Ruby,“ řekl tiše. „Byla jsi zlobivá, mé dítě. Obávám se,

že tě

budu muset potrestat.“ A postavil se za ni.

„Myslím, že ten takzvaný plán nestojí za nic,“ zamítl ho

Sawyer.

226

Hollis se na něho podívala s lehce pozvednutým obočím,

pak pohlédla na Tessu. „Víte, myslím, že si vezmu svůj

laptop nahoru do svého pokoje. Ohlásím se v kanceláři.

Udělám ještě

pár jiných věcí, abych zabila trochu času. Nebo

si možná zdřímnu, protože to byl dlouhý a rušný den.“

„Kvůli mně

nemusíte odcházet,“ volal za ní Sawyer.

Tessa se opírala o kuchyňskou linku, čekala, až kávovar

dokončí svou práci, a mírně

pronesla: „Víte, my ve

skutečnosti nemáme mnoho na výběr, pokud jde o plán.“

Byla sice zdánlivě

klidná, ale Sawyer věděl, že je napjatá

a nervózní. Cítil to. Jako kdyby na ní měl položenou ruku.

Což si velmi přál. I když věděl, že na to není ta správná

chvíle.

„Považujeme příliš mnoho za samozřejmé,“ řekl.

„Především to, že ta divná energie v Areálu bude mít vliv na

schopnosti každého senzibila.“

„Protože energetická pole na nás mají vliv. A tohle mělo

vliv i na mne. Na DeMarca. I na vás.“

„Pořád ještě

si tím nejsem jistý.“

„Já jsem si jistá. A Bishop taky.“

„Opravdu? A proč

jste si vy oba tak jistí, že to dokážu

kontrolovat?“

„Kolik je vám let? Třicet osm?“

„Třicet šest.“

Tessa pomalu přikývla. „A stal jste se aktivním

senzibilem v pubertě.“

„Začal jsem dělat zkraty na elektrickém zařízení, to jsem

dělal.“

„Vždycky jde o energii, Sawyere. Dvacet let jste se učil

ztlumit své vlastní energetické pole. To může být velmi

cenná schopnost, zvlášť, když je ještě

zvýrazněna tím, co se

děje v Areálu.“

„Ano, správně. Pokud to tak funguje. Pokud jsem schopen

udělat to, co potřebuju a kdy to potřebuju. A na obojí nemám

žádnou záruku.“

227

„Nikde nejsou záruky.“ Tessa zavrtěla hlavou. „Ale na

jedné věci jsme se shodli všichni. Nemůžeme jen tak čekat,

až Samuel udělá další krok. Protože někdo by asi zemřel a

protože nemůžeme očekávat, že by najednou začal nechávat

jen tak ležet důkazy, abychom je našli.

Kromě

toho, jak Bishop řekl, zákon na něho nemůže.

Soudy by nevěděly, co s ním. Avšak my víme, jak je

nebezpečný. My víme, že buď

bude pokračovat ve

shromažďování energie, dokud nedosáhne kritického

množství, nebo během té činnosti exploduje a zabije

obrovské množství lidí.“

„Takže ho musíme zničit. Jo, to chápu. Ten váš Bishop je

dost nemilosrdný.“

„Není můj. A pomyšlení, že bychom měli udělat něco

podobného… není pro mne snadné. Ale v tomto případě

s

ním souhlasím. Musíme si být absolutně

jistí, že Samuel už

nikdy nikomu neublíží. Alespoň

ne svou myslí.“

„Protože je nebezpečný. A protože se bojíte o Ruby.“

„Bojím se o všechny. Ale ano, zvlášť

o Ruby.“ Tessa

hledala ve skříňkách šálky na kávu. „Doufám, že jí nevadí, že

jsem nechala Lexii v tom domě

nahoře.“

„Bishop měl pravdu. Čím dál bude od Areálu, tím víc

bude v bezpečí. A nebude vám odčerpávat energii.“ Sawyer

se odmlčel, pak dodal. „Je zajímavé, že si hned Bishopa

oblíbila.“

„Hollis říká, že on má takový vliv na zvířata a na děti.

Okamžitě

mu důvěřují. To svědčí o jeho dobrém charakteru.“

„Nebo o jeho schopnostech.“ Sawyer pokrčil rameny,

když se na něho podívala. „No, může to tak být. Bishop je

telepat, takže by mohl… používat nějakou zkratku, aby získal

jejich důvěru.“

„Vy cyniku.“

„Jsem realista.“ Díval se na ni, jak nalévá kávu, a pak

suše dodal: „I když nechápu, jak to můžu říct po dni plném

228

řečí o psychických schopnostech a, jaké je množné číslo od

slova apokalypsa?“

„Snad apokalypsy?“

Sawyer to slovo opakoval nahlas a vzal si od ní šálek,

který mu podávala. „Děkuju. Strávil jsem den rozhovorem o

psychických schopnostech a apokalypsách a říkám si

realista.“

„Taková je skutečná situace. Nemá smysl předstírat něco

jiného.“

„Asi ne. Ale pořád je obtížné tomu uvěřit. Že Samuel

mohl za ta léta zabít tolik lidí, aniž by si toho někdo všiml. A

že je mohl zabít, aniž by se jich dotkl. To se nepovažuje za

lidsky možné.“

„Možná není člověk.“

Sawyer se na ni upřeně

podíval. „To myslíte vážně?“

Tessa se napila kávy, pak si povzdechla. „Ne, vlastně

ne.

Ať

už je čímkoli, je lidská obdoba příšery. Občas se

objevují.“

„Souhlasím, ale jen málokteří z nich se rozhodnou

vydávat za Boha Všemohoucího. Doslova.“

„No, já nejen že nejsem profilovačka, ale nemám ani

intuitivní cítění pro mysl vůdců

sekt a jiných zrůd, takže ten

mesiášský komplex opravdu nechápu. Zaprvé, proč

by někdo

chtěl ovládnout svět? A zadruhé, pokud si to někdo přeje,

proč

by chtěl zničit ten svět, který ovládá? Jaký to má

smysl?“

„Absolutní moc.“

„Pořád ještě

nechápu.“

Sawyer se na ni lehce usmál. „To je možná dobře. Ten

Nietzscheho citát o honbě

za příšerami a pohledu do propasti

je velice pravdivý. V lidské mysli jsou některá temná místa,

Tesso. Nechoďte tam, jestli nemusíte.“

„Mluvíte ze zkušenosti.“ Nebyla to otázka.

„Takovou zkušenost má skoro každý policajt.“ Pokrčil

rameny. „Věci, které lidi dělají jeden druhému, častoz těch

229

nejhloupějších důvodů, nám nedají v noci spát. I v takovém

malém městě

jako Grace máme svůjpříděl bláznů

a

ztroskotanců.“

„Takže tohle všechno je pro vás, ten nejzazší konec

noční můry.“

„No, všechno ne.“

Zdálo se, že ta poznámka visí ve vzduchu mezi nimi.

Sawyer viděl, že Tessu překvapil, že ji zaskočil, a v duchu si

nadával.

Ty idiote, den strávený řečmi o příšerách a apokalypsách

se prostě

dokonale hodí k tomu, abys jej završil naprosto

trapnou a nemístnou narážkou, že jsi šťastný, žes ten den

strávil s ní.

Dopil kávu tak rychle, že si spálil jazyk. Postavil šálek na

kuchyňskou linku a řekl. „Hollis měla pravdu, byl to dlouhý

den. A bez ohledu na to, co bude zítra, bychom si měli

všichni odpočinout, dokud můžeme.“

„Ano. Asi máte pravdu.“

Odložila šálek a šla s ním k předním dveřím. Lehce se

mračila. „Když o tom tak přemýšlím, měli bychom strávit

dnes večer nějaký čas cvičením. Kdo přišel s nápadem udělat

to zítra, místo abychom počkali několik dní? No tak dobře–

já.“

Sawyerovi se chtělo ji obejmout, ale potlačil to nutkání,

nechtěl udělat další chybu. Místo toho řekl: „Vy a

meteorologové jste se zřejmě

na tom dohodli. Odpočiňte si,

Tesso. Musím zajít navštívit spřáteleného soudce kvůli

nějakým papírům.“

„Uvidíme se zítra.“

„Jistě.“

Tessa za ním zavřela dveře a opřela se o ně

zády.

„To bylo kruté,“ ozvala se Hollis ze schodů.

„Myslela jsem, že sis šla zdřímnout.“

230

„Rozmyslela jsem si to. Kromě

toho je pozdě, radši

počkám na večer. A nezamlouvej to. Proč

jsi nehodila tomu

ubohému náčelníkovi alespoň

pár drobků?“

„Nesprávná doba a nesprávné místo. Možná až bude po

všem, až se usadí prach…“

„Chop se příležitosti,“ radila jí Hollis. „Až bude po všem

a prach se usadí, může nás tu zůstat jen pár.“

„Jo,“ přikývla Tessa. „Toho se právě

obávám.“

„Opravdu to chceš udělat?“ zeptal se Galen.

Bishop zvedl oči od mapy, kterou právě

studoval, a zjistil,

že na něho upírají oči Galen s Quentinem. „Opravdu.“

„Spoléháme se na něco, co vůbec není jisté,“ poznamenal

Quentin. „Na příliš mnoho náhod. Možná bude dobré počasí.

Naše schopnosti třeba budou ovlivněny tak, že je budeme

moct použít, nebo jen kontrolovat, uvnitř

Areálu. Možná

Samuel přijde na to, co chystáme, příliš pozdě.“

„Moje oblíbené možná,“ pokusil se o žert Galen.

„Je to riskantní,“ souhlasil s ním Quentin.

Bishop je suše vyzval: „Jestli máte lepší nápad, sem s

ním.“

Podívali se na sebe, pak Galen pokrčil rameny. „Nic mě

nenapadá.“

„Ne,“ přiznal Quentin. „Mě

taky ne. Bohužel.“

„Tak musíme vystačit s tím, co máme.“

Quentin si povzdechl. „Reese nebyl schopen najít žádný

důkaz za dva roky. A přitom je dobrý.“

Galen si něco zamumlal pod vousy.

Quentin ho ignoroval, soustředil se na svého šéfa. „Kdyby

tam existovalo něco, na základěčeho by bylo možné vystavit

povolení k domovní prohlídce nebo zatykač, určitě

by to

našel. Takže i když tvůjpřítel federální soudce s tebou

souhlasí, že máme případ, a podepíše zatykač, pomůže nám

to jen k tomu, abychom se dostali dovnitř

legálně. A protože

231

se snažíme zabránit Samuelově

apokalyptické verzi Waca,

musíme se dostat dovnitř

nenápadně.“

„Stejně

by nemělo smysl vtrhnout tam se zbraněmi,“

podotkl Galen. „Ne proti Samuelovi.“

„Což pravděpodobně

uklidní soudce, protože nemá ani

tušení, že máme co dělat s něčím mnohem nebezpečnějším

než zbraně.“

„Soudce Ryan ve skutečnosti ví všechno o senzibilech a o

tom, jak nebezpečné mohou být psychické schopnosti,“

vysvětlil Bishop.

„Soudce Ryan.“ Quentin se na něho upřeně

podíval. „Ben

Ryan?“

„Ben Ryan. Byl jmenován federálním soudcem asi před

rokem a my jsme v jeho obvodu.“

„A jak se má Cassie?“

„Jen kvete. A děvčata taky.“

„Aha,“ ozval se Galen, kterému to došlo. „Tvá sestřenice

Cassie. Vrátily se jí její schopnosti?“

„Je telepatická s Benem, ale s nikým jiným. Což jim

oběma dokonale vyhovuje.“

Quentin už myslel na něco jiného. „Takže Ben jede v této

riskantní záležitosti s tebou. Pokud odejdeme z Areálu bez

Samuela v želízkách nebo bez důkazůči svědků, ochotných

proti němu svědčit, bude mít mnoho lidí pěkný průšvih.“

„To riziko za to stojí,“ řekl Bishop stroze. „A Ben se

mnou souhlasí.“

„Ředitel by každý neúspěch mohl použít proti tobě,

Bishope. Zvlášť

něco tak potenciálně

výbušného, jako je

náboženský vůdce, ať

už jde o sektu nebo ne. To je přesně

to,

na co čeká.“

„Já vím.“

Quentin se podíval na Galena a řekl. „Ale žádný nátlak.“

„Na to už bychom teď

měli být zvyklí. Kolikrát jsme šli

do riskantní situace prakticky naslepo?“

232

„Už párkrát. A přece vyhráváme. Alespoň

prozatím.“

Quentin se zamračil. „Ale skoro bych si přál, aby tu nebyla

Hollis. Vím, že má víc životů

než kočka, ale většinu z nich už

spotřebovala. A vzhledem k Samuelově

strachu z médií…“

„To je slabost,“ mávl Bishop rukou. „Použijeme ji proti

němu, když budeme muset.“

„A jak to uděláme?“ zeptal se Quentin zdvořile.

„Hollis ví, co má dělat.“

„To jo, vědět to je bezvadné, pokud nás energie uvnitř

Areálu ovlivní tak, jak doufáme. Ale pokud ne, pokud něco

strašně

selže, jak se často stává při takových konfrontacích,

jakou připravujeme, tak co? Hollis stojí v otevřených

dveřích mezi tímto světem a tím příštím, stačí jedno pořádné

postrčení špatným směrem a ztratíme ji.“

„Já vím,“ přiznal Bishop.

„Já si myslím, že Samuel nebude s tím postrčením váhat.

Hádám, že to bude jeho reflexivní reakce.“

„Já vím,“ opakoval Bishop.

„A pak je tu Tessa. Nejenže tam půjde sama, ale je značně

pravděpodobné, že Samuel bude vědět o jejím příchodu a

může pro ni vyčarovat pěkné přivítání.“

Bishop už svá slova neopakoval, pouze vyčkával.

Galen řekl tiše. „Vznášíš své připomínky pěkně

tvrdě.“

„Nevím, jak jinak bych to měldělat,“ opáčil Quentin.

Galen otevřel ústa, aby k tomu něco řekl, ale vyrušilo ho

vyzvánění jeho mobilního telefonu.

„To je další věc,“ řekl Quentin tiše, když Galen vzal

hovor. „Signál mobilních telefonů

tam v údolí je špatný a

Sawyer říká, že policejní vysílačky na tom nejsou o moc lépe.

Zvlášť

teď, když se tam nahromadilo tolik kolísavé energie.

Energie, o níž doufáme, že posílí naše schopnosti, nám

možná zkomplikuje spojení, abychom mohli celou věc řádně

načasovat, zvlášť

když nevíme, kolik času bude Tessa

potřebovat na splnění své úlohy.“

„Na to mám svůj názor,“ poznamenal Bishop.

233

Galen zavřel mobil. „Hm,“ utrousil.

Ostatní dva se na něho podívali.

„Zprávy o mé smrti se zřejmě

dostaly k řediteli,“ oznámil.

„Ten je pořád ještě

v Paříži,“ namítl Bishop pomalu.

„To jo. Ale já se ptám, jak se ta informace mohla dostat

do Washingtonu, neřku-li do Paříže? Nikdo odtud to nehlásil.

Když mě

zastřelili, kromě

Reeseho u toho byli jen dva lidi.

Nikdo z nich nemohl vědět, že jsem z FBI. A oba jsou údajně

věrnými členy církve reverenda Samuela.“

Washington

Byla skoro půlnoc, když zazvonil telefon. Senátor LeMott

byl ještě

vzhůru, seděl v posteli opřený o polštáře, ale nečetl.

Odhodil nepřečtené noviny, sundal si brýle a vzal telefon.

„LeMott.“

„Mám pro vás vzkaz, pane senátore. Z jihu.“ Hlas byl

zastřený, nedalo se ani poznat, jestli je mužský nebo ženský.

„Jaký vzkaz?“

„Našel přátelského soudce. Federálního soudce. Zatykač

byl podepsán asi před hodinou. Vniknou do Areálu zítra

dopoledne.“

„Násilím?“

„Ne tak docela.“

LeMott poslouchal ten zastřený hlas ještě

asi dvě

minuty,

pak řekl jen: „Děkuji vám.“ A zavěsil.

Několik dalších minut seděl v posteli, upřeně

hleděl na

praskající dřevo v krbu, aniž by je vnímal. Pak sáhl do

zásuvky nočního stolku a vyndal mobilní telefon. Vymačkal

číslo a čekal, až se hovor spojí. Když na druhé straně

telefon

někdo zvedl, řekl velmi jasně

jediné slovo:

„Zmije.“

Zavřel telefon a bez váhání jej neomylně

hodil přes celou

místnost do ohně. Nemařil čas, odhodil přikrývky stranou,

234

posadil se na kraj postele a už podruhé použil telefon na

nočním stolku. Opět se dočkal rychlé odpovědi.

„Ano, pane senátore?“

„Připravte tryskové letadlo. Jsem na cestě.“

„Ano, pane.“

Senátor Abe LeMott položil telefon, vešel do oblékárny a

cestou rozsvítil světla. Vyndal z police v jedné ze skříní již

přichystané zavazadlo a postavil si je k ruce.

Byl sbalený už dlouhou dobu.

Zhluboka se nadechl a pomalu vydechl, protáhl se v

ramenou, jako kdyby posouval nějaké břemeno.

Pak se začal oblékat.

235

Kapitola osmnáct

R

R

uby si zprvu nebyla jistá, jestli vůbec žije. Byla

černočerná tma, taková, která je možná pouze ve spánku.

A ticho se zdálo podivně

přidušené, jako když na zemi leží

vysoká vrstva sněhu a pokrývá stromy.

A pak ještě

skutečnost, že nemohla pohnout žádným

svalem kromě

očních víček.

„Byla jsi zlobivá, mé dítě. Obávám se, že tě

musím

potrestat.“

S pamětí se jí vrátila i bolest, která následovala po jeho

slovech, Ruby cítila, jak jí z koutků

očí stékají horké slzy.

Bolest, ne rozkoš. Žádná rozkoš, dokonce ani ne ta

předstíraná. Jako by jí někdo znovu a znovu zarážel do hlavy

doběla rozpálený nůž.

Pokoušela se udržet svůj štít tak pevný, jak to jen šlo,

bojovala vším, co měla v sobě,něco jí teďříkalo, že jen díky

tomu boji je pořád ještě

sama sebou.

Ale pochopila, že ačkoli bojovala tvrdě, podařilo se Otci

něco jí ukrást. Podařilo se mu ukrást část její síly. Možná

většinu její síly.

Určitě

proto se nemůže hýbat. Neměla pocit, že je

svázaná nebo nějak spoutaná. Jen paže a nohy měla

neuvěřitelně

těžké a trochu strnulé, jako kdyby spaly.

236

Ruby se pokusila zavolat o pomoc, ale ze rtů

jí splynulo

jen trochu vzduchu. Vyděsila se, že jí spolu se sílou ukradl i

hlas. Ukradl jí hlas a nechal ji tady…

Kde?

Je ještě

v obřadní místnosti?

Necítila prostor nad sebou a ani kolem sebe. Mohla by být

i v rakvi.

Děsivá představa.

Zavřela pevně

oči, doufala, že to tak bude lepší, ale tma,

panika ani hrůza se nezmenšily. Neměla ani tušení, kolik času

uběhlo. Zrovna tak neměla tušení, jestli tohle, jistěčást

Otcova trestu, je dočasné nebo jestli prostě

zmizí tak, jako

zmizelo mnoho jiných.

Její matka je pryč. Její otec. Brooke. A ona sama poslala

pryč

dokonce i Lexii.

Ruby se nikdy v životě

necítila tak sama.

Jediný taxík, kterým se Grace mohlo pochlubit, zastavil u

vrat Areálu. Tessa srolovala okénko, aby promluvila s

Carlem Fiskem.

„Dobré ráno, paní Grayová.“ Byl jako vždy zdvořilý.

„Pane Fisku, volala jsem a mluvila jsem s panem

DeMarcem. Přišla jsem si pro svoje auto. A ráda bych viděla

Ruth, jestli je to možné.“

„Říkal, že vás očekává, paní Grayová. Joe, měl bys

promluvit s DeMarcem, až vysadíš paní Grayovou. Říkal

něco o tom, že několik žen chce jít dnes ráno do města.“

„Dobře, zeptám se ho na to. Na shledanou, Carle.“ Řidič

středního věku byl také zdvořilý, ale dost lhostejný. Tessa

usoudila, že pravděpodobně

není členem církve.

Pravděpodobně.

Když taxík projel bránou, soustředila se Tessa na posílení

svého štítu. Sotva vjeli do Areálu, pocítila na kůži

mravenčení toho podivného energetického pole. Zdálo se jí,

že je silnější než bylo předchozího dne, předpokládala, že je

237

to důsledek blížícího se bouřkového systému, který překvapil

místní obyvatele, nebo něčeho jiného.

DeMarco čekal na taxík na obvyklém místě

na náměstí.

Vedle něho stály dvě

mladé ženy, vymydlené a usmívající se,

skoro nerozeznatelné jedna od druhé.

Tessa zaplatila taxíkáři a vystoupila z auta, obě

mladé

ženy nastoupily. Stála vedle DeMarca a dívala se, jak taxík

odjíždí.

„Páteční nákupy?“ zeptala se klidně.

„Dohadovaly se, jestli mají jet zítra. Ale jelikož jste

přijela taxíkem, navrhl jsem jim, aby jely už dnes.“ Hlas měl

stejně

klidný jako ona.

„Takže dvě

jsou pryč

a v bezpečí.“

„Doufám.“

„A co ostatní?“

„Obvyklá rutina. Většina dětí se učí doma. Budou z cesty,

alespoň

na začátku. V kostele je pravděpodobně

méně

než

deset lidí, většinou v rekreační oblasti nebo nahořev

kancelářských místnostech.“

„Kde je Samuel?“

„Medituje jako každý den v tuto dobu. Tesso, musíte být

opatrná. Dnes ráno je nějaký jiný.“

„Ví, že jsem tady?“

„To nevím. Ale vím, že včera, když jsem byl pryč,

pořádal obřad mladých.“

„Je to…“

„Můžete tomu říkat postupný zasvěcovací rituál. Když

dívky začínají přicházet do puberty, provádí je řadou obřadů,

které údajně

mají pročistit jejich cestu k ženství.“

Tessa pocítila nevolnost. „Začíná je stimulovat?“

„Myslím že ano. U toho obřadu vyvolených je jen

Samuel, Ruth a dívky, pokaždé čtyři. Ale viděl jsem

dozvuky toho obřadu.“

„Proboha.“

238

DeMarco řekl klidně. „Jen za to si zaslouží hořet v pekle.

Ale včera se stalo něco neobvyklého, alespoň

si to myslím. V

té skupin byla i Ruby.“

„Neřekl jste…“

DeMarco ji přerušil. „Nechtěl jsem vám říct nic, co by

povzbudilo vaše odhodlání vysvobodit ji co nejdřív. Neměl

jsem žádný důvod očekávat, že tento obřad bude jiný než ty

dva nebo tři, kterými už Ruby prošla.“

Tessa už zdaleka nebyla tak klidná. „Takže tentokrát bylo

něco jinak?“

„Dnes ráno jsem Ruby neviděl. Ani jednu z dívek, která

byla v její skupině.“

„A za normálních okolností byste je viděl?“

„Na společné snídani s modlitbou v jídelně

kostela.

Všichni se nezúčastní, ale většina ano. Byla tam Rubyina

matka, usmívala se. Ale Ruby ne. Ani Brooke. Zjistil jsem, že

ve skupině

byla nová dívka, Mara. Ale nikdo nevysvětlil,

proč

zřejmě

nahradila Brooke a co se stalo s Ruby.“

Tessa měla najednou hrozný pocit kolem žaludku. „Vy si

myslíte, že jim tentokrát ublížil?“

„Brooke je mrtvá,“ řekl prostě.

„Cože?“

„Poznal jsem to, jakmile jsem dnes Samuela uviděl, cítil

jsem to z něho, tu zvláštní energii. Zničil Brooke.“

Tessa tvrdě

polkla. „A Ruby?“

„Myslím, že ne. Pořád ještě

cítíte to spojení. Nebo snad

ne?“

Nemusela o tom přemýšlet. „Ano.“

„Tak je naživu. Ale nemám tušení, kde je.“

„Musím ji najít.“

„Já vím. Já vám nemůžu pomoct.“ DeMarco se podíval na

hodinky. „Máme asi půl hodiny. Kamery už začínají

vypadávat, to se stává vždycky, když se blíží bouře, takže

nefunguje poplašné zařízení.“

„Žádné vizuální sledování?“

239

„Dejte mi pět minut, jen co se dostanu do kontrolní

místnosti. Postarám se o to.“

„A co Ruth?“

„Měla moc práce. Nechtěl jsem ji vyrušovat. Buďte

opatrná, Tesso.“ DeMarco se otočil a vešel do kostela.

Tessa se podívala na houstnoucí mraky na obloze,

přerývaně

se nadechla chladného ranního vzduchu a strčila

ruce do kapes lehkého kabátu. Snažila se otevřít jen tolik, aby

získala cit pro místo, ale ne tak, aby byla zranitelná.

Okamžitě

zase pocítila mrazení na kůži.

Téměř

automaticky se stáhla, aby zpevnila svůj ochranný

štít. Aby se chránila.

Byla však odhodlaná sehrát dnes svou úlohu a také se

stále víc bála o Ruby. To ji donutilo překonat pud

sebezáchovy. Nebo to byla její tvrdohlavost? Nebyla si jistá.

Nechala dvířka své mysli trochu pootevřená a naslouchala

všemi smysly, které měla.

Tessa šla kolem kostela, vybrala si dlouhou cestu ke

svému autu, stále udržovala úzkou skulinku ve svém štítu a

pokoušela se přes ni sondovat.

„No tak, Ruby,“ šeptala. „Kde jsi? Předtím jsi na mne

dosáhla. Ozvi se teď…“

Kráčela pomalu a zkoumala tak opatrně, jak to jen šlo.

Viděla lidi v kostele i v těch malých úpravných domcích,

všichni si byli děsivě

podobní, což ji zarazilo už při první

návštěvě.

Všichni ti vymydlení a milí lidé…

Pomozte mi! Prosím, pomozte mi…

Ruby.

„Já si jen myslím, že jste se o tom měl zmínit, šéfe. To je

všechno,“ řekla Robin Keeverová poněkud upjatě.

Sawyer zavřel dvířka džípu, povzdechl si a podíval se na

ni. „Robin, už jsem ti vysvětlil, že jsem to nevěděl. Do

včerejška jsem nevěděl, že jsou tady federálové. Opravdu až

240

do včerejška. A řekl jsem ti o tom včera v noci, když jsem se

vrátil na stanici a ty ses tam ještě

poflakovala.“

„Byla jsem mimo,“ zamumlala.

„O to nejde. Řekl jsem ti o federálech tak brzy, jak to bylo

možné.“

Sklouzla pohledem na džíp, pořád ještě

byla rozladěná.

„No, já jen…“ začala.

Přerušil ji. „Tak chceš hrát dál nebo si sebereš svoje

kuličkya půjdeš domů?“

Zamrkala, v koutcích úst se jí objevil úsměv. „Myslíte

zúčastnit se té operace?“

„Jo.“ Než mohla nadšeně

přisvědčit, dodal přísně.

„Poslyš, nechceme nikoho v Areálu vyděsit. To znamená

ruku pryč

od pistole a chovat se nenápadně. A budeš dělat

přesně

to, co ti řeknu. Nic víc, nic míň. Rozumíš?“

„Ano, šéfe.“

„Federálové se jen chtějí klidně

rozhlédnout a nedělat

kolem toho žádný rozruch.“ Doufal, že je stejně

dobrý lhář

jako DeMarco. „Takže půjdou dovnitř

jako místní. Já pojedu

ve svém džípu, ty také ve svém. Až budeme předávat příkaz k

prohlídce, každý povezeme několik uniformovaných

strážníků.“ Podíval se na šedivou oblohu, ozvalo se vzdálené

zahřmění. „Sakra, počasí se začíná měnit dřív, než jsme

čekali.“

„Copak se ti federálové ve vodě

rozpustí?“

Vykulil na ni oči.

„Promiňte, šéfe. Je počasí tak důležité?“

„To by ses divila.“ Odmlčel se. „Opravdu. Robin, já

potřebuju, aby druhý vůz řídil známý policista, někdo, koho

Fisk, nebo kdokoli bude obsluhovat bránu, pozná. Ale

nesmíš se v žádném případě

plést do práce agentům,

rozumíš?“

„Jo, rozumím.“ Zamračila se. „Nejsem začátečnice,

neudělám žádnou pitomost.“

241

„Nebojím se, že bys udělala nějakou pitomost,“ řekl

trpělivě. „Bojím se, aby se ti nic nestalo. Takže se drž blízko

džípu, a kdyby se stalo něco… divného, tak padni na zem a

kryj si hlavu, dokud nebude po všem.“

„Až bude po čem? Šéfe, pokud nevěříte, že tam mají

ukryté zbraně…“

„Nemají.“

„Tak před čím se mám schovávat, když padnu na zem?“

Hlas měla už zase upjatý.

Sawyer nevěděl, jak ji má varovat, především proto, že

sám nevěděl, co lze čekat. K tomu se samozřejmě

nemohl

přiznat. „Prostě

se drž blízko džípu,“ opakoval. „Jedem.

Musíme vyzvednout naše dočasné strážníky.“

Když Tessa obešla kostel, byla přesvědčená, že ten slabý

šepot, který už dvakrát zaslechla, vychází odněkud zevnitř.

Během procházky nikoho nepotkala, což jí nepřipadalo nijak

divné, ale bála se vejít dovnitř.

Pomozte mi…

Ale ne zas tolik, aby tu prosbu ignorovala.

Doufala, že DeMarco spolu s Galenem udělali v

zabezpečovacím systému takový zmatek, že ji nikdo nemůže

pozorovat. Vyšla po schodech k otevřeným dveřím a

vstoupila do kostela.

Prošla vestibulem a opatrně

udělala pár kroků

do kostela.

Pokud mohla vidět, byl opuštěný. Pomalu kráčela centrální

lodí, rozhlížela se, snažila se pátrat svými smysly a současně

se chránit.

Cítila jakési, sondování. Něco, co si hledalo cestu

dovnitř. Ten pocit byl to nejstrašnější, co kdy cítila.

Byla si jistá, že je to Samuel. Určitě

je to on, protože ten

pátrající dotyk je studený, temný a bez života. Bezduchý.

Ale hladový.

242

Zhluboka se nadechla a na chvíli zavřela oči. Bojovala s

touhou zabouchnout ty dveře a schoulit se do klubíčka někde

hluboko ve své mysli, aby ji nikdy nenašel…

Reesi, přerušte teď

jeho meditaci.

Tessa téměř

poskočila, jak byl vnitřní hlas jasný a silný.

Ale nebyl to Rubyin hlas, patřil Bishopovi. Každopádně

faktický důkaz, že energetické pole tady v Areálu skutečně

ovlivňuje jejich schopnosti.

Současně

to otevíralo otázku, jak a do jaké míry je možné

je ovlivnit.

A jak budou schopni ty změny kontrolovat. Zdálo se, že

přinejmenším Bishop zvládl tu změnu dobře, ale pokud jde o

ostatní…

Tessa zůstala stát tam, ke byla, blízko oltáře, a chvíli

počkala, až zkoumavý dotyk na pokraji jejího vědomí zmizel.

No tak, Ruby, kde jsi, miláčku?

V odpovědi na svou otázku nezaslechla žádný vnitřní

hlas. Zamrazilo jí. Čekala příliš dlouho?

Hledej ji ve vodě, Tesso.

Znovu Bishop, připomněl jí instrukce, dané duchem.

Tessa si uvědomila, že se dívá na křtitelnici za

kazatelnou. Místnost měla okno z čirého skla, vedoucí do

kostela, takže shromáždění věřící mohli být svědkem křtu.

Ještě

předtím, než se dotkla skla, si uvědomila, že nádrž

by měla být prázdná, a přece byla plná. Bála se podívat

dovnitř

– nesmírně

se jí ulevilo, když zjistila, že je v ní jen

voda.

Avšak úlevu rychle vystřídala obava. Hledej ji ve vodě?

Když není tady, tak kde?

Tesso…

Slabé, ale blízko. Velmi, velmi blízko.

Tessa se chvíli upřeně

dívala na křtitelnici a pak začala

hledat nějaký vchod za ní.

Pospěš si, Tesso.

243

Tessa se neodvážila si to ani pomyslet, tak zašeptala:

„Spěchám.“

Ty to nechápeš. Nikdo z vás nechápe, čeho je schopen.

„Ruby…“

Pospěš si. Potřebujeme Codyho. Cody nám může pomoct.

Tessa neměla tušení, kdo je Cody, ale spěchala… a

konečně

našla dveře, které hledala.

„Je to zákonné povolení k prohlídce,“ oznámil Sawyer

Fiskovi u brány. „Soudce je podepsal včera večer, když jsme

bezpečně

prokázali, že tělo ženy nalezené v řece patří Sarah

Warrenové. Byla to jedna z vašich členek a naposled ji viděli

tady v Areálu.“

Fisk se lehce ušklíbl a vrátil dokument Sawyerovi. Řekl

jen: „Pan DeMarco na vás bude čekat na náměstí, náčelníku.“

Sawyer projel otevřenými vraty, díval se do zpětného

zrcátka, dokud džíp, řízený Robin, také nevjel dovnitř. Fisk

Galena nepoznal. Byli si téměř

jisti, že ho nepozná, ale jen

téměř. Ale ani teď

se Sawyerovi neulevilo. Poznamenal:

„Vrata se nezavírají. Doufám, že to znamená, že se

bezpečnostní systém zhroutil?“ a slyšel ve svém hlase napětí.

„Teď

už asi ano, jak znám Galena.“

„Já o tom moc nevím, ale neriskuje příliš?“

„Ano, riskuje,“ ozvala se Hollis ze svého místa na zadním

sedadle.

„Vy také,“ podotkl Bishop, sedící vedle ní.

„On nechce moje schopnosti,“ namítla.

„Ne. Vás chce jen zabít.“

„Tak tedy doufejme, že Quentin má pravdu a já mám ještě

pár životů.“

Sawyer tiše zamumlal: „Vy dva mi opravdu dodáváte

sebedůvěru.“

„Promiňte,“ omluvil se Bishop, ale nevypadalo to, že by

něčeho litoval.

244

„Nebojte se,“ chtěla ho uklidnit se Hollis, „náš provizorní

štít drží. Více méně.“

„To ‚méně‘mě

znervózňuje,“ řekl jí Sawyer.

„Doufám, že to časem trochu vylepšíme.“

„Toho času nám už moc nezbývá.“

„Pracujeme na tom, náčelníku. Je to pro nás poněkud

obtížné.“ V hlase měl podivné napětí. „Ještě

nikdy jsme

nebyli schopni stavět na schopnostech toho druhého a podílet

se o ně.“

„A to mi říkáte až teď?“

„Byla to příležitost, které jsme museli využít.“

„O kterou jsme se mohli podělit,“ vysvětlovala Hollis. „A

ono to funguje. Tedy zatím. Spojení je překvapivě

jasné, i já

to slyším. Slabě. Ale musím vám říct jednu věc, aura všech

začíná vypadat poněkud kovově. Je tu zatraceně

moc

energie.“

Sawyer zkontroloval hodiny na přístrojové desce. „A blíží

se jí ještě

víc,“ vzdychl. „Jen doufám, že se dostaneme na

náměstí dřív, než se Samuel rozhodne pronést jedno ze svých

venkovních kázání, až se přiblíží bouře. Nechci ho mít nikde

blízko toho takzvaného přírodního kostela, i kdyby nebylo té

Quentinovy vize.“

Podařilo se jim to, džípy dojely na náměstí právě

v

okamžiku, když Samuel vycházel z kostela s DeMarcem po

boku.

„Držte se zpátky,“ požádal Sawyer Bishopa rychle.

„Myslím, že nikdo z nás nechce vyzkoušet ten provizorní

ochranný štít dřív, než to bude absolutně

nutné.“

„Amen,“ řekla Hollis tiše.

Sawyer vystoupil z džípu a rychle šel vstříc Samuelovi a

DeMarcovi, znovu a znovu si připomínal, když se díval na

reverenda, že nesmí ani pomyslet na věci, které ten laskavě

vypadající muž udělal. Musí se držet plánu bez ohledu na to,

jak moc by chtěl vytáhnout pistoli a…

„Dobrý den, reverende Samueli a pane DeMarco.“

245

Samuel přívětivě

odpověděl. „Slyšel jsem, že máte

federální příkaz k prohlídce, náčelníku. Nemusím snad ani

říkat, že budeme plně

spolupracovat. Velice mě

zarmoutilo a

rozrušilo, když jsem slyšel o Saražině

smrti. Byla to

vynikající mladá žena.“

Sawyer se musel vzpamatovat, než dokázal odpovědět tak

klidně, jak potřeboval. „Oceňuji vaši spolupráci, reverende.“

Podal mu příkaz k prohlídce, na který se Samuel jen letmo

podíval a předal jej DeMarcovi.

Sawyer si všiml, že DeMarco má tvář

kamennější než

obvykle, ale jinak se usmíval stejně

lehce jako kdy jindy.

„Jen nám řekněte, co potřebujete,“ vyzval ho Samuel

klidně.

Sawyer se podíval přes rameno. Ulevilo se mu, když viděl

Robin u dveří džípu, jak jí přikázal. Vůz byl mezi ní a…

čímkoli, co by se mohlo stát u schodů

do kostela. Obličej

měla jako vždy nevyzpytatelný.

Quentin se nedbale opíral o dvířka, v uniformě

a

klobouku vypadal jako někdo jiný, na očích zrcadlové brýle

proti slunci, které měl Sawyer na svých policistech tak nerad.

Galen poodešel několik kroků

od džípu a líně

se rozhlížel.

Bishop stál zády ke skupině

u kostelních schodů. On a

Hollis neměli klobouk a brýle, ale byli v uniformách policie

města Grace. Nenuceně

si povídali, Hollis se natočila tak, aby

jí nikdo z kostelních schodů

nemohl vidět do obličeje.

Byla to velmi klidná scéna, přesně

jak zamýšleli. Několik

příslušníků

církve si všimlo, že se něco děje, a přišli se

podívat. Byli jen zvědaví a trochu ostražití, ale nevyvedlo je

to z míry.

Dobře. Dobře. Všechno vypadá přirozeně

a nenuceně.A

bezstarostně. Protože potřebují čas, aby všichni mohli

zaujmout svá místa. To je ta ošidná část. Načasování.

Téměř

připraveni.

Zaburácel hrom.

246

Zadržte. Tessin hlas, slabý, ale jasný. Potřebuju ještě

pár

minut.

Sawyer pocítil bodnutí chladného strachu.

„Chtěli bychom se trochu porozhlédnout,“ oznámil

reverendu Samuelovi a doufal, že to zní klidněji, než jak se

cítí. „Promluvit si s vašimi lidmi. Musíme zjistit, kdo Sarah

viděl jako poslední. Musíme zjistit, jestli někdo nemá

nějakou informaci, o které ani netuší, že je důležitá.“

Úmyslně

dodal. „Znáte tu rutinu. Už jsme to zažili dřív,

reverende.“

„Ujišťuji vás, náčelníku, že nemáme co skrývat.“ Samuel

zvedl oči k obloze a klidně

dodal: „Ale myslím si, že bychom

v tom rozhovoru mohli pokračovat uvnitř.“

Buď

byl tak dokonalý lhář, nebo necítil, že mu hrozí

nebezpečí. To znamenalo, že DeMarcovo tlumicí pole, a

možná i Sawyerovo, mělo očekávaný účinek. Sawyerův

pocit triumfu přerušil zvuk dalšího auta přijíždějícího po

štěrkové příjezdové cestě. Rychle se otočil a spatřil, jak vedle

policejních džípů

zastavuje černý sedan.

Proboha, teď

ne. Kdo to sakra…

Řidič,kříženec příslušníka námořní pěchoty a boxera

těžké váhy, sklouzl ze sedadla a s kamennou tváří otevřel

zadní dvířka.

Vystoupil senátor Abe LeMott.

247

Kapitola devatenáct

D

D

o prdele. To docela určitě

není součást plánu.

Sawyer se nikdy se senátorem nesetkal, ale okamžitě

ho poznal. LeMottův obličej byl minulé léto na stránkách

všech novin. Jeho obličej a obličej jeho ženy, dokud

nespáchala sebevraždu krátce po brutální vraždě

jejich dcery

Annie.

Vraždu vyšetřovala operační skupina vedená Bishopem.

Byla to jen jedna z mnoha vražd, které se toho horkého léta v

Bostonu staly. Vrah unikl z města, ale neunikl soustředěnému

úsilí Bishopa, agentů

Jednotky pro zvláštní zločiny a Haven.

Všechno se do sdělovacích prostředků

nedostalo, ale

zpráva o dopadení brutálního sériového vraha ano. Byla

spousta důkazů, že on je opravdu ten bostonský sériový vrah.

Některé pronikly do médií. Málokdo pochyboval o vrahově

vině.

Tak co tu zrovna teď

dělá senátor Abe LeMott?

Než se ho na to Sawyer mohl zeptat, vyjel neomaleně

Galen: „LeMotte, tady nemáte co dělat.“

Senátor se na něho podíval s mírnou zvědavostí, pohlédl

na mlčícího Bishopa a nakonec obrátil pohled na Samuela.

„Chtěl jsem se s vámi setkat,“ oznámil. Hlas měl

současně

chladný a zdvořilý. „Chtěl jsem se vám podívat do

očí. Než budete zničen, chtěl jsem vidět,cojeto za člověka,

který dokáže tak snadno zabíjet.“

248

Samuel se usmál. „Nevím, o čem to mluvíte, senátore.

Jsem člověk boží.“

„Jste zrůda. Jste horší než ten netvor, kterého jste držel na

vodítku, když pro vás zabíjel. Boží člověk?“ LeMott se

nadechl a opovržlivě

vydechl. „Bůh by vás nechtěl, Samueli.

Nechce vás ani peklo.“

„Senátore, máte moje nejhlubší sympatie. Ztráta dcery a

ženy musela být nesnesitelná.“

LeMottovi ztvrdl obličej.

Proboha. On něco provede. Sawyer nevěděl co, ale

každopádně

se obával, že jeho pečlivě

připravený plán bude

rozmetán a půjde do háje.

„Samueli, já nevěřím, že v tom, co vydáváte za svou duši,

by byl sebemenší kousek dobra. Nevěřím, že vůbec nějakou

duši máte. Víc bych se zdráhal zbavit vzteklého psa jeho

utrpení, než zbavit svět vás.“

„Senátore.“ Samuel se usmál ještě

víc a zavrtěl hlavou.

„Opravdu jste si myslel, že to bude tak snadné?“

Zvedl ruku rychlým, nacvičeným pohybem.

Řidič, který stál bez hnutí a tiše vedle LeMotta, se s

nečekanou prudkostí zvedl do vzduchu, jako kdyby měl

kolem těla uvázán neviditelný provaz. Doslova odletěl

několik metrů

dozadu a narazil do zaparkovaného auta s

takovou prudkostí, že se kapota vozu téměř

rozpadla na dvě

poloviny. Řidič

na chvíli ztuhl a pak se zhroutil. Z ruky mu

vypadl revolver.

Pod pomačkanou kapotou stékala krev do čistého štěrku.

„Trest boží pro hříšné,“ zamumlal Samuel.

Ze všech lidí na náměstí vypadal LeMott nejméně

překvapeně. Senátor otočil hlavu, podíval se na mrtvého

muže, pak se jeho pohled vrátil k Samuelovu obličeji.

„Ani hnout!“

Sawyer skoro vyletělzkůže. Pochopil, že udělal strašnou

chybu, když vzal Robin na tuto akci.

„Robin,“ vykřikl. „Nedělej…“

249

Neodletěla nazad jako řidič. Ale její zbraň

zarachotila na

kapotě

džípu, ona přidušeně

vykřikla a padla na zem.

Než se k ní dostal, byla už mrtvá. Tvář

měla zkroucenou

agónií, doširoka otevřené oči bílé.

Postavil se, otupěle si uvědomoval ten obraz kolem sebe.

Tak rychle. Všechno se to stalo tak zatraceně

rychle.

Sawyere. Ještě

to neskončilo. Bude zabíjet dál, pokud ho

teď

nezastavíme. Tady.

„Chudinka,“ zalitoval Samuel. Hlas měl klidný a

příjemný jako vždycky. „Ta malá chudinka. Rád bych věděl,

co udělala, že si zasloužila boží hněv. Můžete mi to říct,

náčelníku?“

Oči mu začínaly žhnout.

„Ne.“ Sawyer udělal krok směrem ke kostelu. Pak další.

Zarachotil hrom, teď

hlasitěji. Bouřka se přiblížila. Upřeně

se

podíval na Samuela. „To vám nemůžu říct. Byla to dobrá

policistka. A byl to dobrý člověk.“ Přiškrcený tón jeho hlasu

nebyl právě

profesionální, ale na tom mu houby záleželo.

„Taková hanba. Máte moje sympatie.“

Sawyer se podíval na LeMotta a v tom okamžiku

porozuměl jeho chladnému vzteku. Senátor stál nepohnutě,

obličej měl bezvýrazný.

Znovu zarachotil hrom, zvedl se chladný vítr. Mezi

těžkými temnými mraky zapraskal blesk.

Už je skoro čas, Sawyere. Už jsme skoro připraveni.

Samuel naklonil hlavu na stranu, do jeho vlídných rysů

se

vkradla ostražitost. „Někdo mluví,“ poznamenal tiše.

Nebyl ten správný čas na to, aby si Samuel uvědomil, co

se děje. Sawyer to věděl, věděl, že ještě

nejsou připraveni,

věděl, že Tessa ještě

není připravená.

Jejich plán byl v troskách, dokázal myslet jen na to, že by

vytáhl pistoli a…

Sawyer začal cítit v těle mravenčení, od temene hlavy po

krk, pak se to rozšířilo na páteř. Ke svému zděšení si

250

uvědomil, že se nemůže hýbat. Bylo to, jako kdyby jeho tělo

už neposlouchalo příkazy mozku.

„Myslím, že ne, Sawyere.“ Samuel se na něho usmíval,

trochu posmutněle. „Opravdu jsem doufal, že poznáte, kdo

jsou vaši přátelé, až přijde čas. Řekl jsem vám to, vzpomínáte

si? Je mi líto, že jste si vybral jinak, opravdu líto.“

Pomalu zvedal ruku. Sawyer se na něho díval a chladně

si

uvědomoval, že zemře. Mravenčení přestalo, nahradilo je

pomalé svírání, které vysílalo ohnivou bolest do všech

nervových zakončení.

„Nedělej to,“ ozval se ženský hlas.

Samuel se zarazil, na obličeji se mu nejdřív objevila

pobavená lhostejnost. Pak ale otočil hlavu a spatřil Hollis.

„Opravdu bys to neměldělat,“ řekla.

Sawyer si uvědomil, že už zase může dýchat a že se bolest

zmenšila, i když nezmizela úplně. Samuelova pozornost se

přesunula na ženu, která udělala několik kroků

od džípu a

otočila se tváříkněmu.

Samuelova ruka se začala otáčet směrem k ní, v jeho

žhnoucích očích se něco zamihotalo.

„Otevřela jsem dveře,“ pronesla Hollis.

Samuel ztuhl, v očích mu pořád poblikávalo.

To není součást plánu, tohle není součást plánu… Sawyer

si uvědomil, že může otočit hlavu natolik, aby viděl Hollis.

Udivilo ho, že kolem ní vidí podivné záření.

Její aura. Nějak zařídila, aby ji bylo vidět.

„Dveře,“ pokračovala směrem k Samuelovi. Měla

odhodlaný výraz, očipřivřené. „Dveře mezi naším světem, a

tím příštím.“

Zahřmělo a tmavou oblohou prolétl blesk.

„Hollis,“ vydechl Galen, „buď

opatrná.“

Ani na okamžik nespustila oči ze Samuela. „Jsem ve

vchodu,“ řekla. „Zadržuji je. Zadržuji tu jedinou věc, o které

zatraceně

dobře víš, že ti na onom světě

nebude odmítnuta.

Trest.“

251

Samuel si ji chvíli prohlížel, výraz měl nejdřív ostražitý,

pak sebejistý. „Nevěřím vám,“ namítl a pohnul rukou.

Hollis sebou trhla, jako kdyby dostala mocný úder, a její

aura se začala měnit z kovové modři na tmavší modř,

protkanou rudými nitkami. Z nosu jí tekl slabý pramínek

krve. „Pustím je,“ varovala ho. Ta slova skoro vykašlala, bylo

zřejmé, že má bolesti.

„Ne.“ Samuel zavrtěl hlavou. „Neuděláte to.“

Jeho ruka se zvedla a sevřela se v pěst.

Neodletěla vzad jako řidič, ale opět sebou trhla. Její aura

zmizela s hlasitým praskotem. Hollis padla zády na zem.

Zůstala nepohnutě

ležet.

Proboha… to se nemělo stát…

„Někdo mluví,“ opakoval Samuel a odvrátil pozornost od

padlého média, jako by byl odehnal obtížný hmyz. „Bishope,

to jste vy? Konečně

jsem vás k sobě

přilákal?“

Bishop se k němu otočil s pochmurným úsměvem –a na

jeho nebezpečném obličeji to nebyl příjemný výraz. „Myslel

jsem, že je načase, abychom se konečně

setkali. Minule jsme

byli tak blízko, ale vy jste nepočkal na velké finále.“

Pohni se.

Sawyer si náhle uvědomil, že se může hýbat, že může

udělat krok zpátky. V tom okamžiku si nebyl jistý, jestli ho

Samuel propustil nebo jestli ho uvolnilo něco silnějšího, ale v

každém případě

se mohl pohnout stranou a udělat oběma

soupeřům místo.

Udělal jedinou věc, kterou teď

mohl udělat pro Robin, pro

Hollis, pro všechny, které Samuel zavraždil. Zaměřil svůj

zuřivý vztek na tu část jejich plánu, která ještě

zbývala,

soustředil veškerou energii, kterou dokázal shromáždit, na to,

aby zabránil Samuelovi v posilování jeho energie.

Bylo to, jako kdyby se pokoušel zachytit blesk do

krabičky od sirek.

Oblohou projel opravdový blesk, těžký vzduch se naplnil

elektrickou energií.

252

„Musel jsem být někde jinde,“ řekl Samuel Bishopovi.

„Věděl jsem, že to pochopíte.“

„Pochopil jsem, že se nám podařilo vás zranit. Dani se to

podařilo.“

„To ano. Ale Dani tu není.“

Bishop se znovu zasmál. „Chyba. Je tady.“

Samuelův úsměv poprvé znejistěl. Roztěkal se očima

kolem dokola, pátral v obličejích desítek lidí, kteří se

shromáždili na náměstí. Ve zmatených, zvědavých obličejích,

na nichž bylo zvláštní jen to, že se jich brutální vraždy,

spáchané před jejich očima, zřejmě

vůbec nedotkly.

Byly to známé obličeje. Samuel je dobře znal.

„Lžete, Bishope. Ale mně

je to úplně

jedno.“ Prudce

zvedl ruku a Bishop se odpoutal od země

a narazil na džíp

neuvěřitelnou silou, takže se roztříštilo sklo a kov se zbortil.

Zůstal tam viset, vůz byl téměř

obtočen kolem jeho těla, jako

kdyby v plné rychlosti narazil do pevného předmětu.

Přesně

tak, jako se stalo řidiči.

Po chvíli Bishopovo tělo zvláčnělo a na štěrk se rozkapala

krev.

„Jsem skoro zklamán,“ vzdychl Samuel. „Čekal jsem

větší boj.“

„Tak ho tedy dostanete,“ ozvala se Tessa.

Samuel rychle otočil hlavu a zamračil se, když zjistil, že

stojí jen kousek napravo od něho. Před ní stála Ruby a tiskla

se k ní.

Opět zvedl ruku, ale tentokrát z Tessy a Ruby vyrazil

doslova vodopád jisker, zbytek odražené energie.

„Zkuste to znovu,“ vyzvala ho.

Udělal to, zamračil se ještě

víc, obličej se mu zkroutil

námahou. Tentokrát zvedl ruku přímo vzhůru –a udeřil do

něj blesk.

Stal se živým svodem. Praskající blesk se objevil jako

kopí na jeho zvednuté ruce a vystřelil z druhé ruky, natažené

směrem k Tesse a Ruby. Trvalo to sotva pár sekund.

253

Síla na ně

zaměřená se kupodivu znovu odrazila, jiskry a

paprsky energie sršely na všechny strany.

„Je obdivuhodné, co se dá skrývat, zvlášť

v místě

jako

toto,“ poznamenala Tessa. Na obličeji ani v hlase se jí

neobjevilo žádné napětí. „Jako například Ruby pod

křtitelnicí. Nechal jste ji tam, aby pomalu zemřela mezi

vašimi ostatními trofejemi. Myslím, že sériový vrah je

nakonec… jen sériový vrah. Přes všechny ty řeči o božím díle

nejste nakonec nic víc než obyčejný řezník.“

Vydal tak primitivní zvuk, že mohl pocházet jen od

zvířete, a oběma rukama na ně

vyslal doběla rozžhavený

proud čisté energie.

Tentokrát se odrazil, vrátil se ke svému zdroji a uhodil

jím o kamenný sloup na úpatí schodiště. Samuel tam visel,

těžce funěl, obličej měl bledý, zuřivé očipřivřené.

„Je obdivuhodné, co dokážete skrývat,“ opakovala Tessa.

Prudce otočil hlavu, protože její hlas tentokrát přicházel z

levé strany. Zase tam stála s Ruby. A s tmavým chlapcem se

slavnostně

zářícíma očima. S Codym.

„Jen kdybyste věděl jak,“ řekla Ruby vážně. „My víme

jak, Tessa a já. A Cody ví, jak nám má pomoct. Cody má

spoustu síly, ale schovával ji před vámi. Až doteď.“

Samuel, poprvé opravdu bezradný a otřesený, se opět

podíval napravo. Kde předtím byla Tessa a Ruby, stála teď

Dani Justiceová.

„Pamatuješ se na mne?“ ohlásila se. „Vzal jsi mi někoho,

koho jsem měla moc ráda. Z toho nevyklouzneš. Neschováš

se tady a nebudeš získávat stále větší sílu vysáváním lidí.

Zabíjením lidí. Nestaneš se Bohem. Dnes ne.“

Ruce měla podle boků, pomalu je zdvihala, zdálo se, že

stojí v bublině

pohybující se jiskřivé energie. Své energie a

energie Sawyera, DeMarca, Tessy, Ruby i Codyho. A další

energie.

Spousty další energie.

254

Oblohou nad ní projel blesk. Udeřil do její energetické

aury a zesílil ji v divokém výbuchu čiré, syrové energie.

„Dnes ne,“ opakovala a natáhla ruce vpřed.

Ten zvuk připomněl výbuch. Byl to výbuch. Z Dani

vytryskla vlna žhnoucí energie a udeřila Samuela stejným

druhem síly, jakou použil proti Bishopovi, jenže desetkrát

silnější.

Kamenný sloup se rozpadl na střepy a prach a on ležel

mezi sutinami. Nebyl mrtvý, ale obličej měl zkřivený agónií,

z nosu a úst mu kapala krev. Když se pokusil zvednout ruce k

dalšímu útoku, bylo jasné, že už mu nic nezbylo. Ani

jiskřička.

Ruce se mu třásly, pak mu padly na zem.

„Otče!“ Bambi vyklopýtala z malé skupiny členů

církve,

stojících poblíž schodů, poklekla mezi rozbité zbytky

kamenného sloupu a vzala jeho hlavu do dlaní. „Otče…“

DeMarco se podíval dolů

na Samuela a řekl klidně: „Teď

ho dokážu přečíst. Nebude už žádný útok. Alespoň

ne dnes.

Možná už nikdy.“ Podíval se na Dani. „Pěkný úder.“

„Děkuju.“ Byla poněkud ochablá a bledá, ale jinak v

pořádku. „Nějakou dobu jsem si to střádala. A měla jsem

vydatnou pomoc.“

Z jiné malé skupinky lidí se oddělil vysoký štíhlý muž a

vzal ji do náruče. „Proboha, už mi to nedělej,“ zašeptal Marc

Purcell.

„Byl jsi v tom se mnou. Vybral sis. Tak mi nedávej vinu

za následky.“

„No dobře.“ Políbil ji.

I když se všichni tři, Tessa, Ruby i ten malý chlapec na

Sawyera usmívali, ujistil se, že jsou v pořádku, než se obrátil

ke zničenému džípu.

„Bishope…“

K jeho překvapení spěchal nezraněný Bishop k

zohýbanému autu, které pořád ještě

drželo ve svém

smrtelném sevření muže.

255

„Galene, jsi v pořádku?“ zeptal se člena svého týmu.

„Samozřejmě

nejsem v pořádku. Nevím, proč

si všichni

myslíte, že tenhle umírací trik je bezbolestný. To, že se umím

uzdravit, neznamená, že je to procházka růžovým sadem.

Sakra, sežeňte někdo sochor nebo něco a dostaňte mě

odtud.“

„Je neuvěřitelné, co člověk dokáže skrývat,“ žasla Tessa.

„Co může změnit. Když ví jak.“

Sawyer rozhořčeně

vyhrkl: „Ale proč

jste to skrývala

přede mnou?“

„Ze stejného důvodu… skrývali to přede mnou. Já

vysílám… a Samuel vás četl. Někdo z nás by ten plán byl

prozradil.“ Ozval se slabý hlas a všichni sebou trhli. Bishop

byl u Hollis jako první.

„Hej, šéfe,“ zašeptala. Ležela bez pohnutí tam, kde padla.

Ale očiměla otevřené –a měly normální modrou barvu, i

když o něco tmavší než obvykle.

„Proboha, Hollis,“ hlesl Bishop.

„Další… nová hračka… pro mne.“ Zamrkala a zavřela

oči. „Promiňte… mám teď

nějakou práci…“

Sawyer se zmohl jen na nejjednodušší dotaz: „Co se to

děje?“

Bishop, klečící vedle členky svého týmu, mu to vysvětlil:

„Některá média jsou léčitelé.“ V jeho hlase byla slyšet zřejmá

úleva. „Ta energie to zřejmě

probudila i v Hollis.“

„Ještě

že tak,“ zamumlala.

„Bude v pořádku?“ zeptal se Sawyer.

„Myslím že ano.“ Bishop jí na chvíli položil ruku na

rameno a pak vstal. Nechal Quentina, aby pracoval na

vyprošťování Galena z chladného sevření džípu, a obrátil se k

LeMottovi.

„Senátore, dnes zemřeli dva lidé. Ani jeden z nich zemřít

nemusel. Co jste si sakra myslel, že děláte?“

„Je mi jich líto,“ řekl LeMott pevně. „Zvlášť

policistky

Keeverové. Víte, měla jen předávat informace.“

256

Sawyer udělal krok vpřed a vztekem viděl rudě.

„Informace? Vy jste platil Robin, aby pro vás špehovala?“

„Snila o tom, že opustí tohle malé město.“ LeMott pokrčil

rameny. „Sny stojí peníze. Přesvědčil jsem ji, že je to její

šance jak vám pomoct, náčelníku. Odstranit Samuela jednou

provždy. Tak mi včera v noci zavolala. Řekla mi, co se dnes

stane.“

„Vy parchante,“ zavrčel Sawyer.

„Lituji, Sawyere,“ ozval se Bishop. „Všichni jsme si byli

jisti, že má někoho ve vašem oddělení. Jen jsme nevěděli,

kdo to je.“

Sawyer otočil hlavu a podíval se mrtvou Robin. Pak

ucítil, že mu do dlaně

vklouzla ruka. „Je mi to líto,“ řekla tiše

Tessa a druhou rukou stále ještě

držela Ruby kolem ramen.

„Věděli jsme, že půjde po Bishopovi a po mně, jakmile

mě

uvidí s Ruby, ale nemysleli jsme si, že bude považovat za

hrozbu ještě

někoho jiného. Proto jsme ji nechránili. Je mi to

opravdu moc líto.“

„Jo. Mně

taky.“ Stiskl jí pevně

prsty. „Říkala jste něco o

trofejích.“

„Měl je schované pod tou křtitelnicí. Tam, kde ukryl

Ruby.“

„Strašné věci,“ řekla vážně

ta malá dívka s nepřirozeně

starýma očima. „Kadeře vlasů, kusy oblečení a tak.“

„DNA,“ přikývl Bishop. „S tím ho můžeme usvědčit.“

Senátor LeMott se hlasitě

zasmál. „Chcete ho zavřít do

vězení? Nechat ho žít?“

„Taková je spravedlnost,“ pokrčil rameny Bishop.

„Chtěl jste ho zničit.“

„Ano,“ připustil Bishop. „To jsem chtěl. A pokud bychom

ho tím, že jsme zničili jeho schopnosti, zabili, ani bych

nemrkl. Ale takhle je to správné. Jeho schopnosti jsou pryč

a

on bude žít zbytek života v kleci. To je pro něho dost dobré.“

257

„Ale pro mne ne.“ LeMott otočil hlavu a podíval se na

polámané zbytky muže, který se jmenoval Adam Deacon

Samuel, a pronesl jediné slovo: „Zmije.“

Bambi, která pořád ještě

držela Samuelovu hlavu, sáhla

pod dlouhou sukni a vytáhla lesklý nůž. Bez váhání jej

vrazila Samuelovi do hrudi až po střenku.

Upřeně

se mu dívala do nesmírně

překvapených očí. Ty

její byly jako led. „Pozdravuj ode mne Lucifera. A řekni mu,

že kurva nikdy nezapomene, jak to předstírat. To bys teď

už

mělvědět, co, Sammy?“

Samuel zemřel, aniž by vydal jediný zvuk. Život mu vzala

žena velmi podobná té, která mu ho dala.

Bambi se odtáhla od mrtvého. Nechala ho ležet uprostřed

suti, vstala a klidně

Sawyerovi řekla: „Víte, byla to

sebeobrana. Každá porota mi uvěří.“

„O to se postarám,“ slíbil LeMott. Podíval se na Bishopa.

„Obával jsem se, že nakonec nebudete tak nelítostný, jak se o

vás říká. Tak jsem mělněco v záloze.“

258

Doslov

T

T

essa opatrně

zavřela dveře Sawyerovy kancelářea

připojila se k ostatním v konferenční místnosti policejní

stanice. „Ruby spí. Je vyčerpaná.“

Hollis poposedla na židli a podívala se na hodiny vysoko

na stěně. „Bože, je teprve něco po páté. Ten dnešní den trvá

celou věčnost.“ Byla bledá a zřejmě

ještě

měla bolesti, ale

nacházela se na dobré cestě

k dokonalému vyléčení z ran,

který jí zasadil Samuel.

„Kladem je,“ podotkl Quentin, „žes z toho vyšla s novou

schopností. Díkybohu. Upřímně

–věděla jsi o tom, když ses

rozhodla postavit se Samuelovi?“

„Přála bych si, abych mohla říct, že ano. Bylo by mi to

ušetřilo mnoho strachu. Ale když jsem padla na zem, myslela

jsem, že je konec. Vůbec jsem netušila, co dělám, dokud jsem

neucítila, že se kosti spojují.“ Zmlkla a zamračila se. „Musím

vám říct, že je to příšerný pocit.“

„Možná příšerný. Ale pro naši práci velmi užitečný.“ Teď

byla řada na Quentinovi, aby se zamračil. „Možná to

vysvětluje všechny ty tvoje zkušenosti s blízkostí smrti.“

„Je to možné,“ připustil Bishop. „Média-léčitelé mívají

neuvěřitelně

silnou vůli přežít.“

„Myslím, že to byla média, která způsobila, že se jazýček

vah převážil na naši stranu,“ ozval se Quentin. „Otřáslo to

259

Samuelem natolik, že Tessa a Dani měly dost času, aby

zaujaly svá místa. Dobrá práce,“ dodal směrem k Hollis.

Ušklíbla se. „No, ale on poznal, že blufuju.“

„Ty jsi blufovala?“

Zasmála se. „Musela jsem. Buď

všechny ty energie

tentokrát nezesilovaly moje schopnosti, nebo se duchové

rozhodli, že se to toho nebudou míchat. Ať

jsem se snažila

sebevíc, nemohla jsem otevřít dveře.“

„Zatraceně,“ vydechl Quentin. „Hollis, poděkuj vesmíru

za ty nové schopnosti a za vůli přežít.“

„Jo. Už jsem to udělala.“

Tessa nevěřícně

zavrtěla hlavou, pak se podívala na

Sawyera. „Když už mluvíme o vůli přežít, co bude s Ruby?“

„Nevím. Její matka a mnozí další vypadají jako strnulí.

Obávám se, že Samuel bude mít nakonec stejně

živých obětí

jako mrtvých.“

„Bailey udělá všechno, co bude v jejích silách,“ slíbil

Bishop. „Mezi členy Jednotky pro zvláštní zločiny jsou mimo

jiné i psychologové a poradci. A máme v týmu i další lidi,

kteří mohou pomoct.“

„Opravdu mohou?“ zeptala se Tessa.

„Někteří ano. Abych byl upřímný, nevím nakolik. Samuel

byl… velmi ničivá síla.“

„Zničí i Bambi?“

Na to odpověděl Sawyer a trochu se přitom ušklíbl:

„Pokud jí senátor LeMott opatří toho nejlepšího obhájce,

pochybuju, že stráví jediný den ve vězení. Sakra, nechtěl

bych ji zavřít tady do svého vězení. I když jsem viděl na

vlastní oči, jak ho zabila, bránil bych ji před soudem.“

„Myslím, že bychom to udělali všichni,“ ujistil ho Bishop.

„Dokonce i Reese.“

„Jak dlouho zůstane v Areálu?“ zajímala se Hollis.

„Zřejmě

ne moc dlouho, jestli ho dobře znám. Postará se,

aby to tu někdo vedl, pokud kongregace bude chtít

pokračovat. On a Galen zajistí všechny důkazy, které objevila

260

Tessa. Nepotřebujeme je sice pro obžalobu, ale pro obhajobu

Bambi. A snad nám pomohou vyřešit některé otevřené

otázky.“

„Víte,“ vložil se do diskuse Galen, „pořád ještě

máme pár

nevysvětlených otázek.“ Uvědomil si, že se na něj všichni

upřeně

dívají. „Možná víc než obvykle. Třeba kdo byla

Andrea, náš duch, který řekl Hollis, kde máme hledat Ruby?“

„Proč

byl Samuel posedlý myšlenkou kupovat prakticky

bezcenné pozemky?“ přidala se Hollis. „A měl skutečně

v

úmyslu zničit svět?“

„Jak Bambi dokázala před Samuelem skrývat své

skutečné úmysly? Nevypadala jako senzibil, zdálo se, že její

mysl je jako otevřená kniha,“ upozornila Tessa.

Na to měl Bishop odpověď. „Ironií je, že to bylo právě

proto, že nebyla senzibilní. Senátor LeMott to sice nikdy

nepřipustí, ale nechal ji zhypnotizovat a vložil do její mysli

hluboké posthypnotické sugesce. Slovo ‚zmije‘, které použil,

aktivovalo příkaz k zabití. Až do toho okamžiku ani Bambi

nevěděla, co udělá. A protože si to neuvědomovala, Samuel

to nemohl přečíst.“

„Myslel jsem si, že člověk nemůže být zhypnotizován,

aby proti své vůli udělal něco tak drastického jako zabít,“

zapochyboval Quentin.

„Podle veškerého výzkumu to opravdu nejde,“ pokrčil

rameny Bishop. „Ale LeMott si našel někoho, kdo byl

ochoten za odměnu zabíjet.“

„Můžu se taky na něco zeptat?“ ozval se Sawyer.

„Protože mám spoustu otázek. Počínaje tím, proč

se moji

policisté chovají, jako kdyby se konečně

probudili, a konče

významem medailonu, který podle DeMarca měla u sebe

Sarah, když ji zabili.“

„Můžu odpovědět jen na otázky týkající se Haven,“ řekla

Tessa. „A pravděpodobně

ne na všechny. Ale medailon je

něco, co u sebe všichni nosíme, když pracujeme na nějakém

úkolu.“

261

„To je začátek,“ povzdechl si náčelník.

Bishop pomalu řekl: „Já bych opravdu rád věděl, kdo řekl

řediteli, že Galen byl zastřelen?“

Quentin náhle zvážněl. „Tu noc tam byli jen tři svědci.

Oba víme, že to nebyl Reese.“

Bishop přikývl. „Zůstávají tedy dva členové církve, kteří

byli s ním, Carl Fisk a Brian Seymour.“

„To je legrační,“ zamyslel se Quentin. „Briana Seymoura

nikdo neviděl od jeho poslední směny v kontrolní místnosti,

což bylo včera večer.“

„Takže… on pracoval pro ředitele?“ podivil se Sawyer

nahlas. „Nebo pro někoho jiného, kdo chtěl být informován o

Jednotce? Kolik nepřátel přesně

máte, Bishope?“

„Nejméně

o jednoho víc, než potřebuju. A toho jednoho

budu muset najít.“

262