Kay Hooper

Nell

Prolog

Květen… před dvanácti lety

Nevěděla, který z pocitů

je horší, hnusu, nebo hrůzy. Ten první jí svíral hrdlo, ten druhý vyplýval z ochromující, do morku kosti pronikavé bolesti.

Tolik krve…

Jak může v lidském těle obíhat tolik krve?

Sklopila zrak na dřevěnou podlahu. Temně rudá stružka se

plazila blíž a blíž k špičkám jejích elegantních lodiček po stářím zhrbolatělých prknech. Zhrbolatělých právě natolik, aby stružka

netekla přímo, ale se klikatila. Ona jí jenom náhodou stála v cestě.

Myšlenky jedna za druhou jí letěly hlavou.

A strach vítězil nad soudností a zdravým rozumem. Ta krev jí připomínala tmavě

rudý výhružný prst, jenž se k ní přikrádal, hledal ji. Beze spěchu, avšak s hrůznou jistotou. Aby se jí dotkl, poznačil ji… Natrvalo.

To jsem udělala já. Já jsem to udělala… ozvěnou jí znělo v hlavě, zatímco jako uhranutá zírala na podlahu. Ochromená sledovala postup stružky jejím směrem, jako kdyby se nemohla dočkat, kdy konečně

dorazí. Na nic jiného nebyla v stavu myslet.

Až v poslední chvíli tomu krvavému prstu uhnula a rychle se rozhlédla místností.

Jednoznačně

se tam odehrálo strašné krvavé drama. Starý nábytek s ošoupaným čalouněním byl pokácený, závěsy zmuchlané, staré noviny a časopisy rozházené, cáry koberce visely z pohovky i převráceného stolu. Jak krev pozvolna zasychala, vytvářela tmavé děsivé skvrny. Na stěně, kde visíval telefon, než ho někdo utrhl a odhodil na zem ke krbu, křičel zřetelný otisk dlaně.

I vyrudlé závěsy předního okna poznamenala krev. Garnýž visící jedním koncem k zemi svědčila o marném zápase o život.

Nikdo tomu nešťastnému stvoření nepomohl, nemělo žádnou možnost úniku.

Umírání bylo dlouhé, jak se dalo soudit z četných, většinou však nehlubokých bodných ran, bolestivých, ne však smrtelných.

Původně

bílá noční košile byla celá zakrvavená, na některých

-4

místech, kde krev ještě

nezaschla, rudější. Nůž vedený nepříčetnou rukou nadělal z košile cáry. Zběsilost. Nepříčetná zběsilost.

Vtom zaslechla tlumené zachroptění. Hrůzou, že onen zvuk vydala mrtvola, jí po těle naskočila husí kůže. A pak si uvědomila, že zvuk vydala ona sama, jí se vydralo z hrudi zachroptění. To její podvědomí vyjádřilo zděšení, když slov nebyla schopná.

Je to moje vina. Moje vina. To jsem já udělala, nepřestávalo jí dunět v uších, zatímco její duše kvílela jako raněné zvíře, svíjející se v ukrutných bolestech.

Jak přesouvala zrak z místa na místo a snažila se nebrat na vědomí krev a známky nepříčetné nenávisti, zachytila jakýsi třpyt.

Zaostřila zrak. Stříbrný řetízek s medailonkem ve tvaru srdíčka ležel kousek od nehybného těla, sotva pár centimetrů od zakrvavených

prstů.

Notnou chvíli trvalo, než se jí rozbřesklo, čí ten stříbrný řetízek je.

Stříbrný řetízek s medailonkem ve tvaru srdíčka.

„Ne!“ vydralo se z ní chraplavě.

Znovu vrhla zděšený pohled na zem a viděla, že výhružný krvavý prst se plíží klikatě

opět k ní. Než stačila uhnout, dotkl se špičky jejích světlých lodiček. Krev se do nich hladově začala vpíjet

v rychle se zvětšující skvrnu.

Moje vina. Moje vina. To já…

Zoufale zavzlykala, třesoucíma se rukama si zakryla obličej, neschopná už hledět na tu hrůzu. Napjatěčekala, kdy už tu bestii pocítí na vlastní kůži… kdy ji lačně pohltí.

Čekala na odporný vlhký pocit, ale nepřicházel. Halilo ji roucho ticha, hustého a záhadně

tíživého, jako když zemi přikryje těžká peřina mokrého sněhu. Uvědomila si. že napjatě poslouchá a čeká…

čeká…

To napětí bylo ještě

horší než scéna, kterou měla před očima. Ve své obrazotvornosti viděla víc než pouhou blížící se stružku krve.

Viděla zakrvavenou vrahovu ruku, i krví postříkaný obličej, oči, v nichž se zračí výčitky…

-5

Zalapala po dechu. Strhla si ruce z obličeje. Žádné tělo neviděla.

Žádnou krev. Bylo zde vzorně

uklizeno.

Rozhlížela se kolem dokola. Pokoj vypadal jako vždycky: skromně

zařízený, trochu ošumělý. Květinový vzor na pohovce a okenních závěsech účinkem slunce dávno vybledl, starý koberec nevalně

zakrýval škvíry staré dřevěné podlahy.

Podívala se na špičky svých lodiček. Nebyla na nich ani stopa krve, dokonce nebyly špetku umazané, tak si dala záležet, aby tento večer vypadala co nejlépe. Chtěla být dokonalá.

Pomalu vycouvala z místnosti. Ještě naposled se zahleděla na

úplné obyčejný pokoj, než konečně chvějící se rukou zavřela za

sebou dveře. Zvenčí pak na ně

mlčky hleděla. Těžký sten, který se jí dral z hrudi, nabvl podoby hysterického smíchu.

Pokaždé, kdy na ni přišel takovýto záchvat, nebyla v stavu se ovládnout. Marně

si tiskla dlaň

na ústa, smích v ní nepřestával bublat, dokud ji nerozbolelo v krku a dokud ji ty vysoké fistulové tóny, jako horská bystřina se jí řinoucí z hrdla, nevyděsily víc než nevysvětlitelná scéna, jíž byla před chvílí svědkem.

Ruka jí ochable klesla podél těla a slyšela se zachraptět: „Bože, pomoz!“

Březen… současnost

Bylo už hodně

pozdě, když se George Caldwell konečně

dostal do postele. Mohlo za to jeho surfování na internetu, hledal nejvhodnější trasu plánované cesty na Havajské ostrovy.

Vždycky si všechno předem pečlivě plánoval. Vyžíval se v

sáhodlouhých soupisech úkolů, co je třeba zajistit, dolaďoval veškeré podrobnosti. Přímo si v tom medil. Občas byly pro něj samy pozdější skutečné zážitky méně

vzrušující než jejich plánování. Tentokrát ho čekala jeho životní dovolená.

Když zazvonil telefon, ozval se duchem ještě ne zcela přítomný,

vytržený z příjemného snění: „Prosím?“

„Budeš pykat.“

Nahmatal lampu na nočním stolku a rozsvítil. Světlo ho oslnilo, chvíli mhouřil oči. než se mu podařilo rozluštit polohu ručiček na ciferníku hodin. Dvě

ráno.

-6

Prudce odhodil přikrývku a posadil se. „Kdo je tam?“ zeptal se ostře.

„Budeš pykat.“

Z tichého šepotu nedovedl rozeznat, jde-li o hlas muže nebo ženy. „O čem to mluvíte? Pykat zač? Kdo sakra jste?“

„Budeš pykat,“ naposled zopakoval hlas na opačném konci linky a sluchátko oněmělo. Pak naskočil signál.

Caldwell odtáhl sluchátko od ucha, chvíli na ně nechápavě

civěl,

načež ho ohleduplně

položil na vidlici.

Chtělo se mu smát. Určitě volal nějaký pošuk, blázen nebo úchyl. Místo aby se uprostřed noci blbý vtipálek zeptal, jestli mu běží lednička, vymyslel si tuhle koninu.

Pykat? Za co proboha?

Jo, koninu, jinak se to nazvat nedá.

Ještě

chvíli uvažoval, kdo mohl mít tak pitomý nápad. Protože na nikoho nepřicházel, pokrčil rameny, svalil se na postel a zhasl lampu.

Nějaký puberťák… Koho jiného by takový nesmysl mohl napadnout…

Zanedlouho mu nepříjemný dojem z telefonátu vyprchal z hlavy a opět se zasnil o Havajských ostrovech, tropických plážích, bělostném písku a čisťounké, křišťálově průzračné modré vodě.

Měl úžasné plány.

Svou vlastní smrt si však zaručeně nenaplánoval.

-7

Kapitola první

Úterý 21. března

Ať

kdokoli pojmenoval městečko Silence, Ticho, chytal by se dnes určitě

smíchy za bncho. pomyslela si Nell Gallagherová, zavírajíc dvířka svého džípu. Chvíli u automobilu postála. Silence nemohlo připadat návštěvníkovi tiché ani v tak obyčejný den, jako bylo toto všední pracovní odpoledne.

Nejméně

tři party středoškoláků se halasně

snažily různě

si

přivydělat prodejem čerstvého chleba na náměstí i na dvou malých parkovištích. Chodníky byly mraveništěm shánčlivých kupujících, navzdory hrozivě

se kupícím mračnům jisté předzvěsti bouřky.

Nell schoulila ramena i záda a zábnoucí ruce strčila do hlubokých kapes jarníku. Bedlivým zrakem obhlížela okolí, všímala si každé tváře a zachytávala útržky hovorů kolemjdoucích. Tváře

byly klidné, hovory všeobecné. Vše v normálu. Nic nenaznačovalo, že tohle město je v pořádné patálii.

Odběhla pohledem do džípu, kde na sedadle spolujezdce ležely noviny. Ve včerejších žádná zmínka o další vraždě nebyla. Pravda ne

pro toho, kdo uměl číst mezi řádky.

Protože kousek od místa, kde stála, se nacházel novinový kiosk s dnešním vydáním deníku, i na dálku přečetla palcový titulek, hlásající rozhodnutí radnice koupit pozemek pro stavbu nové střední školy. Nic jiného zajímavého titulní strana nenabízela.

Přesto si šla noviny koupit a cestou zpět je spěšně prolistovala.

Co ji zajímalo, našla tam, kde to očekávala, mezi nekrology.

GEORGE THOMAS CALDWELL zemřel neočekávaně ve věku

42 let ve svém bytě…

Oznámení pokračovalo dlouhým soupisem projevů

soustrasti k úmrtí poměrně

mladého muže, jeho pracovními úspěchy a oceněními. George Caldwell byl velice úspěšný a na člověka jeho postavení až nezvykle oblíbený občan městečka Silence.

Nell zaujalo slovo neočekávaně. Černý humor? Anebo šerifův úřad záměrně

tajil médiím fakt, že před dvěma dny tady došlo k dalšímu zločinu?

-8

Neočekávaně. Jak jinak. Vražda přece vždycky bývá neočekávaná.

„Propána, jsi to ty, Nell?“

Nell nejprve pečlivě

složila noviny, strčila si je do podpaždí a teprve pak obrátila hlavu za hlasem. Nečinilo jí problém tvářit se klidně

a mluvit pevným hlasem, v tomto směru měla bohaté zkušenosti. Navíc byla na toto setkání pečlivě připravená.

„Ahoj, Maxi!“

Stáli na krok od sebe. Zdálo se jí to jenom, nebo Max Tanner na ni opravdu hleděl jako na něco nechutného, co objevil na podešvi své boty? Nerada, ale čestně

si přiznala, že by se mu ani nedivila.

„Co tady děláš?“ zeptal se přiškrceně, ve snaze utajit své rozčilení.

„Mohla bych tvrdit, že jen tudy projíždím,“ odpověděla.

„To bys mohla. A pravda zní jak?“

Nedbale pokrčila ramenem. „Konečně je potvrzená platnost

otcovy závěti. Mám tady tím pádem spoustu vyřizování, musím dát dům do pořádku, aby se mohl prodat. Pokud se ho ovšem rozhodnu prodat.“

„Ještě

to nevíš?“

„Jestli ho prodám?“ Nell se ušklíbla. „Upřímněřečeno ne.“

„Vykašli se na něj,“ procedil skrz zaťaté zuby. „Ty sem nepatříš, Nell. Nikdy jsi nepatřila.“

Tvářila se, jako by ji jeho slova nezabolela. „Už dávno jsme se na tomhle oba shodli. Jenže jak víš, lidé se mění… Je to už dvanáct let. Třeba bych si tady mohla přece jenom zvyknout.“

Jízlivě

se zachechtal. „Nepovídej! Co tak najednou? Co by ti tohle protivné maloměsto mohlo dát?“

Nell se za oněch zmíněných dvanáct let naučila trpělivému sebeovládání a předvídavosti. Proto mohla odpověď

na jedovatou otázku omezit na stručné smířlivé: „Uvidíme.“

Max se zhluboka nadechl, vrazil ruce do kapes koženého saka a s výrazem člověka náramně zaujatého mumrajem okolo prodeje čerstvého chleba hleděl na náměstí.

Nell, zatímco mu dopřávala čas k vzpamatování, si ho pozorně prohlížela. Příliš se podle jejího názoru nezměnil. Třebaže mu

-9

viditelně

přibylo let, tělesně

byl na tom ve svých pětatřiceti velice dobře. Jistě

pořád běhá a pěstuje bojová umění. A k tomu každodenní fyzická práce… Prostě

ať

se jakoukoli činností zabývá, prospívá mu a udržuje ho v skvělé formě.

Hubený obličej měl o trochu hubenější než míval, vyzrát do takovéto vábné mužské pohlednosti se podaří málokterému hezkému mladíkovi. Do pohlednosti, na níž neubírají ani přísně semknutá ústa.

Léta zatím nepoznamenala jeho obličej neblahými stopami, i když v tmavých vlasech na spáncích by se asi už našlo pár šedin… A nepamatovala si ani, že by míval vějířky vráseček v koutcích hnědých očístěžkými víčky…

Erotických očí. Už ve škole jimi byl proslavený. Oči a vášnivý temperament zdědil po své kreolské babičce. Nyní mu v tmavých očích nejiskřilo, Nell soudila, že se už naučil držet svůj temperament na uzdě.

Ona se ho držet na uzdě

naučila.

„Máš nervy z ocele, klobouk dolů,“ prohlásil ostře a současně jí

zabodl ostrý pohled do obličeje.

„Protože jsem se vrátila? Musels s tím počítat. Hailey se kdovíkam propadla a není tu nikdo… kdo by se o všechno postaral.“

„Ale na pohřeb jsi nepřijela.“

„Ne.“ Nic nevysvětlovala ani se nehájila.

Ještě

pevněji nakrátko stiskl rty. „Většina lidí předpokládala, že nepřijedeš.“

„A ty?“ Nemohla se nezeptat.

„Já? Já trouba naivní jsem se vsadil, že přijedeš.“

„Promiň, že jsem tě

zklamala.“

Max omluvu odmítl zavrtěním hlavy i rozhodným prohlášením: „Ty mě

už nemůžeš zklamat, Nell. Prohrál jsem sázku, to je vše.“

Nell nenapadala vhodná replika. Naštěstí ji zachránilo další zvolání: „Nell Gallagherová? No ne, jsi to ty?“

Nell pootočila hlavu a přiměla se s úsměvem odpovědět rudovlasé ženě, jako velká voda se k ní hrnoucí: „Ano, jsem to já, Shelby.“

Shelby Theriotová pohodila hřívou, a než byla bezprostředné u dvojice, stačila ještě

zapištět: „Nevěřím vlastním očím!“ Užuž se

-10

zdálo, že se vrhne Nell kolem krku, nakonec ale zůstala jen u předvedení kompletního chrupu. „Myslela jsem, ani nevím proč, že přijedeš udělat pořádek s domem později, nejspíš… v létě. Ahoj, Maxi.“

„Ahoj, Shelby.“ Stál tam s rukama v kapsách, obličejem bez výrazu a tmavýma očima těkal z jedné na druhou.

Nell se snažila hledět rozzářené Shelby do očí. „Chtěla jsem počkat do podzimu, nebo aspoň až tady na Jihu skončí období dešťů, ale mám pár dnů

volna, tak jsem se rozhodla zajet sem dolů už teď.“

„Dolů? Kde vlastně

žiješ?“ zeptala se Shelby udiveně.

„Poslední, co jsme o tobě slyšeli, bylo, že jsi někde na Západě.“

„Od koho? Od Hailey?“

„Jo. Povídala, že ses… jak bych to řekla… dala dohromady s nějakým chlápkem v Los Angeles. Nebo v Las Vegas? To je fuk…

zkrátka kdesi na Západě. A že sis večerně dodělala střední školu.

Aspoň

mám dojem, že to povídala.“

„Teď

žiju ve Washingtonu.“

„Vdala ses? Hailey povídala, že jednou nebo dvakrát mělas už namále.“

„Ne. Nevdala jsem se.“

Shelby se ušklíbla. „Ani já. Jestli se nepletu, polovina naší třídy je ještě

svobodná, a to jsme už na prahu třicítky. Není to zvláštní?“

„Možná je nám takhle líp.“ ušklíbla se Nell.

„A možná něco visí ve vzduchu,“ zabrblala Shelby.

„Krindapána, Nell, tohle město začíná být pekelně nebezpečné.

Slyšelas o těch vraždách?“

Nell zvedla obočí. „Vraždách?“

„Jo. Došlo už ke čtyřem, když se započítá i George Caldwell.

Vzpomínáš si na něj? Šerif nechce spojovat tohle poslední úmrtí s předchozími, já ale –“

„Všude dochází k vraždám, Shelby. Proč by se naše město mělo

lišit od jiných?“ skočil jído řeči Max.

„Jenže tyhlety jsou jaksi jiné,“ nedala se Shelby. „Pohnutky, pro které se tady lidé občas zabíjeli nebo vraždili, byly běžné, stejně

jako

pachatelé těch činů. Bez záhad nebo tajuplných odhalení. Kdežto teď… Všechno to byli vážení muži s vzornou, neposkvrněnou

-11

pověstí. A jen se ocitli na pravdě boží, v tu ránu se objevily žoky

špinavostí.“

„Jakých například?“ zajímalo Nell.

„Cizoložství, zpronevěra, hazardní hry, dětská pornografie, všechny možné odsouzeníhodné prohřešky a poklesky, jaké jen tě napadnou. Georgeovy tajné neřesti se prozatím neprovalily. Pravda ještě

mají kdy. Koneckonců

ihříchy těch tří vypluly na světlo boží až nějaký ten týden po jejich smrti. Proto počítám, že je jen otázka času, kdy se o Georgeovi dozvíme věci, co by nás ani ve snu nenapadly.“

„Vrahy už mají?“

„Kdepak! A to je další záhada. Čtyři významní mužští tohoto města byli v průběhu minulých osmi měsíců zavraždění, a šerif není

v stavu odhalit jediného pachatele. O příštích volbách mu bude náramně

úzko.“

Nell krátce odběhla pohledem na Maxe, mračil se, ale zachovával mlčení, a znovu se věnovala Shelby. „Možná ti to bude připadat divné, Shelby. ale jsem si jistá, že šerif ví, co dělá. Tys vždycky přeháněla.“

Shelby se smíchem přikývla. „Máš pravdu, já se už nikdy nezměním. Kruci, to už je tolik hodin? Musím běžet, mám zpoždění.

Poslyš, Nell, ráda bych za tebou zaskočila, dokud jsi tady. Můžu ti brnknout, až si trochu odpočineš? Mohly bychom spolu zajít na oběd.“

„Jasně. Už se těším.“

„Prima. A kdyby ti v tom starém baráku bylo samotné smutno, zavolej. Ještě

pořád jsem noční pták.“

„Tak už jdi! Měj se, Shelby.“ Shelby zamávala Maxovi a odspěchala.

„Vůbec se nezměnila,“ broukla Nell.

„Ne.“

Nell najednou měla pocit, že nejlépe by udělala, kdyby nasedla do auta a odjela. Kupodivu ale se slyšela říkat: „Ty vraždy se zdají být opravdu záhadné. Jak to, že není dosud známý jediný pachatel?

To nemá šerif žádné podezřelé?“

Max se hořce zasmál. „Nějaké má. Přesněji řečeno jednoho.“

„Koho?“

-12

„Mě.“ Znovu se zasmál, na patě se obrátil a odkráčel.

Nell za ním zírala v němém úžasu, dokud nezmizel za rohem.

Pak přeběhla očima rušné náměstíčko, lhostejné k hrnoucím se mračnům, a sama k sobě

na půl úst utrousila: „Vítej doma, Nell.

Vítej doma.“

***

Ethan Cole stál u okna ve své kanceláři a hledél na hlavní ulici a náměstí. Měl je jako na dlani, včetně okolí novinového kiosku. Jeho pozornosti tudíž neuniklo rozpačité setkání Nell Gallagherové s Maxem Tannerem. Viděl i Shelby Theriotovou zastavit se u nich a za pár minut zase chvátat pryč. Viděl i odcházet Maxe, Nell za ním hleděla, jako by ho už nikdy neměla vidět.

Věděl, že Nell se vrátí do města. Wade Keever nebyl tak mlčenlivý, jak by právník měl být. Stačily dva tři panáky, které mu poroučel a platil nejméně

dvakrát měsíčně, aby byl trvale v obraze.

Proto věděl, že Nell, byť

podle Keevera nedobrovolně, tudíž nerada, se vrací domů, aby dala do pořádku rodný dům a probrala, co se jí hodí z dědictví. Udělá všechno, co se od ní jakožto jediné dědičky Adama Gallaghera očekává.

Možná pozemek hned prodá nějakému zazobanci, i dům časem prodá, pokud do té doby nelehne popelem, a sama se vrátí, odkud přišla.

Ethan pochyboval, že má o dědictví zájem, bylo-li něco pravdy na místních drbech. A jelikož se nevrátila ani na otcův pohřeb, něco pravdy na nich být muselo.

Maně

stiskl rty a sledoval ji, jak nasedá do nového džípu Grand Cherokee a odjíždí. Co by dal za to, s jistotou vědět, jak se zachová!

Velice zřídkakdy něco nevěděl. Věděl skutečně kdeco. Od šerifa tak

malého města se to přirozeně

iočekávalo. Úspěch řešení

kriminálních deliktů

v Silence přímo závisel na tom, co vědělo lidech ještě

dřív. než k nějakému došlo. Bylo součástí jeho práce vyzvídat, co je kdo zač, co dělá a jestli je to legální, nebo není.

„Šerife?“

-13

Odvrátil se od okna. Před jeho pracovním stolem stál jeden z nových detektivů. Justin Byers. Vyžadoval od svých lidí, aby ho okamžitě

vyhledali, jakmile zjistí nějakou novou skutečnost. Vědomě obcházel platný služební řád nejen pro jeho zastaralost, ale především protože nesnášel, když se o něčem šuškalo za jeho zády.

„Co máte na srdci. Justine?“

„Mám problém se získáním informací o bankovních kontech George Caldwella. Neobjevil jsem nic podezřelého, jenom pár velkorysých investicí, ale jde o jisté příjmy. Kdybychom získali oprávnění nahlédnout do jeho osobních záznamů…“

Ethan se usmál. „Cením si vaši snahu. Justine, pochybuji ale, že soudce Buchanan nám bude ochotný vyhovět. Zjistěte, co se dá, bez přílišného naléhání. A chraňte se vyslýchat tu ubohou vdovu.“

„Myslíte, že Sue Caldwellová se pokládá za vdovu? Žili odloučeně

už skoro tři roky.“

Ethan pokrčil rameny. „Byli ale pořád manželé, čili je oprávněná dědit. Podle toho, co se mi doneslo, skutečné truchlí.

Takže ji necháte na pokoji, jasné?“

„Jasné. Takhle ale chvíli potrvá, než získám všechny potřebné informace.“

„S tím počítám.“ Ethan se vydržel usmívat, dokud podřízený neopustil místnost. Jakmile se však dveře za ním zavřely, úsměv mu pohasl. Byersovi jaksi nedokázal důvěřovat. Po pravděřečeno, nedůvěřoval nejméně

třem ze šesti nových lidí, které musel přijmout po těch třech vraždách. Měl rád kolem sebe známé tváře, a třiz posledních přijatých, k nimž patřil i Byers, se nenarodili ani nevyrůstali v Silence.

Žádná květnatě

obsáhlá doporučení nemohou nahradit vlastní zkušenost. To vždycky platilo a platí dosud.

Ethan se vrátil k své pohodlné židli, usedl za psací stůl. odemkl střední zásuvku, otevřel ji a vyndal z ní tmavě hnědý šanon.

Obsahoval kopie tří zpráv, předložených jeho úřadem prokurátorovi obvodního soudu.

Zpráva o první vraždě

byla stručná.

Peter Lynch, padesátiletý, náhlé úmrtí. Příčina smrti, srdeční infarkt. Jedině

na naléhání jeho ženy byla provedena pitva, jejímž

-14

výsledkem by nečekaný důkaz přítomnosti jedu. Jelikož se Lynchův dům v době

úmrtí nepokládal za místo zločinu, dodatečnou prohlídkou se tam nenašlo nic podezřelého. Soudní znalec uvedl, že někdo mu klidně

mohl nasypat pár tobolek nitroglycerinu do lahvičky s vitaminy. Lynch byl známý vášní polykat vitaminy po hrstech. V jeho domě

se nenašly žádné léky ani předpisy od doktora, policie se tedy přiklonila k znalcovu názoru.

Co však naopak našli při prohledávání domu ve snaze vypátrat, jestli Lynch nebral nějaké další léky, byla odporná dětská pornografie, ukrytá na dně

jeho šatníku.

Malá děvčátka, oblečená a nalíčená jako lehké ženské, vyfotografovaná s muži, kteří jim mohli být nejen otci, ale i dědy, v pozicích, z nichž se mu dělalo špatně, jen si na ně vzpomněl.

„Hnusný parchant!“ procedil Ethan s odporem skrz zuby.

Lynchova žena měla z nálezu přirozeně šok, zvlášt když po

prvním následovala další odhalení, která dokazovala, že jeho služební cesty mimo město nijak nesouvisely s podnikáním, ale s ukájením perverzních choutek. Nejenže navštěvoval jistý dům v New Orleansu, poskytující služby mužům s podobnými sexuálními sklony, ale navíc tam měl ve městě mladinkou milenku, dívenku

mladší než jeho nejmladší dcera.

Zakaboněný Ethan pohlédl na další zprávu o úmrtí zpočátku nepokládaném za zločin.

Luke Ferrier, osmatřicetiletý, z ničeho nic spáchal sebevraždu.

Za volantem svého automobilu vjel do močálu. Voda v jeho plicích dokazovala smrt utonutím, všechno nasvědčovalo sebevraždě. Až když jeho spolupracovník trval na přesvědčení, že Luke nikdy neměl sebevražedné sklony, začal se spolu se svými lidmi věnovat jeho případu hlouběji.

Jedinou příčinou, proč

se mladý zdravý muž bez závazných rodinných pout rozhodl skoncovat se životem, se jevily být peníze.

Toto vyplynulo z pečlivého prozkoumání jeho osobních bankovních kont a účtů

společnosti, kde pracoval. Byla objevena zpronevěra, jenže skutečnost, že Ferrier splatil do posledního centu vše, co si ‚vypůjčil‘, také nezavdávala důvod k sebevraždě.

Byl volný jako pták. Proč

by si bral život?

-15

Soudní znalec připustil, že existují barbituráty, které v těle setrvají krátce. Ferrier jimi mohl být nadopovaný, jeho auto nasměrované do močálu, a než se dostal na pitevní stůl, už se nic podezřelého prokázat nedalo. Ani tato možnost se nedala vyloučit.

Přesvědčivý důkaz proti sebevraždě vyplul na povrch, poté co se

ve vyšetřování pokračovalo. Bylo zjištěno, že byl nejen gambler, ale měl i tučné bankovní konto v Baton Rouge. V bankovním sejfu se našla kromě

jiného letenka do jižní Francie s datem odletu měsíc po jeho smrti. I další doklady dokazovaly, že se chystal zvednout kotvy a zmizet ze Silence.

Proč

by tedy páchal sebevraždu?

„Protože to žádná sebevražda nebyla,“ zahučel si pod nos Ethan.

Třetí zpráva se týkala smrti Randala Pattersona.

Randal Patterson, šestačtyřicetiletý, zemřel přede dvěma měsíci.

Poněvadž městem se začaly šířit nepříjemné fámy, Max i jeho detektivové počítali se vším, s výjimkou toho nejhoršího. Očividně zdravý muž ležel mrtvý ve své vířivce, zasažený elektrickým proudem z kabelu vhozeného do vany oknem nad vanou, s rudou skvrnou na čele, patrně

od kabelu.

Ta skvrna Ethanovi ne a ne sejít z mysli. Dodatečným šetřením bylo odhaleno Pattersonovo tajemství: ve sklepě svého domu měl

místnost se spoustou sadomasochistických nástrojů a pomůcek jako

biče, masky, řetězy…

Dodnes se nepodařilo vypátrat, s kým se tam Patterson ukájel, přirozeně

bylo jen otázkou času, kdyse na to přijde.

Věru, je to jen otázkou času.

„Zatraceně!“ vztekle zavrčel.

Před sebou měl zatím neúplnou zprávu o Georgi Caldwellovi.

Dvaačtyřicetiletý George Caldwell byl mrtvý teprve dva dny. A nalezený až včera. Čistý průstřel hlavy, žádná zbraň.Těžko to mít za něco jiného než vraždu.

Prozatím však se v jeho případě neobjevilo nic nechutného ani protizákonného.

Prozatím…

Ethan zavřel šanon a nepřítomně se zahleděl kamsi před sebe.

Nelíbilo se mu to.

-16

Ani trochu se mu to nelíbilo.

Nell vystoupila z džípu a zahleděla se na velký, dřevem obložený dům. Stál daleko od cesty, obklopený mohutnými duby.

Rozhodně

nepatřil k skvostům architektury, což ovšem nepřekvapovalo, jelikož původní, před sto lety postavená budova, byla několikrát přestavovaná a přistavovaná podle potřeb.

Jaká ironie osudu! Sto let poté, co se první Gallagherové rozhodli tady na tom místě

vybudovat rodinný krb. zůstala z rodiny sama. Poslední z posledních. V tomto městě alespoň

určitě.

Ani trochu ji to netěšilo.

S povzdechem obešla vůz a otevřela úložný prostor se spoustou zavazadel. Kromě

kufru a přenosného počítačevněmměla několik tašek s potravinami koupenými ve městě. V každé ruce něco, zamířila k domu, když vtom ji nějaký zvuk přiměl otočit se k příjezdové cestě.

K domu odbočovalo vozidlo označené emblémem šerifova úřadu.

Nijak překvapená se opřela o dřevěnou branku a čekala.

Auto zastavilo za jejím džípem a vystoupili z něj dva uniformovaní policisté. Jeden z nich, ten vyšší, byl k překvapení Nell žena. Nejméně

metr osmdesát vysoká s natolik do očí bijícími vnadami, že jí musely být v její profesi určitě na obtíž. Pleť

působící

dojmem exotického opálení prozrazovala její kreolský původ, zde na Jihu poměrně

běžný.

Její starší kolega měřil zhruba o deset centimetrů méně,měl

blond vlasy, klukovský obličej a milý úsměv. Patřil k oněm typům mužů, kteří vypadají od dvaceti do šedesáti bezmála pořád stejně.

„– brý den, slečno Gallagherová. Jsem Kyle Venable a tohle je Lauren Champagneová.“

Na Nellino tázavě

zvednuté obočí a pohled stočený na ženu ta profesionálním tónem dodala: „Jsme na své každodenní objíždce.“

„Ráda vás poznávám,“ řekla s pousmáním. „Už jsem dolovala v paměti, jakého dopravního přestupku jsem se dopustila…“

„Nic takového, madam.“ ujišťoval ji strážmistr. „Šerif jenom chtěl, abychom se tu pro jistotu zastavili, jestli je všechno v pořádku.

-17

Dům byl dlouho neobydlený a v takovém případě

opatrnosti nikdy není dost, zvlášť

když stojí osaměle. Jestli dovolíte, než vejdete, zkontrolujeme ho.“

Nell bez otálení sáhla do kapsy a vytáhla klíč. „Dík, cením si vaší ochoty,“ odpověděla.

„Nepotrvá to dlouho,“ ujistil jí muž připřebírání klíče. Nato se uctivě

dotkl prstem střechy klobouku a spolu s kolegyní zamířili dlážděným chodníkem k domovním dveřím.

Nell zůstala stát u branky a hleděla za nimi, dokud jí nezmizeli v domě. Ani sama sobě

nebyla s to předstírat klidný stav. Tak urputně se snažila nedat na sobě

znát vnitřní napětí, až jí zaškubalo v levém spánku. Prsty si okamžitě masírovala ono místo, rozháněla důvěrně známé škubání spolu s nepříjemným pocitem.

„Teď

ne,“ zašeptala. „Proboha teď ne!“ Přidáním na tlaku prstů nutila tělo i vědomí vyslyšet její zoufalé naléhání.

Přestože neuběhlo víc než deset minut, Nell připadalo být hotovou věčností, než ti dva konečně vyšli z domu.

„Všechno je v pořádku,“ hlásil Venable po návratu k Nell.

„Zámky všech oken i dveří jsou spolehlivé, ale měla byste zvážit, jestli si nedáte namontovat bezpečnostní systém, slečno Gallagherová. Nebo aspoň

si pořídit hlídacího psa.“

„Děkuji, strážmistře.“ I milým úsměvem a kývnutím projevila dík. Když přebírala zpět klíč, dodala: „Nezůstávám tady natrvalo, ale dokud tu budu, určitě

se nezapomenu zamykat.“

„Pravidelně

tudy preventivně

jezdíme, dohlédneme na vaši bezpečnost.“ Venable hodil hlavou k otevřené zádi jejího džípu.

„Můžeme vám pomoct?“

„Ještě

to tak! Snadno si vystačím sama. Dík za ochotu.“

Opět jí zlehka s úsměvem zasalutoval. „Dobrá, ale nebojte se zavolat, kdybyste něco potřebovala.“

„Děkuji.“

Uniformovaná hlídka odcházela k svému vozidlu a Nell se od ní odvrátila. Raději vyloží věci z auta, nebude je přece vyprovázet pohledem. Než vyšla na verandu s taškami potravin, byla si jistá, že policejní vozidlo už z příjezdové cesty vyjelo na hlavní a vracelo se do města.

-18

Nedívala se za ním.

Domovní dveře jí nechali otevřené. Bezprostředně

za nimi byly další, síťové na ochranu proti hmyzu. Kratičce před nimi postála a dodávala si odvahy, když ji další záškub v spánku přinutil rázně vejít.

Nepopohnaná by možná k tomu nesebrala odvahu.

Vstupní hala jí byla až znepokojivě známá svou dřevěnou

podlahou a kulatým stolem na mohutné trnoži. Jen květiny na něm chyběly. A nebyl pod ním kdysi koberec?

Zachvěla se. Kolem paty schodiště zabočila do kuchyně.

Záměrně

nehleděla vlevo ani vpravo, nevšímala si žádných z míjených dveří, do jídelny na jedné straně, do obývacího pokoje na druhé, do koupelny pod schodištěm.

Ještě

ne. Zatím tam nemusí vejít.

Zvedla tašky na kuchyňský pult, letmo oběhla pohledem žlutobílou kuchyni a chvátala zpět k autu. Potřebovala co nejrychleji všechno přenést dovnitř. Záškuby sílily a opakovaly se v rytmu shodném s bušením jejího srdce.

Když konečně

všechno bylo v domě, zamkla domovní dveřea toporně

se vrátila do kuchyně. Chtěla rychle z tašek vyndat všechno, co muselo přijít do ledničky.

Vtom se jí začalo tmít před očima, v mrákotném stavu si uvědomila, že se potřebuje posadit na židli, než omdlí…

Nehlučně

se však složila na dlážděnou podlahu.

-19

Kapitola druhá

Bylo to podobné meditaci. Když zavřel oči a vrcholně

se

soustředil, jeho vědomí se pozvolna odpoutávalo od hmotného těla.

To pozbývalo na tíži až k téměř

beztížnému stavu, dočasně

se

oddělovalo, pravda do jisté míry zůstávalo s jeho vědomím spojené.

Tu a tam takhle nazdařbůh levitoval pro požitek z úžasného pocitu svobody neomezované vlastním tělem.

Dokonalé svobody.

Občas ale záměrně

svou energii a snahu zaměřil na to, aby se dostal na určité místo, jevilo-li se mu tam něco, co ho zaujalo.

Jako ona teď. Bylo lehké najít ji. Telepatické spojení mezi nimi, lépe řečeno jeho spojení s ní, už před léty navázané, ho k ní snadno dovedlo.

Vybalovala v kuchyni nakoupené potraviny. Byla plně zaujatá

touto činností, možná trochu i rozrušená bouřkou, která už nějakou dobu zuřila venku. V obličeji byla zřetelně pobledlá a na čelo,

přesněji nad pravé obočí, si tiskla obklad.

Asi upadla. Co by se stalo, kdyby se jí dotkl? Užuž to udělal, v posledním okamžiku se však zarazil. Ne, ještě ne.

Měl své povinnosti. Úkol, který byl povinen dokončit. Nepatřil k mužům vyhýbajícím se odpovědnosti. Ani jeho výchova, ani jeho charakter to nepřipouštěly. Muž jeho velikosti vždycky dokončí, co začne.

Nakonec má dost času, aby zjistil, proč se vrátila domů. Aby

přišel na to, kolik si pamatuje…

Prošla kolem nějaněkolika krabicemi. Uložila je na horní polici. Cítil vůni jejích vlasů, závan slunečního jasu.

Málem se jí dotkl.

Málem.

Středa 22. března

Nell se probudila vlastním výkřikem. Sedla si na posteli a užasle zírala na své ruce. Měla je natažené před sebe, jako by se úporně snažila něčeho dotknout. Viditelně se jí chvěly. Křečí ztuhlé svaly

-20

protestovaly ostrou bolestí. Pomalu sevřela prsty k dlani a spustila ruce na přikrývku. Nesmí se chtít dotknout.

Ložnici zalévalo ranní světlo. Včerejší bouřka byla už minulostí, pootevřeným oknem dovnitř

vnikal svěží vánek a povíval záclonou.

Voněl deštěmapůdou, počínajícím jarem.

Sen byl pokaždé stejný. V drobnostech se lišil, děj však zůstával neměnný. A byť

se neopakoval noc co noc, znala ho dokonale.

„Neměla jsem se sem vracet.“ slyšela se zašeptat.

V koutku duše doufala, že návrat domů

po tolika letech bude méně

bolestný. Měla být prozíravější. Už cestou sem se jí svíraly útroby.

Nyní však byla bolest tak silná, že ji nemohla nebrat na vědomí.

Nejistě

vstala z postele a šla si dát sprchu. Zatímco se nechávala bičovat naplno puštěnou horkou vodou, mobilizovala vnitřní obranné síly. Šlo to ztuha, mnohem hůř než kdykoli dříve, než však se oblékla a sešla do přízemí, nepříjemné vnitřní svírání se trochu zmírnilo.

Konečně

neměla pocit, že ji ta neznámá síla chce roztrhat.

Neměla sem vůbec jezdit. Dokáže se zhostit svého úkolu, když v sobě

cítí něco takového?

„Nell…“

Zděšeně

se rozhlížela kolem dokola. Nikdo tam nebyl. Zhola nikdo.

„Neměla jsem se vracet,“ znovu si zamumlala.

„Odpověz mi na jednoduchou otázku.“ Ethan Cole s uvolněným úsměvem hledělpřes svůj stůl na Maxe Tannera. „Kdes byl v sobotu v noci, Maxi?“

„Máš na mysli, kde jsem byl v době, kdy byl zastřelený George Caldwell?“ Max oplácel šerifovi upřímný úsměv. „Doma jsem byl, Ethane. Sám.“

„Takže svědka nemáš?“

„A tím pádem ani alibi.“ Ve snaze působit co nejuvolněněji Max pokrčil ramenem. „Promiň, netušil jsem, že budu nějaké potřebovat.“

„Vážně

ne?“

„Vážně

ne.“

-21

Ethan přikývl a stiskl rty, jako kdyby urputně uvažoval. Pak

prohlásil: „Mám takový dojem, žes měl s Georgem nějaké spory.“

Hleďme, on má takový dojem… Zatraceně dobře to ví, jenom

jde na něj s hrou na kocoura a myš. Dobrá, bude ji hrát s ním. „Chtěl ode mě

koupit pozemek a já jsem mu ho nechtěl prodat.

Zdvojnásobil svou nabídku, a já jsem znovu řekl ne. Je tohle podle tebe důvod k vraždě? K jeho vraždě?“

Ethan mlčky, s opět sevřenými rty, párkrát pokýval hlavou.

„Sám o sobě

ne, jenže to nebylo všechno, viď? Poskytl ti půjčku.“

„Požádal o splacení dluhu. Splatil jsem mu ho. Bez řečí.“

„Opravdu? Verze, kterou jsem slyšel já, je jiná. Musels prodat třetinu svého dobytka, abys dluh splatil.“

„No a? Dvě

třetiny mi zůstaly, a hlavně nemám na krku

hypoteční úvěr.“

„Jenže přišels o hodně. Ceny hovězího dobytka byly v tu dobu velice nízké.“

„Uznávám, že načasování prodeje nebylo nejpříznivější,“

souhlasil Max. „Ovšem půjčka je půjčka. Ethane. George žádal zaplatit, tak jsem zaplatil. Byl v právu a já jsem svůj závazek dodržel.“

„Pěkně

namíchnutý, kdekdo ve městě to ví. Mám dojem, že jsi

ubohého George nazval vydřiduchem.“

Max si pomyslel, jak snadné je stát se podezřelým ve městě, kde šerifovi umožňují náramně

tenké uši slyšet i ty nejdůvěrnější šelesty.

„Byl jsem naštvaný, jak by ne. Ale rychle mě to přešlo. Od té doby

uběhly dva měsíce.“

Ethan se zamračil. Byť

velice nerad, musel přece jen uznat, že chtít se Max pomstít, pomstil by se v afektu, ne po dvou měsících, kdy zlost zákonitě

opadla. Velice se coby šerif snažil, a přesto ani sám sebe nedokázal přesvědčit, o pádném motivu, který by Maxe přiměl zavraždit George Caldwella. A důkazy měl vesměs ubohé.

Zatím.

Max nicméně

nepolevoval na ostražitosti. Náramně dobře znal

Ethana Cola.

„Nell Gallagherová se vrátila do města,“ stočil Cole řeč jinam.

„Jo, potkal jsem ji.“

-22

„A mluvil s ní, že?“

Max pohlédl do okna kanceláře a došlo mu, jak skvělý výhled má Ethan na náměstí. „Pozdravili jsme se a prohodili pár konvenčních vět. Nic víc.“

„Přijela dát do pořádku starý dům a rodinnou pozůstalost?“

„O něčem takovém mluvila.“

„Nepřijela natrvalo?“

„Silně

pochybuji, že by chtěla zůstat.“ zavrčel Max.

„Je pořád tak hezká, jak bývala?“

„Vypadá dobře,“ tiše odpověděl Max. „Vždycky vypadala.“

Ethan okamžitě

navázal: „Já ji mám v paměti jako podivínku.

Ne zrovna plachou… spíš samotářskou. Uzavřenou do sebe. S tak hezounkým obličejíkem se hoši o ni zajímali už od dvanácti, žádný ale se s ní nedokázal sblížit, kromě… kromě tebe.“

Max porozuměl, že šlo spíš o konstatování než otázku, proto jenom suše podotkl: „Je zvláštní.“ Rozhodně nemínil po pravdě

přiznat, že se mu sblížit s ní podařilo jen jednou jedinkrát, a draze za to zaplatil. „Vzhledem k historii její rodiny a izolovanému způsobu života se ani není čemu divit.“

Ethan si ho zkoumavé prohlížel s nadzvednutým obočím. „Máš pravdu. Jejich divná rodina bezpečně odradila nejednoho žhavého

nápadníka… Hlavně

ta jejich strašidlu podobná babička. Pamatuji si také, jak mě

otec varoval, abych se neopovážil naštvat Adama Gallaghera, poněvadž ten střeží své holky jako oko v hlavě.“

Max lhostejně

pokrčil rameny. „Vždycky jsem měl dojem, že na Hailey má přísnější metr než na Nell. Možná protože coby starší nahrazovala jejich matku Grace, když ta od nich utekla za jiným mužským.“

„Útěk se stal zákonitým jevem u žen té rodiny,“ neodpustil si zlomyslnost Ethan.

Max věděl, co bude následovat, proto zarytě mlčel.

„Ten večer měla Nell jít na závěrečný školní ples, viď? Jenže si sbalila tašku a zdrhla. A tebe nechala stát u dveří jako kůl v plotě – vyšňořeného v naškrobené bílé košili jako paňácu.“

„No a co?“ odsekl Max.

„Údajně

jste se pohádali.“

-23

„Pitomé kecy.“

„Tak co vlastně

se jí stalo?“ vyzvídal Ethan.

„Zabij mě, ale fakt nevím.“ odpověděl Max.

„Copak ses nikdy nedozvěděl, proč se tak najednou splašila a

utekla?“

„Nikdy,“ zamručel, pak přece jen se přinutil říct: „Slyšel jsem spoustu drbů

stejně

jako ty. Možná na nich bylo něco pravdy. Možná ji otec z nějakého důvodu skutečně vyhodil z domu. A možná někde existoval někdo, koho měla raději než mě, a právě ten večer se

rozhodla utéct za ním. Jediný člověk, který zná pravdu, je ona sama.

Prostě

utekla, ani řádeček mi nenapsala.“

„Mohl ses ucházet o její starší sestru. Dodnes nechápu, proč

jsi

to neudělal. Vždyť

jsi s ní chodil do třídy.“

„To ty ses zajímal o Hailey.“

Ethan okamžitě

namítl: „Všichni, kdo ve městě

nosili kalhoty, se

zajímali o Hailey. Nebyla sice taková krasavice jako Nell, zato vysílala silné erotické signály. Stačilo jí jenom jít po ulici, a mužští na ní mohli oči nechat.“

Max mlčel.

„Co myslíš, jsou ty řeči o ní pravdivé?“

„Kdoví. Něco ale přimělo jejího tátu vydědit ji.“ Max na šerifa škodolibě

přimhouřil zrak. „Myslel jsem, že ty pravdu znáš. Jsi přece nejinformovanější člověk ve městě.“

„Neboj, dopátrám se pravdy.“ Ethan mu oplatil škodolibý pohled. „Jako vždycky.“

Max usoudil, že výslech má za sebou, a vstal. „Vím, že poslední dobou toho máš na krku opravdu hodně. Čtyři nevyjasněná úmrtí v osmi měsících jsou sama o sobě

dostatečný důvod maximálního

nasazení.“

I Ethan vstal, ale ruku na rozloučenou mu nepodával.

„Nepotřebuji, abys mi to připomínal.“ Když se Max obrátil k odchodu, Ethan zvesela pronesl: „Jo, Maxi, málem bych tě zapomněl

upozornit, abys neopouštělměsto. Rozumíš?“

„Neměj péči, nikam se nechystám.“

„To jsem rád.“

-24

Protože v městečku bylo všeobecně známo, že Ethan musel mít

vždycky poslední slovo, Max pouze přikývl a odešel z kanceláře.

Celou dobu, co byl uvnitř, si neuvědomoval, jaké napětí v něm vibruje, až teprve když už ho nemohlo být vidět z okna šerifovy kanceláře, si bezděky začal mnout ztuhlou šíji.

K čertu s Ethanem!

Neměl dobrý pocit, když viděl, jak se z kluka, jehož znal od dětství, stal mužský, jakým odjakživa chtěl být sám. Ačkoli to Ethanoví dodávalo v jeho očích autoritu, jejich vzájemná prastará nevraživost dokázala pokaždé vycenit na ně zuby a zabránit jim ve

vzájemném dorozumění. Cestou k svému autu se snažil setřást vlezlou zahořklost. Nasedl a nastartoval. Chvíli nechával motor běžet na volnoběh a myšlenky se mu zatoulaly k Nell. Znovu.

Celou předchozí noc tomu tak bylo. Zaposlouchaný do bouřky zlostně

burácející nad městem se přehazoval z boku na bok a…

uvažoval o Nell. Vrtalo mu hlavou, jak asi žila předchozích dvanáct let. Proč

nepřijela na pohřeb své babičky a otce. Co znamenal podivně

studený úsměv Hailey, kdykoli se stočila řeč na její mladší

sestru.

A nejvíc ze všeho ho zajímalo, jestli se podařilo nějakému dalšímu muži získat si její lásku.

Změnila se, o tom nebylo pochyb, ale hezká byla pořád. V tom směru Ethanoví nelhal. Jenom její neuvěřitelně zelené oči, jejichž

barvu nelze zapomenout, vyjadřovaly zřetelnou ostražitost a obavy současně. A z ní celé čišelo jakési napětí, což dříve nebývalo.

Ať

už bylo co bylo, hlavně

že se vrátila.

Vybavil si z paměti šestnáctiletou dívku, jíž si poprvé všiml jednoho horkého letního dne před čtrnácti lety. Rajtovala na grošované kobyle bez sedla. Hříšně krátké šortky dovolovaly vidět

celičké její dlouhé opálené nohy a bílá průsvitná blůzička dráždila až hrůza. Připadala mu nespoutaná a odvážná, třebaže úsměvměla nejistý. Její zvonivý smích by rozveselil i ten nejsychravější den.

Dlouhé vlasy barvy medu jí kaskádovitě padaly na ramena, lesklé v

sluneční záři, a když prudce zastavila, její obrovská zelená kukadla na něj zírala jako… jako užaslá probuzením.

Hleděla na něj napůl nadšeně, napůl zděšeně.

-25

Odehnal vzpomínky a prudce sešlápl plyn. Nesměl na ni myslet.

Neil Gallagherová si jen přišla vzít nějaké fotografie a panenky z dětství, a pak zase Silence opustí.

Přece není tak praštěný, aby se s ní znovu zapletl.

„Tentokrát ne,“ poručil si nahlas. „Už nikdy víc.“

Dům v Nell vyvolal, k jejímu nemalému překvapení, pouze několik útržkovitých vzpomínek. Dobrých i nedobrých. Možná proto, že byl skoro celý vytapetovaný jinak, než si pamatovala.

Zřetelně

se na nových tapetách podepsala záliba její starší sestry v tmavých barvách a ve velkých vzorech. Sestra měla vkus vskutku výstřední.

Nejspíš právě

vtěch tapetách spočíval důvod, proč začala mít

uvnitř

dusivý pocit tak silný, že hned ráno musela ven na vzduch.

Dům Callagherových stál na rodinném pozemku, kdysi třtinové plantáži. Během let většinu půdy rodina rozprodala, co zbylo, obdělávali nájemní farmáři. Pěstovali převážné sóju a brambory.

Posledních pětadvacet let jejich rodina prakticky žila z nájemného od těchto farmářů

a z bohatých dividend, plynoucích z úspěšných transakcí Adama Gallaghera na burze.

V domé bylo peněz vždycky dostatek, ba často mnohem víc než stačilo k pohodlnému životu. Nell i Hailey mělyod dětství každá svého vlastního koně

a k sedmnáctinám jim každé otec daroval nádherný automobil, i když klíčky bedlivě držel pod přísným

dozorem.

Podle soupisu poskytnutého jejich rodinným právníkem Keeverem koně

i auta už dosloužili. Jediný provozu schopný vůz.

otcův starý Lincoln Continental, čekal v místním autobazaru, až se nad ním někdo smiluje a koupí ho.

Spoustu toho bude muset prodat. Kdoví zda jí vůbec něco zbude, až poplatí všechny závazky a daně.Příliš naděje do kladného výsledku nevkládala, koneckonců

nepřijela sem proto, aby na otcově smrti získala kapitál.

Bez rozhlížení vyšla z domu. Nechala na svých instinktech zvolit z několika možných pěšin do lesa tu správnou.

-26

Dům Callagherových dělily od přilehlých farem a rančů

dva ary

lesa. Jeho zelený baldachýn nad hlavou poskytoval příjemné útočiště, kde trávívala v dětství nemálo času, nejen za horkých letních dnů, ale i za nevlídných či sychravých.

Nyní jí tato místa nepřipadala už tak bezpečná jako kdysi. Přesto pokračovala v chůzi. Občas zůstala stát, pátravě se rozhlédla kolem

dokola, jediné ale, co jí mohlo v cestě bránit, byl zelený porost,

mokrý po včerejší bouřce.

Sotva se jí vzpomínka na bouřku mihla hlavou, v dálce zaburácel hrom. Leknutím zamžikala a v tu chvíli se okolní scenerie zcela změnila…

Byla noc, ne den. Nad lesem zuřila silná bouřka. Prudký liják jí bičoval obličej a oslepoval oči, dokud se kněmu neobrátila zády.

Hřbetem ruky si otřela mokré tvářeaněkolikrát zamrkala, aby zaostřila zrak.

Někdo v tmavém pršiplášti šel po chodníku, na němž stála a kousek opodál se větvil. Přes hlavu měl kapuci, a poněvadž ho viděla zezadu, neviděla mu do obličeje. Měla dojem, že je to muž, ale jen dojem, ne jistotu.

Zato tělo, které nesl přes rameno, viděla naprosto zřetelně. Byla to žena, o tom nebylo pochyb. Nahé paže jí bezmocně komíhaly po

pršiplášti, z dlouhých vlasů

stékaly pramínky vody. Byla ovinutá něčím světlým, podobným prostěradlu, promočené se jí lepilo k tělu.

Byla bezvládná. Dočista bezvládná.

„Nell?“

Nedbala na oslovení, musela jít dál, aby zjistila, kam muž jde.

Zahrabat svou oběť? Anebo nese omráčenou ženu do lesa, aby tam dokončil svůj záměr? Kdo je ten muž? A kdo ta žena?

Snažila se neztratit ho z dohledu, jenže něco ji laplo za ruku a přinutilo zůstat stát. Sklopila zrak a viděla, že jí obě zápěstí ovíjí

silné úponky jakési popínavé rostliny a brání v pohybu. Marně zvedla ruce sevřené v pěst a prudce jimi trhla dolů, úponky nepovolily.

„Nell!“

Ze všech sil se snažila zrakem proniknout dešťovou clonu, rozeznat ve tmě

muže s břemenem. Poryvy větru zmítané větve

-27

stromů, keře, ba i samotná tráva spolu s hustým deštěm a oslnivými

blesky zahlazovaly veškeré stopy po tajemné osobě.

Zmizela jí z očí…

„Nell!“

Škubla sebou. Znovu byl hezký den. Po bouřce ani památka.

Žádné burácení hromu, žádné blýskání, žádný vítr. A úponky pevně jí obepínající zápěstí byly mužské ruce. Zvedla zrak a viděla před sebou zakaboněného Maxe. Rázem dočista procitla. Univerzum mělo buď

velice svérázný smysl pro humor, nebo mu činilo potěšení mučit ji.

„Jsem v pořádku,“ vypravila ze sebe stísněně. „Už mě můžeš

pustit.“

„Neřekl bych.“ Zakabonil se ještě víc. „Co se to s tebou dělo,

Nell? Bylas duchem na míle vzdálená.“

Málem ho opravila, že ne na míle, ale mnohem dál, než si vůbec dovede představit, místo toho však jen suše odpověděla: „Prostě

jsem

snila s otevřenýma očima, to je všechno. A co ty tady vlastně děláš?“

přešla do protiútoku.

„Šel jsem si zajezdit na koni, a najednou slyším něčí výkřik,“

vysvětlil. Přece se nebude omlouvat za ježdění po jejich pozemku.

Nato si uvědomil, že jí ještě pořád svírá zápěstí, a rychle je pustil.

„Výkřik?“ vyhrkla polekaněji, než jí bylo vhod. Maně si střídavě

třela zápěstí a teprve tehdy si všimla velkého statného valacha, pasoucího se opodál. „Co jsem vykřikla?“ opatrně se zeptala,

potřebovala to totiž vědět.

„Nevím. Než jsem k tobě

doběhl, několikrát jsi výkřik opakovala, pak ale jsi zmlkla. Tomu říkáš snění s otevřenýma očima?

Nevěšej mi bulíky na nos, Nell. Znělo to, jako kdyby ti někdo ubližoval. Jsi bledá jako stěna.“

Nell opatrně

volila slova odpovědi: „Měla jsem… vizi. Ale můžeš být klidný, nikdo mi neubližoval. Jsem v naprostém pořádku.

Cením si tvého zájmu, ale jsem opravdu v pořádku.“

„Skutečně? A co je tohle?“ Ukázal na náplast nad pravým obočím.

-28

Hodila rukou. „Ještě… ještě

jsem se úplně

nevpravila do domácích poměrů. Dvířka kuchyňské linky se mi důrazně připomněla, když jsem nedávala pozor. Je to jen škrábnutí.“

Max se už nemračil, jenom pohled měl znepokojivě strnulý.

„Pořád se ti to stává?“

„Nevím, o čem mluvíš.“

„Ztráta vědomí. Ztratilas vědomí, proto ses praštila.“

Užuž to chtěla popřít, ale nepopřela, pouze pokrčila rameny a uštěpačně

prohodila: „Jednou za čas se mi zatmí před očima, no a co?“

„Příčinu znáš?“

„Podle doktora je jí psychické napětí. Patrně je pro mě

návrat

domů

duševně

náročnější, než jsem si myslela.“

„A totéž se ti stalo i tady před chvílí?“ Nestačila mu odpovědět, sám si přikývl a sám si i odpověděl: „Ne, nebylas v bezvědomí. Oči jsi měla dokořán a zorničky zvětšené. Prostě jako kdybys… jako

kdybys byla úplně

mimo. Někde jinde.“

„Jak bych mohla být někde jinde, když jsem stála tady?“ Nell nechápala, proč

se tak zatvrzele snaží přesvědčit jeho i samu sebe, že se neděje nic nenormálního a vše je v naprostém pořádku. Max přece

o ní věděl leccos, o čem nikdo jiný ze Silence neměl špetku tušení.

Jenže pokud sám na to nezavede řeč, ona mu to nebude připomínat.

Maličko zavrtěl hlavou, snad jí chtělpůvodně odporovat, na

poslední chvíli ale zvolil jinou taktiku: „Dobrá tedy, bylas tady.

Jenže proč? Máš přece v domě tolik práce… co tě přimělo jít ven?“

„Chtěla jsem se trochu projít.“ A znovu sáhla k útoku: „Tohle je přece náš pozemek. Mám plné právo procházet se po něm. Ještě

jsem

ti ho neprodala.“

Bezmála zaskřípal zuby. „Pro případ, že bys zapomněla, co ti včera povídala Shelby, ti připomínám, že poslední dobou tady záhadně

umírají lidé. Není bezpečné procházet se sama v lese.“

„Shelby i ty jste mluvili o úmrtích mužů. Ne žen.“

„Zatím. Nemá smysl provokovat osud.“

„Dovedu se o sebe postarat.“

„Vážně?“ Zasmál se. „Vůbec jsi mě nevnímala, když jsem k

tobě

přišel. Kdokoli mohl k tobě přistoupit a… něco ti udělat.“

-29

„Jsem v pořádku a dovedu se o sebe postarat,“ paličatě zopakovala a couvnutím o krok mu dokazovala svou nezávislost.

„Nemusíš si kvůli mně

dělat starost. Maxi.“

Chvilku se zdálo, že jí chce oponovat, ale pak si jen něco zabručel pod nos a vysedl na koně.Přitažením uzdy ho nasměroval k svému ranči. Než dal koni povel k odchodu, neodpustil si poslední varování: „Buď

opatrná. Nell. Ať

už ty muže vraždí kdo chce, zdá se, že je vraždí, aby vyšla najevo jejich tajemství. A my oba dobře víme, že ty tajíš hodně.“

Ani brvou nemihla, ani slůvko na svou obranu neřekla. Stála a hleděla, jak jí jezdec na koni mizí z dohledu.

Bylo jeho objevení se opravdu tak náhodné, jak si zpočátku myslela? A co její vize, ze které ji vytrhl? Bylo, co viděla, poslední fází vraždy, která se stala v tomhle lese? Kdo byl ten muž? A kdo ta žena?

Stála jako vrostlá do země

ještě

několik minut, jen očima pátrala všude kolem po nějakém náznaku odpovědi.

Les pouze mírumilovně

šuměl, nejevil ochotu něco prozradit. A pomyslné dveře v její mysli se znovu zavřely.

Skvělé. Opravdu skvělé. Byl jí dopřán jedině letmý pohled,

žádné pomocné vodítko.

Jako obvykle.

S povzdechem se znovu rozhlédla kol dokola a teprve tehdy si uvědomila, kde vlastně

se nachází. Dvanáct let je dlouhá doba, asi proto to místo hned nepoznala.

Košatý dub sám o sobě

se příliš nezměnil. Dvanáct let v žití dubu neznamená mnoho. Jenom kmen ovíjely nějaké olistěné výhonky, které tam dříve nebyly. Rozhrnula je, aby našla do drsné kůry vyryté srdce se dvěma páry iniciál.

Před mnoha lety ji Max jeden hezký podzimní den zastihl právě tady a rezavým kapesním nožíkem vyryl její touhu hluboko do kůry stromu. Nyní prsty jemně

hladila nalezené NG +MT. Ještě

jednou

vzdychla, nechala ruku zvolna klesnout a listí znovu zakrylo jejich tajemství. Až tehdy poznala, že dub obrůstá jedovatý břečťan.

Musela se zasmát, ačkoli to byl smích skrz slzy. Osud se skutečně

rozhodl mučit ji.

-30

Udělala čelem vzad a vracela se k domu. Doufala, že se jí podaří smýt stopy rostliny z rukou, než se jí neopatrnost vymstí vyrážkou.

Nějakou ošklivou vyrážkou.

-31

Kapitola třetí

Ethan Cole zvedl zrak od stolní desky a snažil se nemračit na starostku vcházející do jeho kanceláře. Stejně jako jemu i jí se

protivil telefon, na rozdíl od něj však nenáviděla i mobil, tudíž ho obvykle přepadala po vzoru velké vody, bez jakéhokoli ohlášení.

Docela by vzal zavděk alespoň obyčejným zaklepáním.

„Ethane, máme nějaké nové vědomosti o smrti George Caldwella?“ uhodila na něj rovnou.

Ethan vstal, přestože tento projev slušného chování neměl kdy splnit svůjúčel, jelikož starostka se už složila do jednoho z křesel pro návštěvy. Znovu se tedy posadil a prohrabal složky ve svém zakládači, až našel a vytáhl, co hledal. Očima přeletěl obsah složky a zamračil se.

„Ne, Casey, nemáme nic, co bys už nevěděla. Byl bych ti to řekl po telefonu. Mohla sis ušetřit čas, kdybys mi byla zavolala.“

Starostka Lattimorová mávla rukou a tmavýma očima se zabodla Ethanoví do obličeje. „Měla jsem cestu kolem, tak jsem si řekla, že se stavím. Dnes jsem měla nejmíň tucet telefonátů, a na

jedinou otázku, které mi byly položeny, jsem nedovedla odpovědět.“

„Smím znát ty otázky?“

„Co se to tady kruci děje? Proč nedokážeme zjistit, kdo zabil George Caldwella a ty ostatní a zarazit mu to řádění, než je odskáče někdo další? A tak dál a podobně.“

„Za předpokladu, že všichni čtyři byli zavraždění, myslíš, že sešli z tohoto světa rukou jedné a téže osoby?“

„Proboha. Ethane, snad mi nechceš naznačit, že se po Silence volně

pohybují hned čtyři vrahové?“

„Byli by mi milejší,“ přiznal s povzdechem. „Umis si představit, jaký rozruch vyvolá pojem sériový vrah? Bud si jistá, že ve městě zavládne panika.“

„Možná už vládne,“ podotkla starostka. „Lidé jsou vyděšení, z jejich hlasů

je slyšet strach, když mi volají.“

„Já vím…“

„Tak co jim mám odpovídat?“

-32

Ethan zlostně

zavrčel: „Aby se na noc zamykali, byli všímaví a ostražití a nestrkali nos, kam nemají.“

„A co mám odpovědět na dotazy, proč my, jimi volení a placení

úředníci, řádně

nekonáme svou práci?“

„Odpověz, že svou práci konáme zatraceněřádně. Skutečně nevím, co víc ti mám říct. Mí lidé si mohou ruce nohy ušoupat snahou objasnit ty případy. Já sám jsem neměl jediný volný den už od ledna a má práce přes čas dělá úhrnem týdny, ne hodiny či dny.

Pokračujeme ve vyšetřování, to je vše, co můžeme dělat. Kdyby někdo přišel s jakýmkoli jiným přijatelným návrhem, velice rád ho vyslechnu.“

„Máš aspoň

nějakého podezřelého?“

Zaváhal, pak přiznal: „Trochu si proklepávám Maxe Tannera.

Podle mě

může mít prsty ve Ferrierově i Pattersonově

smrti.“

Se zájmem zvedla obočí. „Posledně jsi zhola nepřipouštěl, že by utonutí Luka Ferriera mohlo být něco jiného než sebevražda či nehoda.“

„Na světlo vylezlo pár skutečností, které dokazují, že můžeme mluvit o vraždě, ne o nehodě.“

„A co s tím má společného Max Tanner?“

Ethan si uvědomoval, že nikdo, ani starostka nemá právo žádat na něm podrobnosti vyšetřování. Zároveň ovšem věděl, že když se

Casey Lattimorová něco ptá, čeká jasnou odpověď. V tomto směru dovedla být nepříjemně

neodbytná. Tudíž neochotně

vysvětlil:

„Ferrier si půjčil od Maxe nějaké peníze pár týdnů před svou smrtí.“

„To víš od Maxe?“

„Ne. Od někoho, kdo slyšel Maxe žádat Ferriera o okamžité vrácení dluhu.“

Starostka zkrabatila čelo. „Oprav mě, jestli se mýlím, ale nebyla by vražda Ferriera nesmyslná, když od něho čekal vrácení peněz?“

„Max je pruďas. Všichni to o něm víme. Mohl se neovládnout a pozdě

litovat svého činu.“

„Že by se až tak neovládl, aby postrčil Ferrierovo auto do močálu? Nebyla by smysluplnější úvaha, kdyby chtěl Ferriera výpraskem přimět, aby mu vrátil peníze, než aby ho utopil?

K Maxovi mi tahle agresivita silně nesedí.“

-33

Ethan z duše nesnášel logicky myslící ženy. „Řekl jsem jenom, že si Maxe proklepávám, ne že ho viním z vraždy.“

Starostka nedbala na jeho roztrpčený tón. Suše se ptala dál: „A co Patterson? Co tě

vede k podezřívání Maxe v jeho případě?“

„Už víme, že vrah stál pod oknem koupelny zvenčí domu a odtud mu vhodil do vany elektrický kabel pod proudem. Podařilo se nám získat otisky jeho bot. Vzor i velikost se shodují s botami, v kterých chodívá Max.“

„A?“

„A nic. Nemůžeme přece jen na základě otisku bot tvrdit, že pod

tím oknem stál on.“

„Co ještě

jste zjistili?“

„Nic,“ kajícně

přiznal Ethan.

Starostka s povzdechem upustila od dalších otázek. Pouze prohodila: „Předpokládám, že jsi nadále proti pomoci zvenčí.“

Ethan stiskl čelisti a procedil: „To jsem. Všechny tyhle vraždy jsou vraždy z nenávisti, to znamená, že klíč k jejich řešení musíme

hledat v Silence. Ať

už se jedná o jednoho či víc vrahů, žádný přivandrovalec nebude v skládání téhle mozaiky lepší ani rychlejší než my.“

„Uteklo už osm měsíců, Ethane,“ připomněla mu.

Šerif se zhluboka nadechl, napřímil záda a s důrazem na každé slovo odpověděl: „A prvních osmačtyřicet hodin po vraždě

je

kritických. Ano, Casey, náramně dobře si to uvědomuji. A neméně jsem si vědomý, že se pokládáš za kompetentní kvalifikovaně zasahovat do vyšetřování, protože jsi vloni absolvovala kurs FBI.“

„Ale to přece –“

„Netvrdím, že to byl promarněný čas. Starostka má mít přehled

odění ve městě. Jenže prosazování práva je záležitost jiného druhu.

Jeden kurs 100+1 technik krímmalistického vyšetřování sotva může nahradit patnáct let praxe v tomto oboru.“

Útok se neminul cíle. Casey Lattimorová nemohla než couvnout k obraně. „Nikdy jsem ze sebe nedělala experta. A už vůbec se nesnažím radit ti, jak máš dělat svou práci.“

„Právě

toho si na tobě

vážím, Casey.“

-34

Vstala s upozorněním: „Jenže zdejší lidé chtějí vidět vraha za mřížemi. A to co nejdřív. Nemůžeme si dovolit žádný přehmat. Čili než na někoho vrhneš stín podezření, musíš mít stoprocentní jistotu.“

I co se týká Maxe Tannera. To už ale nahlas nevyslovila. Nemusela.

„Vím, co je má povinnost.“

„Dej mi vědět, jak pokračuje vyšetřování, ano? Radnice je pod stejným tlakem jako ty, Ethane. Nedělá dobrý dojem na voliče, když se jevíme, jako kdybychom seděli na zadnici se založenýma rukama.“

„Chceš se ujmout iniciativy?“

Starostka se nedala vyprovokovat. Zcela klidně odpověděla:

„Voleným úředníkům nesmí nic trvat dlouho. Nemohou si to dovolit.“ Hned nato vykročila ke dveřím, jen ještě přes rameno

prohodila: „Určitě

se brzy uvidíme.“

„Jo,“ přitakal šerif. „Určitě.“

Čtvrtek 23. března

Za své ranní procházky městem Nell zjistila, že lidé většinou už zapomněli na její skandální útěk. Tedy starousedlíci. Nedávno dokončená dálnice sem poslední dobou přitáhla poměrně dost lidí

odjinud.

Napočítala bezmála tucet nových obchodů,většinou butiky s textilem a malé krámky se vším možným. Všechny se těšily slušnému zájmu. Její pozornosti neunikl ani neobvykle aktivní policejní dohled. Viděla tři policejní auta a strážníky na pochůzce.

Musela do města z jistých důvodů, a sice u rodinného právníka podepsat papíry ohledně

dědického řízení a zajít do realitní kanceláře, aby jí doporučili odhadce na nábytek a umělecké předměty.

Tam i tam se nějakou dobu zdržela a najednou měla na hodinkách skoro poledne. Rozhodla se zajít něco sníst. V baru s jídelnou usedla do boxu na konci místnosti. Číšnice byla nevtíravé úslužná, jídlo výborné…

Dopřála si nikým nerušenou klidnou půlhodinku jen se svými myšlenkami.

„Wade Keever mi řekl, žes mou nabídku odmítla.“

-35

Zvedla oči. Seshora se na ni mračil Max. Pohodlněji se opřela zády a nespěchavě

se napila kávy. „Wade Keever poví, i co neví.

Řekla jsem mu, že si to ještě

rozmyslím, nic víc. A zatím jsem se rozmyslet neměla kdy.“

„Je to fér nabídka. Nikdo ti nedá lepší. Tedy aspoň

ne za ten pozemek.“

„Jsem si toho vědomá.“

„Tak proč

takové otálení?“

Rozhlédla se místností. Bylo tam skoro prázdno a z přítomných si jich nikdo nevšímal. Přesto tlumila hlas málem do šeptání, když odpovídala: „Povídám přece, že ještě nevím, jestli ho chci prodat.“

Max bez ptaní vešel do boxu a usedl proti ní. „Proč ne?“

Nell neplýtvala časem ani silami na kritiku jeho chování, pouze suše odpověděla: „Hele, Maxi, vím že máš zálusk na ten kus půdy, a také vím, že chceš, abych odtud vypadla. Jenže já na tom ještě nejsem tak, abych zpřetrhala veškerá pouta k tomuhle místu.

Nemusíš mít obavy, nikomu jinému pozemek neprodám. Sousedí s tvým, už jen proto máš na nějpřednostní právo, pokud se ho rozhodnu prodat.“

Max se zdržel námitek i přesvědčování. Změnil téma: „Co tvé ztráty vědomí? Opakovaly se ještě?“

Nell mlčky zavrtěla hlavou.

„Ani tamto v lese?“

„O nic nešlo, Maxi.“

„Laskavě

se mi nesnaž namluvit, že jsi jenom snila s otevřenýma očima. Myslíš, že jsem už zapomněl, jak tě

tu a tam

přepadaly halucinace?“

Podařilo se jí vykouzlit na rtech úsměv. „Tak trochu jsem doufala, žes na to zapomněl.“

„Takže tvé vidiny pokračují právě tak jako ztráty vědomí,“

konstatoval zachmuřený.

„Copak sis myslel, že z toho vyrostu?“ Musela se zasmát. „Když už jsi jednou prokletý, celý život se toho nezbavíš. Tos nevěděl?“

„Ale jo, říkávalas tomu ‚kletba Gallagherů‘.“

„Většina rodin je něčím poznamenaná. V jedné spolu špatně vycházejí, hádají se o majetek, v jiné mají zdravotní problémy nebo

-36

pomatenou příbuznou zamykanou v mansardě. Na naši rodinu prostě

osud uvalil tuhletu kletbu.“

„Nikdy ses nezmínila, že by tím trpěl ještě někdo další.“

Nell opět mlčky zavrtěla hlavou, potajmu se proklínajíc, že se dala vyprovokovat. Rychle zamlouvala: „Abych odpověděla na tvou otázku: ano, pořád se mi to stává. Vídám věci, které neexistují, někdy slyším i hlasy. Takže kdybys chtěl dokázat, že jsem nesvéprávná a neschopná sama rozhodovat o svém majetku, a najal si obratného právníka, možná bys uspěl. Nestojí to za zvážení?“

Max sveřepě

stiskl rty a ohradil se: „Sakra, o tohle mi vůbec nejde!“

„Opravdu ne?“

„Ne!“

Nell pokrčila rameny, zahleděná do jeho obličeje. „Odpusť, jestli se tě

náhodou dotknu, ale Keever mi indiskrétně naznačil, že se

někdo zajímal o mou způsobilost dědit.“

„A kdo neřekl?“

„Až natolik indiskrétní zase nebyl.“

Max se zamračil. „Hailey tvůj otec vydědil, a z toho, co se mi dostalo do uší, vyplývá, že na poslední vůli není žádný háček. Je to tak?“

„Ano, z právního hlediska jsem jediná dědička.“

„Mohla by v tom mít prsty Hailey?“

„Mohla.“

„Ale jistá si tím nejsi, viď?“

Nell znovu pokrčila rameny. „Nikdy neměla ve zvyku číhat z pozadí, když chtěla o něco bojovat. Ale možná se za ta léta změnila.“

„Jenže když ne ona, kdo jiný by mohl mít zájem zjišťovat, jestli nebudeš prohlášená za nezpůsobilou dědit?“

„Nikdo, pokud vím.“ odpověděla po chvíli zamyšlení.

„Jedině

kdyby to byl někdo, kdo by rád získal tvůj pozemek…

Proboha, Nell, dobře víš, že něčeho takového nejsem schopný.“

„Doposud jsem tomu věřila, jenže neviděla jsem tě

a nemluvila s tebou už dvanáct let.“

„A kdo za to může?“ vybuchl.

-37

Poprvé musela uhnout pohledem, upřela ho do poloprázdného šálku na stole před sebou. Nechtěla odpovědět na otázku, která jako vykřičník zůstala viset ve vzduchu, raději opět zakličkovala: „Kdo v sedmnácti dovede odhadnout charakter člověka? Myslela jsem, že já dovedu. Jenže v mnohém jsem se mýlila.“

„Nell…“

Určitě

by jí rád položil další otázku, na kterou mu nechtěla odpovědět, alespoň

ne tadya teď, proto znovu uhnula: „Dám ti vědět, až budu rozhodnutá ohledně pozemku. Jinak jsem toho názoru, že není nic, o čem bychom my dva spolu měli mluvit.“ Doufala, že její hlas zněl dosta tečně

odmítavě.

Očividně

uražený Max beze slova vstal a odešel.

„Jak vidím, ještě

pořád víš, co na něj platí,“ zezadu na ni tichounce promluvil pobavený mužský hlas.

Zvedla šálek, a zatímco upíjela vystydlou kávu. pozorným zrakem obíhala místnost, aby měla jistotu, že nikdo nevěnuje pozornost jí ani hostu ve vedlejším boxu. Teprve pak stejně tiše

odpověděla: „Prchlivost byla vždycky jeho Achillovou patou.“

„Osudovou slabinou?“

„Odkdy se vyjadřuješ takhle poeticky?“

Zachichotal se. „Říká se o mně, že mám básnické střevo. To je můj jediný nedostatek. Mimochodem, všimla sis, že té Tanner celé dopoledne sledoval ve městě?“

„Jistě.“

„Tušíš proč? Tedy pomineme-li tvůj úžasný sex-appeal?“

„Možná má podezření.“

„Podezření?“

„Nevím.“

„Hm. Ještě

pořád jsi přesvědčená, že on to není?“

Nell se nadechla a pomalounku vypouštěla ústy dech z plic.

„Musím začít od nějakého pevného bodu. A on tím pevným bodem je.“

„Dobrá. Budeme se tedy držet dohodnutého plánu.“

„Ano. Jo, nebyls náhodou poblíž domu?“

„Prozkoumal jsem to místo v lese, cos mi o něm říkala, a nic jsem tam neobjevil. Do blízkosti domu jsem ale nešel. Proč?“

-38

Kratičce zaváhala. „Třeba je to hloupost, ale několikrát jsem měla pocit, že mě

někdo sleduje.“ A volá na mě jménem, dokončila v

duchu.

„Iv domě?“

„Jo. Možná oknem, nevím.“

„Herdek, tohle nerad slyším.“

„Třeba jde jen o mou bujnou představivost.“

„Oba víme, že netrpíš stihomamem,“ namítl. „Nikdy dřív jsem nezažila, co je návrat domů. Možná to vězí v tom.“

„Anebo jsou v domě

duchové.“

„S duchy dej pokoj! Už jen ti by mi chyběli.“

Po krátké odmlce mužský hlas znovu promluvil. Ustaraně. „Je zlé ocitnout se rovnýma nohama v takovéhle polízanici. Lehce se může stát, že najednou budeš s nervy v koncích. Jestli si nejsi sebou jistá, stačí říct.“

„Zvládnu to.“

„Věřím ti, Nell. V sázce je ale příliš mnoho. Měj na paměti, že už zemřeli čtyři lidé.“

„Těžko se dá nemít to na paměti.“ Postavila šálek na stůl, vedle položila spropitné pro číšnici a vstala k odchodu. „Jenom mi, prosím tě, nešlap na paty, ano?“

„Provedu!“

Bez ohlédnutí šla k pultu vyrovnat účet a pak vyšla ven.

Justinu Byersovi nečinilo potíž začlenit se do života v Silence.

Přišel sem před několika týdny. Odjakživa měl rád malá tichá městečka, bylo-li to jen trochu možné, vždycky jim dával přednost před velkoměsty. Tady se cítil velice příjemně. A jeho povinnosti detektiva mu byly důvěrně známé a náramně

zajímavé.

Další důvod, proč

se mu tak zalíbilo tohle město, však byla Lauren Champagneová.

Justin nikdy nepodléhal fantazírování, tedy ne víc, než se běžně stává jiným mužům. Tentokrát ale zjistil, že jeho podvědomí zachází do extrémů. Ráno co ráno se probouzel s přikrývkou zmuchlanou kolem těla a srdcem bušícím závodním tempem, znepokojivě

-39

znejistělý. Doznívající sen byl totiž více než jenom trochu…

erotický.

Bylo zatraceně

těžké zůstat netečným profesionálem, když mu toho dne Lauren zkřížila cestu.

„Nazdar, Justine,“ pozdravila ho ten čtvrtek odpoledne. Míjeli se na chodníku před soudní budovou.

„Ahoj, Lauren.“ Bleskurychle v sobě udusil vzrušující představu jejího nahého sametového těla a na obličej nasadil kovovou masku profesionála. „Kde je Kyle?“

„Uvnitř. Nesli jsme nějaké papíry soudním úředníkům.“

Významně

na něj pohlédla. „A ty se tady proč potloukáš?“

„Snažím se sesbírat všechny dostupné informace o finanční situaci George Caldwella. Tak schopný a vysoce postavený bankovní úředník jako on se zaručeně postaral o parádně

mlhavé finanční

toky.“

Lauren se potměšile usmála, hned ale její tmavé oči zase zvážněly. „Nezdá se ti, že vyšetřováni každé z těch vražd se zvrtává podezřele stejným směrem?“

„Máš pravdu. Ani u jedné z nich zpočátku nebylo nic podezřelého, a pak najednou jsme u každého mrtvého narazili na nějaký nekalý poklesek.“

„Předpokládáš, že ho objevíme i u Caldwella?“

„U nějmě

zneklidňuje hned víc věcí najednou, kterým nemůžu přijít na kloub. V bance mělněkolik osobních účtů s pravidelnými

vklady. U jednoho z těch účtů se nám nedaří vypátrat, odkud na něj přicházely peníze. Z platu ne, ani mimořádné odměny to nejsou, ani výnosy z nějakých investic.“

„Třeba byněco věděla jeho žena.“

„Třeba, jenže dostal jsem zákaz obtěžovat ji.“

Lauren údivem vykulila oči. „Od šerifa?“

„Jo.“

„Inu, zřejmě

k tomu má své důvody.“

Justinovi se potvrdilo nepříjemné tušení, urputně však si

namlouval, že jelikož Lauren zde pracuje déle než on, lépe si rozumí s Ethanem. S povzdechem si postěžoval: „Vyšetřování se tím ještě

-40

víc komplikuje. Caldwell uměl skutečně obratně

manipulovat s

penězi, určitě

věděl, jak se dají bezpečně

ulít.“

„Aby se vyhnul placení daní?“

„Třeba. Anebo aby je měl stranou pro případ, že by se chtěl se Sue rozvést. O čem by nevěděla, o to byse s ní pak nemusel dělit.“

„Nic neobvyklého u muže, který plánuje rozvod.“

„Ne,“ souhlasil Justin. „Jenže bylo by dobré s jistotou vědět, jestli ho opravdu plánoval.“

Lauren přikyvovala, ale mlčela. Ze soudní budovy k nim přicházel její partner Kyle Venable. Rozmrzele vrčel: „Vrazili mi do ruky zatykač. To je zlý sen…“

„No sbohem,“ vzdychla Laura. „Hodně štěstí, Justine.“

„Díky. Mějte se.“

„Budeme se motat jen tady po okolí,“ spěšně mu křikl Kyle už o

něco veseleji a pospíchal za svou vysokou půvabnou kolegyní k služebnímu vozu.

Justin je vyprovázel očima. Přesněji řečeno, vyprovázel Lauren, dokud nenasedla do auta a nezmizela mu z dohledu. Až pak teprve vykročil do soudní budovy.

Skoro hodinu se tam věnoval probírání majetkových záznamů, odtamtud odešel do banky, kde byl George Caldwell viceprezidentem.

Po skončení v bance se se smíšenými pocity vracel k šerifovi.

Cítil vnitřní neklid, ne ale protože by snad někdo bránil či dokonce mařil vyšetřování. Naopak. Po překvalifikování Caldwellovy smrti na vraždu soudce beze všeho vystavil příkaz bance zpřístupnit policii jeho stůl i bankovní účty. Potíž byla v tom, že veškeré bankovní záznamy vyhlížely čisté jako čerstvě napadlý sníh.

Jen jediný Caldwellůvúčet budil podezření, byť ne až takové,

abyv něm Justin viděl zlatou žílu, pro niž se vyplatí kutat hlouběji.

Jediné, co v tu chvíli měl, byla jen nepříjemná předtucha.

Prokleté tušení, že je za tím něco víc, než se mu dosud podařilo odhalit.

Problematické bylo, jak to zjistit.

Šerif mu mohl věc usnadnit, jenže on mu naopak zakázal obtěžovat vdovu. A stěžovat si na zákaz rozhodně nechtěl. S Colem

-41

se snažil jednat v rukavičkách, bylo mu totiž naprosto jasné, že nemá jeho důvěru. Krk by dal na to, že mu něco tají. Dokázat toto tušení zatím žel nemohl. A po zvážení všech pro a proti bylo sporné, zda by je dokazovat vůbec chtěl.

Do úřadu šerifa se ještě

nechtěl vrátit, dokud nezbytně nemusel.

Proto se cestou stavil v místní kavárně na šálek kávy. Posadil se k

prvnímu neobsazenému stolku u dveří a zadumaně hleděl oknem ven

do rušné ulice.

Jak roztomilé městečko!

„Detektive Byersi, slyšíte?“ Mladá číšnice, s níž už několikrát mluvil, stála u jeho stolu s obálkou v ruce. „Tohle je pro vás.“ Podala mu ji.

Na obálce stálo tiskacím písmem jeho jméno. Nic víc. Nic. z čeho by se dalo poznat, že adresát je detektiv. Z neznámého důvodu ho to rozladilo.

„Od koho, Emily?“

Pokrčila rameny a vyfoukla obrovskou žvýkačkovou bublinu, která vzápětí praskla. „Vinny to našla na pultě a řekla, ať

vám to

zanesu. Asi od někoho, kdo věděl, že se tu stavíte. Chodíváte sem přece skoro každé odpoledne.“

„Máte pravdu. Dík. Emily.“

„Není zač.“

Dívka odešla a Justin si už pokdovíkolikáté vyčinil, že nesmí být pro jiné takhle čitelný. Zahleděný na obálku ji obracel v rukou. Jeho profesionální ostražitost mu bránila okamžitě ji otevřít. Ani když si ji

prohlédl proti světlu, nerozeznal, co je uvnitř. Podle velikosti a tloušťky však usoudil, že by mohlo jít o notes.

Obálka už prošla tolika rukama, že nějaké snímání otisků prstů

byl holý nerozum a ztráta času.

Chvíli se ještě

snažil sám sobě

namluvit, že mu někdo posílá dárek k narozeninám, tedy předčasný narozeninový dárek.

S povzdechem obálku otevřel.

Byl v ní skutečně

notes. Úplně

obyčejný černý notýsek, jaký se běžně

nosívá po kapsách, aby si člověk do něj kdykoli mohl zapsat telefonní číslo nebo cokoli důležitého. Opatrně ho vysypal na stůla

dvěma prsty za krajíček otevřel a prolistovával. Instinkt i zkušenosti

-42

mu napovídaly, že proto má povrch tak lesklý, aby případné otisky z něj mohly být snadno setřené. Každá linkovaná stránka byla v záhlaví nadepsaná dvěma iniciálami, pod nimiž následovala data a čísla podobná sumám dolarů.

Mezi daty na většině

stránek byl nejkratší interval měsíc, na některých dva, třii čtyři. Na jedné stránce byla data pouze dvě,s šestiměsíčním odstupem.

Ačkoli nebyl grafolog, písmo v notesu, naprosto jiné než tiskací na obálce, připomínalo rukopis George Caldwella.

Zamračil se, vytáhl svůj notes a pečlivě si opsal veškerá data v

chronologickém pořadí. Pak si všiml, že v soupisu je uvedený téměř každý měsíc z období posledních tří let. A když porovnal tahle data s daty vypsanými předtím z Caldwellova problematického účtu, ani se nijak zvlášť

výsledku nepodivil. Byla to data pravidelných vkladů

na

onen účet.

Vkladů, jejichž původ byl pro něj velkou neznámou.

„Že by byl vyděrač?“ zabručel si pod nos. Proč ne? Bylo to

docela možné. Každý z mrtvých mužů vedl dvojí život. Kromě

veřejného tajný, který by tajným i zůstal, neodhalit vyšetřování jejich smrti krutou pravdu.

Justina ihned napadlo, že někdo je velice netrpělivý a nespokojený s neschopností policie odhalit Caldwellovo špinavé tajemství. Proto se rozhodl, případně rozhodla, trochu jim v pátrání napomoct.

Mohla oním někým být některá z obětí vydírání?

Anebo vrah sám?

Ať

už kdokoli to byl, proč

tenhle přímý důkaz poslal právě jemu? Aby otevřel oči spravedlnosti? Nebo tím sleduje něco jiného?

Justin se znovu vrátil k iniciálám v záhlaví každé stránky. Určitě se jednalo o první písmena jmen. Nic mu neříkala, až na dvě – odpovídala jménům dvou lidí, které znal.

M. T., Max Tanner?

E. C., Ethan Cole?

„Zatraceně!“ zaklel.

-43

Kapitola čtvrtá

Max vůbec nezamýšlel sledovat Nell celý den. A po jejím chladném odmítnutí v baru na ni už nechtěl ani pomyslet, ne tak ji vidět. A přece si najednou uvědomil, že se bezděky loudá místy, kde by mohl zahlédnout její džíp. Když pak konečně uznala za vhodné

vrátit se domů, nenápadně ji doprovodil až k odbočce příjezdové cesty ke Gallagherům.

Bylo už pozdní odpoledne a na ranči ho čekala spousta práce.

Proto se dál nezdržoval a jel konečně domů. Na práci se ale patřičně soustředit nedokázal. Myšlenky mu samovolně odbíhaly zpět k Nell.

Avědomí, že by byl raději někde zcela jinde, bylo nepříjemně vlezlé.

Tohle už jednou prožíval. Před spoustou let. I tehdy ho cosi nutkalo, nutkání však nemilosrdně potlačil… a do smrti toho bude litovat. Podobné nutkání ho náhle přepadlo i včera… Po návratu od Ethana si z ničeho nic osedlal koně a jel na Gallagherovic území.

A tam uprostřed lesa objevil Nell v zajetí jedné z jejích vidin natolik, že byla dočista bezbranná.

Už téměř

zapomněl, jak ho kdysi zneklidňovaly její záchvaty.

Její dokořán otevřené oči, nepravidelný dech a mysl… mysl kdovíkde, každopádně

úplně

jinde. Někde, kam nikdo jiný nedohlédl.

A kdovíproč, jestli tou námahou dospět tam, nebo z něčeho strašného, co viděla vnitřním zrakem, náhle smrtelně

zbledla a roztřásla se po celém těle.

Jednou se mu neochotně

přiznala, že vůbec nedovede předvídat, kdy do tohoto stavu upadne, a nemá ponětí, co může být spouštědlem jejích vizí. Ale pokaždé ji to, co za nich vidí, vyděsí. Když na ni před léty naléhal, aby mu prozradila, oč jde, odpověděla jenom, že některá místa si pamatují, co se tam kdysi odehrálo… nebo odehraje.

Nedávalo mu to tehdy žádný smysl. A nerozuměl tomu dodnes.

Ať

už byly její schopností sebepodivnější, nic to neměnilo na jeho nenadálém neklidu a úzkosti.

Čím víc se šeřilo, tím silnější nutkání ho popohánělo jít za ní.

Hromadilo se v něm a rostlo, až bylo nad jeho síly ubránit se mu.

Ani nevěděl jak, a přijížděl dodávkou k odbočce k domu Gallagherových. Vtom zahlédl Nellin džíp vyjíždět na hlavní silnici.

-44

Osm hodin večer. Kam jede tak pozdě?

Zpovzdálí ji sledoval a zanedlouho zjistil, že mířízměsta ven.

Vjela na dálnici a vyrazila na New Orleans.

Nepřestával ji opatrně

sledovat. Nelámal si hlavu vymýšlením výmluv, proč

to dělá. Příliš dobřevěděl, že by byly zbytečné.

Ten čtvrteční večer nebyl provoz nijak hustý, mohl se proto držet dost daleko za džípem. Stačilo mu vidět jeho koncová světla.

Málem se mu to vymstilo, když po asi patnácti kilometrech znenadání odbočila. Jejího odbočení si všiml na poslední chvíli.

Měl na vybranou: buď

zkrátit odstup, nebo riskovat, že ji ve tmě ztratí. Chvilku sledoval, jak se klikatou silničkou blíží k malému, napohled zpustlému motelu. Z reklamní tabule se dozvěděl, že pokoje v něm si lze pronajímat i na pouhou hodinu. Obchod patrně nekvetl, protože před motelem stála jen dvě auta.

Max očekával ledacos, jen tohle ne.

Vypnul světla a chvíli jel za ní potmě. Viděl džíp projet kolem blikající neonové lampy u vchodu do recepce a zastavit rovnou před posledními dveřmi na konci dlouhé, z buněk sestavené přízemní ubytovny. Vystoupila a klíčem si otevřela dveře buňky číslo deset.

Z dálky viděl rozsvítit se světlo uvnitř, pro zatažené závěsy dovnitř

neviděl. Nervózně

bubnoval prsty na volant a mračil se.

Nakonec se zaklením nastartoval a jel k ubytovně.

Zaparkoval stranou a ke dveřím číslo deset šel pěšky, co nejtišeji, nechtěl na sebe upozornit šramocením.

Zbytečné. Za zády totiž zaslechl nepříjemné kovové cvaknutí, a jakmile se mu vzápětí studené ústí hlavně přitisklo na krk, věděl, že

je zle.

„Nechápu, proč

marníš čas špehováním mé maličkosti.“ Nell ho obloukem obešla, aby na něj lépe viděla, nepřestávala však na něj mířit. S velkou pistolí zacházela obdivuhodně obratně.

„Jak ses dostala ven? Celou dobu jsem nespustil dveřezočí.“

„Zadním oknem.“ Nell popošla o krok a zbraní mávla ke dveřím buňky. „Pojďme.“

Max vešel jako první, trochu s obavou, co ho tam čeká. Uviděl však jen obyčejný, skromně

zařízený motelový pokoj s postelí u protější stěny, starým nočním stolkem vedle ní a televizorem

-45

přišroubovaným na prádelník. Otevřené dveře do koupelny dosvědčovaly, že zde není nic podezřelého ani nebezpečného.

Nell za sebou zavřela, šla k prádelníku a opřela se o něj. Zbraň pořád držela v ruce, třebaže už na něj nemířila. „Tak spusť, proč mě

špehuješ celý boží den?“

„Nejprve mi vysvětli, proč

máš zbraň.“

Povytáhla obočí a pousmála se. „Žena musí být vždycky opatrná.“

„Možná nemám nic lepšího na práci než tě sledovat.“

„Vyznám se v rančerství docela slušně na to, abych mohla

prohlásit, že lžeš. Máš práce nad hlavu. Zkus to znovu.“

Byť

se mu zhola nechtělo vyjít s pravdou ven, zvláštní záblesk v jejích očích a úsměv na rtech byly pro něj jasným varováním, aby bral tuhle ženu a zbraň

v její ruce vážně. „Bál jsem se o tebe,“

přiznal se.

„Proč?“

„Nevíš? Lidé v tomhle městě

záhadně

umírají.“

„Chabý důvod. Umírají muži. Čtyři v osmi měsících. I kdyby měly přijít na řadu ženy, co tě vede myslet si, že bych měla být první z nich? Byla jsem dvanáct let pryč! A vrátila se jen na pár dnů.

Jakmile dám do pořádku rodinné záležitosti, znovu odjedu. Jen tudy víceméně

projíždím. Proč

by mě

měl chtít někdo zabít?“

„Zmínila ses, že si někdo ověřoval tvou způsobilost dědil,“

připomněl jí.

„To je pravda, jenže nikdo platnost závěti právně nenapadl.

Navíc otcovu poslední vůli už ověřil soud. Jsem univerzální dědička.

Poslední vůle se týká jenom mě jediné, takže i kdyby někdo

nevímjak mě

chtělpřipravit o dědictví, ničeho by nedosáhl, ani kdyby mě

zabil.“

„Ten vrah to ovšem nemusí vědět,“ namítl Max.

„Určitě

si nejprve zjedná jistotu, než sáhne k pokusu odpravit mě

ze světa. A jelikož jsem oznámila Keeverovi, co si přeji mít ve své poslední vůli, předpokládám, že už v téhle chvíli, nejpozději zítra, to bude vědět celé město. A kdo mu zaplatí skleničku, i dřív.“

Odmlčela se, zelenýma očima zahleděná do Maxova obličeje. Pak pokračovala: „A možná ten vrah nezabíjí pro svůj osobní prospěch.

-46

Ne, ať

z jakéhokoli důvodu mě

sleduješ, nijak to nesouvisí s mým dědictvím. A proto bych byla ráda, kdybys mi prozradil pravý důvod, Maxi. Zkus mi povědět pravdu.“

„Pověděl jsem ti pravdu. Bojím se o tebe.“

„Dobrá, tak mi pověz proč.“

Chvíli mlčky otálel, až když se zhluboka nadechl, vyhrkl: „Protože pro vraha představuješ hrozbu, Nell.“

Kdo někdy žil v malém americkém městě, zvlášť v jižanském,

určitě

by souhlasil s tvrzením, že být tady za nocí neviditelný není vůbec snadné. Ulice osvětlují početné pouliční lampy a lidé často nechávají přes noc svítit i venkovní osvětlení svých domů.

Vítej, sousede! Pojd dál a zabij mě!

Pobaveně

zavrtěla hlavou, stojíc opodál jednoho takto osvětleného domu na náměstí a pozorujíc okolní ruch. Na tolik vzrušenou atmosféru, jaká vládla ve městě Silence, bylo v noci

venku příliš mnoho lidí.

Takoví jsme my lidé. Ať

se cokoli děje, většina z nás si nepřipouští, že by se právě

nám mohlo přihodit něco zlého.

Dokud se nepřihodí.

Zaslechla kroky a podvědomě

se stáhla stranou. Mladý párek ruku v ruce prošel kolem ní.

Ti určitě

ani nepomyslí na nějaké nebezpečí, jim je svět šumafuk, pomyslela si.

Vědomá si zbraně

za pasem trpce povzdechla. Že byli oběťmi doposud výhradně

muži, ještě

neznamenalo, že ženy v tomhle městě jsou v bezpečí. Tohle právě

si nikdo z radnice zřejmě

neuvědomoval.

Už dávno měl být vyhlášený zákaz nočního vycházení.

Náhle všechny její smysly zpozorněly. Stála nehybností podobná soše a s tajeným dechem vyčkávala. Pouliční ruch zvolna slábl, zápach výfukových plynů odnášel příjemný vlahý vánek. Jasné světlo pouličních lamp rázem potemnělo s výjimkou jediné, kolem níž právě

šel osamělý shrbený muž s rukama v kapsách. Vždycky když nejistým krokem došel pod další lampu, ta jako by v tom okamžení přidala na jasu, ozářila ho jasem reflektoru a pak propustila ze svého kuželu světla.

-47

Tento dojem vyvolal úsměv na jejích rtech. Vánek jí přivál do nozder vůni jeho kolínské a každé jeho došlápnutí vyvolalo zdánlivé slabounké zachvění země

pod jejíma nohama.

Anebo jí jenom tak tlouklo srdce?

Sledovala ho, jak se k ní blíží. Hlavu měl skloněnou, hluboce zadumaný si nevšímal okolí. Znovu pobaveně zavrtěla hlavou. Je

nebezpečné být natolik zaujatý vlastními myšlenkami. Z dospělého člověka se tím stává bezbranné dítě. A ještě horší je chovat se takhle

ve městě, kde dobře vyhlížející, všemi vážení muži předčasně končí

v márnici.

Pozorně

se porozhlédla kolem dokola, aby měla jistotu, že nikdo není nablízku, ještě

vteřinku vyčkala, nechala ho dojít úplně až kní,

a vystoupila ze stínu.

„Dobrý večer…“ pozdravila.

Lekl se, až nadskočil. „Ježíši! Na smrt jste mě vyděsila.“

„Promiňte,“ omluvila se a současně prsty sevřela rukojeť

zbraně

přes kapsu saka. „Nechtěla jsem vás vyděsit.“

Nell si nemínila dělat z Maxova varování těžkou hlavu. „Proč bych měla být pro někoho hrozbou?“

„Pověz, cos viděla včera v lese? Co ti prozradila tvá vize?“

Nezamžikala, ani pohledem neuhnula, jen hodnou chvíli trvalo, než odpověděla: „Byla noc a lilo. Muž v pršiplášti nesl přes rameno přehozenou ženu. Nevím, kdo byl on, ani kdo byla ona. Nevím ani, jestli byla mrtvá nebo živá.“

„Takže to mohl být vrah?“

„Snad. Také mohlo jít o něco úplně nevinného.“

„Vážně

si tohle myslíš?“

Zahleděná do jeho obličeje zvolna zavrtěla hlavou. „Ne. Ať už

ten člověk cokoli udělal, nevinné to rozhodně nebylo.“

„Položím ti teď

těžší otázku: vidělas minulost, nebo budoucnost?“

„To nedovedu posoudit.“ odpověděla.

„Ještě

pořád nedovedeš nic rozeznat?“

„Většinou ne, pokud ve vizi neuvidím něco, co můžu časově zařadit.“

-48

„Dokážeš ty vidiny vyvolat vědomou snahou?“

„Ne. Jenom když vidím místo, kde se stal nebo stane násilný čin, se mi to občas podaří. Nemám knoflík, kterým bych dokázala spustit své vidiny.“

„A právě

tohle tě

dělá zranitelnou, ať

už si to připouštíš nebo ne.

Kdybys viděla vraha a udala ho na policii, pak bys byla v bezpečí.

Jenže tohle nedovedeš. A co je horší, lidé nerozumějí tvým schopnostem. Nerozumějí, ale přetřásají je. Vrtá jim hlavou, co to vlastně

ta ‚gallagherovská kletba‘ je. Nejméně tři lidi jsem zaslechl

vyslovit, jestlipak má náš nepolapitelný vrah šanci uniknout dopadení, když se vrátila domů místní čarodějnice.“

„Možná o tom v koutku duše pochybuje i on,“ namítla.

„Možná.“

„Ačkoli právě

tak je možné,“ dodala náhle, „že o té kletbě neví.“

„Ví o pečlivě

tajených poklescích místní honorace, uvědom si.

Každý z těch tří mužů

měl svá temná tajemství, která vyplula na denní světlo nebo teprve vyplují. Nevím o vrazích nijak moc, ale tenhle postupuje podle promyšleného plánu. Jeho cílem je odhalit stinné stránky života zdejších lidí. A ty se tím pádem můžeš klidné stát jeho terčem hned ze dvou důvodů: jsi tajemná a tvé schopnosti ho ohrožují.“

„Prosím tě, co je to za tajemnost, když o mně všichni vědí?“

„Jenže nic bližšího, protože se všech straníš, a tím pádem se sama děláš tajemná.“

„Zlověstná a tajemná…“

„I takhle se o tobě

mluví. Naše město se příliš nezměnilo, Nell.

A tvá rodina neudělala nic pro to, aby lidé tady pochopili, v čem vlastně

spočívá ta kletba, a přestali z ní mít strach. Lidé se vždycky budou bát toho, čemu nerozumějí. A mnozí navíc pokládají tvé schopnosti za něco temného, ďábelského.“

„Proto mě

nazývají čarodějnicí,“ vzdychla.

„A proto tě

nazývají čarodějnicí.“ přisvědčil.

Zhluboka se nadechla. „Proto mě sleduješ? Protože věříš, že mé schopnosti ze mě

dělají terč?“

„Přesně

tak.“ S pousmáním dodal: „Přirozeně jsem netušil, že

vlastníš zbraň. Doufám jenom, že s ní umíš zacházet.“

-49

„Neboj se, umím.“ Poohlédla se ke dveřím a zkrabatila čelo.

„Naučili nás to.“

„Oni? Kdo?“

Než mohla odpovědět, dveře se tiše otevřely a dovnitř vešla

starostka Casey Lattimorová. Zavřela za sebou a suše sama odpověděla Maxovi: „FBI. Školicí středisko speciálních agentů

v

Quanticu. Je to tak. Nell?“

„Doslova.“

Starostka usedla do jednoho z křesel a rozpovídala se: „První týdny po smrti Petra Lynche jsem si připadala děsně bezradná. Nejen

proto, že nikdo nebyl s to s určitostí říct, jestli to byla, nebo nebyla vražda, ale vyšetřování se jaksi vůbec nehýbalo z místa. A co bylo ještě

horší, zhola jsem nerozuměla postupu policie. A něčemu takovému jsem podle mého soudu měla rozumět.“

„Proto jste odjela do Quantica,“ převzal slovo zamyšlený Max, „a absolvovala tam kurs.“ Seděl na posteli jako na jehlách.

Přikývla. „A setkala se s Nell.“

Nell, opřená o prádelník, ji vystřídala: „Naše jednotka působí mimo Quantico, někdy ale vypomáháme v kursech, které tam pořádají. Právě

v tu dobu jsem měla konzultaci s instruktorem, co měl na starost skupinu, kde byla i Casey. Tak jsme se setkaly.“

„Po dvanácti letech?“ zeptal se Max.

„Nezapomínejte,“ zvedla hlas Casey, „že jsem vás oba učila na střední škole. Nebuďte domýšlivý, Maxi, ale některé studenty jsem si zapamatovala lépe než ostatní. Vás a Nell kupříkladu velice dobře.“

Maxovi se nechtělo vyptávat proč. „Tak dobrá. Setkaly jste se a dál?“

„Nic zvláštního. Párkrát jsme spolu poobědvaly. Přirozeně přišla

řeč

na Silence a já jsem jí pověděla o nedávném úmrtí a jeho těžkopádném vyšetřování.“

„Z mé pozice se moc udělat nedalo,“ převzala slovo Nell.

„Jediné, co jsem mohla nabídnout, byly rady a doporučení. Casey dokončila kurs a rozloučily jsme se. Po několika měsících mi zavolala. Když mezitím zemřeli další dva muži. A když po smrti každého z nich, stejně

jako dodatečně

po Lynchově

smrti, došlo k

odhalení jejich hříchů, což naznačovalo, že jde o téhož vraha.“

-50

„A to vzbudilo pozornost FBI?“ Max zvedl obočí.

„A to vzbudilo pozornost mého šéfa Bishopa, vedoucího oddělení, kde pracuji. Je to muž širokého rozhledu se skvělými instinkty a zkušenostmi. Když jsem mu poskytla veškeré informace získané od Casey, byl schopný vypracovat osobnostní profil vraha.“

„No a?“

Nell pohlédla na starostku a ta odpověděla: „A malér. Podle Bishopa je totiž vrahem s velkou pravděpodobností policista.“

Max překvapením hvízdl. „Což může vysvětlovat, proč všechna

úmrtí zůstávají nevyjasněná.“

Casey si vzdychla. „Naneštěstí to ale také znamená, že nemůžeme policii věřit. Podezřelí jsou prostě všichni, od šerifa po

jeho posledního podřízeného. Ba i ti, kdo podezřelí nejsou, budou nejspíš hájit barvy svého týmu. Z toho plyne, že nikomu z nich se nesmí prozradit, že náš vrah může být polda.“ Odmlčela se, zavrtěla hlavou a pokračovala: „Proto bylo nutno vyžádat si pomoc.

Pochopitelně

si nemůžeme dovolit vytroubit do světa, že šerifovi lidé jsou v podezření.“

„FBI neposílá do terénu své pracovníky, pokud o to oficiálně nepožádají místní úřady.“ znovu promluvila Nell. „Nesmíme zasahovat do jejich kompetence. Naštěstí Casey má pravomoc požádat ve výjimečných případech o pomoc, a tak nás zplnomocnila dát se do vyšetřování tak řečeno za šerifovými zády.“

„Ty jsi tady služebně?“ Max pořád nemohl uvěřit, že Nell, to krásné nevyzpytatelné děvče z jeho mládí, na které nikdy nedokázal zapomenout, je agentkou FBI.

„Ano. Ne ale coby federální agent, který si vykračuje městem s blyštivým odznakem v kapse a komplikuje život místním policistům.

Jelikož bylo nutno posvítit si právě na ně

a současně

vyšetřovat sérii

vražd, musí pracovat v utajení, a proto sem bylo potřeba poslat někoho nenápadného. Co nejnenápadnějšího. Člověka, který by nepůsobil jako pěst na oko. Volba padla na mě, protože mám nezpochybnitelný důvod objevit se tu. Musím dát přece do pořádku dědictví po svém otci,“ odpovídala klidným tónem. „Ani toho ze všech nejpodezřívavějšího člověka by nenapadlo vidět ve mně

-51

někoho jiného než dědičku, která se po letech vrátila domů uspořádat

rodinné záležitosti. Pro tajné vyšetřování jsem tedy jako stvořená.“

Užaslý Max zavrtěl hlavou, nato vyhrkl: „Doufám, že tě

sem neposlali samu.“

„Jasně

že ne,“ odpověděla.

Chvíli na ni hleděl, pak přenesl pohled na Casey.

„Nell je má jediná kontaktní osoba,“ nepotřebovala otázku starostka. „Neznám dalšího agenta nebo agentku.“

„A na tom zůstane,“ prohlásila Nell. „Tajný znamená tajný.

Bezpečnost agenta závisí na stupni jeho utajenosti. Co nevíš, nemůžeš vyzradit. Vědomě ani nevědomě. Kdybys mě

dnes nešpehoval, nemusela jsem ti toho tolik prozradit.“

„Díky,“ broukl.

„Není zač.“

Casey se pousmála. „Jestli si někdo jiný všiml, že sledujete Nell, pravděpodobně

si to bude vysvětlovat jako… potvrzení lidové moudrosti, že stará láska nerezaví. Jelikož vaše přátelství bylo vždycky opředené rouškou tajemství, vaše chování nebude lidem připadat divné.“

„To je paráda,“ zavrčel Max, ale na Nell se nepodíval.

„Vždycky jsem toužil být za troubu, kterému ženská dala kopačky.“

„Vždycky je to lepší než být za špeha nebo vraha,“ namítla ostrým tónem Casey.

„Všichni dobře víme, že z toho druhého jsem podezřelý.“

Bedlivě

sledoval výraz své bývalé učitelky. „A proto zhola nechápu, proč

jste se rozhodly zasvětit mě do vašeho tajemství. Určitě

ne

jenom proto, že jsem celý den sledoval Nell. Co na mě hrajete? Co

když opravdu jsem ten vrah?“

„Nejste polda,“ připomněla mu Casey.

„Nejsem, jenže i ten váš geniální Bishop se může mýlit.“

„Obvykle se nemýlí,“ zastala se šéfa Nell. „V hlavních bodech aspoň

rozhodně

ne. Ve vypracovávání osobnostních profilů je vážné

skvělý.“

Max pokrčil rameny. „I mistr kat se někdy utne.“

„Ty nejsi vrah,“ prohlásila Nell.

„Jak to můžeš tak jistě

vědět?“

-52

„Můžu.“ Počkala, až se jí podívá do očí, pak dodala: „Ty víš, proč

to vím.“

Max si příliš uvědomoval přítomnost třetí osoby, proto nevyslovil, co ho zasvrbělo na jazyku. Netušil, co všechno Casey o nich dvou ví, navíc nechtěl jitřit starou ránu a umožnit tak Nell, aby mu do ní sypala sůl.

„Nejsem tedy zahrnutý do vašeho seznam podezřelých? Smím vědět, kdo má tu čest nacházet se v něm?“

„Všichni ostatní. Všichni ostatní muži.“ řekla Casey.

„Určitě

je vrahem muž?“

Nell přisvědčila přikývnutím i slovy: „Na sto procent. Podle Bishopova profilu je to běloch mezi pětatřicítkou a padesátkou, s velkou pravděpodobností policista, ačkoli by to mohl být i někdo, pro koho je odhalování nešvarů koníčkem a s chorobnou posedlostí usiluje o spravedlnost. Každopádně náramně

dobře zná policejní i

soudní praktiky a umí se vyhnout chybám, které by ho mohly usvědčit.“

„Nechce být odhalený? Myslel jsem, že většina sériových vrahů po odhalení svým způsobem touží.“

„Tohle není sériový vrah v pravém smyslu slova. Své oběti nevybírá nahodile. Chce, aby vyšla na světlo jejich temná tajemství, jejich dvojí životy. To znamená, že je velmi dobře zná. A tajemství bytostně

nemá rád. Asi mu kdysi, možná v dětství, nějaké tajemství způsobilo citelnou psychickou újmu a navždycky změnilo vidění světa i vnímání sebe samého.“

Max se zamračil. „Chce tedy, aby pravda za každou cenu vyšla najevo?“

„Domníváme se, že ty muže trestá. Ten, kdo byl odpovědný za tajemství v jeho životě,zřejmě unikl trestu za své hříchy nebo dokonce zločin. A protože nedokázal dosáhnout spravedlnosti pro sebe, snaží se ji vydobýt pro všechny nevinné, které zavraždění muži ohrožovali, alespoň

si to namlouvá.“

Zachmuřená Nell chvíli mlčela, pak řekla: „Bishop si myslí, že v pohnutkách toho člověka je ještě něco navíc, co by vysvětlovalo jeho volbu obětí.“

„Tyhlety ničím nepodložené dedukce nemám rád,“ namítl Max.

-53

„Vypracování osobnostního profilu zločince se zakládá na intuitivních dohadech a bohatých zkušenostech. Je to věda. ve které výmysly nemají místo,“ ozvala se Casey.

Nell se nepřestávala kabonit. „Za obvyklých okolností se Bishop nevyjadřuje takhle neurčitě,věřte mi. Profily, které vypracuje, většinou trefují rovnou do černého. Jenže na tomhle vrahovi mu něco nesedí. Žere ho, že neví co. Kdyby ho plně nezaměstnával jiný

případ, byl by tady teď

s námi a osobné se snažil rozluštit tuhle záhadu. Jsem s ním v přímém spojení a mám příkaz o všem ho informovat.“

„Ale určitě

tady nejsi sama?“ ujišťoval se Max. „Nejsem.“

„Nakolik úspěšně

může vyšetřovat agent či agentka potajmu?“

„Naše jednotka se specializuje na tajné operace.“

„Proč?“

„Kromě

jiného i proto, že všichni umíme… zacházet s jistými danostmi.“

Přimhouřil na ni oči. „Myslel jsem, že taková je většina agentů FBI.“

„Příliš koukáš na televizi.“

Casey se zasmála. „Nell, řekla jste mu už tolik, že mu můžete prozradit i zbytek.“

Nell pokrčila rameny a prozrazovala: „Jednotku zvláštních případů

tvořípřevážně

agenti, kteří disponují jednou či více výjimečnými schopnostmi.“

„Například…“

„Například psychotronickými schopnostmi. Konečně

jsem

objevila možnost užitečného využití kletby Gallagherů.“

-54

Kapitola pátá

Shelby Theriotová vyrostla v Silence, stejně jako její rodiče.

Na rozdíl od mnoha svých vrstevníků však neopustila okruh města

ani za studií. V Silence totiž se nacházela pobočka univerzity a tam Shelby po skončení střední školy získala vyšší vzdělání.

Že byla na střední škole zvolená Nejpůvabnější tváří na titulní stranu školního časopisu, dokazovalo, že ji spolužáci vůbec neznali.

Shelby totiž bylo naprosto lhostejné, jak vypadá, odmítla i několik nabídek, které by jí určitě vynesly slávu na předváděcích molech a spoustu peněz. Jejím snem bylo stát na opačné straně fotoobjektivu. Po několika letech se její snímky začaly objevovat v různých časopisech.

Pro Shelby bylo fotografování koníčkem. Nebažila po slávě, neměla žádné ambice. Nepotřebovala si budovat kariéru, poněvadž rodiče jí zanechali krásný dům a akcie několika prosperujících podniků. Nebyla ambiciózní, protože to neměla v povaze.

Fotografovala čistě

pro radost a vlastní uspokojení, nepotřebovala ani peníze, ani uznání za něco. co bylo pro ni zábavou a koníčkem.

Dokázala se celé dny toulat městem s aparátem pověšeným na krku, sem tam cvakla něco nebo někoho, kdo upoutal její zájem.

Místní lidé byli tomuto jejímu počínání zvyklí a neprotestovali.

Vyvolané snímky obvykle těm, koho na nich zachytila, nabídla, a pokud někdo požádal o negativ, beze všeho mu ho dala. Nikdy nikde fotografie nezveřejnila bez souhlasu fotografovaného, tudíž nikomu nevadilo, že často bleskem zaskočila své objekty nepřipravené.

I tento světelně

obzvlášť

vstřícný čtvrtek strávila celý mimo dům, a teprve počínající soumrak ji přinutil s fotografováním přestat.

Zašla do baru na večeři, protože chystat si nějakou doma se jí nechtělo. Chvíli si popovídala s číšnicí Vinny a pak šla domů.

Její dům na okraji města, se zahrádkou obehnanou bílým laťkovým plotem, připomínal pohlednicovou idylku. Milovala květiny, osobně

ale nezahradničila. Raději si zahradníka zaplatila, aby zahrada vpředu i vzadu byla hezká celý rok. Jinak se o domácnost starala sama. Stejně jako dovedla skvěle fotografovat, zručně

se uměla chopit malířské štětky či kladiva.

-55

Jezdila malou sympatickou hondou a společnost v domě jí dělal

jen kocour Charlie, jediný samec v jejím životě. Navzdory dobře míněným pokusůmpřátel opatřit jí partnera Shelby dosud nepoznala muže ochotného akceptovat její nezávislost a zvyk pracovat v temné komoře klidně

i do svítání, nebo spolu s ní jíst studenou pizzu v posteli při sledování půlnočního hororu.

I nyní, po dnu příjemně

stráveném fotografováním, se chystala zavřít do temné komory a vyvolat film. Předem se těšila na dlouhé vzrušující hodiny práce, nemohla se dočkat, kdy uvidí, co všechno nafotografovala. Pokaždé bývala něčím překvapená.

Tentokrát však ji čekala skutečná bomba.

„Co má tohle kruci znamenat…“ mumlala si sama pro sebe, prohlížejíc záběr udělaný někdy kolem poledne.

Pobavilo ji, když si všimla, jak Max Tanner pronásleduje Nell Gallagherovou po celém městě. Nejméně dvakrát ho přistihla číhat

na ni, aniž ho napadlo, jak je svou předstíranou nenápadností nápadný. Protože Maxe znala velice dobře, bylo jí jasné, že to určitě nedělá jen tak pro nic za nic. A to právě vzbudilo její zvědavost.

Pročpak asi Nell sleduje? Může to nějak souviset s jejich dávným rozchodem? Nebo se školním plesem, kdy se tak blamoval? Po tolika letech?

Podařilo se jí cvaknout ho při lelkování u soudní budovy, právě když Nell scházela po schodech dolů k svému džípu, aniž si ho

všimla. Slušný snímek, potud docela normální. Co ale normální na něm nebylo, byl neurčitý obrys stínu sotva metr za Nellinou nohou.

Jako dobrá fotografka toho věděla hodně ohře světla a stínu.

Fotografický aparát dovede zachytit leccos. Ovládala clony čoček, zdvojenou expozici, odrazy světla, měla zkušenosti i s poškozeným nebo osvětleným filmem.

„Tohle je ale divné,“ prohlásila, zvažujíc a jednu za druhou zavrhujíc možné příčiny. Aparát byl v pořádku, film a papír rovněž.

Při pozorné prohlidce negativu i na něm objevila jakýsi pokroucený stín, který jako kdyby se sunul za Nell. Muselo tam něco být, když to zachytil objektiv, volným okem by však po původu onoho stínu asi pátrala marně.

-56

Zhasla červenou žárovku, rozsvítila bílé světlo a znovu zkoumala fotografii.

Každičký detail na ní byl zřetelný. Budova, Max, Nell…

Všechno jak má být. Světlo a stíny na patřičných místech. Jenom za Nell, kousek za ní se po schodech směrem vzhůru táhl stín přibližně dva metry dlouhý, který nemělo co, nebo spíš neměl kdo vrhat. Byl to stín muže, i když ne zrovna zřetelný.

„Co to má kruci znamenat?“ zabrblala znovu Shelby, zahleděná na snímek.

Tmavá přesně

neohraničená skvrna byla tak očividná, že zásluhou své představivosti málem viděla ruce hrozivě se natahující

po Nell, jako by po ní chtěly chňapnout.

Až po chvíli si uvědomila, že si bezděky tře šíji, jako by ji svědila. A vzápětí nato jí došlo, co svědění vyvolalo. Strach.

Chloupky na krku se jí zježily.

Nemuselo to nic znamenat. Jenže Shelby vždycky dala na své instinkty a ty ji teď

důrazně

varovaly.

Pohlédla na hodinky, chvíli přemítala, pak vyšla z komory ven.

Na návštěvu už bylo pozdě, ale na telefonát ne.

„To vážně

není nutné,“ namítala Nell, když Max překročil práh domu Gallagherových. „Nějak to přežiješ,“ zavrčel.

Nell po něm loupla očima, pak pokrčila rameny. „Dělej, jak myslíš, ale dovol mi připomenout ti, že mám zbraň.“

„Na tu ještě

dlouho nezapomenu,“ ušklíbl se. Rozsvítil světla, zkontroloval okna a dveře v celém přízemí, vyšel do patra a tam provedl totéž.

Po návratu našel Nell v kuchyni vařit kávu.

„Už máš srdce na místě?“ zeptala se suše.

Neráčil jí na otázku odpovědět, naopak sám se drsným tónem, pro něj typickým, zeptal: „Připustíš aspoň, že tvá přítomnost v Silence může být pro vraha hrozbou?“

Opřela se zády o kuchyňskou linku, chvíli na něj mlčky hleděla a pak s povzdechem připustila: „Jestli ví o naší rodinné kletbě,věřív paranormální schopnosti a ví, čeho jsem schopná, pak ano.“

„Páni, ty jsi ale paličatá!“

-57

„Maxi, nezapomínej, že jsem agentka FBI. Riziko patří k mému povolání.“

„Jenže ne riziko zbytečné nebo přehnané.“

„Co znamená výraz přehnané riziko? Dovedu se o sebe postarat.

Jsem ozbrojená a vycvičená v sebeobraně.Apřišla jsem hledat vraha. Je to má práce.“

„A to je všechno? Jsi tady jenom kvůli práci?“

„A kvůli čemu jinému?“

„Snad abys také dala do pořádku dědictví po svém otci, ne?“

Nell se odvrátila, aby ze skříňky vzala šálky a lžičky. „Mléko nebo cukr? Nezapamatovala jsem si.“

„Obojí.“ Sledoval ji. jak si počíná. „Odpovíš mi na otázku?“

„Jo, přijela jsem domů

i kvůli dědictví.“

„Přijela bys domů, kdybys tady neměla práci?“ dorážel.

„Myslím, že odpovědět si umíš sám,“ odsekla. „Nenávidělas svého otce, viď?“

Nell nalila kávu do prvního šálku a pošoupla ho směrem k němu, aby si ji upravil podle vlastní chuti. Nato, bezmála mimochodem, prohodila: „Ano, nenáviděla jsem ho. A pokládám za ironii osudu, že jeho majetek skončil právě v mých rukou.“

Max by rád konečně

znal odpověď

na spoustu dalších letitých

otázek, nechtěl však svou nevhodnou zvědavosti něco pokazit. S Nell si vždycky připadal jako na minovém poli. Každý neopatrný krok mohl znamenat pohromu. Instinkt mu radil postupovat obezřetně.

„Věděl, že pracuješ pro FBI?“

„Ne. Ani jemu jsem nepsala.“

Max se nechytil na návnadu. „A co Hailey? Mluvila o tobě, jako kdyby věděla, kde jsi a co děláš.“

„Nevěděla. Hailey jsem jedinkrát neviděla ani s ní nemluvila, co jsem odešla ze Silence.“

Zamračil se. „Vymýšlela si tedy?“

Nell upila kávy a zasmála se. „Vždycky si vymýšlela. Copak jsi to nevěděl?“

„Tvrdíš, že byla lhářka?“

„Hailey? Půvabná a kamarádská Hailey? Ta si uměla získat dúvéru lidí.“

-58

„Nell –“

Rozmrzele ho přerušila: „Pořád nevím, co hrozného vyvedla otci, že ji vydědil. Nevíš to náhodou?“

„Prý utekla s Glenem Sabellem. Byl zdejší mechanik, ženatý, otec dvou dětí. Klevety tvrdí, že tvého otce tím rozzuřila k nepříčetnosti, hlavně

protože –“

„Hlavně

protože jeho žena a mladší dcera od něj také utekly.“

„Možná. Nemyslím, že by se ho byl na to někdo otevřeně zeptal,

ale všeobecně

se vědělo, že svou poslední vůli změnil nějaký týden po útěku Hailey.“

„Wade Keever si věru dovede pustit hubu na špacír,“ podotkla Nell.

„Uznávám, není právě

z nejmlčenlivějších právníků ve městě.

Podle lidí tvůj otec o tom určitě s nikým nemluvil.“

„To je víc než jisté.“

„V jistých věcech byl velice tajnůstkářský. I co se vaší kletby týkalo.“

Nell na něj chvíli mlčky hleděla, pak řekla: „Pokládal ji za záhadu, nerozuměl jí. Tím hůř ji bral. On tyhle schopnosti totiž neměl.“

„Cože? Myslel jsem, že…“

„Jo, každý si to myslel. Protože se jednalo o rodinnou kletbu, každý se domníval, že postihovala nás všechny. A on neudělal nic pro to, aby si to lidé nemysleli. Psychotronické schopnosti měla jeho matka, jeho dcera… a mám dojem, že i jeho otec. Asi se cítil nespravedlivé opomenutý –“

„A Hailey?“

„Hailey ne.“

„Měla ve zvyku tropit si z toho žerty. Dokonce na školním karnevalu byla oblečená zavěštkyni. Ale jak jsem měl možnost sám slyšet, v předpovídání budoucnosti byla docela dobrá.“

„Předpovídat budoucnost není nic těžkého. Stačí mít dostatek informací a herecký talent. Hailey měla obojí.“

„Ale paranormální schopnosti neměla?“

„Ne.“

-59

„Zato tvé schopnosti byly vždycky výjimečné. Díky jim jsi začala pracovat pro FBI?“

„Díky jim jsem se dostala do Jednotky zvláštních případů.

Musela jsem podstoupit spoustu testů, aby mě tam vzali.“

„Počkej, počkej… vždyť

jsi neskončila střední školu!“ namítl.

„Ale skončila. Jenom ne tady. A absolvovala jsem i vysokou.“

vysvětlila.

„Studium sis platila sama?“

Nell pokrčila rameny. „Místo čtyř mi trvalo pět let, protože jsem si na ně

musela vydělávat. Nakonec jsem dostudovala. Informatiku.

A jako vedlejší obor psychologii.“

Max si uvědomil, v jak krátkém časovém sledu si musel poopravit nemálo chybných domněnek o Nell. A dost ho to štvalo.

„A pak jsi nastoupila k FBI?“

Nespěchala s odpovědí, nejprve několikrát zavrtěla hlavou. „Ne, čirou náhodou jsem se snažila pomoct jedné své přítelkyni, které unesli malou sestřičku. Případ vyšetřoval jeden velice osvícený detektiv, který na mě

dal, a děvčátko našli, než ho stačili únosci zabít.“

„Zásluhou tvé vidiny?“

„Ano. Bydlela jsem tehdy v malém městečku na západním pobřeží. Detektiv za mnou párkrát zašel, když potřeboval poradit s nějakým zapeklitým případem. A já jsem mu dokázala pomoct. Pak mě

seznámil s agentem FBI z tehdy právě zakládané zvláštní

jednotky. Měli dojem, že se jim hodím. Jak se časem ukázalo, bylo tomu tak.“

„Objevilas, jak využít své schopnosti, abys pomohla jiným?“

„Tak nějak. Tam konečně

se mnou nejednali jako s bláznem.

Nešeptali si o mně

ani po mně

nervózně

nebo ustrašeně

nepošilhávali. Jsem jednou z nich. Vyšetřovatelka s výjimečnými schopnostmi.“

„Schopná chytat vrahy?“

„Vrahy. Násilníky. Únosce. Pedofily. Zaměřujeme se na tu nejhorší lidskou pakáž.“

Max k tomu zamyšleně

poznamenal: „Musí to být velice náročná práce, hlavně

po psychické stránce.“

-60

„Bishop tvrdí, že najít dobré médium není těžké, kdežto najít jasnovidce dokonale ovládajícího své řemeslo je naopak přetěžké. A já je ovládám.“

„Zatím…“

„Ano, zatím.“

„Využíváš své vidiny coby pracovní nástroj? Využíváš je při hledání zločinců?“

„Pomáhají mi rozluštit některé neznámé. Jsou součástí skládanky, kterou je nutno poskládat, nic víc. Slouží coby netradiční výpomoc, souběžná s běžnými klasickými vyšetřovacími postupy.“

„A co tvoje ztráty vědomí?“

„Co má s nimi být?“

„Nedělej, že nerozumíš, nač

se ptám. Jak se s nimi vypořádáváš?

Připravuješ se na ně? Co se stane, když tě ztráta vědomí přepadne

během vyšetřování?“

„Snažím se vyhledat něco měkké, na co bych mohla spadnout,“

zavtipkovala s úšklebkem.

Strhl si z hlavy čepici a káravě zavrčel: „Ohromně

vtipné.“

„Náhodou vůbec nevtipkuji. K ztrátě vědomí nikdy nedochází

bez varování. Když mě

jistým způsobem rozbolí hlava, urychleně

se

snažím vyhledat koutek, kde mě

nikdo nebude rušit. Když právě

pracuji s partnerem, předem ho upozorním, že… následující hodinu budu nepoužitelná. To je všechno.“

„A tví kolegové mají pochopení?“

„Mí kolegové nesou na ramenou každý svůjkříž. Naše schopnosti mají vedlejší nežádoucí účinky. Všichni jsme se museli naučit s nimi vyrovnat,“ poučila ho klidně.

„Ty také?“

„Ano, já také.“

Jen to dořekla, došlo k ohromující změně scény. Pořád byla v

kuchyni a venku byla noc, ale Max už před ní nestál a nehleděl na ni zadumanýma tmavýma očima. Místo něj viděla zadními dveřmi vcházet do kuchyně

svého otce. Tmavé vlasy měl mokré a obličej zachmuřený. Chtěla utéct. Co nejrychleji.

Stála však jako přikovaná a s očima vytřeštěnýma na otce slyšela ho mumlat si cestou přes kuchyni: Měla mito říct. Krucinál,

-61

proč

mi to neřekla… Nato zmizel za dveřmi z kuchyně do obytné

části domu.

Nell si vždycky byla vidiny vědomá. Uvědomovala si onen prapodivný, nadčasový pocit, který je pokaždé doprovázel. A také že co viděla, vždycky něco znamenalo. Oč se jednalo tentokrát?

Otočila hlavu směrem, kde proti zadním dveřím obvykle visel na stěně

kalendář. Byl tam, ukazoval měsíc květen minulého roku.

Tehdy otec zemřel!

„Nell!“

Pozvolna se vracela do přítomnosti. Podivný pocit nadčasovosti byl bleskovou rychlostí pryč

a ona opět hleděla na Maxe. Nechápala, proč

jí rukama svírá ramena, ale něco ve výrazu jeho obličeje ji přimělo nahlas vyslovit, co jí běželo hlavou: „I on byl zabitý. Můj otec byl zavražděný.“

V Chicagu pršelo.

Zvláštní agent Tony Harte stál u okna, hleděl do pošmourné noci a upíjel z hrníčku kávu. Nesnášel upršené večery, zejména když měl rozdělaný složitý případ a nic mu nevycházelo. Nebyl jediný. Napětí v místnosti bylo tak husté, že se dalo krájet.

Navíc Bishop byl nervózní, kdykoli Miranda byla v terénu bez něho. Nebylo na světěčlověka, který by znal Mirandiny schopnosti lépe než Bishop, přesto nedokázal nemít o ni strach.

Tony se odvrátil od okna se záměrem nadhodit téma, které by aspoň

nakrátko zaměstnalo šéfovu hlavu a změnilo tok jeho myšlenek. „Revidoval jste profil vraha v Silence? Myslím od té doby, co jsme dostali poslední informace?“

Zvláštní agent Noah Bishop odtrhl zrak od fotografie, zamračil se a zavrtěl hlavou. „Žádná z posledních zpráv nic na jeho profilu nezměnila.“

„Pořád je to podle vás polda?“

„Jo.“

„Na kolik procent?“

Bishop se opřel zády o křeslo a očima přeběhl místnost, jako kdyby v ní hledal odpověď

na Tonyho otázku. Světlé modrošedé oči

-62

měl jako obvykle jasné. „Jsem si tím naprosto jistý, ovšem vždycky je namístě

maličko pochybovat, to přece víš,“ odpověděl pak.

„Souhlasím, vy ale dovedete být velice přesný. Když říkáte, že jste si tím jistý, pak je to opravdu polda. Našim tam bude věru nelehko. Potajmu čmuchat po vrahovi a současně bedlivě

sledovat všechny poldy, co tam jsou.“

Bishop přikyvoval, avšak chmury z čela mu nemizely. Jizvu na levé tvářimělzřetelnější než jindy. Vždycky, kdy byl napjatý nebo rozčilený, zvýrazněla. Byla neomylným barometrem jeho nálady.

Tony chvíli vyčkal a znovu promluvil: „Pořád vám něco vrtá v hlavě?Něco ohledně

Silence.“

Protože Bishop už dávno pochopil, že nemá smysl tajit lidem z jednotky své myšlenky či pocity, jelikož jim nedělalo problém zjistit si je, přiznal: „Nedokážu na to přijít.“

„Týká se to Nell, nebo vraha?“

Bishop protáhl obličej. „Vraha. Mám dojem, že toho padoucha vede ještě

jiný důvod k volbě

právě

těch a ne jiných obětí, než jenom že se dopouštějí nepravostí, které chce odhalit a potrestat. Je v tom ještě

něco navíc.“

„Možná má s nimi něco společného,“ nadškrtl Tony.

„Možná.“ Bishop pokrčil rameny. „Něco mi říká, že je to pro něj… náramně

osobní záležitost. Že je netrestá jenom za to, nač

se

přišlo vyšetřováním… Kdybychom mohli proniknout hlouběji, určitě bychom na něco narazili.“

„Může si jenom namlouvat, že ty muže vraždí, aby je spravedlivě

potrestal za provinění na nevinných, a ve skutečnosti se jim mstít sám za sebe?“

„Něco v tom smyslu. Každopádně se pokládá za soudce, porotce i kata současně.Věří. ba je o tom skálopevně přesvědčený, že

společnosti prokazuje velkou službu, když sám odsoudí a popraví ty všiváky.“

„I za to, že ublížili jemu?“

Bishop si nervózně

vjel prsty do tmavé hřívy a rozcuchal si i bílý pramen nad levým spánkem. „Mám pocit, že jimi opovrhuje.

Všemi do jednoho.“

„Protože mu ublížili?“

-63

„Možná. Měl bych tam jet! Kdybych byl v Silence, možná bych měl toho mstitele jako na dlani.“

„Nezapomínejte, že se vaše tvář nedávno objevila ve všech

novinách, když se vám podařilo vyřešit ten případ únosu. Kromě toho máme rozdělaného toho sériového vraha tady ve Windy City.“

„Nemusíš mi to připomínat,“ zahučel Bishop.

„Já vím,“ přitakal Tony omluvně. „Heleďte, třeba se nám to tady podaří rychle skončit a pak budeme moct jet do Silence trochu jim píchnout.“

„Máš pravdu.“

Tony se vrátil k původním úvahám: „Vím, co vás trápí. Ale Miranda je v pořádku. A vy to víte.“

„Zatím.“

Ne poprvé Tony zapřemítal, je-li duševní spojení mezi Bishopem a jeho ženou požehnáním nebo kletbou. Pokud pracovali spolu, bylo pro ně

pro všechny vysloveně

požehnáním. Jako celistvý

pár byli mnohem silnější a přesnější, ať už coby jasnovidci, či

vyšetřovatelé. Jednotlivě

na tom až tak skvěle nebyli. A pokud je od sebe odloučila nevyhnutelnost, jako nyní, jejich navázanost znamenala problém nebo přinejmenším značné rozptylování.

Bishop věděl, že Miranda je v pořádku, protože byť

on i ona

zavřeli dvířka spojení svých myslí, aby se navzájem nerušili, oba byli schopní nadále vnímat stav těla i mysli toho druhého bez ohledu na vzdálenost, která je dělila.

Tonyho stejně

jako ostatní členy jednotky tato jejich schopnost fascinovala. Navzdory tomu, že coby spolek výjimečných lidí byli zvyklí na lecjaké paranormální schopnosti, některé z nich i jim připadaly pozoruhodné.

Jaké asi to musí být, když myšlenky toho druhého k vám proudí stejně

hladce a nerušeně

jako ty vaše k němu? Jsou natolik propojení, že když se jeden řízne, krvácí i ten druhý?

Podle Tonyho tak těsné spojení vyžadovalo obrovskou dávku vzájemné důvěry a porozumění a zároveň vysoký stupeň

sebeovládání a upřímnosti k sobě samému. Pochyboval, zda by

takovéto pouto dokázaly vytvořit i jiné dvojice, manželské či sourozenecké.

-64

Nepřinášelo to vždycky výhody, a tohle byl ten případ. Bishop s Mirandou spolu žili dost dlouho na to, aby dokázali dokonale zesouladit své schopnosti a spolupracovat v páru, byť

je okolnosti vzájemně

odloučily. Ale jejich přílišná navázanost na sebe je činila zranitelnými, když nebyli spolu.

Tonymu nepůsobilo potíž sloužit s kterýmkoli z nich, i když právě

postrádali jeden druhého. Bishop i Miranda byli výjimeční vyšetřovatelé, zkušení a nezviklatelní policisté, a ve většině situací, v

nichž se ocitli, víc než jen manželský pár. Ale bylo mnohem pohodlnější sloužit s oběma najednou, kdy všechno běželo jako po másle.

Musí být kruté prožívat takové napětí, pomyslel si.

Přestože vír myšlenek na toto téma Tonymu v hlavě neslábl, co

nejklidnějším tónem rozváděl: „Momentálně pracujeme na šesti

případech v šesti různých koutech země. Veškeré naše kapacity jsou v terénu. Každá skupina musí mít jednu dominantní osobnost, to je vaše pravidlo. Vedoucího vyšetřování s bohatými zkušenostmi a zároveň

i psychotronickými schopnostmi.“

Bishop na něj upřel zrak. „To mi nemusíš říkat. Tony.“

„Jenom vám tím připomínám, že Mirandino vedení toho případu znamená zefektivnění vyšetřování, a vy to víte. Vy jste šéfem tady, Quentin v Kalifornii, Isabel v Bostonu, Miranda v Silence. Vaše žena se dovedla sama starat o sebe, dokud jste se v jejím životě

neobjevil vy a nedotáhl ji k nám.“

„I to vím.“ zahuhlal Bishop.

„Vlastní černý pás a umí se napojit na myšlení dvou třetin lidí, na které narazí. Čímž dodává naší jednotce ten správný šmrnc,“

pokračoval Tony.

„Neříkáš mi nic nového,“ podrážděně upozornil Bishop.

„Já vím. A vím také, že teď právě

se nic z toho nedá využít a vy se zbytečně

hryžete o bezesných nocích a už je to na vás znát, šéfe.“

„Vida ho, rozumbradu!“

Tony sebou škubl a cítil, že rudne. Zapomněl, že mluví s telepatem. A v telepatii byl Bishop skutečný machr. „No a co!“

Jenže Bishop pokračoval: „Kdežto ty máš naopak strach pokročit ve vztahu byť

o sebemenší krůček.“

-65

„Jak dlouho to už víte?“

„O tobě

a Kendře?“ Bishop se zasmál. „Déle než ty. Ještě dřív,

než jsi vůbec začal po ní pošilhávat.“

Tony se nakrátko zamyslel, pak zavrtěl hlavou. „Myslel jsem, že

o nás ví jenom Quentin, protože spolupracuje s Kendrou. Také se díky svým schopnostem dozvídá ledacos, co by zrovna nemusel vědět.“

Bishop se zatvářil udiveně. „A má význam zapírat to?“

„Nevím. Vlastně… vím. Vy sám jste kdysi řekl, že v téhle jednotce jen máloco zůstane utajeno. Někdy by bylo docela fajn mít své tajemství.“

„Tušil jsem, kde je pes zakopaný. Ale co Kendra? Je příliš racionální osoba, než aby se vyžívala v tajném milostném románku.“

Tony se zazubil. „Příliš racionální je spíš ten, kdo o svých citech veřejně

mluví, ne?“

„Beru tě

za slovo.“

„Klidně. Nejsem si jí ještě natolik jistý, aby jiní sledovali, jak se vyvíjí náš vztah.“

„Uvědom si, s kým mluvíš. V téhle jednotce nemusíme nikoho sledovat, a přesto víme, co bude dál.“

„To ano, jenže aspoň

bych si nepřipadal jako brouk pod mikroskopem.“

„Takže bychom měli být při našem šmírování nenápadnější?“

„Byl bych vděčný, kdybyste se o to aspoň pokusili.“

Bishop se potutelně

zašklebil. „Tak jo. Vynasnažím se přestat strachovat o to, co nemůžu ovlivnit. A ty, kdyby ti to nevadilo, co kdybys vypadl od toho okna a začal dělat konečně něco užitečného?“

„Už jsem si myslel, že to neřeknete.“ Tony zvesela přisedl k šéfovu pracovnímu stolu. Než se však zahloubil do fotografie, zamyšleně

prohodil: „Vraťme se ještě k Silence. Jak nahlížíte na skutečnost, že Nell odtamtud pochází? Myslíte, že jí to usnadní práci?“

Bishop zavrtěl hlavou a rozvážně odpověděl: „Ne, naopak

myslím, že jí to práci znesnadní. A značně.“

Tony si povzdechl. „Můžeme jí nějak pomoct?“

„Některé věci se prostě

musí stát –“

-66

„– přesně

tak, jak se stát mají,“ dokončil za něj Tony. „Obával jsem se. že to řeknete. A to mi pije krev.“

„Ani mi nemluv,“ s povzdechem souhlasil Bishop.

-67

Kapitola šestá

„Nevím, jestli si na ty tvé ztráty vědomí někdy zvyknu, Nell,“

posteskl si Max. a jen protože se od něj odtáhla, pustil její ramena.

Nell, ačkoli měla na jazyku, že ani nebude muset, jelikož v Silence nemíní zůstat dlouho, kupodivu odpověděla: „Jsou děsně skličující. Hlavně

pro ty druhé. Promiň,“

Zavrtěl hlavou. „To nic. Můžeš mi něco vysvětlit? Začíná mě už

štvát, že nerozumím tomu, co se kolem tebe děje.“ Byť se snažil o

bezvýrazný tón, z hlasu mu bylo zřetelně slyšet znepokojení.

„A abych si sám nemusel lámat hlavu, cos myslela tím, že tvůj otec byl zavražděný? Byl bych velice rád. kdybys mi vyložila všechno pěkně

od počátku.“

„Je už pozdě,“ vymlouvala se. A hned nato ji napadlo, jestli slovem pozdě

myslela čistě

pozdní večerní hodinu, nebo něco jiného.

Že ji tohle vůbec napadlo, poukazovalo spíš na tu druhou možnost.

Což bylo mnohem nepříjemnější, než si byla ochotná přiznat.

„Já vím. Pochybuji ale, že někdo z nás dvou má teď pomyšlení

na spánek. Chci ti porozumět, Nell. Dlužíš mi to.“

Neodporovala. Věděla, že mu dluží víc než jenom vysvětlení.

Jakou cenu obnáší opuštění své první lásky? Určitě vysokou. Možná

by se ani nedoplatila. Postavila šálek s kávou na masivní starý stůl uprostřed kuchyně

a posadila se na židli u něj. Počkala, až se Max posadí naproti a pak se váhavě zeptala: „Chceš, abych ti vysvětlila své vidiny?“

„Dovedeš to?“ zapochyboval.

Nell se zatvářila neurčitě. „Rozumím jim už o trochu líp, než když jsem dospívala. Už tehdy ale jsem leccos vycítila a obvykle se to do puntíku splnilo. Psychologové to nazývají zkušenosti s přeludem. To, že jsem viděla ducha svého otce procházet touhle místností, ve skutečnosti není pravda.“

„Ne? Tak co jsi tedy viděla?“

„Vzpomínku.“

„Čí vzpomínku?“

Nell s úsměvem odpověděla: „Tohohle domu.“

„Chceš říct, že tady straší?“

-68

„Ne. Chci říct, že některá místa si mohou jisté události pamatovat.“

„Opakuješ stejná slova jako před lety,“ podotkl Max. „Jak to, že některá místa si mohou některé události pamatovat? Nerozumím. Jak může mít nějakou paměť

dům?“

„Jakýkoli prostor nebo věc, tedy i dům či jiné místo, má svou paměť. Život jako takový je energie. Myšlenky a emoce jsou svým způsobem rovněž druh energie, elektrické impulsy produkované lidským mozkem.“

„A věc nebo místo dokáže vstřebat nahromaděnou energii. Ta se uchovává v stěnách, podlaze, stromech, ba dokonce i v půdě. Proč některá místa jsou lepšími uchovateli energie než jiná, zatím nedovedeme vysvětlit. Možná je to věcí chemického složení vhodnějšího či nevhodnějšího k jejímu uchování. Tak jako předměty z určitých materiálů

jsou vodiči elektřiny, zatímco z jiných ne.

Elektromagnetické pole nějakého předmětu nebo energie sama může dosáhnout takového stupně, že se začne vybíjet naší blízkostí.

Ať

už jsou příčiny tohoto jevu jakékoli, některá místa si prostě pamatují jisté skutečnosti, emoce nebo události. Tato paměťová energie v nich zůstane jakoby uvězněná. Nijak se neprojevuje, nikdo

o ní nemá tušení, dokud ji nezačne vnímat někdo s vrozenou citlivostí na ni.“

„Například ty?“

„Například já. Co se se mnou děje, není žádná černá magie ani

nic nadpřirozeného. Je to má vrozená schopnost, tak jako ty máš instinkt, co se koní týká. Jde o výjimečný talent, asi podobně dědičný

jako třeba barva očí nebo levorukost. V naší rodině

se tato schopnost

dědí. Alespoň

zčásti. Je ale docela pravděpodobné, že každý člověk disponuje určitou kapacitou nějaké výjimečné schopnosti, řečeno jinak, každý člověk má ve svém mozku nevyužitou oblast, která by mu mohla umožnit výjimečné výkony, jenže málokterý ji dokáže vědomě

aktivovat.“ Zavrtěla hlavou a zamračeně zahleděná na svůj

šálek pokračovala: „Někteří jedinci se rodí s daností rozvíjet své zvláštní schopnosti. Jistá část jejich mozku, dozírající na tuto funkci, je však aktivní jen sporadicky a řídí ji podvědomí. Tito jedinci jsou takzvaní potenciální psychotronici, jelikož jejich sklony se

-69

neprojevují stále. Svých schopností si často sami nejsou vědomí, na rozdíl od vizionářů.“

Max se mračil. „Tyhle schopnosti se ale mohou aktivovat i vědomě, nebo ne?“

„Z dosavadních zkušeností vyplývá, že jejich vědomá aktivace vyžaduje objevení jejich spouštěcího mechanismu. Víme, že skryté schopnosti se obvykle projeví při silném tělesném nebo emočním traumatu. Něco se člověku přihodí, třeba nehoda nebo nervový šok, a on náhle jako kdyby byl obdařený zázračnou schopností. Tím se třeba vysvětluje, proč

lidé se zraněními hlavy nebo trpící mdlobami často mluví o nevysvětlitelných zážitcích z času, kdy byli v komatu nebo bezvědomí.“

„Nad tím jsem se nikdy nezamýšlel,“ přiznal se pozorně naslouchající Max.

„Většina lidí nemá o tomhle vůbec ponětí. Ani mně

to dlouho nic neříkalo, prakticky dokud jsem se nestala členkou naší jednotky a nezačala tyhle jevy studovat.“ Přerušila řeč, nadechla se, vydechla a pak zavrtěla hlavou. „Teď

už vím, že mé mozkové buňky jsou nerozlučně

propojené s oblastí vnímavou na určitý druh energie vznikající při emočně

vypjatých dějích. Tyto děje po sobě zanechávají elektrický efekt, energii, kterou do sebe vstřebá místo, kde se odehrály. Moje schopnost spočívá v tom, že onu energii dovedu tlumočit.“

Maxe její vyprávění náramně zajímalo, přesto pobaveně

prohodil: „Jenže neuplynul už příliš dlouhý čas od otcovy smrti, abys ho mohla tak živě

vidět? Není energetická paměť na něj tady už

dávno vybitá?“

„Myslíš? Mysl si vysvětluje informace v tom sledu, v jakém jsou jí předkládané, a upravuje je do takové formy, které člověk dovede porozumět. Co se dělo v téhle místnosti, mělo určitou formu, tvář

i hlas, to všechno přežilo coby konkrétní vzpomínka. Zrovna tak, jako když ty si vyvoláváš své vzpomínky, já dovedu vyvolat vzpomínky určitého místa. Někdy jsou velice živé, jindy pouhé útržky informací, představy a pocity víceméně nejasné, odtržené od

reality.“

-70

„Dobrá. Prozatím tomu rozumím. Vysvětli mi ale, proč

se tiv mysli vybavila právě scéna, ve které tvůj otec prochází kuchyní?

Proč

si kuchyně

zachovala v paměti právě tuhle událost? Za ta desetiletí, co dům stojí, tady mohlo dojít k bezpočtu emočně vypjatých scén. Tak proč tahle ničím zvláštní byla natolik důležitá, že si ji kuchyně zapamatovala?“

„Protože byla zvláštní. Co můj otec cítil, právě když procházel

kuchyní, bylo… velice silné. Byl psychicky na dně.“ Max se zamračil. „Tos cítila?“

„Jo… Bylo obtížné zaměřit svou pozornost výlučně

na jeho

pocity, protože sám z nich byl zdrcený a odmítal je. Ale vím. že byl velice rozrušený, možná až v šoku. Opakoval, že mu měla něco povědět. Něco, čemu zjevně

nemohl uvěřit.“

„Ona? Nevíš, kdo to mělbýt a co mu měla povědět?“

„To, že jsem viděla kalendář, mi našeptává, že muselo jít o něco, co ho přinutilo vydědit Hailey. Zemřel koncem května a svou poslední vůli změnil jen o něco dřív, nedlouho po Haileyně zmizení.“

Max se vytrvale mračil. „A proč

si myslíš, že byl zavražděný?

Nevzniklo sebemenší podezření, že mohl zemřít na něco jiného než na srdeční infarkt.“

„Máš pravdu, nevyskytl se nikdo, kdo by o tom pochyboval. A z rodiny tady nikdo nebyl. Otec neměl ani blízké přátele. Na srdeční infarkt to opravdu vypadalo. Měl na nějvěk, ba doktor ho nejednou varoval, že jeho zlozvyky a výbušnost ho řadí do rizikové skupiny.

A protože předtím tady k žádnému podezřelému úmrtí nedošlo, ani jeho smrt žádné podezření nevzbudila.“

„Dovedu pochopit, proč

nikdo z místních nebral vraždu v úvahu.

Jenomže jak ty si můžeš být jistá, že byl zavražděný? Jevil někdy obavu, že by se mohl stát obětí zločinu? Bál se o svůj život v scéně, kterou jsi tady měla před očima?“

Poprvé od počátku rozhovoru Nell naskočila husí kůže po těle.

„Ne, na nic takového neměl ani špetku pomyšlení,“ řekla tiše. „Nebál se. Celou myslí se upínal k právě prožívanému otřesu, o sebe neměl vůbec strach. Bylo to… Cítila jsem také něco jiného.“

„Vraha?“

-71

Zatajila dech. „Snad.“

Nate McCurry byl na smrt vyděšený.

Smrt Petra Lynche se ho téměř

nedotkla, až když se dozvěděl,

co se stalo Luku Ferrierovi, poprvé ho napadlo, jestli i jemu něco nehrozí.

Smrt Randala Pattersona už v něm probudila pud sebezáchovy a notně

mu pocuchala nervy. S Randálem totiž mělněco společného.

A začínal mít strach, že i s těmi ostatními.

Ne že bymělnějaké temné tajemství, alespoň

ne toho druhu jako ti ostatní. Neporušil zákon a ve sklepě neukrýval žádné biče ani

řetězy či podobné kompromitující nechutnosti. Pravda který muž si nechce něco nechat jen pro sebe? Je to přece přirozené. Naprosto přirozené.

Až na to, že se tady vyskytuje šílenec, který trestá muže za jejich hříchy. A to už mu přirozené ani trochu nepřipadalo.

Propadl nervozitě

natolik, že si dal v domě

zavést špičkový

bezpečnostní systém. Když technik poukazoval na delší čekací lhůtu pro přílišné množství objednávek, Nate mu zaplatil dvojnásobek, jen aby mu bylo vyhověno přednostně.

Zřejmě

nebyl jediným nervózním člověkem v Silence.

Utěšoval se tím, že chránit sám sebe je vlastně docela dobrý

obchodní tah. Pak dokonce zrušil i životní pojistku. Kdekdo přece ví, že životní pojistka zvyšuje míru rizika.

Potřeboval riziko snížit.

Navzdory opatřením se nepřestal bát.

Nevýhodou bylo, že žil sám. Pro vyděšeného člověka je zlé být sám. V přízemí si nechával puštěný televizor, aby při každém zapraskání větve nebo zahoukání sovy nevyskakoval jako vyplašený zajíc.

Chodil od okna k oknu, ode dveří ke dveřím kontrolovat zámky.

Potřeboval se ujistit, že všechno je v pořádku. S hrůzou pozoroval, jak se noc pozvolna přikrádá k domu…

Už několik nocí nezamhouřil oko.

-72

„Mluvíš o tomtéž vrahovi? Podle tebe byl tvůj otec jeho první obětí?“

Zaváhala. „Možná právě

jím nastartoval svůj popravčí plán.“

„A říkáš, že byl v tomhle domě?“

Znovu zaváhala. „Tím si nejsem jistá. Ale dá se to předpokládat.

Mého otce našli tady, ne?“

„Nevzniklo žádné podezření, že se s jeho tělem hýbalo?“

„Nic takového jsem neslyšel. Vypadalo to na infarkt, pochybuji tedy, že by vůbec něco takového někomu napadlo.“ Bylo to pochopitelné.

Max ji zkormouceně

pozoroval. „I kdyby se s ním bylo hýbalo, byl nalezený tady, v téhle místnosti. Možná tady byl i vrah.“

Nell rozuměla, kam míří. „Kéž bych si mohla znovu vyvolat tu scénu a pokusit se zaměřit na vraha… jenže to nejde. Alespoň doposud se mi to nepodařilo. Ještě nikdy jsem neviděla tutéž scénu dvakrát. Jako kdybych napoprvé tu energii vysála jednou provždy.“

„A vidělas už někdy na tomtéž místě jinou scénu?“

„Ne. Zdá se, že vnímáním energie určitého místa, jejím vysátím, uvolním tlak, který ji celou dobu věznil. Jako rána, kterou ucítíš, když tě

při doteku kopne statická elektřina. Znenadání ji pocítíš… a vzápětí je pryč. Stačíš se sotva leknout.“

„Stejné leknutí můžeš zažít i podruhé. Stačí se od onoho místa na nějakou dobu vzdálit a znovu se ho dotknout,“ namítl Max.

„Statická elektřina se časem zase nasbírá.“

„Máš pravdu, zatím se mi ale nepodařilo zjistit časový interval, pokud vůbec nějaký existuje, pro tento druh energie. Možná kdybych se vrátila po týdnu, měsíci nebo roku, něco bych uviděla.

Prozatím ale se mi to ještě

nestalo. Různá místa mají možná různá časová rozmezí, závislá na intenzitě absorbované energie. A možná

se ta energie jednou provždy vybije ve chvíli, kdy na ni někdo narazí.

Prostě

nevím.“

„Ani nikdo jiný z vaší jednotky tohle neumí?“

Nell se pousmála. „Kromě

toho, že většinu času věnujeme vyšetřování případů, máme co dělat se širokou paletou paranormálních schopností, se kterými se musíme vyrovnávat a snažit se jim porozumět. Neustále se učíme a často na základě

-73

trpkých zkušeností. Zjišťujeme, jaké jsou naše mantinely, naše

limity… Každý je máme individuální.“

„A co věda? Pomáhá vám?“

„Kdepak! Současná věda neuznává psychotronické schopnosti.

Najdou se sice vědci, kteří v této oblasti podnikají výzkumy, jenže dnešní technologie ani metodologie nejsou schopné efektivně změřit

nebo analyzovat tyhle jevy –“

Max se pousmál. „Ani veřejné mínění vám není příliš nakloněno.“

„To je pravda. Jedním z důvodů, proč jsem chtěla pracovat v

téhle jednotce, bylo přesvědčení, že Bishop a jeho lidé hledí na tyto zvláštní schopnosti jako na něco normálního. Neignorují je jenom proto, že je věda nedokáže vysvětlit. Zatím jsem neslyšela od nikoho z našeho týmu vyslovit slovo nemožné, když byla řeč onějakém

aspektu nevysvětlitelných jevů.“

„Určitě

jsi tak dostala nový impuls pro svůj život,“ podotkl Max s úsměvem.

Trochu tím Nell zaskočil. „Takovouto reakci jsem od střízlivě uvažujícího chovatele dobytka nečekala.“

Max sklopil zrak ke svému už téměř prázdnému šálku. „Když

člověk jednou přijde do bezprostředního styku s paranormálními jevy, změní názor nejen na ně,“ zamumlal.

Nell lákalo pokračovat v tomto námětu, aby zjistila, kam asi by dospěli, ale netroufla si. Ještě ne. Slabé sevření útrob ji upozornilo, že ještě

není připravená čelit skutečnosti, že v Maxově životě

notně

zamíchala karty. Rozumnější pro ni bylo schovat se za masku profesionála. A připomenout si, že se na svobodě

pohybuje nebezpečný vrah, což byl dostatečný důvod, aby se raději pořádně soustředila na práci a všechno ostatní odsunula stranou.

„Jedno v zásadě

zůstává jisté a neměnné,“ prohlásila. „Způsob, jakým se vražda či série vražd vyšetřuje. Můj další krok je návštěva míst, kde se jednotlivé staly. Všech míst. A musím je navštívit tajně, ne jako agentka FBI.“

Max se zazubil od ucha k uchu. I výrazem obličeje dal jasně najevo pochopení, že návnada nezabrala, ale proti změně tématu

neměl námitky. „Tuším se konečně dozvím pravý důvod, proč

jste ty

-74

a starostka poctily svou důvěrou právě mě. Ty mě

potřebuješ, mám

pravdu?“

Tato nevinná otázka v ní vyvolala podivné rozechvění. Rychle si připomněla, že určitě

mínil jen vyšetřování. Určitě.

Opatrně

volíc slova, vysvětlovala: „Naše dosavadní informace naznačují, že z místních lidí jsi k spolupráci s námi nejvhodnější.

Všechny oběti jsi znal. Kdekdo v Silence bezpečné postřehl šerifovu zaujatost vůči tobě, tudíž nikoho nepřekvapí tvá snaha očistit se od podezření na vlastní pěst. Že vlastníš ranč, znamená, že nemáš stanovenou pevnou pracovní dobu, proto se, aniž vzbudíš podezření, můžeš po libosti prohánět na koni po okolí i mimo svůj ranč. A jízda na koni do autem nepřístupných míst se hodí.“

Max chvíli mlčel, pak doplnil: „A nikdo se nebude divit ani nás podezřívat, když nás uvidí spolu.“

„Přesně

tak.“

„Byl to tvůj nápad, Nell?“

Nejprve chtěla zapírat, pak raději zakličkovala: „Že volba padla na tebe, přece bylo logické! Všechno mluvilo pro tebe. I… má jistota, že ty nejsi vrah…“

„Byl to tvůj nápad, Nell?“ nedával se odbýt Max.

Nell věděla, že se přímé odpovědi nevyhne, už tak toho bylo mezi nimi hodně

nedopovězeného a nezodpovězeného. Odpovědět však bylo těžší, než předpokládala. „Ano, byl to můj nápad,“ hlesla.

Max se nadechl, zatajil dech a spolu s výdechem řekl: „Nevím, jestli chci být takhle využívaný.“

Nell si dala záležet, aby její hlas nezněl ani podrážděné, ani nejisté. „I pro tebe bude výhodné, když mi budeš pomáhat v pátrání.

Oba to víme. Jestli zůstaneš vydaný napospas šerifovi, zřejmě

se nejen nebude snažit zbavit tě podezření, ale aby měl aspoň nějakého

podezřelého, ocitneš se v base. Jestliže mi pomůžeš, jestliže nám pomůžeš, zaručuji ti, že najdeme vraha. Nepřestaneme s pátráním, dokud ho nedopadneme.“

„Pokládáš si za povinnost… trpět celou dobu mou společnost?“

Nell si s bolestí v srdci uvědomila ironii osudu, že právě

Max

býval jediný člověk v Silence schopný prokouknout každou její přetvářku. Nedá se nic dělat, poví mu to raději hned než nikdy. „Oba

-75

jsme dospělí, Maxi. A dvanáct let je dlouhá doba. Co bylo, bylo.

Teď, v tuhle dobu a tady chtějme oba jenom jedno: zjistit, co se děje v Silence. To je vše.“

Věděla, že i tahle pečlivě

promyšlená lež jen o něco oddálí

nevyhnutelné. Dříve nebo později bude Max na ní vymáhat pravdu.

Doufala, že bude natolik silná, aby mu ji dokázala říct.

„Opravdu to stačí?“ zeptal se.

„Je to má práce a pravý důvod, proč jsem tady.“

Přikývl, zabodnutý do ní spalujícíma očima. „A je to i jediný důvod, proč

jsi sem přijela? Chceš, abych tomu uvěřil?“

„Nevrátila bych se, kdybych nemusela. Nic si nenamlouvej.“

„Nevrátila by ses… kdybys k tomu neměla důvod. Nesporný důvod, pracovní úkol.“

„Jak jsem řekla, je to má práce,“ opakovala jedním dechem.

Měla strach, že na ni bude naléhat. A ještě větší strach měla, že

nebude.

Max rázně

odstrčil židli a vstal. „Tak dobrá,“ zabručel s výrazem obličeje pro ni nečitelným. „Nechám si to projít hlavou.“

Nell se opět sevřely útroby, tentokrát ale sevření doprovázela ostrá bolest. Aniž dala na sobě

něco znát, řekla: „Uvidíme se zase zítra. Mám dnes ještě

moc práce. Nerozhoduj se dlouho, Maxi. Jestli se rozhodneš odmítnout spolupráci, budu muset vymyslet jiné řešení, jak se dostat na místa činu. Čas hraje v tomto případě

velice důležitou roli.“ Dala si záležet, aby zapůsobila jako pravá agentka.

Věcná a nestranná. Profesionálka tělem i duší. Potřebovala tak působit.

Chápavě

pokýval hlavou, obličej však zachoval bez výrazu.

„Nevysvětlilas mi ještě jedno… víš co?“

„Tuším,“ hlesla.

„Zmínila ses, že někdy vidíš, co se ještě nestalo. Budoucnost.

Jak je to možné? Přece se nejedná o vzpomínky, o kterých jsi mi povídala.“

„Nevím. Sama to nechápu.“

„Mohla by to být tvá další, úplně jiná paranormální schopnost?“

„Bishop tvrdí, že ne, a ostatní s ním souhlasí.“ Pokrčila rameny.

„Zážitek je v podstatě týž, ať

vidím minulost nebo budoucnost. Mám

-76

shodné vjemy, pocity, totéž uvědomování si nadčasovosti. Takže jde zřejmě

o tutéž schopnost, jen možná její jinou část, ale pochází z téhož soudku.“

„Jak si ale může místo zapamatovat něco, co se ještě nestalo?“

„To nevím. Nikdo z nás to neví. Třeba je čas mnohem pružnější, než si dovedeme představit. Není přímočarý, ale má podobu smyčky, možná dokonce řetězce smyček. Možná náš hmotný světkřižují časové linie různých dimenzí. Dimenzí, na které jsem schopná se napojit, poněvadž obsahují druh energie, na který reaguji. A možná je to osudová záležitost hmotného světa, zadržovat v sobě

energii

budoucích událostí, protože ty se jednou zákonitě stanou. Jsou

předurčené, prostě

se musejí stát.“

„Tohle je na mě

příliš metafyzické,“ zabručel rozmrzele.

„Ptal ses, tak odpovídám.“ S pousmáním si přiznala, že na jeho místě

by reagovala obdobně. „Sama nevím, v čem to spočívá. Vím jenom, že s tím musím žít.“

Nell měla dojem, že jí chtěl říct něco jiného, než nakonec řekl: „Inu, asi mi nezbývá než to akceptovat. Prozatím.“

Užuž se chtěla zeptat, jestli předpokládá, že později se něco změní, raději však mlčela. Vstala a vyprovodila ho k domovním dveřím.

„Zítra se ozvu a dám ti vědět, jak jsem se rozhodl,“ slíbil.

„Dobrá.“ Vážně

na něj pohlédla. Chtěl ji zviklat, vyprovokovat.

Dostal se příliš blízko k pravému důvodu jejího příjezdu sem.

A odtud byl už jenom krůček k zjištění, že ho do vyšetřování vtáhla ze zcela jiných důvodů, než mu tvrdila.

Pochopil? A pokud ano, využije toho k případné odplatě?

Vtom Max zůstal stát. „Vzpomínáš si ještě na tu vizi, co jsi měla

v lese? Na muže, co nesl přes rameno mrtvou ženu?“

„Mohla být jenom v bezvědomí, nemusela být mrtvá.“

„To je jedno. Mohlo jít o něco, co se ještě nestalo?“

Nell se násilím zmohla na věcný tón odpovědi: „Těžko říct.

Prošla jsem všechny záznamy o mrtvých nebo zmizelých ženách v tomhle okrese, a nic nenasvědčovalo, že co jsem viděla, se už odehrálo. Léta letoucí tady nedošlo k vraždě ženy, tedy k nalezení

mrtvé v lese. Je možné, že se to ještě nestalo.“

-77

„Jestli se to ještě

nestalo… mohlas to být ty. Mohlas vidět vlastní budoucnost,“ řekl tiše.

„Dosud nikdy se mi nezjevila má vlastní budoucnost,“ namítla.

„Dosud…“

„Umím se o sebe postarat, Maxi.“

Max zvedl ruce, málem ji chytil za ramena a pořádně jí zatřásl, v

poslední chvíli mu však ruce bezmocně klesly podél těla. „Přišlas sem vyšetřovat sérii vražd. Jsi pro vraha hrozbou a vidělas něco, co by mohlo vést k vašemu střetu, ze kterého bys nemusela vyjít vítězně,“ varoval ji.

Nell nevěděla, jak by ho mohla spolehlivě ujistit o vlastní

bezpečnosti, a přitom mu nelhat. Raději od snahy o to upustila. „Ať jsem vídala jakoukoli scénu, zhola nic jsem na ní nemohla ovlivnit.

Byla jsem pouze pozorovatel. Jak má co skončit, také skončí. Mám tady svou práci, Maxi. A chci ji dokončit.“ Odmlčela se. ale možnost k námitkám mu nedala. „Jen se, prosím tě, neobtěžuj připomínat mi, abych za tebou zamkla dveře. Zamknu.“

„Chceš zemřít, Nell? Provokuješ vraha?“

„Ne. Dobrou noc, Maxi.“

Chvíli se do sebe navzájem vpíjeli pohledy, pak Max cosi zabručel, vyšel ven a práskl za sebou dveřmi.

Nell vzápětí nato stejně

rázně

zajistila dveře závorou. Potom u nich stála a hleděla na své roztřesené ruce. Domnívala se, že i na scénu tohoto druhu je připravená, jenže hodiny strávené v Maxově společnosti ji přesvědčily o opaku. Vůbec připravená nebyla.

A nikdy nebude.

Cesta zpět však nebyla. Ztěžka si povzdechla. Život je ve své podstatě

neustálé tápání a vyrovnávání s minulostí. Ani ona tomu neunikne.

Neočekávala, že Max projeví o její bezpečnost takovou starost.

Zaskočená tím nevěděla, co si má myslet. Dokonce začínala mít obavy.

Znovu sklopila zrak na své ruce. Silou vůle se je snažila uklidnit. Neúspěšně. Byla unavená. Bála se. Po pravděřečeno, podléhala hrůze. Nejraději by otevřela dveře a zavolala Maxe zpět.

-78

Už pouhé pomyšlení, že bude sama v tomto velikém starém domě celou noc, mělo tíhu olova.

Ruka jí samovolně

sahala po klice dveří, musela si poručit, aby sahat přestala.

Dokážu to. Dokážu se postarat sama o sebe. Musím…

Vracela se ke kuchyni a tu si všimla, že kontrolka telefonního záznamníku na stolku u schodů bliká. Šla ke stolku a stiskla tlačítko.

Zaznamenaný vzkaz byl velice zajímavý.

„Nell tady Shelby. Poslyš, když jsem zvětšovala dnešní snímky, objevila jsem něco… hrozně

divného. Asi bys to měla vidět. Můžu ti ten záběr zítra přinést k tobě domů. jestli chceš. Abych tě určitě

zastihla, brnkni nebo mi nechej vzkaz, kdy můžu přijít.“

Nell se podívala na hodinky a sáhla po sluchátku.

Krátce před půlnocí se ponořil do meditace a své vědomí vyslal na návštěvu k Nell. Měl to za nejlepší způsob, jak ji mít soustavně pod dohledem a neupadnout přitom do podezření. V mysli se s ní spojil rychleji než kdy předtím. Potěšilo ho, jak lehce umí zdolat vyšlapanou cestičku.

Některých věcí jako kdyby se vůbec nedotkl čas.

Jak očekával, byla už v posteli. Spala. Chvilinku na ni seshora hleděl. Bylo úžasné být jí tak nablízku, když o jeho přítomnosti neměla tušení.

Byla nádherná, i ve tmě

zářila její krása. Rouška noci stírala veškeré barvy, její vlasy rozhozené po polštáři se jenom temně leskly. Pleť

měla bledou, hladkou a uvolněné rysy obličeje prozrazovaly její křehkou ženskost. Přikrytá byla až po ramena, takže z jejího těla nebylo vidět nic vzrušujícího. A ramena jí halilo jakési tričko nevýrazné barvy.

Zatímco si ji prohlížel, neklidně sebou zavrtěla a na obličej jí dopadl pruh měsíčního svitu. Neklid se jí odrazil i v obličeji.

Na chviličku znejistěl.

Zneklidňoval ji pobyt v domě, kde už tolik let nebyla? Tohle rušilo její spánek? Anebo ho její spící vědomí zaregistrovalo?

Vycítila jeho přítomnost?

Může ho slyšet?

-79

Z ničeho nic si uvědomil, že možnosti, jaké se mu nabízejí, jsou natolik úchvatné a lákavé, že je nelze ignorovat.

Zaměřil na ni veškerou energii své pozornosti a zašeptal její jméno. Bedlivě

sledoval její reakci. Byl si téměř jistý, že zachytil

další záchvěv mihnout se jejím obličejem. Jak je vnímavá!

Jak daleko může zajít?

Zvážil možnosti a pak zašeptal, aby se převrátila na druhý bok.

Zopakoval svůjpříkaz ještě

jednou. Jemné, ale důrazně. Hrozně

si

přál, aby ho poslechla. Viditelně nakrátko zatajila dech, obličejem jí znovu přeletěl výraz neklidu a pak… pak se obrátila na druhý bok.

Měl to za sice malý úspěch, ale neklamné znamení, že má nad ní moc. Pro začátek skvělé. Zaručeně se mu to ještě

hodí. Zaručeně.

Potřeboval si všechno pečlivě promyslet. Musel se zdokonalit ve schopnosti dokonale ji ovládat.

Spokojený sám se sebou nechal Nell nerušeně spát.

-80

Kapitola sedmá

Zakaboněný Ethan Cole sklapl fascikl a přes stůl šlehl zrakem po skupince neklidně

poposedávající na dřevěných židlích. „Tak co mi k tomu můžete říct?“

Justin Byers letmo pohlédl na své dva kolegy. Užší šerifův tým pověřený vyšetřováním vražd tvořili tři detektivové a několik pomocníků. Byers si s nevolí uvědomil, že ho všichni, ať

se mu to líbí nebo ne, pokládají za mluvčího.

„Jenom tolik, že za tenhle týden jsme nevypátrali o moc víc než za minulý.“ hlásil suše. „Víme, že všechny čtyři oběti měly noc před svou smrtí telefonický hovor. Každý byl z jiné telefonní budky ve městě. Dosud se nám nepodařilo najít svědka, který by si všiml někoho, kdo by z nich telefonoval. To je z nových informací vše.“

Šerif se zamračil ještě

víc. „Ani žádné tajemství George Caldwella jste nevypátrali?“

„Zatím ne,“ lhal Justin bezostyšně.

„Krucinál! Nesnáším tohle čekání.“

Detektivka Kelly Rankinová mu vyšla vstříc: „Je to jako čekat na něco, o čem s jistotou víme, že přijde, ale netušíme ani co, ani kdy to bude. Děsně

to skličuje.“ Potřásla bezradně hlavou a z tváře si

odhrnula neposlušné kadeře světlých vlasů.

Ethan souhlasně

přitakal: „Přesně

tak. Můžeme předpokládat, že ten parchant už přestal, anebo si dopřál jenom přestávku?“

„Nemáme nejmenší důvod myslet si to ani ono,“ řekl Justin.

„Mohl mít na svém seznamu jen čtyři jména stejně jako jmen tucet.

Pořád ještě

se nám nepodařilo objevit společného jmenovatele, osobu, která by mohla přechovávat k obětem tak strašnou nenávist, být jí spojená se všemi oběťmi.“

„Dost možná,“ znovu promluvila Kelly, „jsme ještě dostatečně

neprozkoumali život našich obětí, protože jejich hříchy byly dobře utajené. Co jsme o nich zjistili, je značně různorodé, pornografie,

gamblerství, zpronevěra… kdovíco praskne na Caldwella.“

„Inu, jejich neřesti opravdu byly každá jiná,“ souhlasil Ethan.

-81

Kelly na něj upírala modré oči a pokyvovala hlavou. „Možná ztrácíme čas šťouráním v jejich nejsoukromějším soukromí a hledáním společného jmenovatele coby důvodu k jejich zavraždění.“

„Možná právě

tahle jejich tajemství jsou oním společným jmenovatelem,“ nadhodil Justin.

Třetí detektiv, Mathew Thorton, přikývl. Působil velice unaveně, pravda nebylo divu. Šedé očiměl zarudlé a tmavé vlasy se sem tam stříbrnou nitkou rozcuchané. „Je to jediný záchytný bod, který máme, nejméně

tři z obětí vedly dvojí život. Možná máme co dělat s vrahem, jehož jediným cílem je odhalovat poklesky lidí.

Možná mu nikdo z nich osobně neublížil, jenom je úhlavním nepřítelem těch, kdo předstírají, že jsou jiní než ve skutečnosti.“

Šerif se na nějpřekvapeně podíval a prohlásil: „To je poraženecký přístup.“

„Ne poraženecký, jenom realistický. Sérioví vrazi bez jakéhokoli spojení se svými oběťmi jsou dopadení, jedině když něco

zorají. Tečka.“ Poněvadž to vyznělo náramně machrovsky, schlíple

dodal: „Tak se píše v odborné literatuře.“

Zavládlo ticho. Ethan se vytrvale houpal na zadních nohou židle, až pod ním hrozivě

praštěla. „Pořád ještě

nejsem přesvědčený, že

máme co dělat s jedním vrahem. Vyšetřujeme čtyřirůzné způsoby vraždy: otravu, utopení, zasažení elektrickým proudem a zastřelení.

Jak často měnívá jeden vrah své metody? Je možné, aby měl takhle široký záběr?“

„Nestává se to často, ale občas ano,“ připustil Justin.

„Především když potřebuje zmást policii.“

„Dejme tomu… přesto dokud se vám nepodaří odhalit tajný život George Caldwella, za předpokladu, že vůbec nějaký vedl, anebo přijít na něco, co by pojilo první tři oběti, dotud budu mít jeho vraždu za samostatný kriminální čin, který s těmi třemi nemá nic společného.“

Jeho prohlášení Justina překvapilo. Být Ethan Cole opravdu jednou z obětí Caldwellova vydírání, popoháněl by vyšetřovatele k nalezení motivu této vraždy? Anebo spoléhá, že takový motiv by pomohl vinit ze zločinu někoho jiného, jestliže se nenajde důkaz o Caldwellově

tajemství?

-82

Či se v šerifovi plete a neprávem pokládá jeho odmítavost za snahu mařit vyšetřování?

„I jemu noc před vraždou někdo volal z telefonního automatu,“

ozvala se Kelly. „Podobnost jasná jako facka.“

„Není vzácnost, že lidem sem tam volá někdo z automatu,“

paličatě

zahučel Ethan.

Justin, poté co si vyměnil pohledy s kolegy, řekl: „Naší povinností je vydolovat pravdu, ať to od nás vyžaduje kopat jak chce hluboko. Caldwellova smrt se jen v jediném zásadně liší od

předchozích. Téměř

s jistotou můžeme tvrdit, že on jediný z těch čtyř svého vraha viděl.“

„Pochybuji, že by to něco znamenalo,“ namítla Kelly. „Jestli je Caldwellova vražda další ze série, tak proč právě

jeho zabil jinak?

Proč

se neobtěžoval narafičit ji za nešťastnou náhodu, přirozené úmrtí nebo sebevraždu?“

Justin se zhluboka nadechl, než odpověděl: „Předpokládáme, že Luka Ferriera nadopoval barbituráty a on pak nešťastnou náhodou sjel autem do močálu, anebo ho omámeného posadil za volant auta a sám je nasměroval do močálu. Ferrier také neměl možnost vidět svého vraha.“

Kelly zamračeně

souhlasila: „Ano, je pravda, že jsme neobjevili žádné známky zápasu nebo něčeho, co by naznačovalo, že se Ferrier bránil. Proto se zprvu myslelo, že to byla buď sebevražda, nebo

nehoda. Ale… protože plánoval odchod ze Silence, nikdo mě nepřesvědčí, že šlo o sebevraždu.“

Justin přikývl. „Dobrá. Předpokládejme tedy, že vrah naložil nadopovaného Ferriera do auta a to nasměroval do močálu… Pak se z koncepce vymyká jen jediná vražda, ta první, vražda Petra Lynche.“

„Vrah ho neviděl umírat,“ zamyšleněřekl Ethan. „Jestli byl jed jen tak vhozený mezi vitaminy, bylo sporné, kdy ho Lynch spolkne.“

„Vůbec nevíme, jestli to proběhlo takhle,“ namítl Justin.

Kelly zavrtěla hlavou. „Máte i někdo další pocit, že vrah si s námi zahrává?“

„Já,“ sklesle se přiznal Matt.

-83

„Je to výzva na souboj?“ upřesnil Justin. „Možná. Podle mě má

kroky předem promyšlené a spolehlivě ví, bez ohledu na to, co

uděláme či neuděláme, kterou figurkou na šachovnici potáhne. Peter Lynch, člověk, který pečoval o své zdraví, byl otráveny jedem zamíchaným mezi léky. Luke Ferrier, hrdý na své plavecké trofeje, byl utopený. Randal Patterson, proslavený svou marnivostí, byl zabitý ve své luxusní vaně. George Caldwell, ve školách přednášející

o bezpečnosti při zacházení se zbraní a sám vlastník rozsáhlé sbírky střelných zbraní, byl střelený do hlavy.“

Kelly na nějpřekvapeně

zamžikala. „Panebože, máš pravdu!

Takhle jsem o těch úmrtích ještě neuvažovala… ale do puntíku sedí.“

I Ethan na něj valil oči.

Justin zachoval navenek netečný výraz a pokračoval: „Může jít

pravda o náhody anebo další teorii k ničemu. Nedostáváme se tím ani

o krůček blíž k pachateli nebo aspoň k tušení, jaký bude jeho další krok nebo kdo bude další oběť.“

„Předpokládáte, že bude pokračovat?“ zeptal se Ethan.

„Sám nevím. Může se stát, že s vraždami prozatím přestane, jestli potrestal všechny, u koho přišel na závažné poklesky. Na druhé straně

fakt, že se nám ho nepodařilo dopadnout, ho mohl povzbudit.

Pokud si umínil trestat všechno zlo, vědomí, že nejsme schopní ho zastavit, ho může v jeho záměru podporovat. Může si namlouvat, že je Všemohoucím předurčený být soudcem a katem v jedné osobě.A my všichni víme, jak lehce takový člověk najde hříšníky i v tak malém a mírumilovném městečku, jako je Silence.“

„Krucinál!“ zaklel Ethan, vzdychl a ustoupil: „Dobrá tedy.

Musíme stůj co stůj zjistit, jestli se za Caldwellovou vraždou nachází něco podobného s předchozími třemi.“

Justin, zachovávající neutralitu, navrhl: „Bylo by dobré, kdybychom mohli promluvit s jeho vdovou. Vím, že to není zrovna nejvhodnéjší, ale…“

Šerif znovu zaklel, tentokrát tlumeně, ale svolil: „Tak dobrá,

vyslechněte každého, koho uznáte za vhodné. A vypátrejte pravdu.“

„Bez ohledu na to, jaká bude?“ zeptal se Justin.

„Bez ohledu na to, jaká bude,“ potvrdil šerif.

-84

„Prohlídni si ji!“ Shelby ukázala na fotografii ležící na stole v Nellině

kuchyni. „Mám tě

na tom filmu několikrát, tohle ale je jediný záběr s podivným stínem.“

Nell si zvětšeními zamračeně prohlížela. Byla zachycená, jak schází po schodech soudní budovy. Nějakého stínu, co by po ní natahoval ruce, si určitě nebyla vědomá… Po zádech jí přeběhl mráz.

Pomyšlení, že ji někdo sleduje, znervózňovalo víc než samotný návrat domů.

„Vážně

ten stín nedovedeš nijak vysvětlit? Nevrhal ho tam nějaký předmět mimo záběr, nebylo něco na čočce objektivu…“

Shelby vrtěla hlavou. „O všem možném už jsem uvažovala a postupné jednu možnost za druhou vylučovala. Ten stín nebyl vidět volným okem. Zachytil ho jenom fotoaparát. Takže pokud nevěříš na duchy… Věříš na ně, nebo ne?“

Nell se pousmála, oči ale neodtrhávala od fotografie na stole.

„Abych byla upřímná, věřím. Jenže z doslechu vím, že zachytit ducha na fotografii lze těžko. Rozumíš? Nevím, jestli se to vůbec někomu někdy podařilo.“

„I tvar toho stínu je divný,“ upozornila Shelby. „Tedy kdyby to měl být stín lidské bytosti. Odhaduji ho na víc než dva metry.“

Nell chvíli hladila prstem tmavý přízrak, pak si s povzdechem sedla. Husí kůži na zádech se snažila nevnímat. „Je ten stín i na negativu?“

„Ano,“ odvětila Shelby, napila se kávy a zamyšleně si prohlížela

přítelkyni. „Včera jsem tě cvakla jen jednou, takže nevím… netuším, jestli tě

ten stín celý čas sledoval podobně jako Max.“

„S Maxem si poradím.“ Nell bezstarostně mávla rukou.

„Opravdu?“

„Pochybuješ snad?“

Shelby zachovala opatrnost. „Myslím, že mezi tebou a Maxem je toho hodně

nedopovězeného. A nevysvětleného. Co se dá u sedmnáctileté žáby omluvit nebo jí i odpustit, nedá se u třicátnice.

Ani Maxovi už není dvaadvacet a není odháněný svou mladinkou kamarádkou a její… rodinou do bezpečné vzdálenosti jenom proto, aby se zbytečně

moc neptal.“ Po hlubokém nadechnutí hned pokračovala: „Je jenom přirozené, že když jsi utekla, vyrojilo se mu

-85

v hlavě

nepočítané otázek. A protože jsi byla bůhvíkde… Jak jsem slyšela, vyhledal tu noc tvého otce. Vědělas to?“

„Ne.“ Nell se od ní nechtěla dozvědět víc, potajmu doufala, že nebude pokračovat. Jenže Shelby byla Shelby.

„Max si nikdy nikomu nestěžoval, nikoho neotravoval svými záležitostmi. To obě

dobře víme. Čili všechno, co vím, mám z druhé, dokonce z třetí ruky. Slyšela jsem ale svého tátu povídat mámě. že Adam Gallagher se chvástal, že vykopl Maxe Tannera z domu.“

Nell sebou polekaně

trhla.

Shelby, nespouštějící z ní zrak, pokračovala: „Podle mého názoru by Max nikdy za ním nešel, za tvým otcem zaručeně ne,

kdyby věděl, proč

jsi utekla. Je sice pruďas, ale nikdy nejde hlavou proti zdi. Co když si myslel, že tvůj útěk sám zavinil? Že provedl něco, co tě

přinutilo odejít? Tvůj otec tvrdil, že nemá ponětí, proč

jsi

utekla, a nepřestal z tvého útěku vinit Maxe.“

„Neutekla jsem kvůli Maxovi.“

„Já vím. Ale všichni o tom nebyli přesvědčení. Přemlela se spousta domněnek a dohadů

– od znásilnění přes nechtěné těhotenství až po názor, že ses stala vězněm mezi dvěma dominantními muži, a nedokázala se s tím vyrovnat.“

Nell místo odpovědi jen suše konstatovala: „Vypadá to, že Max má plné právo být zatrpklý.“

„Jo. Přesně

tak vypadá i tady.“ Shelby poklepala prstem na fotografii a potměšile se uculila. „Už pár dnů, co ses vrátila do města, tě

sleduje na každém kroku, možná dává pozor, aby se ti nic nestalo.

Myslím, že ti už dávno odpustil.“

Nell opět neodpověděla na nevyslovenou otázku, proč

si Max myslí, že jí hrozí nebezpečí. „Možná máš pravdu. A možná chce ode mě

slyšet pár odpovědí.“

„Možná. Zatím na něj stačíš, ale být tebou, měla bych se na pozoru. Jak už jsem řekla, není mu dvaadvacet. A ať už byl před

dvanácti lety jaký chtěl, teď je z něj mužský, který se nedá jen tak odstrčit.“

„Max takový nikdy nebyl,“ zamumlala Nell. „Něčeho se nikdy nezbavíš, ať

před tím utíkáš seberychleji a sebedál.“ Než Shelby mohla na to zareagovat, ostřejším tónem odbočila: „Možná ten…

-86

stín, nebo co je to… mě

sleduje, ale možná jsem ho včera jenom míjela. Starý soud je podobně jako spousta jiných starých budov domovem duchů.“

„V podzemí tam kdysi býval žalář,“ podpořila odbočení bez mihnutí brvou Shelby. „Matně si vzpomínám na jednu starou historku o nespravedlivě odsouzeném muži, co tam spáchal sebevraždu. Nejsou nespravedlivá úmrtí lidí pokládaná za kandidáty na duchy?“

Nell si v mysli přehrávala informace nabyté v posledních letech.

„Nespravedlivá úmrtí. Náhlá anebo násilná… Lidé. kteříznějaké závažné příčiny nedokončili svou práci. Ano, to všechno jsou vhodní kandidáti na duchy, kteřízůstávají na tomhle světě a dávají nám o

sobě

vědět.“

Shelby sevřela rty, nato řekla: „Takže podle tebe to byl duch, co se potlouká kolem soudní budovy?“

„Dost možná.“

„Hm. A mají takoví duchové ve zvyku krást se za kolemjdoucími?“

„Nejsem v téhle oblasti odborník, Shelby.“

„Opravdu ne?“

„Opravdu.“

„Ty nemáš křišťálovou kouli?“

„Nemám.“

„Ani tarotové karty?“

Nell už nevydržela a vyprskla smíchy. „Co takhle černou kočku.“

„Tak tos mé tedy velice zklamala.“ opovržlivě procedila Shelby.

„A já jsem si myslela, že s naší čarodějnicí se vrátily do Silence čáry a záhady.“

„I Max mi povídal, že si tohle lidé myslí.“

Shelby se ušklíbla. „Nechtěj mi namluvit, žes doufala, že se Silence změní. Ani omylem. Pořád tady žijí úzkoprsí lidé, ustrašení ze všeho, co se vymyká normálu. To je naše milé městečko. Vítej doma!“

„Udivuje mě, že právě

ty ses rozhodla zůstat tady,“ popíchla ji Nell.

-87

„Pročpak? Na tom přece není nic k divení. Všichni tady mě pokládají za podivínku, pravda ne až takovou, abych jim naháněla strach. A mně

se tady líbí.“ Naklonila hlavu na stranu jako zvědavé ptáče. „A co ty? Nepopadla tě touha usadit se tu, když už ses vrátila?“

„Myslela jsem na tohle jednou dvakrát,“ přiznala se Nell.

„Netěší mě

pomyšlení, že budím v lidech strach. Že se mnozí potajmu obávají, jestli jim nepřičaruji nějaké neštěstí.“

„Máš přece psychotronické schopnosti, ne?“ poukázala Shelby.

„Má je spousta lidí.“ namítla Nell.

„Já ne.“

Nell se pousmála. „A co když ten stín na fotografii nemá nic společného se mnou, ale s tebou?“

Shelby se zamyslela, pak rozhodně zavrtěla hlavou. „Ne,

protože kdyby ano, už dávno by se objevil na jiných mých záběrech.“

„Možná. Jenže paranormální schopnosti se nemusejí projevit hned v dětství. Někdy se projeví a… plně se rozvinou až v

dospělosti.“

„Vážně?“

„Tak jsem slyšela.“ ujistila ji Nell.

„A to se projeví jen tak, z ničeho nic?“

Nell chvíli otálela, než odpověděla: „Po pravděřečeno, něco je musí spustit. Šok nebo trauma většinou.“

„Já jsem nic takového nezažila,“ se smíchem, v němž však znělo spíš rozčilení než úleva, prohlásila Shelby. „Můj život byl vždycky příšerně

poklidný, jednotvárný. A jelikož mě

tedy dosud nic podobného nepotkalo, asi se můžeme právem domnívat, že ten stín se objevil na snímku, protože jsi na něm byla ty, ne protože jsem ho cvakla já.“

Nell se vzdala. „Dobrá, dobrá. Když tedy je to takhle, otázka zní proč. Proč se ten stín objevil právě na tomhle záběru a právě ten den?

Chce mě

strašit? Nic takového se mi nikdy předtím nestalo. Anebo straší v soudní budově? Kdyby ano, pravděpodobně

by sis ho byla všimla na snímcích už dřív. Fotografovalas už tuhle budovu někdy, viď?“

-88

„Spoustukrát. S lidmi i bez nich. Nikdy se mi na žádném snímku neobjevil takovýhle flek.“

Nell znovu pozorně

zkoumala fotografii, snažila se rozluštit, čemu se ten stín může podobat. Měl podobu muže protaženého do délky a zprohýbaného. A Shelby měla pravdu… skutečně

jako by

natahoval po ní ruce.

Mírumilovný člověk by možná řekl, že stín se nad ní sklání, jako kdyby ji chtěl chránit. Jí však to natažení rukou připadalo spíš výhružné než ochranné.

„Mám z toho nedobrý pocit,“ přiznala se Shelby.

Nell zachytila v hlase přítelkyně strach, přesto, anebo právě

proto bezstarostně

prohodila: „Stín mi přece nemůže ublížit.“

„Pokud je to skutečně

jenom stín. Není tam přece nic, co by ho vrhalo, Nell. Nic hmotného. Takže to klidně může být něco úplně

jiné a může ti to ublížit.“ Zmlkla, zamračila se a dodala: „Nechtěla jsem ti to říkat, ale dnes vypadáš nějak sklesle.“

„Nespala jsem dobře.“

„Jenom na dnešek, nebo co ses sem vrátila?“

Nell dala pokrčením ramen jasnou odpověď.

„Jestli je to tak, mám velice útulný pokojík pro hosty a ty jsi v něm srdečně

vítaná.“

„V tomhle domě

nestraší.“ Nell se snažila přesvědčivě zašklebit.

„Žádné kroky na schodech ani řinčení řetězů v noci. Neviděla jsem

ani neslyšela nic nenormálního.“ Přirozeně se nemínila Shelby

zmínit, že v kuchyni viděla svého otce, ani že někdo šeptá její jméno.

V tomto domě

nejsou duchové. Tím si byla jistá.

Navzdory tomu, že Shelby bývala odjakživa její nejbližší kamarádkou, její vlastní uzavřená povaha jí nedovolovala prozradit příliš ze svého života či schopností. A na tom ani nyní nechtěla nic měnit.

„Přijet domů

po tolika letech není žádný špás.“

Nell nechtěla mírnit o ničem, co by ji mohlo rozrušit. Ke zdrženlivosti ji vedla nejen její práce, ale i stará známá nechuť otevřít

dveře do svého nitra. Proto navenek lhostejně prohodila: „Nikdy

nespávám kdovíjak dobře prvních několik nocí v cizí posteli. Zvyknu si. Víš, nepřipadám si tady už jako doma. Hailey změnila všechno, co

-89

se dalo, od koberců

až po tapety. Víc než polovinu nábytku vidím poprvé v životě.“

„Hailey ráda nakupovala,“ s křivým pousmáním poznamenala Shelby.

„Nepovídej!“ podivila se Nell.

„Podle lidí se tvůj otec choval jako vyšinutý, jen aby ji tady udržel. Dával jí všechno, nač prstem ukázala. A nebylo toho málo.“

Nell chtěla říct, že její sestra vždycky uměla kdeco využít v svůj prospěch, ale místo toho jenom prohodila: „To mě nepřekvapuje.“

„Působila šťastně

a spokojeně. Dokud se nezačalo pošuškávat o ní a Glenu Sabellovi. Všichni ve městě věděli, že s ním utekla.“

„Náš otec nedovedl odpouštět. Pokud provedla něco, s čím nesouhlasil a co ho rozčililo, neváhal dát jí to patřičně najevo.“

„Proč

potom nevydědil i tebe?“

„Já jsem s nikým neutekla.“ Nell postřehla, že přítelkyně přimhouřila oči, proto rychle dodala: „Vážně mi to tady už nepřipadá

jako domov. Hlavou mi ale víří spousta myšlenek a vzpomínek, proto není divu, že nemůžu dobře spávat.“

Shelby na ni chvíli mlčky hleděla, nato prstem poklepala na fotografii na stole. „A co provedeme s tímhletím?“

„Nedovedu si to vysvětlit,“ přiznala Nell. „Možná to příliš nafukujeme. Že si to neumíme vysvětlit, ještě neznamená, že to není

jenom prachobyčejný stín.“

„A co když je něco jiného?“

„V tom případě

nemám ponětí co. Ale… možná znám někoho, kdo by to mohl zjistit. Vadilo by ti, kdybych si snímek vzala?“

„Ne, ovšem že ne. Zvětšila jsem si ještě jeden, abych měla nad

čím dumat. Tenhle je tvůj.“ Shelby se hned hrabala v kabelce, našla v ní a vytáhla z ní obálku. „Dokonce jsem ti přinesla i negativ. Povíš mi doufám, co ten tvůj expert zjistí?“

„Jasně.“ Nell vsunula fotografii do obálky k negativu, nespouštějíc zrak ze Shelby. Ode dne, co přijela do města a mluvila s ní, jí něco vrtalo v hlavě. Nyní se tedy dala vést svým instinktem.

„Shelby… ty vraždy… Zajímáš se o ně?“

-90

„Vždycky jsem milovala záhady,“ s úšklebkem přiznala Shelby.

„Čím mlhavější, tím lepší. A tohleto mi připadá o nic míň záhadné

než ty vraždy. Proč

se ptáš?“

Nell nabrala dech. „Protože tě chci o něco požádat. Ale nejdřív ti musím povyprávět všechno od počátku.“

Ten pátek se pracovní doba hned od rána nevýslovně vlekla.

Nate McCurry se v kanceláři vypořádal s nevyhnutelným papírováním a šel do města, aby navštívil několik zákazníků. Cestou kolem baru ho napadlo zajít na kávu a vyslechnout si novinky ohledně

vyšetřování.

Nebyl jediný, kdo měl stejný nápad. V baru bylo to dopoledne nezvykle živo, byť

do oběda ještě

bylo daleko. Většina hostů

pila

kávu stejně

jako on, pár jich jedlo přesnídávku.

„Slyšel jsem, že poldové už přišli na to svinstvo, co držel v tajnosti George Caldwell,“ dal se slyšet jeden z mužů zády obrácený

k pultu, aby na celou místnost dobře viděl.

„A co je to?“ ihned se zajímal další.

„Prý měl prsty v porno. Ohavná zábavička.“

„Ale kdepak! Já jsem slyšel, že se jednalo o diamanty.“

Kdosi se zasmál a postarší robustní mužský skepticky zapochyboval: „Chceš říct, že u George hledal diamanty? Co za diamanty by tak asi mohl mít člověk v téhle díře?“

„Spousta lidí investuje své peníze do zlata nebo diamantů, Bene.

Zíral bys, kolik.“

Ben Hancock zavrtěl hlavou. „Nemohlo jít o diamanty ani o porno. Divil bych se, kdyby něco takového vyčmuchali.“

„Dobrá, tak co měl podle tebe na triku? Něco mít musel, jinak by neměl prostřelenou hlavu.“

Ben pokrčil ramenem. „Podle mě byl Georgeův největší

problém v jeho všetečnosti. Strkal nos do věcí, do kterých mu nic nebylo. A všechno si zapisoval.“

„Proč

ale byho měl chtít někdo za tohle zabíjet?“

„Náhodou mohl přijít na něco, čím vraha vystrašil. Možná to tentokrát nebylo Georgeovo tajemství, co ho zabilo. Možná to bylo tajemství někoho jiného.“

-91

„Vraha?“

„Možná.“

„A možná o žádné tajemství nejde,“ ozval se další. „Ale o něco docela přízemního, třeba o prachy.“

Nate McCurry se rozhodl zapojit do debaty, náramně si však dal

záležet, aby měl jeho hlas lhostejný tón. „Noviny jsou plné vražd pro prachy. Jenže pro pochybnosti v tomto směru mluví jeden důvod.

Fakticky dva z těch tří nebožtíků měli tajemství, které nijak

nesouviselo s penězi.“

„To je pravda,“ souhlasil Ben. „A George už delší dobu nežil se Sue, takže jeho manželství bylo v pěkné bryndě. Možná šlo o krizi středního věku, tak o tom aspoň mluvila ona, ale mohlo jít o něco úplně

jiného.“

„Slyšela jsem, že v tom byla jiná ženská. Jestli ano, zaručeně

se ní neproducíroval nikde, kde ho znali,“ vmísila se jedna z mála přítomných žen.

„Určitě

nemínil dát Sue do ruky zbraň proti sobě

při rozvodu,“

soudil Ben.

Nato se ozval muž, který zřejmě měl vlastní trpké zkušenosti: „Soudci se převážně přiklánějí na stranu ženy, když manžel zahýbá, zvlášť

když to dělá lidem na očích.“

Nate trpělivě

navázal: „No jo, jenže kdo by mohl chtít zabíjet muže sice nevěrného manželce, ale když s ní už dva nebo tři roky nežije? Copak je to tak těžký hřích, aby zasluhoval tak krutý trest?“

Ben se ušklíbl. „Lidičky, kdo z nás nemá aspoň jedno dvě

malá

tajemství a nejmíň tucet hříchů,ať

první hodí kamenem. Jestli takhle přísným metrem vrah měří, pak není v bezpečí ani jediný z nás.“

Natovi bylo zoufale, vynaložil však všechny síly, aby mu to nebylo znát na hlase. „Jenže policie zatím neobjevila žádné jiné společné pojítko mezi zavražděnými než jejich tajné neřesti.“

„A to u George neplatí.“

„A dalšího nic?“

„Údajně

je nic jiného nespojuje. Pochopitelně nevíme, jestli

policie zveřejnila všechno, co ví. Ethan už klidně může vědětněco

víc, a veřejnosti to tajit.“

-92

„Nevědí zhola nic,“ skepticky prohlásil kdosi. „Honí své vlastní oháňky, tak je to.“

Dohady a úvahy byly v plném proudu, když náhle z tmavého zadního kouta místnosti přikráčel k pultu vysoký muž, aby zaplatil účet. S Emily, která vyšla z kuchyně, prohodil pár zdvořilých vět, nato zvednutím ruky přátelsky pozdravil přítomné: „Přeji vám všem vespolek příjemný den,“ a odešel.

Zvonek nade dveřmi zacinkal, číšnice se vrátila do kuchyně

a zákazníci na sebe nechápavě vněmém úžasu zírali.

„Byl tady celou dobu?“ nervózně se zeptal někdo. „Jo, celou,“

přitakal Ben. „Neviděl jste ho?“

„Ne, vůbec jsem ho neviděl, krucinál!“

„Mělo by být nařízeno, aby všichni poldové chodili v uniformách… včetně

detektivů,“ zabručel další muž.

„Hryže tě

špatné svědomí?“

„To ne, ale neměl nás poslouchat.“

„Patří to k jeho práci,“ bránil nepřítomného Ben. Zjevně

se bavil mrzutou náladou v místnosti.

„Zatraceně!“

Nate McCurry se podíval oknem u stolu, za nímž seděl, ven.

Detektiv Justin Byers se už vzdaloval z dohledu.

Přepadl ho strach.

Hrozný strach.

-93

Kapitola osmá

„Snad to zvládnu,“ zadoufala Shelby.

„Jsem o tom přesvědčená. Ale buď opatrná, ano?“

„Budu, jenom mi slib, že ty také,“ oplatila přítelkyni starost Shelby.

Nell s úsměvem slíbila: „Neboj, budu.“

„Beru tě

za slovo. A nabídka využít můj hostinský pokoj zůstává v platnosti. Zvaž ji, když už pro nic jiného ne, tak aspoň se nebudeš

cítit sama.“

Jen dopověděla, pootevřeným kuchyňským oknem zaslechly ostrý hvizd a hned po něm Maxův hlas volat Nell.

„S tou samotou jsem to asi trochu přepískla,“ se zachichotáním utrousila Shelby.

Nell pohlédla na obálku obsahující fotografii se záhadným stínem a Maxem v pozadí. „Nejspíš je zbytečné předstírat, že se jedná o čistě

sousedskou návštěvu, která mi chce popřát dobrý den.“

„Stejně

bych ti na to nenaletěla,“ potměšile se zaculila Shelby a chystala se odejít. „Ozvu se, až na něco přijdu. Zůstaň, vyprovodím se sama. A pozdravuj ode mě Maxe.“

Nell vyhověla Shelby a nechala ji bez doprovodu odejít hlavními dveřmi, sama zatím skryla obálku do prádelníku, natáhla si tenký svetřík a zadem vyšla ven. Max ji čekal na svém hnědákovi s osedlaným grošákem po boku.

„Říkal jsem si, že bychom mohli vyrazit o něco dřív,“ byla jeho úvodní slova místo pozdravu.

„Mám ti vyřídit pozdrav od Shelby. Právě odjíždí,“ vesele

splnila kamarádčino přání Nell.

Oba ji vzápětí slyšeli startovat auto a na pozdrav jim ještě rozpustile zatroubit.

Max dotčeně

protáhl obličej. „Zase mě

někdo odhalil.“

Nell jeho stížnost nevšímavě přešla. „Starostka se nemýlila v tom. že když nás lidé uvidí spolu, řeknou si, že stará láska nerezaví.

I Shelby na to skočila.“

Max jí podal grošákovu uzdu. „Raději bych spěchal chytit toho vraha.“

-94

Nell zřetelně

slyšela ostrý podtón v jeho hlase. Poplácala však koně, a než na něj vysedla, prohodila: „Co kdybych neseděla na koni celých těch dvanáct let?“

„Kdo má ježdění jednou v krvi, nikdy je nezapomene.“

Nell se lehce vyšvihla do sedla a pohodlně se v něm usadila.

„Přiznám se, jezdím vždycky, kdy se mi k tomu naskytne příležitost.“

„Je jich hodně

v hlavním městě?“

„Hodně

zrovna ne, ale dost. Mimochodem nepracuji přímo v hlavním městě.“ Po odmlce sondovala: „Předpokládám správně, že ses rozhodl spolupracovat a na první z míst činu zajedeme koňmo?“

„Copak je ti to třeba říkat?“

Nell v duchu zauvažovala, jak dlouho ještě míní hrát

ukřivděného holobrádka, a vyšlo jí, že patrně tak dlouho, dokud si od

něj bude udržovat odstup. „Dobrý nápad,“ souhlasila vesele. „Tipuji, že pojedeme k močálu, kde se utopil Luke Ferrier.“

„Ano,“ přisvědčil.

„Tak mě

veď!“ požádala.

Mlčky pobídl koně

do kroku.

Nell ho následovala, jen zpočátku pozorně slaďovala rytmus

pohybů

svého těla s pružným krokem koně. Vychutnávala příjemné ranní teplo a svěží vůni jara a snažila se nemyslet na to, co ji čeká.

Probděná noc jí na náladě

rozhodně

nepřidala, stejně

jako fotografie přinesená Shelby, nemluvě o Maxovi a jeho mlčenlivém vymáhání odpovědi na otázku, již zodpovědět nebyla schopná.

Nebyly to ideální podmínky k získávání důkazů – ani psychické,

ani fyzické. Byla to naopak ta nejhorší konstelace, jaká jen mohla být. Ne poprvé se ptala sama sebe, nebylo-li od ní neprofesionální nepřiznat se Bishopovi, že je k tomuto místu příliš citové vázaná, což mohlo nepříznivě

ovlivnit efektivitu její práce. Odpověď zůstávala

stejná jako vždy, kdy si kladla tuto otázku: Tím, že se toho ujmeš, alespoň

zjistíš, jestli jsi opravdu zbabělá a máš strach postavit se tváří v tvář

své minulosti. Protože jestli je tomu tak, dovolíš minulosti zničit svou současnost i budoucnost.

A to nemohla připustit.

-95

Ne. S minulostí se musela vyrovnat bez ohledu na cenu, jakou za to bude muset zaplatit. Bylo vyloučeno jít kupředu, pokud se bude neustále ohlížet zpět. Toho si byla plně vědomá. A jít kupředu byl nejvyšší čas. Jak kvůli Maxovi, tak kvůli sobě samé.

Zahleděné na jeho široká záda v kožené bundě se jí z hrdla

vydralo zasténání zachytitelné pouze sluchem jejího čtyřnohého společníka.

Proč

to musí být tak těžké?

Na rozcestí, kde se chodník větvil ve dva, Max zastavil koně, obrátil se v sedle a prohodil k ní: „Víš doufám o domě své babičky?“

„Ano.“ I Nell přitáhla uzdu koni a zahleděla se na pěšinu, jíž kdysi chodívala k starému domu na konci obdělávaného pole, kde se její babička dobrovolně

rozhodla žít o samotě. „Vyhořel.“

„Po její smrti zůstal dům prázdný,“ rozpovídal se Max.

„Chodíval jsem tamtudy pravidelně a nikdy nikoho jsem tam neviděl, ale ani žádné známky vandalství. Pokud vím, od té doby, co tvůj otec s Hailey dům vyprázdnili, tam nikdo nechodíval, kromě dětí, co si

chtěly vyzkoušet svou odvahu.“

Nell přikývla. Velice dobřevěděla, že o domě její babičky si

děti z okolí povídaly, že tam straší.

„Stalo se to o několik let později. Shořel do základů, než se k němu stačil někdo dostat. Velitel hasičů tvrdil, že do něj uhodil

blesk.“

„A tomu se nikdo vůbec nedivil.“ suše konstatovala Nell. „Bůh konečně

potrestal zlo a všem se ulevilo.“

„Pravda, dva tři hlasy mluvily o božím trestu. Žila stranou, aby se jí lidé nebáli.“

„Byla to zatrpklá stará žena, co se uzavřela sama do sebe, protože představy, se kterými musela žít, ji děsily.“ Vlastní rozechvění ji zaskočilo, snažila se proto svůj hlas ovládnout.

„Někteří lidé se nikdy nesžijí s okolím. Ona k právě takovým patřila.

Byla svědkem tragédií, kterým nedokázala zabránit, a tak se snažila před nimi ukrýt. Nebyla její vina, že ji lidé nechápali.“

„Máš pravdu,“ zadumaně

souhlasil Max. „Promiň. Tímhle chodníkem se nejrychleji dostaneme k močálu, ale jestli chceš nejprve jet kolem místa, kde stával dům tvé babičky –“

-96

„Raději bych rovnou k močálu,“ přerušila ho. „Dobrá. Tak se dáme tudy,“ ukázal rukou.

Nell pobídla koně

za ním. Oním druhým směrem jen letmo pohlédla. Dříve nebo později jím bude muset stejně jít, bude se muset

přinutit jít podívat na ruiny shořelého domu. A vzpomínat…

Raději to ale udělá sama. Beze svědků…

„Co jestli měl?“ Sue Caldwellova vytřeštěně zírala na Justina.

„Tajné místo?“

„Nemělnějaké tajné místo, kde si povězme schovával věci, které nechtěl, aby viděli jiní?“ Justin se velice snažil udržet hlas v klidném tónu.

Ženin bledý obličej prudce zrudl. „Jestli tím narážíte, jestli neměl obdobné doupě

neřesti jako Peter Lynch, má odpověď zní

jednoznačně

ne. Můj manžel neměl žádná špinavá tajemství, detektive Byersi.“

Ačkoli Justina pálil v kapse malý černý notes, okamžitě ženu

ujistil, že na nic podobného rozhodně nenarážel. „I ti nejčestnější muži ale mají nějakou skrýš. Na staré časopisy třeba, výstřižky nebo něco podobného.“

„O ničem takovém nevím,“ odměřeně odpověděla Sue. „Určitě

žádnou neměl, dokud žil se mnou.“

Věděl, že by bylo marné vymáhat soudní příkaz k prohlídce domu. z něhož se George Caldwell tři roky před svou smrtí odstěhoval. Raději už dál nepokračoval v kladení podobných otázek.

Uvažoval. Kdyby se Caldwell zabýval vyděračskými praktikami, určitě

by důkazy měl vždycky po ruce, a neukrýval je v domě opuštěné manželky.

Přes hodinu trvající rozmluva na nějpůsobila dojmem, že Sue Caldwellova svého muže pramálo znala. Zlomená žena, na kterou se díval, ještě

stále nechápala, proč

vlastně

ji manžel opustil, a do jeho smrti byla neochvějně

přesvědčená, že jednoho dne se k ní vrátí.

„Promiňte,“ předem se omlouval Justin, „ale je pravda, že se vaše manželství rozpadlo kvůli jiné ženě?“

„Není!“ bryskně

popřela a současně

jí z očí vyšlehlo rozhořčení.

„George prožíval krizi středního věku, nic jiného v tom nebylo.

-97

Koupil si to červené auto, začal podnikat cesty na různá místa a výstředně

se oblékat. Mužům tohoto věku se to stává. Blížila se mu padesátka a on se nemohl smířit se skutečností, že mládí je nenávratně

pryč. Ale jiná žena v tom nebyla. Věděla bych o ní.“

Justina její odpověď

příliš nepřesvědčila, nechal si to však pro sebe. „Hm. A nevzpomínáte si, jestli neměl za vašeho spolužití, případně

v době

odchodu od vás nějakého nepřítele?“

„Neměl. George byl skvělý muž, každý ho měl za takového.“

Z ničeho nic zavzlykala. „Musel to udělat ten maniak, co zabil i ty ostatní. Ale nebylo proč, slyšíte, nebylo proč zabíjet George.“

Justin věděl, že Sue Caldwellová nechce slyšet pravdu. Tato žena nikdy nepřipustí, že by její manžel mohl mít sebemenší tajemstvíčko, pro které musel zemřít. Házela ho sice do jednoho pytle s ostatními zavražděnými, že však ostatní oběti vedly dvojí život, podle ní zhola neznamenalo, že takový vedl i on.

Justinovi nezbylo než smířit se, že z vdovy víc nedostane. Po zamumlání patřičné omluvy a díku s úlevou odešel.

Po čtvrthodině

jízdy zastavoval automobil na parkovišti před obytným domem, kde Caldwell bydlel. Vypnul motor a zamyslel se.

Byt už byl pečlivě

prohledaný, sousedé vyslechnutí. Jeho malý červený sporťák už technikům také prošel rukama. Posvítili si i na jeho kancelář

v bance a soukromý trezor.

A nikde se nic nenašlo.

Kdyby Caldwell byl vyděrač, muselo by někde něco existovat.

Musel přece někde držet důkazy o svých obětech, vždyť

jak jinak by je přinutil platit?

Justin se neodříkal ani myšlenky, že mu ten notes poslal sám vrah. Bylo to docela možné. Znamenalo by to ovšem, že vrah není mezi oběťmi vydírání. Proč by totiž dobrovolně

někdo poskytoval

policii důkaz, který by současně mohl být i motivem vraždy?

Možné pochopitelně

bylo i něco zcela jiného. V notesu byla celá řada obětí vydírání, proto se vrah mohl domnívat, že se mezi nimi ztratí, nevzbudí o nic větší pozornost než ostatní. Pod lampou bývá největší tma. Ito mělo svou logiku.

Vyloučená však nebyla ani možnost, že vybalit na světlo boží Caldwellovy hříchy bylo pro vraha důležitější než si chránit vlastní

-98

krk. A jediný způsob, jak toho dosáhnout, byl podstrčit notes někomu z policistů.

Justin vyndal černý notýsek z vnitřní kapsy saka a znovu jím listoval. Pochopitelné žádné otisky prstů na něm neobjevil. Podrobil zkoumání každičkou stránku, ani na jediné však neobjevil jedinou podezřelou skvrnu. Mohlo to znamenat, že se jednalo buď o falešný

důkaz, nebo že Caldwell byl velice opatrný.

Ani že se jedná o Caldwellův rukopis, nevěděl určitě. A jelikož pochyboval o správnosti hypotézy, že se jedná o vydírání, jediným ospravedlněním, proč

se věnuje jejímu ověřování, bylo jeho přesvědčení, že příčina Caldwellovy smrti mu napoví víc než úmrtí ostatních obětí.

Právě

toto přesvědčení bylo jeho hnacím motorem.

Znovu a znovu se vracel k notesu. Po zralé úvaze přiřadil k většině

iniciál nejméně

po dvou jménech, ba k některým i čtyři.

Jediný způsob ale, jak zjistit, kdo je obětí vydírání, za předpokladu, že takoví lidé skutečně

existovali, bylo najít kompromitující důkazy.

Nemohl si dovolit riskovat, aby šerif Cole zjistil, po čem pase.

Už protože k iniciálám E. C. sedělo jen jedno jediné jméno: Ethan Cole. Proto nemohl šerifovi o černém notýsku říct. Zatím ne. Dokud ho nebude moci vyloučit z okruhu obětí vydírání.

A tím zároveň

z okruhu podezřelých.

Zvedl zrak k budově, v níž bydlíval George Caldwell. Zvažoval své možnosti. Konečně

rozhodnutý s povzdechem vystoupil z auta.

Byl-li Caldwell vyděrač, bylo nutno najít o tom důkaz. Ten důkaz prostě

musel existovat.

Kéž by ho našel…

„Stalo se to vloni v září.“ řekl Max, když s Nell zůstali stát několik metrů

od jednoho ze zdejších močálů. Bedlivým zrakem pátrali po nějakých stopách v tvrdé písčité půdě. „Policie naštěstí vytáhla auto jinudy, aby nezničila zdejší stopy. Překvapuje mě, že i po tak dlouhé době

jsou ještě

vidět.“

-99

Nell si klekla a prstem přejížděla po ztvrdlých hranách koleje zanechané tam pneumatikou vozu. „Tohle zůstalo po Ferrierově autě? Nemohlo tu být mezičasem jiné?“

„Je obtížné dostat se sem autem. Podstatné je, že jsem sem přišel hned následující den poté. co se to stalo, proto můžu s jistotou potvrdit, že tohle jsou skutečně

otisky pneumatik auta Luka Ferriera.“

„Podle protokolu byl případ uzavřený jako sebevražda, ano?“

„Správně.“

„Až později vznikla domněnka, že Ferrier mohl být omámený drogou a auto někdo nasměroval do močálu.“

„Ano,“ přitakal Max.

Nell přimhouřila oči a snažila se koncentrovat. Předpokládala, že to bude obtížné za Maxovy přítomnosti. A také bylo. Ale ještě něco jiného navíc nebylo v pořádku. Její nenadálé pocity. Všechno vnímala jakoby skrz hustý závoj, tak rozostřeně a nezřetelně

jako

ozvěnu šepotu. Nejisté tápání ji velice znepokojovalo.

„Nell?“

„Počkej. Vidím něco…“ Zahlédla cosi připomínající hodiny, marně

se snažila vidět lépe, nakonec se s povzdechem vzdala.

„Krucipísek.“

„Co je?“

„Je to příliš nejasné. Nemám se čeho chytit. Stalo se to příliš rychle. Příliš rychle, než aby to tady zanechalo dostatečné množství energie.“ Zamračená se ještě jednou zahleděla na otisk pneumatiky.

„Ale tahle stopa mi jednoznačněříká, že než auto sjelo do vody, snažil se je řidič

zastavit. Tady, na tomhle místě. Jinak by otisk nebyl tak hluboký a nezachoval se takovou dobu.“

„Takže to určitě

nebyla sebevražda. Možná nebyl v bezvědomí, když auto vjelo do vody,“ dedukoval Max.

„Právě

to mi vrtá hlavou. Proč

by vrah chtěl, aby Ferrier byl v bezvědomí, než ho zabije?“ uvažovala nahlas. „Pravda tím se Ferrierova vražda shoduje s vraždami předchozí a následující oběti.

Jedině

Caldwell svého vraha vidělavěděl, že ten ho za okamžik zastřelí. Ale všichni čtyři trpěli buď fyzicky, nebo psychicky, než zemřeli.“

-100

„Řadíš k nim i svého otce?“

Nell zavrtěla hlavou. „Zatím ne. S výjimkou mých pocitů

nic

nepoukazuje, že můj otec nezemřel přirozenou smrtí, ani že byl první v řadě

zavražděných. Dokud se mi nepodaří najít důkaz, budu předpokládat, že jeho smrt nesouvisí s ostatními vraždami.“ Po pokrčení rameny dodala: „Možná někoho děsně vytočil a zaplatil za

to životem. Vytáčet lidi uměl skutečně dokonale.“

Max přimhouřil oči, zadržel však otázku ohledně jejího otce,

která ho zasvrběla na jazyku. „Ale ta čtyři následující úmrtí byla pečlivě

promyšlená. A před smrtí všichni trpěli. Byla to součást trestu?“

„Logicky vzato, mohla být. Zároveň by se tím vysvětlovalo,

proč

první oběť, Peter Lynch, jediný z nich zemřel za vrahovy nepřítomnosti. Smrt řízená na dálku mohla být experiment. Vrah ji mohl pokládat za bezpečnější pro svou osobu. Tělesná agónie, s jakou Lynch musel otravu protrpět, ale vrahovi byla málo.

Napodruhé chtěl být osobně přítomný. Chtěl umírání přihlížet.“

„Jako nějaký sadistický barbar!“ zahučel Max.

„Zabil nejméněčtyři muže, možná pět. Mám pocit, že zabíjení je jeho… koníček.“

„A dál tvrdíš, že je jím policista?“

„To tvrdí Bishop, já s ním souhlasím.“ Nečekala na Maxovu reakci a kritickým okem propátrávala okolí. Místo bylo odlehlé, osamělé. Žádný dům na dohled, dokonce ani pastviny. Automobil sem odbočil z dálnice. K močálu byl velice špatný přístup, vedl k němu jen úzký průsek mezi stromy. Pohodlně

se sem dalo dojet jedině

na koni. Na dálnici odtud nebylo ani vidět. Ferrierovo auto objevila náhodně

mládež, která se tudy proháněla na koních.

„Proč

si myslíte, že je polda?“ dorážel Max. Stál jako socha nehybně

s rukama v kapsách a kabonil se na ni.

Nell cítila nesouhlas v jeho postoji i pohledu, ale snažila se o neutrální tón, když odpovídala: „Obměna způsobu vražd je do očí bijícím, rudým vykřičníkem. Jsou důkladně promyšlené, ne

impulsivní. Vrah má promyšlený každičký krok. Tím, že nezabíjí šablonovitě, ztěžuje možnost odhalit ho, a právě z toho usuzujeme,

-101

že má v malíčku policejní praktiky. Navíc měří své síly a inteligenci

se soupeři, které zná nejlépe, se svými kolegy.“

„Kdo s koho,“ zestručnil Max. „Chyť mě, jestli na to máš!“

„Přesně

tak. Zkouší je. A to nastoluje další otázku: je součástí jeho záměru znemožnit policii? Chce ji ukázat v špatném světle a zaměřit pozornost veřejnosti na neschopnost ochránců zákona?

Nepřekvapilo by mě, kdyby další oběť – tedy pokud ho

nedopadneme, byla právě

z jejích řad. Myslím, že přechovává osobní nenávist k někomu z šerifova úřadu.“

„Na tohle jsi přišla ty, anebo Bishop?“

Nell sice připadala otázka velice netaktní, ale měla za moudřejší povznést se nad to. „Nabyla jsem toho dojmu, hned co jsem sem přijela. Doložit ho ale nemohu ničím.“

„Je to tedy čistě

tvá intuice?“

Nell přitakala. „Intuice, na kterou dám. Má práce převážně spočívá na intuici.“

„Na předtuše?“

„Proč

se ptáš, když to sám víš?“

Max se neubránil kousavosti: „Dovedeš si i sama vyprofilovat zločince. I k tomu vás vyškolili v FBI?“

„Jistý čas jsme se každý museli věnovat studiu lidského chování vrůzných situacích, a většina nás absolvovala i psychologický trénink coby přípravu na jistý druh lovu: musíš své kořisti rozumět, jestli ji chceš ulovit,“ vysvětlila, načež vykročila ke stromům, kde nechali stát koně. „Není tady nic, nač bych se mohla napojit. A co

Ferrierůvdům? Je neobydlený?“

„Ano. Nebyl to jeho dům, měl ho jenom v nájmu. Zatím o něj nikdo neprojevil zájem,“ odvětil Max, kráčející za ní. „Majitelé dali jeho osobní věci do úschovny, dosud žádný jeho příbuzný se ale nepřihlásil. Myslíš, že bys tam mohla na něco přijít?“

„Netuším, dokud se o to nepokusím.“ Nell se vyšvihla do sedla.

Max ji napodobil a s uzdou v ruce řekl: „Bydlel pár mil odtud vzdušnou čarou. Budeme míň

nápadní, když tam pojedeme na koních.“

„Tak mě

veď.“

-102

Zhruba deset minut klusali mlčky. Ticho mezi nimi bylo napětím přímo nabité. Nell je nejen cítila v sobě, ale i viděla v napřímenosti Maxových ramenou. Cesta je vedla kolem zoraného pole, kde mohli jet vedle sebe. Když ho dojela na stejnou úroveň, protrhl tíživé mlčení: „Nezmínila ses mi tuhle, že paranormální schopnosti máš odmalička?“

„Na první vidiny si pamatuji ze svých osmi let. Proč se ptáš?“

„Myslíš, že je máš vrozené?“

Nell na něj letmo pohlédla. „Ano. Máme to v rodině, ale to přece víš… Možná jsem měla vize už dřív, jenže jsem nechápala, co se to se mnou děje, a dnes už si na ně nepamatuji. Pro rozené

psychotroniky je to typické.“

„A co ztráty vědomí?“

„Co s nimi má být?“

Na to, jak až nezvykle klidně vypadal, měl hlas notně

podrážděný. „Kolik ti bylo let, když poprvé jsi upadla do bezvědomí?“

„Mám dojem, že ve stejném věku. Nikdo aspoň mi neřekl, že

bych byla omdlívala už dřív, ačkoli možná ano.“

„Takže tvé ztráty vědomí a vidiny souvisejí jako spojité nádoby?“

„Možná. Podle jedné z teorií jsou některé paranormální zážitky vyvolávané či vyplavované výdejem energie nahromaděné v mozku.

Teoreticky je možné, že nadměrný výdej této energie může…

vyvolat opačný efekt, zkratováním mozku zapříčinit výpadek vědomí.“

Max se k ní otočil čelem a zabodl do ní pohled. „Čili příčinou není stres?“

Nell se musela usmát. „Svým způsobem je to stav opačný stresu, který ale nemá nic společného s pocity, jenom s chemickými reakcemi v mozku.“

„A co když se tyto stavy opakují příliš často nebo trvají příliš dlouho? Nemohou ti poškodit mozek?“

„Copak vím… zatím ještě

nepoškodily.“

Max tlumeně

zaklel. „Ale mohly by?“ A zastavil koně.

-103

Nell hned také. „Nevím. Nikdo z nás to neví.“ Chvíli si připadala jako nezkušené, nedovzdělané, ničeho pořádně neznalé

ucho, a kypěla v ní zlost, že ji zpovídá a zkouší. Kupodivu rozčileně vypadal i on.

„Tak mi vysvětli, proč

se dobrovolně

vystavuješ situacím, kdy

se tvé paranormální schopnosti dokážou aktivovat! Hraješ se svým životem ruskou ruletu nebo co?“

„Je to můj život,“ připomněla mu ostře. „Navíc všechno kolem paranormálních jevů

je pouhá teorie. Nikdo neví, co se děje v mém mozku. Medicínské testy prokázaly zvýšenou elektrickou aktivitu i v těch jeho oblastech, které za normálních okolností zůstávají pasivní.

Tohle se potvrdilo u všech lidí s podobnými schopnostmi. Ale co se v nás děje, zatím nikoho z nás neohrozilo. Podrobujeme se pravidelným zdravotním prohlídkám a testům. Jsou jednou z podmínek členství v naší jednotce. Možná se naše mozky samy vypořádávají s nahromaděnou energii. Nevím. Vím jen, že mými vizemi nedochází k organickému poškození mozku.“

„Zatím.“

Nell se nadechla, zadržela dech a spolu s jeho vypouštěním připustila: „Tak dobrá, zatím nedošlo k žádnému poškození mého mozku. A možná nikdy ani nedojde. Anebo se jednoho dne vzbudím s nefunkčním mozkem. Tos chtěl slyšet?“

„Chci jenom, abys mi vysvětlila, proč se tak urputně

snažíš

aktivovat něco, co tě

muže zabít.“

Nell naprosto vážně

odpověděla: „Mám dvě

možnosti: snažit se

co nejlépe využít svých schopností, anebo se před nimi a současně tím pádem před celým světem uzavřít, jak to udělala má babička.

Mám žít osaměle v domečku někde hluboko v horách, daleko od lidí, všech se stranit a zápolit se svými pocity, které nedovedu ovládat?“

„Tak jsem to nemyslel. Musí přece existovat zlatá střední cesta,“

namítl.

„Tohle právě

je má zlatá střední cesta. Pracuji s lidmi, kteří se ze všech sil snaží rozumět svým výjimečným schopnostem a ovládat je, s lidmi, kteří si navzájem pomáhají. I já svých schopností využívám cíleně, snažím se je co nejspolehlivěji ovládat, nedat se jimi zaskočit v nevhodné chvíli. Snaž se mě pochopit.“

-104

Max po dlouhém váhání odpověděl: „Snažím se.“ Trhl uzdou a koně

znovu vykročili. „Jenže je to velice nebezpečné.“

Ani tušení nemáš, jak nebezpečné. Ani tušení, pomyslela si trpce.

-105

Kapitola devátá

Na první pohled bylo jasné, proč se zájemci o pronájem domu,

kde bydlíval Ferrier, zrovna nehrnou. S nedozírnými lány polí rovnou za plotem stál osaměle na konci dlouhé prašné cesty, která v létě

musela být hotovou pohromou. A byť vyhlížel dobře udržovaný,

okolí působilo bezútěšně.

Uvázali koně

na kraji lesíka, kam z cesty nebylo vidět, a pěšky šli k zadním dveřím přes býlím zarostlý dvůr.

„Pochybuji, že by nás někdo viděl, kdybychom byli jeli rovnou k domu,“ vysvětloval okliku Max, „jenže níž po cestě je pár sousedů,

kteří mají oči trvale na stopkách.“

„Vyslechl je někdo?“ zajímalo Nell. Po vejití na zadní zastřešenou verandu sáhla do kapsy saka a vytáhla z ní kožené pouzdro.

„Mám dojem, že Ethan k nim poslal své lidi, ale o dost později.

Pokud vím, nikdo nic podezřelého neviděl ani neslyšel, koneckonců ty určitě

víš z policejní zprávy víc než já.“ Přihlížel, jak Nell otevírá onu koženou věcičku, a vyhrkl: „Je to to, co si myslím?“

Vzala z pouzdra malý nástroj a sehnutá ho vsunula do zámku dveří.

„Kasařské nářadíčko?“

„Prosila bych raději nářadí k odemykání dveří.“

„To platím daně

i na takovéhle hračky?“

„Ne. Nevíš náhodou, kdy naposled byl někdo v tomhle domě?“

„Netuším. I kasařský kurs poskytuje FBI?“

„Ne, vyškolil nás Bishop. Správně se domníval, že tahleta

zručnost se může hodit.“

„Bishop byl zloděj, než začal pracovat v FBI?“

„Nesranduj! Vystudoval kriminální psychologii a právo, než se dal FBI zlanařit. Nemám ponětí, kde se naučil zámečnické zručnosti.“

Max na ni shora zamračeně

shlížel. Náhle v zámku slabě cvaklo, jasný důkaz úspěchu jejího snažení. „Ještě pořád se to

nazývá vloupáním, nebo ne?“

-106

„Vždyť

nejdeme krást!“ odsekla, napřímila se a strčila do dveří, aby se otevřely.

„Ovšem že ne.“ Max vešel do domu Nell v patách. „Jenže jestli nás tady přistihne Ethan nebo někdo z jeho lidí, máme průšvih.“

„Je přesvědčený, že Ferriera jsi zabil ty, viď?“

„Chce být o tom přesvědčený. A to je obrovský rozdíl,“ namítl Max.

„Vy dva jste tedy ještě

pořád na nože?“

„Copak tě

o tom Wade Keever neinformoval?“ zahrál překvapeného.

Nell se pousmála. „Abys věděl, že jsem upřímná, tak ano.“

„Myslel jsem si. Kam se hrabe telefon nebo internet?! Stačí špitnout něco Keeverovi, a v tu ránu se to roznese po celém městě.“

Jízlivě

se zasmál. „S Ethanem jsme si nikdy nebyli vzájemně příliš

sympatičtí, jak víš. A víš i proč.“

Nell po něm šlehla pohledem a pak už věnovala pozornost zatuchlému vnitřku domu. Zůstal zčásti zařízený, všechno v něm však vyhlíželo staře, opotřebovaně. V kuchyni se nacházelo jen nejzákladnější vybavení, ve velké obývací místnosti byla pouze značně

vysezená pohovka a vyrudlé křeslo, pootevřenými dveřmi do ložnice bylo vidět starodávnou mosaznou postel.

„Zdá se, že Ferrier tady žil velice skromně,“ konstatovala.

„Prý šetřil všechny své špinavé peníze na radovánky v jižní Francii.“

Nell zneklidněla, zamračila se a vykročila směrem k ložnici.

Zvolila ji přednostně, protože ložnice bývají těmi nejosobnějšími místnostmi v domě.

V okamžiku, kdy nohou překročila práh pokoje, jako blesk z čistého nebe ji zasáhl nápor čehosi nedefinovatelného. Jakési směsice pohybu, barvy, vzdálené ozvěny smíchu, vůně parfému… Dva kroky

za prahem zůstala stát, přivřela oči a soustředila se na příval svých pocitů. Max ji mlčky pozoroval.

Chvíli nevnímala nic než vír zvuků a barev. Pak její podvědomí

začalo pozvolna vstřebávat energii nejsilnějšího zážitku v této místnosti. Prudce otevřela oči. Místnost se k nepoznání změnila.

-107

Zubaté jarní sluníčko, ještě před chvílí nahlížející dovnitř nezataženými okny, vystřídala noc. Všude hořely svíce, každá vrhala mihotavou zlatistou záři na přikrývku visící ze staré mosazné postele.

A v posteli byli dva lidé.

Nell poznávala Ferriera, znala ho z fotografie. Byl snědý, brunet se širokými rameny a hezkými, výraznými rysy obličeje.

Ležel na zádech a široce se usmíval na nahou dívku nakloněnou nad ním, také nahým.

Měla tmavé vlasy, hadovitě

se jí vlnily po zádech, jak se na něm pohybovala s dravou, nenasytnou náruživostí. Její hrdelní steny a výkřiky přecházely do úlevných výdechů, zakončených nakonec triumfálním smíchem. Nato otočila hlavu a pohled zářivých posměšných očí nemilosrdně

zabodla rovnou do Nell. Vyhrála jsem.

Zase jsem vítěz! říkaly ty oči.

„Proboha!“ Vlastní výkřik vrátil Nell opět do skutečnosti.

Rozechvělá po celém těle nechápavě zírala na skvrnité matrace na starodávné posteli. Nikdo na ní neležel, nic na ní nebylo. Žádné ložní prádlo, žádná přikrývka. Žádné hořící svíce mihotavými plamínky nevytvářely intimní atmosféru. A neupíral se na ni žádný posměšný pohled. „Proboha!“ zopakovala a přitiskla si ruku na ústa.

„Nell?“

Zpomaleně

se obrátila k Maxovi. „Cos viděla?“

„Hailey. Viděla jsem mladinkou Hailey.“

Shelby se před odchodem z domu nakrátko zastavila u stolu a zamračeně

se zahleděla na fotografii, na níž Nell vychází ze soudní budovy. Na nic nového nepřišla, kromě pomyšlení, že možná bude

litovat toho, k čemu se právě chystá.

Vzala všechny své fotoaparáty a zamířila do města. Musela působit naprosto přirozeně. Byť bylo těžké chovat se jakoby nic, když opak byl pravdou.

Měla v úmyslu toulat se městem a fotografovat všechno, co ji napadne. Naštěstí to dělávala skoro každý den, tudíž těžko mohla budit pozornost.

-108

Nepřekvapilo ji, že každý, koho v příští půlhodině potkala,

mluvil jenom o vraždách. Zato s údivem zjistila, že město přetřásá i další téma.

Nell Gallagherovou.

Nejméněčtyři lidé ji zastavili, aby si s ní popovídali o Nell.

„Slyšelas to? Nell Gallagherová byla celou dobu nablízku, jenom se městu vyhýbala. A víš, že se s těmi vraždami roztrhl pytel, když zemřel její otec…“

„Prý se vrátila jenom proto, že ví, kdo je vrah. Pamatuješ přece, Gallagherovi vždycky všechno věděli…“

„Údajně

sám šerif ji požádal, aby přijela a zjistila, kdo je vrah…“

Shelby nerozkošatila tyhle teorie svou, pouze každého vyslechla, usmívala se, přikyvovala a přemítala, jak pohotově si lidé

byli s to vyložit Nellin příjezd domů. Fascinovalo to a současně

bralo

dech.

Člověk nemusel být jasnovidcem, aby rozuměl smýšlení místních lidí. Byli ustrašení. Ze strachu sami hledali odpovědi, žel příliš ukvapeně. Zapomínali na zdravý rozum ve snaze někoho, kohokoli, urychleně

obvinit z rušení klidu ve městě. A protože vrah dosud úspěšně

unikal zákonu, volně

se tady někde pohyboval a zatím neměl žádnou tvář, vzali si na mušku Nell.

Už jen pro ty řeči Shelby nemohla nepátrat po pravdě.

„Shelby, tys byla kamarádka s Nell Gallagherovou, viď?“

Shelby zmáčkla další záběr coby důvod svého potloukání se kolem soudní budovy, pak teprve se otočila k šerifovi. „Jasně.

Ethane. Proč

se ptáš?“

Chvíli otálel, hledal vhodná slova. „Víš, kde byla předchozích dvanáct let? Co dělala?“ zeptal se.

„Nemám ponětí. Pochopitelně něco jsem slyšela, stejně

jako ty,

hlavně

od Hailey. Přímo od Nell ale nevím nic. Proč se ptáš?“

důrazněji se zeptala znovu.

„Jen tak, ze zvědavosti.“ Usmál se. „Nemoc z povolání, znáš to.“

„Myslela jsem, že veškerá tvá zvědavost se teď soustřeďuje na

vyšetřování těch záhadných vražd.“

-109

Ethanová zmrzl úsměv na rtech. „Kruci, vždyť i já jsem jenom

člověk. Nell se vrátí do města, vypadá stejně přitažlivě

jako kdysi,

podle všeho je svobodná, a my o ní nic nevíme. Tak aspoň působí na

mě. Pochopitelně

že jsem na ni zvědavý.“

Shelby povytáhla obočí. „Proč se tedy nezeptáš rovnou jí, co dělala předchozích dvanáct let?“

„Aby se ve městě

začaly trousit další řeči?“ namítl a škodolibě se ušklíbl. „Už teď

se klevetí, že Max ji pronásleduje jako posedlý.

Stačí, abych dal najevo sebemenší zájem, a kdekdo si hned v duchu sestaví milostný trojúhelník.“

„Což by byla lež jako věž,“ popíchla ho.

Přimhouřil oči. „Samozřejmě.“

Shelby uznala za moudré změnit téma. „Slyšela jsem, že jste nedosáhli kdovíjakého pokroku ve vyšetřování vraždy George Caldwella.“

„Nezveřejňujeme všechno, co zjistíme, Shelby.“

„Taky jsem neřekla, že jsem to četla, Ethane. Jasněříkám, slyšela jsem. A tomu se v našem městečku není co divit. Kolikrát už mě

napadlo, že člověk, který pojmenoval naše město Silence, měl náramný smysl pro humor.“

Šerif se zakabonil. „Chceš říct, že i mí lidé zbytečné mluví?“

Shelby pokrčila ramenem. „Třeba je samotné štve, že se nemohou pohnout z místa. A možná se jenom brání, když se jich kdekdo vyptává, co vlastně

děláte, abyste našli vraha. A proto sem tam povědí víc, než by měli. Ale žádný strach, neslyšela jsem nic konkrétního. Jenom že se vám jaksi nedaří.“

„Prima! Tomu říkám vděčnost a uznání,“ ironicky zavrčel Ethan.

„Nesmíš se divit. Lidé by mluvili jinak, kdyby zločinec obviněný ze čtyř

vražd konečně

seděl v base.“

„Nemáme jediný důkaz,“ ostře se bránil Ethan, „že utonutí Luka Ferriera bylo něco jiného než nešťastná náhoda nebo sebevražda.“

„Nešťastná náhoda? Ethane, kdekdo ví, kde v močálu se auto našlo. A jak jsem slyšela, nikdo nepochybuje, že je tam někdo musel dopravit.“

„To nevylučuje sebevraždu.“

-110

„Až na skutečnost, že se po jeho smrti najednou objevilo jeho tučné bankovní konto a letenka do Francie. Chystal se na dalekou cestu letadlem. Není podezřelá náhoda, že muž s takovými tajemstvími spáchá sebevraždu, a krátce nato je zavražděný další kvůli jiné utajované neřesti?“

Ethan si nespokojeně

vzdychl. „Takové je veřejné mínění?“

„Má tady ještě

někdo v rukávu tajemství, které by mu mohlo vynést smrt? Určitě. Špinavých tajemství je tu jistě víc, Ethane. I v

tak malém městě

jako Silence si muži potřebují občas vyhodit z kopýtka. A když vezmu v úvahu, co sem tam zaslechnu, kdekterý mužský v Silence ve věku mezi osmnáctým a šedesátým rokem se teď

hrabe ve své minulosti a zpytuje svědomí, jestli neprovedl někdy něco, co byz něj udělalo budoucí oběť.“

„To je blbost!“ vybuchl Ethan.

„Ve městě

zatím nevypukla panika, ale brzy vypukne.“ Shelby zaváhala, pak dodala: „Neuvažovals o možnosti požádat někoho o pomoc?“

„Tohle je náš problém. Co se u nás navařilo, to se u nás také sní.“

„Nemyslím někoho zvenčí. Myslím Nell.“

„Nell? Protože ji pokládáš za jasnovidku? Na takové kraviny nevěřím.“

„Věřit nemusíš. Ale měl bys využít všeho, co by ti mohlo pomoct. Je známo, že v současnosti policie leckde využívá při vyšetřování pomoc lidí s paranormálními schopnostmi, třebaže veřejně

o tom nerada mluví nebo to rovnou tají. Co můžeš pokazit, když Nell požádáš o pomoc? Lidé si o ní stejně už tak dost šuškají.“

„Já vím,“ připustil.

„Co když se ta šuškanda dostane do uší vrahovi a on se poleká?“

„Myslíš, že se poleká míň, když si ji pozvu a podebatuji s ní?“

„Nezvi ji k sobě. Promluv si s ní nenápadněji,“ radila Shelby.

„Nějak na to nemám chuť,“ přiznal se Ethan.

Shelby zajiskřilo v očích. „Jenom kvůli pitomé zbabělosti, aby si lidé náhodou nemysleli, že za ní slídíš jako Max, ji nechceš požádat

o pomoc? Víš, co by ti na tohle řekla moje máma? Že si nevidíš dál než na špičku nosu.“

-111

Stiskl rty, povolil a vyštěkl: „A tebe máma nikdy nevarovala, abys nestrkala nos, kam nemáš?“

„Často.“

„Měla bys na ni dát, Shelby.“ Šerif se na podpatku obrátil a odcházel. Shelby měla dojem, že jeho obvyklá nenucená chůze je násilná a maskuje napětí. Napovídalo tomu i strnulé držení ramen.

Automaticky sáhla po fotoaparátu a vyfotografovala ho, když zůstal stát u obrubníku. Sama se snažila tvářit nezúčastněně.

Jevilo se být čím dál zajímavější, oč ji Nell požádala. Věděla

mnohem víc, než mohla komukoli přiznat, a zdálo se, že časem na zajímavosti úkolu ještě

přibude.

Jednalo se o vážnou věc, dokonce velice vážnou, na jejím nadšení ta vážnost ale vůbec neubírala.

Chvíli ještě

hleděla za šerifem, pak také udělala čelem vzad a odcházela opačným směrem.

Tak… první bod úkolu splnila. Nakonec byl docela jednoduchý.

Obávala se, že ten druhý už tak snadný nebude.

Max prudce zastavil koně

a chvíli mlčky hleděl k rodinnému domu Gallagherových. Pak se ohlédl k Nell. „Co vím, žádné řeči se o Hailey a Luku Ferrierovi nikdy netrousily. Oba byli svobodní. Proč svůj vztah drželi v tajnosti?“

Byť

Nell znala odpovéd na tuto otázku, uhnula od ní. „Teď musím zjistit, jestli mela něco společného i s těmi ostatními zavražděnými muži.“

„Myslíš, že Hailey by mohla být jejich společným jmenovatelem?“

„Nevím. Nechci dělat předčasné závěry. Ale ti muži byli potrestaní za svoje poklesky a Luke Ferrier měl tajný intimní vztah s mou sestrou.“

Maxovi se její vyjádření hrubě nelíbilo. „Každý tady ví, že Peter Lynch si vydržoval milenku v New Orleansu. Ale nikdy jsem neslyšel, že by se zapletl s nějakou zdejší ženou.“

Nell zahleděná na dům se zamračila. „Pravděpodobně ano, už

jenom protože jeho tajemství je sexuálního charakteru. A možná i Randal Patterson. co měl ve sklepě sadomaso hnízdečko.“

-112

„Jo. Zatím se nepodařilo zjistit, s kým tam dováděl.“ Nechápavě zavrtěl hlavou. „Ty myslíš, že i s ním mohla být zapletená Hailey?“

Ani na tuhle otázku nespěchala s odpovědí, třebaže věděla, dlouho na vybranou že už mít nebude. Zhluboka se nadechla a odpověděla: „Uvidíme. Je Pattersonůvdůmněkde poblíž?“

„Ano. Ale víš určitě, že si to můžeš dovolit?“

„Co tím myslíš?“

„Nemusím být odborník, abych si všiml, co s tebou ty vidiny dělají. Co kdybys trochu vyčkala? Nějaký čas, než si odpočineš?“

„Čas je právě

to, čeho nemáme nazbyt,“ prohlásila odhodlaně.

„Vrah tohoto druhu mívá sklon stupňovat svou aktivitu. Čím déle bude na svobodě, tím větší je pravděpodobnost, že se zločinu dopustí znovu. Může se tak stát za dva měsíce stejně jako hned zítra.“ Po

krátké odmlce dodala: „Ale jestli se potřebuješ vrátit domů, tak…“

„Ne, o to nejde. Mám dobrého předáka, je na něj spoleh. Poctivě dělá se svými chlapy svou práci bez ohledu na to, jestli tam jsem nebo ne. Ale stejně

si myslím, že by sis měla, dřív než vyrazíme k Pattersonovu domu, dopřát odpočinek.“

Nell užuž chtěla vyrukovat s námitkou, když vtom jí ostrá bolest projela levým spánkem, výstraha před blížící se ztrátou vědomí.

V duchu zanadávala. Zhola nepochybovala, že vědět Max, co se s ní bude dít, nedal by jinak, než že zůstane s ní. A s tím nebyla srozuměná. Ne teď

a ne tady.

„Dobrá, skočíme tam po obědě,“ souhlasila tedy klidně. „Stejně si musím ještě

něco vyřídit a tyurčitě

bys rád aspoň

věděl, co se děje

na ranči. Můžeš se pro mě

zastavit kolem třetí?“

„Dobrá, ale –“

Nestačil dokončit, skočila mu do řeči: „A nemusíš chodit dovnitř

se mnou zkontrolovat okna a dveře. Protože vrah by opravdu ve mně

mohl vidět hrozbu, provedla jsem preventivní opatření. Můj partner je trvale nablízku.“

„Nikde jsem žádného neviděl,“ namitl Max.

„Ani jsi nemohl.“ Usmála se, bolest maličko polevila. Seskočila z koně

a podala mu řemen uzdy. „Je ale nablízku, věř mi.“

-113

Max se znovu zahleděl směrem k domu, v marné snaze někoho tam zahlédnout. Pak sklopil zrak na ni. „Ještě pořád se nemám ptát,

kdo je to?“

„Ptát se můžeš, ale neodpovím ti. Řekla jsem ti už přece, když je něco utajené, je to utajené, a basta!“

„Mohl bych ti na to říct něco ošklivého, ale neřeknu,“ zahučel.

„Právě

toho si u tebe vážím.“

Obracel už koně, když vtom se prudce zastavil, jako kdyby si nemohl pomoct, a suše utrousil: „Chápu tě.“

Nell se přinutila zachovat netečný výraz. „Nic jiného jsem od tebe nečekala.“

„Vážně?“

„Vážně.“

„Vrátím se kolem třetí,“ slíbil a odcválal směrem k lesu.

Hleděla za ním, dokud jí nezmizel mezi stromy. Pak loudavě zamířila k domu. Ještě

neotevřela zadní dveře, avěděla, že není sama. V kuchyni našla svého kolegu pít kávu.

„Vidím, že samotě

odzvonilo. Co se dá dělat, když člověk ví, který knoflík stisknout…“ prohodil s výmluvným úsměvem na rtech.

Postřehl její vyčítavý pohled a omluvně vysvětlil: „Okno bylo

otevřené. Vaše hlasy byly slyšet až sem.“

„Máš záviděníhodný sluch,“ zavrčela nadurděně.

„Pardon, pardon! U téhle práce je pokládaný spíš za plus než minus.“

Nalila si také kávu a pomalu upíjela. Prudká bolest v spánku jí znovu připomněla, že se musí poohlédnout po něčem měkkém, nač upadne. „Teď

už je to fuk. Stejně

jsem ti chtěla něco říct a ukázat jednu fotografii. Nezbývá mi moc času.“

„Ztráta vědomí se blíží?“

„Ano,“ odpověděla stručně.

„Ohlašuje se dřív než obvykle, viď?“

„Jo.“

„A tvé vize jsou intenzivnější, protože jsi doma?“

„Kristepane, jak to mám vědět?“ vybuchla a zakroužila několikrát rameny, aby napětí v ní trochu povolilo. „Tenhle dům vůbec není odpočinkové místo. Mám už jenom pár minut.“

-114

„A co když se Tanner vrátí, než se probereš?“

„Nikdy jsem nebyla mimo déle než hodinu.“

„Prozatím,“ významně

podotkl.

Nell vytáhla obálku s fotografií a negativem od Shelby a podala kolegovi. „Ty a Max máte hodně společného. Měli byste si někdy spolu sednout a podebatovat.“

„Zapíšu si do notesu.“ Vzal obálku a otevřel. „Co je to?“

„Malý problém.“

Vytáhl fotografii a chvíli na ni hleděl. Pak přenesl zachmuřený pohled na Nell. „Kdepak malý, notně velký.“

„Právě

toho jsem se bála.“

Justin prohledal byt George Caldwella pro jistotu dvakrát.

Prošmejdil všechny místnosti, tapetované stěny, ba i koberce zvedl.

A to jen proto, aby objevil nějakou skrýš.

„Zatraceně!“ ulevil si nahlas.

„Tohle už jsme jednou dělali.“

Zvedl zrak. Nad sebou spatřil stát kolegyni detektivku Kelly Rankinovou s tázavým úsměvem v obličeji. Justin, vědomý si černého notesu ve své kapse, pokrčil rameny.

„Já vím, ale doufal jsem, že třeba přece jen na něco přijdu.“

„A podařilo se?“

„Ne.“ Znovu pokrčil rameny.

„Pořád mám nepříjemný dojem, že jsme něco opomněli. I ty, viď?“ prohodila Kelly.

„Zřejmě

jsme opomněli. Jinak bychom tuhle záhadu už vyřešili.“

„Možná ano, možná ne. Některé případy se nevyřeší nikdy.“

Justin ještě

naposled pohledem oběhl všechno kolem dokola, nato zamkl dveře a šel chodbou za ní. „Začínám mít dojem, že to se mnou jde z kopce,“ zamumlal nespokojeně.

„Nesmíš si to hned tak brát. Jsi jenom znechucený. Motáme se v začarovaném kruhu. Lidé od nás čekají, že jsme asi vševědoucí.“

„Zatím ze sebe neděláme úplné pitomce, to je hlavní.“

„Ale neděláme ani radost svým nadřízeným. Nevím, jestli sis všiml, ale šerif jako kdyby ztrácel chladnou hlavu.“

-115

„Máš pravdu, začíná prskat.“

Společně

sešli po schodech dolů

a mířili ven z budovy.

Kelly se usmála. „Už tolik nebrblej. Nesluší ti to.“

„Cole je nervózní. Není divu. Až do téhle série vražd šerifoval pěkňounkému, tichounkému městečku. Žádný větší vzruch, žádná nejistota.“

„Slyšela jsem, že být detektivem v Silence bylo donedávna k uzoufání nudné. Než jsme sem přišli my dva, byl tu jenom Mathew, kterého šerif využíval coby svého špiona.“ Justin hodil okem po Kelly a ta se pobaveně

ušklíbla. „Cole měl pod drobnohledem každého ve městě

a Mathew mu stačil. Jenže vyšetřit vraždu, ne tak ještěčtyři, na to byl Mathew krátký. Proto jsme tady my.“

„Mathew se poctivě

snaží,“ namítl Justin.

„Dělá jedině

to, co se mu poví, a tečka. Žádná vlastní iniciativa.

A ani ostatní kompetentní se zrovna nesnaží přetrhnout. Ty a já jsme jediní, kdo celé hodiny šmejdí po nových informacích.“

„A je nám to něco platné? Nevíme o nic víc než oni…“

„Oba jsme tady noví, takže můžeme být trochu objektivnější než lidé, co tu žijí odjakživa. Vidíme věci z jiného úhlu pohledu. Chci tím říct, že bychom měli mít oči na stopkách a nic nebrat na lehkou váhu. A krýt si záda.“

Zůstali stát a Justin se na ni kabonil. „Myslíš, že vrah by vážně mohl být polda?“

„Podle mě

nejsou všichni místní poldové tak… nápomocní, jak by měli být. Nic víc.“ Nečekala na jeho reakci, jen se nadechla a řekla: „Parkuji vzadu. Zatím se měj.“

Stál a ohromeně

za ní zíral. Nijak ho nepřekvapilo, že si všimla něčeho divného na zdejším vyšetřování, toho si musel všimnout každý dobrý polda, a ona dobrá byla. Překvapila ho však ochotou podělit se s ním o svůj názor.

Udělala to jenom proto, že oba sem byli přidělení jako poslední, tudíž nemohli být zapletení do vražd, nebo v tom vězel nějaký háček? Anebo se dozvěděla, v lepším případě vytušila, že není tím,

za koho se vydává?

„Krucinál!“ zaklel.

-116

Chvíli si přebíral možnosti, jelikož však řešení nenacházel, pustil je z hlavy a zamířil k východu. Lámat si hlavu měl za zbytečné. Kellyinu radu by si však měl vzít k srdci: oči na stopkách a krýt si záda.

Než dokráčel k autu, zaujalo ho něco zcela jiného, co si rozhodně

zasluhovalo pozornost. Okouzlující rudovláska. Opřená o kapotu jeho auta mu vysílala vstříc úchvatný úsměv, který ho nakrátko přiměl zapomenout na neopětovanou lásku Lauren Champagneové.

„Ahoj, Justine! Pamatuješ si mě?“

Odkašlal si. „Ahoj, Shelby. Co se děje?“

„Ani se neptej…“

-117

Kapitola desátá

Těsně

před třetí přišel Max do domu Gallagherových, ale mnohem nenápadněji než předtím. Ani sám sobě nechtělpřipustit, že

tak činí z jediného důvodu, přistihnout Nellina partnera.

Byl znepokojený. Trápilo ho, jak hrozně Nell riskuje. A měl sám

na sebe zlost, jak se k ní choval, když se loučili.

Kdyby mu skutečné byla lhostejná, nenutkalo by ho nabádat ji k opatrnosti.

Nikdy nebyl s to předstírat nezájem o Nell. Hned od prvního léta, kdy se poznali, byly jeho obavy o ni opravdové a nepředstírané.

Ovládla ho změť

různorodých pocitů

a emocí, hraničící až s

posedlostí. Dokázal však svůj vztah k ní skrývat před lidmi, protože Nell tvrdošíjně

naléhala, aby jejich prohlubující se důvěrnosti zůstaly utajené.

Mezi nimi nikdy nebyla nejistota či váhavost. Patřili jeden k druhému a oba to věděli. Do poslední částečky těla byli oba touto pravdou prosáklí.

Max neměl špetku ponětí o jejím životě, poté co opustila město.

Nevěděl ani, proč

před dvanácti lety bez slůvka vysvětlení utekla.

Své city však potlačit nedokázal. A byť se sebeurputněji snažil

předstírat, že k ní nic nečiti, byl to jen další sebeklam.

Pomalu se obával, že z toho napětí zešílí.

Sesedl z koně,přivázal ho ke stromu na kraji lesa a zadním dvorem došel ke kuchyňským dveřím. Byly otevřené. Lehké síťové dveřepředstavovaly nicotnou překážku pro toho, kdo by chtěl vejít dovnitř. Zasakroval, když nechtě stoupl do louže přede dveřmi.

Uviděl ji hned od prahu. Seděla u stolu, v ruce držela mobil a telefonovala. Nijak ji nezaskočilo, když ho viděla vcházet.

„Ano, vím,“ slyšel ji říct. „Možná to bude jenom hra na slepou bábu. Ale nic nám nebrání začít, a pak uvidíme, jak se to vyvine.“

Zmlkla a Max i na dálku slyšel hluboký mužský hlas, byť slovům nerozuměl.

„Ne, teď

se jdeme podívat do Pattersonova domu,“ znovu promluvila a na chvilku zmlkla. „Ano, budu,“ souhlasila.

-118

Zase se odmlčela, zamračená poslouchala a nato řekla: „Určitě to dříve nebo později udělá. Musím si ale dobře promyslet, co mu povím. Jestli se objeví, budu se muset přizpůsobit situaci…

V pořádku.“

Ukončila spojení a strčila mobil do kapsy svého saka pověšeného přes židli.

Max na ni ihned vyjel: „Tomu říkáš bezpečnostní opatření?! Ty dveře jsou div ne dokořán!“

„Otevřela jsem je teprve před chviličkou,“ bránila se. „Věděla jsem, že přijdeš. Uvařila jsem kávu, dáš si?“

Protože mu bylo jasné, že se nemíní bavit o nedostatečné opatrnosti, měl za rozumnější rezignovat. Dočasně.Přikývl a nalil si šálek kávy. „To byl tvůj šéf?“ zeptal se.

„Ano,“ odvětila.

„Co má být hrou na slepou bábu?“

„Hledání Hailey. Bishop pověříněkoho v Quanticu pátráním po ní,“ vysvětlila.

„Protože měla pletky s Lukem Ferrierem?“

„Copak to není dostatečný důvod, abychom ji vyslechli?“

„Opravdu jsi s ní neměla žádné spojení?“

Nell zavrtěla hlavou. „Keever povídal, že otec od ní dostal nějaký vzkaz asi týden po tom, co zmizela. Prý se už v životě nevrátí

zpět a nemá se snažit ji hledat. No a on pak změnil závěť a vydědil ji.

Možná v tom bylo i něco jiného, co ho vytočilo víc, než o čem víme.

Já jsem dokonce ani nevěděla, že je Hailey pryč. až když jsem po otcově

smrti mluvila s Keeverem.“

„Jak mohl Keever vědět, kde jsi?“

„Zavolala jsem mu.“

„Proč?“

Nell se zhluboka nadechla a zvrátila oči ke stropu. „Věděla jsem, že otec zemřel. Cítila jsem to… Nemohli bychom mluvit o něčem jiném?“

Max nebyl schopný se ovládat, proto dorážel dál: „Vyjádřila ses přece, žes ho nenáviděla. Tak proč tě

zajímalo, že zemřel?“

„Neřekla jsem, že mě

to zajímalo. Řekla jsem jenom, že jsem to cítila,“ poopravila ho.

-119

„Cítila co? Cítilas, že umírá?“

„Cítila jsem… znenadání jakousi volnost.“

„Prosím? Copak jsi s ním byla celá ta léta nějak spojená?“

podivil se Max.

„Jistým způsobem jsem skutečně byla. Vázalo nás přece

pokrevní pouto, Maxi. A to se nedá snadno přetrhnout.“

„A co tvá babička? Když umírala, tos také cítila?“

„Ne,“ připustila neochotně.

„Kdežto u otce ano?“

„Ano.“

„Pak jde o víc než jenom o pokrevní pouto. Říkalas přece, že tvůj otec nebyl psychotronik.“

„Nebyl.“

„Jak to tedy, žes cítila jeho smrt?“

Po hodné chvíli mlčení, rozhodnutá zarazit příval jeho neúprosných otázek, prohlásila: „Nehodlám se teď o tom bavit,

Maxi. Potřebuji se soustředit. V hře jsou lidské životy. Jestli mi chceš pomoct, fajn. Jestli ne, odejdi z tohoto domu a nepleť

se mi do cesty.“

Ani tak tvrdé vyjádření nedokázalo Maxe zkrotit, zmírnit jeho výbušnost, na hlase mu však bylo znát snahu ovládnout se. „Dobrá tedy, ale něco mi slib, Nell.“

„A sice?“

„Slib mi, že se k tomu ještě vrátíme, než znovu zmizíš. Že budeš ochotná odpovědět mi na několik pro mě hrozně

zásadních otázek, na které mi dlužíš odpověď.“

„Vím, že jsem ti dlužná vysvětlení. Dostaneš je, Maxi. Dřív než opustím Silence. Spokojený?“

„Co jiného mi zbývá?“

Nell přijala jeho neochotný souhlas s přikývnutím. Max se po novém nadechnutí co nejklidněji zeptal: „Tak kohopak to očekáváš, že se objeví?“

„Ethana.“

„Ethana? A proč?“

„Kvůli té naší kletbě.“ Potutelně se usmála, když se Max konečně

uvolil přisednout ke stolu. „Ethan v mé schopnosti nevěří,

-120

ale předpokládáme, že ho naprostá bezradnost přiměje přijít za mnou a požádat mě

o pomoc. Přirozeně

pokud není vrah. Ačkoli… i kdyby byl, měl by to udělat. Už proto, že by tak mohl zjistit, co vím.“

„A jak dospěl tvůj šéf k přesvědčení, že se objeví?“

„Logickou dedukcí.“

Max měl pocit, že i na základě něčeho jiného, ale rozhodl se nenaléhat na ni.

„Zatím jsem se tě

na to neptala,“ trochu váhavě

znovu promluvila Nell, „ale byl by podle tebe Ethan schopný zabít?“

„Zabít v zlosti ano. Jenže o takové zabití tady nejde.“

„Proč

ne?“

„Upřímněřečeno, podle mě Ethanoví chybí představivost. Je příliš přímý. Znám ho líp než kdokoli jiný. Rafinovanost není jeho silnou stránkou. Navíc pokud se se šéfem nemýlíte v tom, že se za zdejšími vraždami skrývá nějaké temné tajemství, moc bych se divil, kdyby se v Ethanově minulosti nějaké našlo.“

„Co myslíš, bere v úvahu fakt, že by vrahem mohl být policista?“

„Nevím. V jednom ale jsem si naprosto jistý, jestli kápne vrahovi na stopu, nedá si pokoj, dokud ho nenajde. Bez ohlížení vpravo vlevo.“

Bishop se zachmuřený skláněl nad fotografií, právě vylézající z

tiskárny skeneru. „Krucinál!“

Tonyk němu přistoupil a přes rameno nakukoval na záběr Nell scházející po schodech staré budovy. Nějaký muž v pozadí ji sledoval pohledem a těsné za ní se plazil… „To není duch, že ne?“

„Není.“

„A co to sakra je?“

Bishop mu podal obrázek. „Zlo,“ odpověděl zcela vážně. Tony obešel stůl, posadil se k němu a užasle hleděl na obrázek. „V jakém smyslu? Násilí? Nadpřirozená bytost?“

„Obojí.“

„Ví to Nell?“

„Ne. A to mě

trápí.“

„Kdo ji fotografoval?“

-121

„Její přítelkyně.“

„Je jasnovidka?“

„Nell tvrdí, že není. Fotoaparát zachytil jev volným okem neviditelný.“

Tony položil fotografii na stůl, opřel se zády o židli a hleděl na ni z dálky. „Nell je velice vnímavá. Má schopnost nasát energeticky zachycený děj v místnostech i na volných prostranstvích.“

„Je to tak.“

„Má i pavoučí smysl? Dovede nasměrovat svou energii na zostření sluchu a zraku a předcházet tak hrozícímu nebezpečí?“

Bishop přikývl. „Koncentrací umí své vnitřní smysly velice zdokonalit. Tudíž je nesnadné, aby se k ní něco nepozorovaně přikradlo.“

„Jenže tohle tady se za ní přikrádá, natahuje po ní ruce. A že by přátelsky, se říct rozhodně nedá.“ Tony významně

poklepal prstem

po fotografii. „Proč

si myslíte, že nejde o ducha?“

„Duchové mrtvých se vyznačují výraznou emocionalitou, které

by si Nell zaručeně

všimla.“

Tony se zamračil. „Zjistila by tedy, kdyby se v její blízkosti

vyskytoval duch?“

„Zajisté. Její schopnosti jsou výjimečné. Na jejich základě

jsme

vypracovali několik teorií. Většina z nich doposud nebyla dokázaná.

Předpokládáme, že energetické emocionality duchů a jiných fluid bez

těla jsou velice blízké těm, které ona dovede zachytit svými smysly, je na ně

vnímavá. Komunikovat s duchy jako médium sice nesvede, ale přítomnost ducha by si zaručeně uvědomila.“

„Přízraku na snímku si vědomá nebyla, takže žádnou energetickou emocionalitu v sobě neměl.“

„Protože to nebyl duch ani přízrak. Protože existuje tělesně. Jde

o jeho astrální projekci.“

„Myslíte tím, že jde o mentální energii někoho živého a zdravého, kdo žije v Silence?“

Bishop přikývl. „Živý je určitě. Jestli zdravý, ve smyslu duševně zdravý, o tom silně

pochybuji.“

Tony si to nechal chvíli rozležet v hlavě.„Řekl jste zlo? Proč vás napadlo zrovna tohle?“

-122

„Prohlédni si ten tvar. Vidíš, jak je protažený a zdeformovaný?

Do lidské bytosti má daleko. Astrální projekce má za normálních okolností podobu těla, ve kterém duše přebývá.“

„Zatímco tohleto…“ mumlal Tony, „vyhlíží jako… netvor.“

„Správně. Ten tvar je důkazem duševně vyšinuté mysli. Ba co

víc, všimni si té velikosti a výhružného postoje. Mentální energie, která je potřebná na projekci něčeho takhle rozměrného, svědčío extrémně

silném intelektu, posedlém zlem.“

„A nebude to něco vázané k té budově?“

„Ne,“ odmítl takovou možnost Bishop. „Takže podle vás to sleduje Nell.“

„Zdá se.“

„A my to nedovedeme odhalit.“

„A my…“ ostře opakoval Bishop, „…to nedovedeme odhalit.“

Tonym jeho přitakání přímo škublo. „Sakra! Může to být klidně ten vrah.“

„I tuhle možnost musíme brát v úvahu. Někdy mám rád shodu okolností, jenže silně

pochybuji, že v Silence řádí dvě různá

ztělesnění zla současně

a jedno z nich sleduje Nell.“

Tony se zhluboka nadechl a pozvolna vzduch z plic vypouštěl.

„Zřejmě

je absurdní myslet si… že ji sleduje jenom proto, že vypadá skvěle v džínách.“

„Otázka proč

ji sleduje, je bezesporu namístě. Prozradila nějak své poslání, nebo se o ni zajímá z jiného důvodu?“

„Může to Nell nějak zjistit, a neodkrýt přitom vrahovi své karty?“ napjatě

se zeptal Tony.

Bishop zavrtěl hlavou. „Na to nechci ani pomyslet. Dokázala by to, kdyby co nejvíc vybičovala svůj šestý smysl. Což je děsně nebezpečné. A třebaže není pravé médium, v případě

pokusu napojit se na něco tak nebezpečného a temného se stane vůči jeho útoku bezmocná. Musíme počítat s tím, že ten neřád ví, kdo Nell ve skutečnosti je a že ho hledá. To je ten lepší případ.“

„A ten horší?“

„Jestli je mentálně

natolik silný, jak se obávám, a Nell mu otevře dveře do své mysli, pokud se nejedná o náhodný paranormální jev a pokud skutečně Nell sleduje, hrozí jí nebezpečí.

-123

A rozhodně

ne takové, jaké lze odvrátit revolverem či policejním

odznakem,“ odpověděl.

„Není těch jestli a pokud trochu moc?“ nelíbilo se Tonymu.

„Je. Bude jich ještě

víc, jestli se mé podezření potvrdí.“

„Podtrženo a sečteno, máme co dělat s rafinovaným vrahem, který je policistou a současně dovede manipulovat s myslí jiných lidí.

Začínám být paranoidní, nebo se k nám nebesa obracejí zády?“

„Začínáš být paranoidní. Ale to neznamená, že nemáš pravdu.“

odpověděl Bishop a prsty si prohrábl vlasy. Zamračený pak dodal: „Existuje za hranicí reality, přesněji řečeno toho, co většina lidí za normální a reálné pokládá. Musíme ovšem počítat i s možností, že vrah má paranormální schopnosti.“

„To je fakt,“ přitakal Tony.

„A teď

se vraťme k dění v Silence. Mám sto chutí Nell odvolat.“

„Jestli je přesvědčená, že vrah zahájil svou šílenou hru právě vraždou jejího otce, myslíte, že bude ochotná všeho nechat a odjet?“

„Ne, nemyslím, sakra!“

„Už se v těch vraždách zorientovala.“

„Kdybych ji teď

odvolal, kdybych odtamtud kohokoli odvolal, zkomplikovalo by to situaci.“

„Uvědomuje si Nell, že se musí mít na pozoru?“

„Jo. A bude pro ni těžké, ne-li nemožné, chránit se před ním v případě, že neví, proč

si vzal na mušku právě

ji.“

Tony se zamyslel. „Nemůže ji chránit někdo jiný? Myslím psychicky?“

Bishop zavrtěl hlavou. „Vzpomínáš, co se stalo Mirandě, když si chránila mysl mým prostřednictvím? Všechny paranormální schopnosti nás obou se ztlumily, ba vymizely, a oba jsme se málem psychicky zhroutili. Máme dvě

možnosti: chránit sami sebe, nebo využívat svých schopností ku pomoci jiným. Obojí najednou praktikovat nelze. Nell musí svou pozornost zaměřit na konkrétní místo a konkrétní čas. To je jediný způsob vlastní ochrany.“

„Dost bídný,“ prohodil Tony.

„Prakticky žádný,“ upřesnil trpce Bishop.

-124

V místnosti zavládlo tíživé ticho. „Sama se tak rozhodla, šéfe,“

protrhl nakonec mlčení Tony. „Neporučil jste jí tam jet. Nikomu z nás nikdy nic neporoučíte.“

„Myslíš, že na tom záleží?“ tiše prohodil Bishop.

Tony by rád něco namítl, nic ho však nenapadalo. Nic, co by jim pomohlo necítit odpovědnost za Nell.

Dům, kde bydlíval Randal Patterson, byl zbytečně velký pro

svobodného muže, ačkoli nijak zvlášť velký nevypadal. Vzhledem k

jeho podivným zálibám Nell nepřekvapilo, že stál osaměle, opodál jiných. V této příměstské oblasti byly domy řídce roztroušené podél několika silnic. Pattersonůvdům zasazený doprostřed tříarové parcely ze silnice nebyl vůbec vidět.

„Soukromí, zdá se. bylo u něj prvořadé,“ vyjádřil se Max kousavě, zatímco uvazovali koně vzadu za domem, odkud pak šli k domu přes upravený zadní dvůr.

„Nepochybně. Tak nikdo nemohl slyšet křik ze sklepa. Víš určitě, že tady nikdo nebydlí? Vypadá to tu vzorně udržované.“

„Randal si každoročně

najímal na zahradnické práce lidi, na letošek už dostali zaplaceno.“ Nell na něj tak překvapeně pohlédla,

že sebou škubl. „Titíž lidé se starají i o okolí mého domu na ranči, proto to vím. Rovnou od nich. Co se Randal stal právoplatným majitelem tohohle domu, vzorně se o něj staral. Jeho jediným

příbuzným je bratranec kdesi na západním pobřeží. Toho prý zajímá jedině, kolik zdědí.“

Nell zůstala stát na krásně

dlážděné terase. „Víš, co je

pozoruhodné? Že už o tom v Silence ví každý.“

„Wade Keever byl i Randalovým právníkem.“

„Rozumím.“ Nell vytáhla své nádobíčko a jala se otevírat dveře.

Max ji chvíli sledoval, pak se zeptal: „Myslíš, že je to dobrý nápad?“

„Jestli se ti bouří svědomí, počkej venku.“

„Tohle jsem zrovna nemyslel. U močálu to bylo jiné, ale Randal zemřel v tomhle domě, navíc jen před dvěma měsíci. A ve sklepě pořádal hotové orgie. Jestli se na to všechno napojíš…“

-125

„Nejsem empatička, Maxi. Necítím bolest jiných lidi ani pocity, které po nich přetrvaly. Mé vize jsou obdobné filmu. Jsem čistě pozorovatel.“

„Vědělas přece, co cítil tvůj otec, když jsi ho viděla ve své vizi,“

namítl Max.

„To je pravda, jenže šlo o vědomí bez jakýchkoli pocitů.“

Maxovi se očividně

ulevilo, vzápětí ale ho napadlo něco dalšího: „Ty vidiny tě

určitě

hrozně

vyčerpávají.“

„Vyžadují soustředéní mysli na jediný cíl, tak jako při každé jiné duševní námaze.“

Zaslechl v jejím hlase podráždění, proto stočil řeč jinam: „Tohle

je poslední místo činu, kam tě můžu doprovázet nikým neviděný.

V domě, kde zemřel Peter Lynch, žije jeho žena a George Caldwell bydlel v centru. Ani na jedno z těch míst se nemůžeme dostat tajně, bez rizika, že tam narazíme na některého policistu.“

„Jestli mě

šerif požádá o pomoc, navrhnu mu. abychom začali s pátráním těmi dvěma místy.“

Max čekal, až otevře dveře, a zeptal se: „Řeklas jestli ale myslelas až, že jo? Ty víš, že za tebou přijde.“

„Když jsem přijela do Silence, nevěděla jsem to.“

„A z toho důvodu jsi o pomoc požádala mě? Co se stane, až se u tebe objeví Ethan?“

Nell otevřela dveře, probodla ho pohledem a odpověděla: „Zpřístupní mi další místa činu. Možná se se mnou podělí i o výsledky vyšetřování, které mi pomohou vypátrat vraha dřív.“

Její odměřená odpověď

mu okamžitě

vzala vítr z plachet.

Vytušil z ní jasný záměr. Neméně promyšlený byl i dovětek, který následoval:

„Je mi jedno, co máte mezi sebou ty a Ethan Cole, pro mě

je

směrodatné, že je v tomhle městě šerifem a z titulu své funkce mi může pomáhat hledat vraha.“

„Za předpokladu, že vrahem není on.“

„Změnils názor?“

Max zaváhal. „Nevěřím… nechce se mi věřit možnosti, že by byl schopný zabít čtyři muže. Tedy pět, jestli počítáme i tvého otce.

To ale neznamená, že není nebezpečný.“

-126

„Budu to mít na paměti.“ Po těch slovech vešla do domu Randala Pattersona.

Max ji následoval. Věděl, že nemá právo vyptávat se jí ani nic namítat proti tomu, co mínila podniknout, ať už v souvislosti s

dopadením vraha, nebo se z osobního zájmu procházet ruku v ruce s Ethanem Colem po hlavní ulici. Dobřevěděl, proč je tak odměřená.

Potřebovala si ho udržet od těla patřičně daleko, aby se mohla

nerušeně

soustředit na svůj úkol.

Trápilo ho, že mu jasně

dala na vědomí, že s ním odmítá rozebírat minulost. Neměl mnoho možností, jak překlenout propast mezi nimi. Mohl jedině

doufat, že snad tu a tam něco dokáže změnit na jejích rozhodnutích. Kdyby na ni naléhal, byla by schopná zavolat svému šéfovi nebo požádat toho svého neviditelného partnera, a ten by ho bez okolků

odstavil na vedlejší kolej.

Dívka zpřed dvanácti let by toho schopná nebyla, zatímco tato žena… ta věru ano.

V chodbě

zařízené určitě

schopným bytovým architektem zůstali stát. „Jdu si prohlédnout ložnici a koupelnu, vzhledem k tomu, že právě

v koupelně

zemřel. Nečekám, že tam objevím něco zajímavého, ale –“

„Proč

ne?“ přerušil ji Max cestou k ložnicím.

„Protože ho zabil elektrický proud. Jakékoli intenzivní vlnění energie na místěčinu způsobuje rušení energetických zápisů, které tam mohly zůstat.“

„Rozumím,“ přitakal Max. Zůstal stát ve dveřích a pozoroval, jak se pohybuje po elegantní, avšak velice neosobně zařízené

místnosti. Byť

předem zamítla úspěšný výsledek, zdálo se, že na něco narazila. Upozornila ho na to změna výrazu jejího obličeje. Až když se vzápětí zamračila, odvážil se zeptat: „Co se děje?“

„Znovu mám ten podivný pocit,“ odpověděla spíš sobě než

jemu. „Jako kdyby všechno bylo v hrozné dálce.“

„Není to následek elektrického výboje?“

Pohlédla na něj a nadále zamračená zamířila do koupelny.

„Nevím. Ale totéž jsem cítila u močálu, kde utonul Ferrier.“

Max zbystřil pozornost a popošel několik kroků dovnitř, aby ji

měl na očích i v koupelně. „Co by to mohlo způsobovat?“

-127

„Nevím,“ opakovala, klouzajíc očima po důkazech Pattersonovy záliby v luxusních věcech. Značkové ručníky visely jeden vedle druhého jako zarovnané podle pravítka a kolem vany stály svíce spolu s několika dekorativními nádobami. Vana byla vsazená celou hloubkou do podlahy. Nell zvedla skleněnou dózu s chvíli hleděla na krystalky vonné soli v ní. Vrátila ji nazpět a otevřela příruční skříňku. „Patterson nebyl ženatý, že?“ zeptala se.

„Ne,“ odpověděl Max ode dveří. „Před lety se sice oženil, ale než jsem skončil vysokou, stačil se i rozvést. Jeho bývalá žena odešla změsta. Proč

se ptáš?“

„Scházel se s někým? Myslím oficiálně.“

„Jeho společenský život se omezoval čistě na církevní akce,“

odpovídal Max. „Proto jeho sklep tak šokoval veřejnost.“

Nell sáhla do příruční skříňky a vyndala z ní poloprázdnou láhev levandulové koupelové soli. „Nepředpokládám, že by sis všiml, jestli voněl levandulí.“

Max povytáhl obočí. „Promiň, v tom ti skutečně nepomůžu.“

Pokud Nell svou odpovědí pobavil, nedala to najevo. „O téhle vůni se nedá říct, že je typicky mužská,“ poučila ho vážným tónem, vrátila sůl zpět a zavřela skříňku. „Je to jasné.“

Max vycouval z koupelny do ložnice. „Nikdo neví, kdo to byl,“

řekl, když k němu přistoupila. „To tě trápí?“

„Zemřel v lednu, Maxi. A tohle je malé město. Kdyby měl Randal Patterson za ta léta nějaké partnerky, přinejmenším o jedné by se zaručeně

vědělo.“

„Nevím, Nell. I v našich moderních časech se stává, že lidé něco úspěšně

drží pod pokličkou. Sadomasochistické choutky určitě nejsou něčím, čím byse někdo veřejně chválil. Ženy, které se jich účastnily, by se hrozně

styděly nebo bály, kdyby to o nich vyšlo najevo.“

„Možná.“

„Mohla to být jenom jedna jediná. Pattersonova pravidelná dlouholetá sobotní společnice. Milostné vztahy mívají delší trvání, když je pojí neobvyklé sexuální praktiky partnerů. A svobodný partner k nim se shání těžko.“

Nell souhlasila: „Ano, to je pravda.“

-128

„Uvažuji, kolik tak asi žen v Silence mohlo mít tyhle speciální choutky.“

„Kolik ti jich vyšlo?“

Max zavrtěl hlavou. „Nemám v tomhle směru žádné zkušenosti.

Ale moc bych se divil, kdyby jich bylo nějak mnoho.“

„Kde stojí psáno, že jeho společnicí musela být žena?“

nadškrtla.

Max se zarazil, pak namítl: „Mám dojem, že nemíříš správným směrem.“

„Dobrá, dobrá… kudy se jde do sklepa?“

„Nemám ponětí. Nikdy jsem tady nebyl.“ Rozmrzelost v hlase si uvědomil teprve dodatečně. Pokáral se za špatné sebeovládání.

Nell ho sjela vražedným pohledem, obešla postel a vyšla z ložnice. „Někde u kuchyně nejspíš by mohly být schody dolů.“ Našla je vedle prádelny. Vztyčeným palcem ruky ukázala na zavřené dveře k slibnému tajemnu.

„Jsou zamčené?“ zeptal se Max.

„Neměly by být, protože policie tady už byla.“ Měla pravdu.

Bez váhání je otevřela, rozsvítila světlo nad schody a sestupovala dolů

do podzemí.

Tohle nebyla chvíle, na kterou by se Max obzvlášť těšil.

Odhadoval, co za erotické nástroje najdou v Pattersenově hnízdečku.

Nepatřil k mužům, které by vidětněco takového uvrhlo do rozpaků, ani puritán nebyl. Pouze velice silně vnímal přítomnost Nell a to, co je kdysi pojilo. Proto mu bylo nepříjemné stát vedle ní a koukat na místo, kde se odehrávaly zvrhlé sexuální radovánky. Odevšad přímo čišel sex.

První, čeho si nemohl nevšimnout, byl výrazný, čpavý pach potu a jiných výlučků

těla s přídavkem vůně

kůže a gumy. Než sestoupili na nejnižší schod, vnitřně se připravoval na to, co je dole čeká.

Příprava mu však byla úplně k ničemu.

-129

Kapitola jedenáctá

„Propána!“ Maxovi zazněl vlastní hlas cize.

Oslnivé světlo žárovky ozařovalo všechno vůkol tak ostře, že si vůbec nevšimli nepřítomnosti oken. Sklepení vypadalo nedokončené, podlaha byla holý beton a dřevěné trámy ničím nenapuštěné. Nad hlavami měli změť

nekrytých vodovodních, topenářských a dalších instalačních potrubí.

Vzadu v koutě

místnosti byl bojler na teplou vodu, pak kamna a cosi podobného velikánskému mrazáku. Tato zařízení částečně

kryl

nevkusný orientální paraván. V protějším koutě drahý orientální

závěs tvořil útulné zákoutí s nádhernou mahagonovou postelí, opatřenou luxusním ložním prádlem sytých tmavých barev. Své místo tam měl i noční stolek a na něm lampa se stínidlem.

V uzavřeném prostoru pod schody se zřejmě nacházela

koupelnička nebo sprchový kout. Jistě to Max nevěděl, poněvadž stál stranou. Každopádně

to bylo méně

zajímavé než zbytek sklepa.

Na zdi visely různé erotické pomůcky, většinou zdobené černou kůží. Stály tam i velké dřevěné konstrukce s řemením pro zápěstí a kotníky, jejich účelem bylo člověka bolestivě, pokořujícně týrat.

Jedna z nich byla tvaru X, druhá se podobala středověké kládě,třetí dřevěnému koni, dokonce se sedlem.

Účel některých dalších zařízení se dal odhadnout z jejich tvaru, u jiných vzhled nic nenapovídal a účel zůstal velkou neznámou. Na policích byly vystavené drobnější erotické pomůcky, od penisů různých velikostí přes kožené bičíkys uměleckými rukojeťmi až po široké kožené pálky a černé hedvábné pásky na oči.

Maxův ohromený výkřik jim oběma dlouho dozníval v uších.

„Nu, aspoň

to neprovozovali veřejně

na ulici,“ prohlásila Nell

nakonec suše.

Maxe tím vyjádřením pobavila. „Takový je tvůjpřístup k životu? Žít a nechat žít?“

„Proč

ne?“ odpověděla. „Poznala jsem už příliš mnoho zvrhlíků, kteří zničili životy jiným lidem kvůli svým perverzním choutkám.

Nepokládám za správné starat se o to, co dělají dospělí v soukromí.“

„A když dospělí nejsou?“

-130

„Pak je to jiná.“ Nell se rozhlížela a úsměv ze rtů jí zvolna

mizel. „Já ale nevěřím, že se tady dělo něco proti vůli zúčastněných osob.“

„Nevěříš? Nechtěj mi namluvit, že v doupěti, jako je tohle, není žádný energetický zápis, který by se dal zachytit.“

Zaváhala, letmo si ho změřila. „Ještě nevím. Snažím se vytvořit

si ochranný štít, který by mi pomohl vymezit své vjemy.“

„To znamená, že tě

to někdy zaskočí?“

„Tak nějak.“ Přistoupila ke koberci u postele. „Navzdory tomu…“

Max také popošel o několik kroků, aby jí viděl do obličeje.

Spřivřenýma očima se koncentrovala. Pozvolna přivykal jejím vidinám, proto ho už nepřekvapilo, že když znovu oči otevřela, upírala je někam do neznáma. Někam, kam on nikdy nedohlédne.

Jako obvykle ho nutkalo dotknout se jí, držet ji, chránit před nepříjemnými pocity, které by ji mohly od něj zase odvát. To nutkání bylo tak neodbytné, že k ní přistoupil blíž a chtěl ji chytit za rameno.

V posledním okamžiku zaváhal, ale jen protože k němu otočila hlavu a hleděla kamsi skrz něj. O nic lépe mu nebylo, když jí oči ztmavěly, jako kdyby hleděla do bezedného horského jezera.

Vteřiny míjely…

Z výrazu jejího obličeje se zpočátku nic nedalo vyčíst. Později se v něm objevila nejistota, jako by hledala něco, o čem nebyla přesvědčená, že to chce najít.

Znovu pootočila hlavu a pozorně si prohlížela místnost.

Uplynuly další vteřiny.

Náhle zalapala po dechu, tváře jí zrudly, nato smrtelně zbledly.

Co viděla, ji očividně

šokovalo.

Max jí prsty sevřel rameno. „Nell?“

Stejně

jako tehdy v lese ani nyní na jeho hlas nereagovala. Byla nepřirozeně

strnulá a oči, jimiž jedinkrát nemžikla, jí ještě víc

ztmavěly.

Uplynula minuta.

Dvě.

„Nell?“

-131

Chytil ji i za druhé rameno a otočil čelem k sobě. Dala si to líbit, podobná hadrové loutce nic nevnímala. To Maxe vyděsilo.

„Proboha, Nell…“ Prudce jí zatřásl.

Zamžikala, užasle na něj zírala. Oči jí pomalu světlaly, až konečně

nabyly obvyklé zelené barvy. Vypadala zmatená a byla křídově

bílá. „Maxi? Co –“

„Jsi v pořádku?“

„A-ano…“ Znenadání sebou trhla a prudce se nadechla, jako kdyby pocítila ostrou bolest. Chytila se za levý spánek a prsty si ho mimovolně

třela. „Ne!“ zašeptala a zavrtěla hlavou.

„Nell, co se děje?“

„Tohle se nemohlo stát. Není možné, aby se to stalo…“

„Nell…“

„Nemohlo to být tak dávno…“ vyhrkla a pohlédla na něj.

V pohledu se jí zlost mísila s bezmocností. Přivřela oči, ztěžka vzdychla a omdlela mu v náruči.

Nate McCurry si nebyl jistý, jestli udělal dobře, ale připadalo mu, že nemá na vybranou. Musel se přece chránit. Co jiného mu tedy zbývalo?

Netrvalo mu dlouho, než pochopil, že šerifovi nemůže vyklopit všechno, co ví. Pokud bylo jeho podezření správné. Ethan Cole věděl přinejmenším tolik co on, a držel jazyk za zuby, protože sám byl rovněž vyděšený. A přitom byl šerif známý tím, že se jen tak nelekne.

A tak Nate pečlivě

zvážil, kteří z lidí šerifova úřadu přicházejí v úvahu. Nakonec si domluvil tajnou schůzku s jedním z policistů, jehož pokládal za důvěryhodného. Byl to jeho kamarád z dětství, potajmu spolu kouřívali v tělocvičně o školních večírcích a o

Halloweenu vyváděli pestva na hraně zákona.

To bývalo kdysi. I po letech se pořád přátelili. Nate se domníval, že pokud vůbec existuje někdo, kdo by chápal jeho strach a neodsuzoval ho za něj, je to právě tenhle starý kamarád, jenž mu kdysi pozvracel boty, když se náhodou oba stali svědky, jak se dva kantoři muchlají v školní šatně.

Tehdy jim bylo dvanáct.

-132

Dlouho trpíval noční můrou z toho zážitku a byl přesvědčený, že pohled na bledé, stařeckými skvrnami poseté ruce pana Hensena šmátrající pod vyhrnutou halenkou paní Gamblové a hnětoucí její kyprá ňadra měl za následek, že jeho vlastní pohlavní život v dospělosti byl více než problematický.

Nesvěřil se s tím však ani svému kamarádovi z dětství.

„Vím, o čem mluvím,“ tvrdil mu naléhavé. Byť široko daleko

nebyla živá duše, musel se ze všech sil ovládat, aby se neustále nervózně

neohlížel kolem dokola. „Přemýšlím o tom ve dne v noci a jsem si jistý, že to jediné máme společné. Nu… o Georgeovi si nejsem úplně

jistý, ale ostatní tři určitě. A já také.“

„Mýlíš se, Nate. Zaručeně

se mýlíš. Odešla přece už před rokem.“

„Možná odešla ze Silence, ale zdržuje se někde poblíž, aby se nám mohla pomstít. Peter Lynch zemřel minulé léto, že jo?

Nedlouho po jejím údajném odchodu. Jednal s ní jako s hadrem, sama mi to řekla. Luke Ferrier zrovna tak. O Randalu Pattersonovi tvrdila, že překročil únosnou míru a velice jí ublížil, zatímco ona očekávala, že půjde jenom o nevinnou erotickou hru.“

„A co očekávala od tebe, Nate?“

Nate neurčitě

protáhi obličej. „Nejspíš si chtěla jenorn vyhodit z kopýtka. Víš… byla divná. Jednu chvíli náruživá a vášnivá, a hned nato se řehnila jako pomatená. V posteli byla dobrá, to se jí musí nechat, ale… Chtěla víc, než bylo v mých silách, nestydím se to přiznat.“

„Proto jsi ji pustil k vodě.“

„Ne tak docela… Jenom jsem jí řekl, že chce víc, než jí dokážu dát. A ona? Řehnila se, když jsem jí to řekl. Řehnila se se zvrácenou hlavou, a když zvážněla, prohlásila, že jednou toho budu trpce litovat. Takhle doslova se vyjádřila: jednou toho budeš trpce litovat.“

„Mám dojem, že toho lituješ už teď.“

„Och, ani nevíš jak! Může to být ona? Mohla se vrátit, aby si se všemi vyrovnala účty, jít nám všern po krku?“

„Nate, Nate…“

„Proboha, nekoukej na mě

tak lítostivě! Vím, že je to ona, a jeden z vás poldů

to ví také. Ve městě

se povídá, že někdo trestá

-133

mužské za jejich hříchy. A já tvrdím, že jde o jeden jediný hřích, souložení s Hailey a jednání s ní jako s courou. Teď za to máme

všichni pykat.“

„Máš nějaký důkaz. Nate? Nebo je to čistě tvoje domněnka?“

„Hledat důkazy je přece tvá práce. Můžeš s tím začít hned teď, když jsem ti řekl, kde máš hledat. Najdi důkazy, najdi Hailey a šerif ti vystrojí parádní oslavu… Ten uspořádá určitě i lampiónový

průvod.“

„Proč

byto dělal?“

„Protože i on si s ní užíval v posteli.“

Při ztrátě

vědomí bylo pro Nell typické, že se probrala náhle, bez ospalého protahování, obvyklého u probírání z tvrdého spánku.

Jednu chvíli ještě

ledově

studená v hlubokém černém bezvědomí, v následující dokořán otevřela oči, zteplala a byla naprosto čilá.

Zjistila, že se nachází v cizím domě.

Ležela na pohodlné posteli, kromě bot a saka kompletně

oblečená, přikrytá lehkou dekou. Otevřenými okny proudil do místnosti čerstvý vzduch. A slyšela směsici hlasů.

Odhodila deku stranou a vstala z postele. Pohled na hodinky jí prozradil, že byla mimo necelou hodinu. Hodina byla její norma.

Bylo něco po páté. Rozhlédla se pokojem, kde si zasloužil pozornost tmavý dřevěný nábytek a nádherný starý koberec, kryjící většinu dřevěné podlahy. Neviděla žádné fotografie, jen několik zdařilých olejů-krajinek dodávalo pokoji příjemnou starosvétskou atmosféru.

Zazdálo se jí, že cítí vůni Maxovy vody po holení. Je v jeho domě?

„Hernajz!“ zabručela si. Zneklidněla tou možností víc, než jí bylo milé.

Přistoupila k jednomu z oken a opatrně vykoukla zpoza záclony.

Pokoj se nacházel v prvním patře průčelí domu, viděla na příjezdovou cestu a čistý, pečlivě upravený dvůr.

Na cestě

stálo policejní auto. A po obou jeho stranách stál jeden policista. Obličejem obrácení k Maxovi ledabylým postojem jako by chtěli budit dojem, že nejsou tak ostří, jak přísluší jejich funkci. Max stál u kapoty, jako kdyby jim vlastním tělem chtěl zahradit přístup k

-134

domu. Paže měl založené na hrudi, což v řečitěla znamenalo ostražitost, v horším případě nepřátelský postoj.

Spleť

hlasů

byla nezřetelná. Nell se soustředila na viděné a slyšené, aby mohla nasměrovat svou energii na zostření sluchu, jak ji tomu učili. Bishop v tom byl mistr. Dokonale ovládal a využíval svou schopnost Mirandou kdysi dávno pojmenovanou pavoučím smyslem. On sám tomu pak naučil mnoho svých agentů. Tu a tam se to hodilo i jí. Jako právě

nyní.

„…nejdeme po tobě, Maxi,“ tvrdil Kyle Venable. „Šerif nám poručil zkontrolovat každého v téhle oblasti.“

Jeho partnerka Lauren Champagneová podobně lhostejným

tónem dodala: „Celé město je nervózní, to přece sám víš. A tak se snažíme, jak umíme.“

„Objíždíte dům od domu?“ zeptal se nedůvěřivě Max.

„Všechny mimo centrum,“ odpověděla Lauren a mile se usmála, ale její tmavé očizůstaly pozorné. „A žádáme lidi, aby nám hlásili všechno, co jim bude připadat třeba jen trochu podezřelé.“

„Většina nás tahá dvojité služby, abychom měli v terénu co nejvíc hlídek.“ dodal Kyle Venable. „Jakmile nám někdo brnkne, už jsme u něj.“

„To beru. Taky vám brnknu, jakmile si všimnu něčeho podezřelého,“ souhlasil Max.

Nell zvedla obočí. Slušněji už je odpálkovat ani nemohl.

Dvojice policistů

si vyměnila významné pohledy, svorně pokrčila

rameny a nasedla.

Nell nečekala na jejich odjezd. Šla do koupelny opláchnout si obličej a prsty přičísnout vlasy. Nejprve se chtěla ubránit pohledu do zrcadla, jenže její ženská marnivost byla silnější. Odhodlaně

na sebe pohlédla. Že je bledá, věděla předem, ale zděsila se fialových kruhů pod očima.

Ty včera neměla.

Dnes poprvé ztratila vědomí dvakrát v jednom dni. Varování před druhým sesypáním přišlo jen minutku předem místo dvaceti, jak byla zvyklá. Co se to s ní děje?

Tak jako většina lidí s paranormálními schopnostmi i ona věděla, že její nadměrná citlivost a schopnost rozumět vibracím

-135

různých druhů

energie a tlumočit je jí může poškodit mozek.

Zejména pokud se do těchto činností nutí, příliš často je využívá anebo je v transu dlouho.

Nikdo nedovedl předpovědět, jak takový člověk dopadne, vyhlídky ale nijak povzbudivé nebyly.

Členům speciální jednotky hrozilo, že práce, kterou se uvolili dělat, toto riziko znásobí. Jak neuváženě před Maxem připustila,

jednoho rána se může probudit s nefunkčním mozkem. Na rozdíl od psychtroniků

jiného typu, kteří nebyli nuceni držet pod zámkem své schopnosti a mohli jim dovolit projevit se, kdykoli se jim zachtělo.

Patřila k agentům, kteří pokaždé sváděli sami se sebou urputný vnitřní boj a své schopnosti využívali pod nátlakem a v nebezpečných situacích. Většinou v nich překračovali své vlastní meze, aby pomohli policii dopadnout zrůdy v lidské podobě.

Dříve nebo později za své schopnosti draze zaplatí. Některé jejich danosti jim působily obrovskou fyzickou zátěž, zatímco jiné škodily jejich psychice.

S Maxem o rizicích své práce hovořila věcně a s odstupem, ve

skutečnosti ale na ni dohlížel Bishop, protože její danosti byly výjimečné i mezi jemu podřízenými. Nesmělo se hazardovat s energií, kterou byl její mozek schopen produkovat.

Začínala mít dojem, že tentokrát dospěla tak blízko k mezi svých možností jako doposud nikdy.

Ještě

chvíli si prohlížela utrápený obličej ženy v zrcadle a pak se se rtem vtaženým mezi zuby odvrátila. Věděla, že sebetrýzní si nijak nepomůže. A těm vraždám se musela dostat na kořen co nejrychleji.

Našla boty a obula se. Oblékla si sako a z kapsy vylovila mobil.

„Prosím.“

Jeho hlas byl jako obvykle klidný a podivně neúprosný, jako

něco, co je pevně

dané a vědomé si svého místa ve vesmíru. Záviděla mu tu sílu.

„To jsem já. Jsi nablízku?“

„Asi sto metrů

od domu. Neboj se, nikdo mě nemůže vidět. Za

minutku bych mohl být u tebe. Jsi v pořádku?“

„Ano. Právě

jsem se probrala.“

„Dvakrát v jednom dni ztratit vědomí… to není dobré, Nell.“

-136

„Možná to přeháním.“ Chtěla působit uvolněně, až lhostejně.

„Ale už jsem čilá a provozuschopná,“ zavtipkovala.

„Nelíbí se mi to.“

„Ani mně, ale nic se s tím nedá dělat, vždyť víš.“

„Pokyn shora zní: krýt si záda. Ten stín na fotografii je přesně to, čeho jsme se s Bishopem obávali.“

„Zatraceně! Doufala jsem, že se mýlím.“ Nell se snažila ignorovat mrazení v zádech.

„Je to ještě

horší. Sleduje tě, Nell. Tedy… tehdy tě určitě

sledoval. Ale nevíme proč.“

„Nějaký důvod zřejmě

má.“

„V tom se shodujeme. Buď

ví, kdo jsi, anebo neví, ale stejně vidí v tobě

hrozbu. Možná je i on psychotronik. Jestli jsi na něj náhodně

narazila, mohl zvětřit tvé schopnosti a uvědomit si, že bys ho mohla odhalit.“

Zhluboka se nadechla. „Dobrá tedy. Musím jednat rychleji.“

„Rychleji znamená méně

ostražitě.“

„Jenomže pomaleji znamená smrt.“

Zaklel.

Nell mu nedala možnost k námitce. Zeptala se: „Podařilo se vám najít Hailey?“

„Zatím ne. Ríkalas, že si možná změnila jméno bez ohledu na to, jestli se vdala za Sabella. A možná změnila i něco jiného.“

„Možná.“

„Tím se všechno komplikuje.“

„Já vím. Ale musíme ji najít.“

„Našlas u Pattersona nějakou stopu?“

„Dá se tak říct.“

Nezeptal se na podrobnosti. Pokračoval: „V tom případě musím

popohnat hochy v Quanticu. Co zamýšlíš?“

Nell věděla, nač

se ptá. „Nejprve si musím promyslet, co povím Maxovi.“

„Co takhle povědět mu pravdu?“

„A kterou?“ zeptala se zoufale.

„Tu, kterou chce slyšet. Víš vůbec, že tě

sem celou cestu nesl v náruči? Tedy držel v náruči na koňském hřbetu.“

-137

Nell to ohromilo, ale nedala nic najevo. „Odjakživa byl skvělý jezdec.“

„Myslíš, že si na obětavého zachránce jenom hraje?“

„Někteří muži se rádi předvádějí.“

„Jeho bych k nim neřadil. Před chvílí se objevila u domu dvojice policistů.“

„Viděla jsem.“

„Slídí po okrsku, dohlížejí na usedlíky a hlavně na odlehlá

místa, jako je Maxův ranč. A také na tvůjdům. Jestli pojedou kolem něj a zjistí, že jsi pryč,přestože tvůj džíp stojí před domem, začne jim to vrtat hlavou.“

„Povím jim, že jsem si byla zajezdit na koni s Maxem. Nebudou se divit.“

„Jenže on jim neřekl, že jsi u něj.“

„Ani tomu se nepodiví.“

Zachechtal se. „Nebýt situace tak vážná, jak je, uvelebil bych se někde poblíž a v klidu vychutnával pohled na vás dva.“

„Tys v životě

klidně

neposeděl.“

„Všechno se jednou musí stát poprvé,“ prohodil potutelně, nato zvážněl. „Ty ztráty vědomí jsou varování, to doufám víš, Nell.

Nemůžeš se do ničeho nutit a nemyslet na možné následky.“

„Já vím.“

„Tak buď

opatrná.“

„Vynasnažím se.“

„Proč

mám dojem, žes mě

dostatečně

nepřesvědčila?“ Nečekal na odpověď

a ukončil spojení.

Nell pomalu vsunula mobil do kapsy a na půl úst si zamumlala: „Ani samu sebe jsem nepřesvědčila. Začínám ztrácet úroveň.“

Ethan Cole si bezmála celý den urputně lámal hlavu. Byl

naštvaný na Shelby, že mu nasadila do hlavy brouka, i když on sám v posledních dnech uvažoval o možnosti, jestli by mu Nell Gallagherová nemohla pomoct. Přirozeně tlachům o jejím

čarodějnictví nevěřil. A už vůbec neměl chuť zavdat důvod k řečem,

že se o Nell zajímá, kdyby jen tak pro nic za nic zašel za ní. I v tom měla Shelby pravdu!

-138

Neodbytný pocit, že Nell ví něco, co by mu pomohlo, neměl chut pitvat. K tomu, aby za ní zašel, ho nutkaly i jiné pohnutky, například opět ji vidět a mluvit s ní. Navíc se chtěl smířit s Maxem, navždy minulost spláchnout do odpadu. A po pravděřečeno, hlavně propadal den ode dne většímu strachu.

Co se dělo v tomto městě, v jeho městě, ho pronásledovalo hůř než noční můra. Noční můra, jakou si dosud ani jen představit nedovedl.

Právě

protože chtěl zodpovědně zastávat svou funkci, poctivě

si

plnit povinnosti, musel urychleně mluvit s Nell. Jakmile si to konečně

ujasnil, řešení dilematu bylo nasnadě. Nell pro něj znamenala potenciální zdroj informací, nic víc.

Právě

se mu ohlásila policejní hlídka z kontroly pozemku a domu Gallagherových. Hlásila, že Nell nenašla doma, ačkoli její džíp stojí na příjezdové cestě. Okamžité se chopil nabízené šance.

„Možná se šla projít do lesa, Steve,“ odpověděl strážmistru Critcherovi. Anebo si vyrazili s Maxem jako kdysi, dodal v duchu.

„Nemůžeme honit každého v okrsku jenom proto, že se potřebuje nadýchat čerstvého vzduchu. Pošlu za ní někoho zítra ráno, nebo tam zajedu sám.“

„Rozumím, šéfe. Chcete, abychom byli nablízku, dokud se nevrátí domů?“

„Ne, není třeba. Pokračujte normálně v objížďce.“

„Rozumím. Končím.“

Ethan odložil vysílačku a opřel se o opěradlo židle, až zapraštělo. Teprve dodatečně si všiml, že ve dveřích stojí Justin Byers.

„Nerad vás ruším, šéfe,“ řekl Byers omluvně.

„Nerušíte. To mi jenom hlídka podávala hlášení. Máte něco nového?“

„Mám jednu otázku, šerife.“

„Jenom jednu? Sem s ní!“

„Uvažoval jsem, pročpak asi George Caldwell zhruba týden před svou smrtí v soudní budově dlouhé hodiny procházel matriční záznamy lidí narozených v lacombském okrsku. V jeho bytě

jsem

nenašel nic, co by vysvětlovalo jeho chování.“

-139

Ethan nechápavě

hleděl na detektiva. „Matriční záznamy?“

„Jo.“

„Jak víte, že je procházel?“

„Od matrikářky. Vyžádal si je. Všechny záznamy o narození v posledních čtyřiceti letech.“

„Nesouviselo to nějak s jeho prací?“

„Jak jsem měl možnost zjistit, určitě ne. Ale víc lidí nezávisle na sobě

mi přitom potvrdilo, že Caldwell se často hrabal v soudních i městských záznamech.“

Ethan zacvičil čelistmi. „Vždycky všude strkal nos.“

„Možná čistě

ze zvědavosti,“ nadhodil Justin.

„Ta matrikářka neví, co konkrétně hledal?“

„Ne. A pokud vím, jestli si i třeba dal nějaké záznamy okopírovat, kopie se nenašly ani v jeho bytě, ani v jeho kanceláři.

Jedině

že by je sebral vrah…“

„To je možné. Takže jste nejen nezjistil, co hledal, ani jestli hledal něco konkrétního. A zhola netušíte, jestli to mohlo nějak souviset s jeho smrtí, ano?“

„Ano, netuším,“ přiznal Justin Byers. „Rozhodně

ale je to nejzajímavější nezodpovězená otázka, která se vynořila v souvislosti s jeho minulostí.“

„V tom případě

navrhuji, abyste na ni našel odpověď,“ prohlásil Ethan Cole tvrdě. „A buďte k Libby Gattysové uctivý. Potrpí si na slušné manýry víc než můj starý učitel gramatiky.“

Byers zůstal vážný jako špatně vyřezaný svatý, na vtípek reagoval pouhým přikývnutím. „Vynasnažím se. Ale probírat matriční záznamy za dobu čtyřiceti let mi zabere moře času, zvlášť když nevím, co mám hledat.“

„S tím počítám. Hodně štěstí. A ještě

něco, Justine. Prozatím si to nechte pro sebe. Není záhodno zbytečně se o tom šířit.“

Byers přikývl a mlčky odešel.

Ethan se strnule zahleděl do neurčitá. Cítil, jak ho pomalu, plíživě

obestírá strach.

„Zatraceně!“ zaklel.

-140

Kapitola dvanáctá

Nell zůstala stát za domovními dveřmi. Skrz jejich skleněnou výplň

viděla, že policejní vůz už odjel, avšak Maxe nikde venku neviděla.

Vrátila se přes halu k Maxově pracovně

a vešla dovnitř.

Všechna světla včetně stolní lampy svítila, počítač běžel, jak

dokazoval šetřič

obrazovky s námětem bojových umění. Na pracovním stole ležel poznámkový blok a částečně přes něj otevřená

účetní kniha. Nepotřebovala žádnou ze svých zvláštních schopností, aby se dovtípila, že tady pracoval, dokud nepřijela policie.

Určitěčekal, až se probere z bezvědomí a konečně mu poví, co

viděla.

Byla mu vděčná, že ji vzal do svého domu, a ne k doktorovi nebo rovnou do nemocnice. Nerozuměl sice jejím schopnostem, tím méně

ztrátám vědomí, ale věřil jí. že o nic nenormálního se u ní nejedná.

Ne, Max nebyl zmatkař, právě naopak. To jen skutečnost, že je agentkou FBI a vyšetřuje zdejší vraždy, ho nutila bát se o ni, zejména když věděl, jak je zranitelná. Už měl možnost poznat, že ztráta vědomí jí neublíží, proto se rozhodl vzít ji k sobě domů

a v klidu vyčkat, až se probere.

Uvědomovala si, jak na jiné lidi působí její ztráty vědomí.

Vypadala za nich, jako by spala. Puls i dýcháni měla normální, žádnou horečku ani zvětšené zorničky.

Ničím nebudila obavy, že její stav je stavem ohrožení. Tohle u ní zažil už před léty. Věděl, že bude v pořádku, proto ji vzal do svého domu.

Zavrtěla hlavou a zamířila ke knihovně. Zpočátku si jen zběžně prohlížela tituly knih. ale jak po jejich hřbetech zároveň jela prstem,

najednou zpozorněla.

Psychologie a parapsychologie. Duchové. Telepatie.

Jasnozřivost. Reinkarnace. Telekineze. Spiritualismus. Léčitelství.

Hvězdopravectví. Vidění na dálku. Jasnovidectví…

Maxova knihovna byla přímo obdivuhodně monotematická,

obsahovala knihy od Nostradamových proroctví, psychotronických

-141

schopností a předpovědí Edgara Cayceho až po studie rozebírající pokusy vidění na dálku za studené války. Všechny tyto knihy byly očividněčtené, jak dosvědčovaly početné záložky v nich či ‚oslí uši‘, označující zvlášť

zajímavé pasáže.

Nell se bolestně

sevřela hruď. Napadlo ji, jestli se kvůli jejímu útěku nezačal zajímat o tuto tematiku, nehledal v knihách odpovědi.

Začal s tím hned po marně

opakovaných pokusech navázat spojení s ní?

„Ztratila jsem rozum, když jsem se vrátila,“ pronesla šeptem do ticha.

„Doufejme, že ne,“ ozval se Max ode dveří. Trochu vlídněji se zeptal: „Jsi v pořádku?“

Nell se k němu otočila čelem, a hledíc na něj, zvolna přikývla a řekla: „Byla to jenom moje obvyklá ztráta vědomí.“

„Jenom tvoje obvyklá ztráta vědomí? Ty sama ses polekala, že se s tebou děje něco divného. Anebo si to nepamatuješ?“

„Pamatuji.“ Nezůstal stát ve dveřích proto, aby nemohla utéct?

Počítal s takovou možností? Možná. „Přišla hrozně rychle, to je vše.

Vždycky dosud jí předcházela výstraha v dostatečném předstihu.“

„Proč

tentokrát tomu bylo jinak?“

Přinutila se k úsměvu. „Nevím, všechno mám jakési popletené.

Tuším… to napětí si bere vetší daň, než jsem předpokládala.“

„Ztráta vědomí byla varovným signálem, abys s těmi vizemi přestala,“ prohlásil.

„Anebo jen ubrala plyn. Také mohla být náhodná. Neuteču, Maxi, jestli proto stojíš ve dveřích,“ ujistila ho posměšně.

„Jednou jsi už utekla,“ připomněl jí.

„To bylo něco jiného,“ namítla.

„Jo? Vím, že o tom nechceš mluvit, ale jedno musím vědět.

Nell. Zavinil jsem to já? Provedl jsem něco, co jsem neměl?“ zeptal se naléhavě.

„No?“ vymáhala Shelby odpověď.

„Neví o tom nic,“ odpověděl Justin, přisedající k ní do auta.

„Nebo jenom tvrdí, že neví.“

-142

Justin se opřel zády a zamyšleně na ni hleděl. „Oprav mě, jestli se pletu, ale neznáš Ethana Cola převážnou část svého života?“

„Znám.“

„A teď

ho podezříváš z… z čeho vlastně? Že ví o téhle sérii vražd víc, než je ochotný prozradit?“

„Přinejmenším,“ odpověděla bez váhání. „Proč?“

„Řekla jsem ti proč.“

„Řeklas mi, proč

jsi přišla s informací o hledání George Caldwella v matričních záznamech za mnou. Protože si mě šerif najal

teprve nedávno, tudíž jsem v tomhle městě cizí a tím pádem i mimo

podezření.“ Po hlubokém nadechnutí pokračoval: „Neřeklas mi, proč se o vyšetřování tolik zajímáš a proč věříš, že někdo z šerifova úřadu může být vrahem. Neřeklas mi ani to, proč

Ethan podle tebe figuruje na prvním místě seznamu podezřelých.“

„Odpovím ti nejprve na první otázku.“

„Budu ti náramně vděčný.“

Shelby pokrčila rameny a spustila: „Zajímám se o vyšetřování, protože mám ráda Silence, protože jsem od přírody zvědavá, jak ti ochotně

kdekdo dosvědčí. A zajímám se o ně, poněvadž ty vraždy mě

děsí.“

„Beru,“ přitakal. „Pokračuj.“

Shelby chvíli otálela, než pokračovala: „Na základě toho, co

jsem viděla a slyšela, se domnívám, že by mohly být dílem někoho od policie. Nikomu jinému bych tohle neřekla, protože se jedná vysloveně

omůj osobní pocit. Nemám žádný důkaz.“

„To je trochu málo, Shelby,“ namítl Justin.

„Jistě, ale musím se mýlit?“

Justin neodpověděl. Požádal: „Teď mi laskavě

vysvětli, proč

si

myslíš, že šerif Cole si zaslouží být na prvním místě

tvého seznamu

podezřelých.“

„Protože ho znám. A vím, že se chová jinak než obvykle.“

„Jenom z toho soudíš na jeho nečisté svědomí?“

„Prostě

jsem si jeho vybočení z normálu všimla, zaujalo mě

a

přimělo trochu si na něj posvítit. Prohlédla jsem si všechny fotografie, co jsem nacvakala ve městě i okolí v předchozích

dvanácti měsících.“

-143

„A?“

Shelby sáhla do plátěné tašky a vytáhla z ní velkou hnědou obálku. „A našla jsem tohle.“

Justin otevřel obálku a pozorně prohlížel každou fotografii.

„Nepřesvědčivé,“ vyslovil konečný soud.

„Nepřesvědčivé? Ovšem že ne, ale zajímavé ano, nemyslíš?

Náramně,přenáramně

zajímavé.“

Zatímco Nell přemítala o odpovědi Maxovi, předběhl ji upozorněním: „Je už šest pryč. Od oběda jsi nic nejedla, pokud jsi vůbec obědvala. Má hospodyně mi vždycky nechává večeři v troubě.

Co bys řekla na pokračování debaty při jídle? Aspoň budeš mít víc

času zvážit, kolik mi toho povíš.“

Nell neprotestovala. Jídlo jí snad dodá potřebnou energii. Byla totiž nevysvětlitelně

vyčerpaná. Jindy se ze ztráty vědomí probrala čilá, s hlavou od vzrušujících pocitů odpočatou. Neodpustila si však alespoň

kousavé rýpnutí: „Zaneprázdněný rančer potřebuje hospodyni?“

„Jistě, když onen rančer nenávidí domácí práce a neumí vařit,“

odpověděl upřímně. „Pojďme!“

Za necelou půlhodinu už se dělili o skvělý kuřecí nákyp se salátem, usazení proti sobě za malým, zřejmě

snídaňovým dubovým

stolem v arkýřovém výklenku s okny po obvodu, odkud mohl Max přehlédnout převážnou část svého ranče. Nyní však za okny, nahořes krátkými, volánky ukončenými záclonkami, panovala tma. Tmavá zrcadlící plocha okenních skel vyvolávala v Nell nepříjemný pocit, že je někdo zvenčí pozoruje.

Při jídle Max udržoval povšechnou konverzaci, a přesto se mezi nimi vznášelo napětí. Nell si byla plně vědomá dlužné odpovědi na otázku, která nad ní visela coby Damoklův meč.

Má Max vědět pravdu. Jenže kterou? A kolik jí?

I kdyby byla schopná zodpovědět mu, co si přál slyšet, změní se tím něco?

Nalil jim po kávě

a sklidil ze stolu. Tím jí poskytl trochu času navíc. Když se však ke stolu vrátil, hned svou otázku položil znovu: „Zavinil jsem já, žes odešla?“

-144

„Jak jsi mohl? Vždyť

jsem tě

ten den ani neviděla.“

„Zavinil jsem to?“ opakoval klidným tónem.

„Ne.“

Max zaujal pohodlnější polohu na židli a založil paže na hrudi.

Působil dojmem člověka s až nadlidskou trpělivostí čekajícího na vysvětlení. Nemohla se ubránit pozasmání.

„Jsi přímočarý jako laser, Maxi,“ zažertovala.

„Aspoň

vidíš, že v tomto směru jsem se nezměnil. Nemám rád tajemství.“

Nell měla tohle v dobré paměti. Tím ji k sobě přitahoval nejvíc,

sklonem nestydět se za své city, projevovat je slovy, gesty i mimikou.

Nikdy neuhýbal. Nelhal. Nic netajil.

Ne poprvé zapřemítala, jestli se u nich dvou nejednalo o přitažlivost protikladů. Protože se od sebe lišili jako den od noci.

Přitom jen jedinkrát to mezi nimi vážně zaskřípalo, když na něj

naléhala, aby jejich vztah zůstal jenom mezi nimi. Utajený.

Ve snaze aspoň

ještě

o chviličku oddálit odpověď prohodila: „V

jednom ses ale bezpečně

změnil. Usuzuji tak z knih v tvé knihovně.

Kdysi jsi přece vůbec nevěřil na paranormální jevy.“

„Když se s paranormálním jevem osobně setkáš, dojde u tebe k

názorové změně. Otevře se ti víc… možností. Měl jsem spoustu času k úvahám. Dlouhých dvanáct let.“

Ráda by se mu omluvila nebo alespoň nějak vyšla vstříc, nebyla však toho schopná. Stát se znovu co tenkrát, muset opět čelit oné situaci, věděla, že by reagovala shodně. Čeho dnes litovala, byla tehdejší nevyhnutelnost.

„Nikdo z nás nemůže změnit svou minulost, Maxi.“ zopakovala opatrně.

„To vím.“ zahučel.

„Tak proč

ti to vadí?“

Ušklíbl se. „Prostě

mi to vadí. Co tě

tehdy tak strašně

zdrtilo,

žes musela utéct? Jestli jsem to nezavinil já, tak kdo?“

Nell byla odhodlaná povědět mu pravdu, když ale se jí teď takhle rovnou zeptal, zalekla se. Znenadání nebyla pravdivé odpovědi schopná. Nakonec se sebe vyhýbavě vysoukala: „Nechceš

-145

se mě

raději zeptat, co jsem viděla ve sklepě

domu Randala Pattersona?“

Max se zhluboka nadechl a pomalu vydechoval, aby zachoval trpělivost. „Dobrá. Tak cos viděla ve sklepě u Randala?“

Nell oběma dlaněmi obepjala šálek s kávou a zamračeně do něj

hleděla. Nečinilo jí potíž svěřit se mu se svým objevem. Nepříjemné podrobnosti, spatřené ve své vizi, mu ale nemínila líčit. „Znovu jsem viděla Hailey,“ zašeptala sklíčeně.

„Jako že měla pletky i s Randalem?“

Nell litovala zvednutí očí. Nebyla s to uhnout jeho upřenému pohledu. „Měla. Velice intimní. A… připadalo mi, že se znali důvěrně

už dlouho. Patrně

právě

ona byla nějakou dobu jeho sobotní společnicí.“

Max na ní visel nevěřícnýma očima. „Propána! Takže tys ji vlastně

také neznala?“

„Věru ne.“

„Proč

potom ale jsem měl dojem, že třebaže jsi byla ohromená tím, cos viděla, něco z toho jako kdyby tě naopak nepřekvapilo?

Čekalas, že tam Hailey uvidíš?“

Nell s odpovědí otálela jen chviličku. „Ano.“

„Protože se stýkala už s Lukem Kerrierem?“

Zaotálela o něco déle. „Když si Bishop byl jistý, že tady cítí nějaký prvek, který jsme sice zatím nedovedli rozpoznat, ale pojil všechny tři oběti, napadlo mi, jestli si náhodou nevšiml něčeho u mě…nějakého propojení, a jestli v tom nebyla příčina, proč

se nemohl patřičně

koncentrovat.“

„Osobnostní profil vraha tedy nevytvořil na základě svých

psychotronických schopností?“

„Není to profil čistě tohoto druhu. U profilů sice často vychází

ze svých paranormálních schopností, ale většina jich vzniká z poctivé mravenčí vyšetřovatelské práce, jeho bohatých zkušeností a znalosti psychologie myšlení zločince. U tohoto vraha hned od počátku, ještě než vůbec někoho poslal do Silence, prý cítil něco podivného.

Nedovedu si to vysvětlit jinak, než že něco vnímal prostřednictvím člověka spjatého a tímhle městem.“

„Myslíš jím sebe?“

-146

„Ano.“

„Proč

ne starostku? Mluvila s ním přece před tím, než tě

sem

poslal.“

Nell zavrtěla hlavou. „I ten nejlepší telepat se dokáže napojit sotva na jedno procento lidí, se kterými se setká. Na Casey se Bishop napojit nedovedl.“

„Kdežto na tebe ano?“

„Částečně.Těžko se to vysvětluje, ale někteří z nás máme přirozený ochranný štít v podvědomí, zvlášť ti, kdo jsme citliví na

některé druhy energie. Když se mě Bishop dotýká, obvykle ví, co si myslím, ale mé podvědomí nezná. Nepředpokládala jsem, že by Hailey mohla být společným jmenovatelem všech obětí. Předtím ne.

Možná něco v mém podvědomí, uložené hluboko pod úrovní vědomých myšlenek, tápalo, a to mohl Bishop vycítit, ale už ne rozluštit.“

„Cítil to, protože se tě

dotýkal?“

„Ano, je dotekový telepat. Aby se mohl napojit na myšlenky jiných lidí, potřebuje mít s nimi tělesný kontakt.“ Nell se odmlčela, pokrčila rameny. „Jak už jsem řekla, nedovedl číst v Casey. Takže tím prostředníkem jsem nejspíš mohla být, a patrné byla, já. Ještě jsem sem nebyla vyslaná, ale předpokládala jsem to a uvažovala, jestli by vraždy nemohly nějak souviset s Hailey.“

Chvíli se zdálo, že Max bude chtít pokračovat v debatě o jejím

šéfovi, pouze však mlčky nesouhlasně zavrtěl hlavou. „Takže ty věříš v možnou spojitost Hailey i se zbylými dvěma?“

„Je víc než pravděpodobná,“ odpověděla.

„Ale nechceš tím říct, že některého z nich sama zabila? Tvůj šéf přece tvrdí, že vrahem je policista.“

„I ten nejlepší psychotronik se občas může mýlit, zvlášť když

nemá dostatek potřebných informací nebo když fakty zastírají emoce.

Možná se Bishop tentokrát mýlí. Možná se všichni mýlíme a vrahem není ani muž, ani policista. Žádná z vražd přece nevyžadovala obzvláštní tělesnou sílu, čili je klidné mohla spáchat i žena.

Vysvětlovalo by to, proč

byl Luke Ferrier napřed omámený, než jeho auto s ním sjelo do močálu, málokterá žena by ho totiž přemohla, kdyby byl přivědomí.“

-147

„Věříš, že Hailey je vrah?“

Nell znovu sklopila zrak do svého šálku a zamračila se. „Věřím, že by byla schopná vraždit, kdyby k tomu měla dostatečný důvod.“

„A co tvůj otec? Mohla by jeho zabít, kdyby měla důvod?“

Upírala zrak na své prsty křečovitě obemykající šálek a nutila se je uvolnit. Pravda bolí.

„Nell?“

Úporně

se snažila o co nejlhostejnější odpověď: „Ano. Kdyby měla dostatečný důvod, mohla by ho zabít.“

„Měla ho? Měla takový důvod?“

Pravda strašně

bolí.

„Ano,“ přitakala konečně. „Měla ho.“

„Už jsem tady dočista všechno prolezl dvakrát,“ namítal Justin, když spolu se Shelby vešli do bytu George Caldwella. Byl to běžný byt v druhém patře, konvenčně zařízený. Znalci v něm chyběla pouze jedna židle a kobereček před televizorem v obývacím pokoji.

Shelby si obojího okamžitě všimla. „Hele, chybí –“

„Židle a kobereček jsou u nás. Coby důkazní materiály.“

Shelby se ušklíbla. „Aha.“

„Tys sem chtěla jít,“ připomněl jí.

„Já vím, já vím. Hele, říkals, že ses snažil najít tajnou skrýš.

Kvůli vydírání?“

„Přesně

tak.“

„Ale žádnou jsi nenašel. Vycházejme tedy z předpokladu, že tady žádná taková není a ani žádná tajemstvi tady nejsou. Dejme tomu, že je tu naopak něco, co by dokazovalo, že George nebyl vyděrač.“

„Mám dojem, že jsi si tím dokonce jistá,“ podivil se.

„Také že ano. George nebyl vyděrač.“

Justin sám sebe nechápal, proč důvěřoval Shelby, co se týkalo černého notesu, a poněvadž se následně začala o případ zajímat s

vervou ještě

větší, žasl a pochyboval čím dál víc. Přesto odpověděl: „Máme kopie záznamů

narození z matriky, můžeme se na ně

tedy

vrhnout. Třeba nám prozradí, proč musel zemřít.“

-148

„Na to můžeš vzít jed,“ prohlásila Shelby, zamračené se rozhlížejíc bytem. „Dost lidí je přesvědčených, že George byl chorobné zvědavý, ale nepatřil k lidem zbůhdarma plýtvajícím časem. Jestli ho těm záznamům tolik věnoval, určitě hledal něco

konkrétního.“

Justin přimhouřil oči, ale jeho vyjádření se týkalo něčeho jiného: „V ložnici není nic zajímavého. Jsou tam k vidění nanejvýš stará čísla Playboye.“

„A co tady? V tomhle stole?“ Ukázala prstem na stolek sloužící lidem obvykle k vedení účetnictví a záznamů o domácnosti.

„Osobní doklady a účty. Šeková knížka, bankovní výpisy a podobně.Důležité papíry měl v bance, v trezoru, včetně

smlouvy o zřízení konta na jméno desetiletého syna. Podle vyjádření jeho manželky Caldwell založil toto konto na jeho univerzitní studium.

Pochopitelně

tam měl i papíry ohledně

svého majetku. Nic

podezřelého.“

„Třeba mě

něco z toho zaujme,“ řekla Shelby, posadila se ke stolku a otevřela zásuvku.

Justin ji chvíli sledoval. „To je jenom záminka, abys mohla šmejdit, viď?“

Usmála se, ale nepodívala se na něj. „Nebuď směšný. Hleďme,

krabice s účtenkami. Viděls je?“

„Mathew Thorton je probral.“ Vzpomněl si na Kellyinu poznámku o zbytečné ztrátěčasu a znejistěl. „Hned zkraje vyšetřování. Možná bych je měl ještě jednou pojit, pro jistotu, že v nich nic závažného není.“

Shelby mu krabici podala, Justin s ní odešel k pohovce a posadil se. Krabice obsahovala ústřižky lístků do kina a loterijních tiketů, kupony k bezplatnému mytí auta, účty za obědy v restauracích a spoustu dalších, ponechávaných patrně k odpisu daní.

Byl tady i list vytržený z kapesního notesu, rukou psaný dlužní úpis na sto dolarů, podepsaný Lukem Ferrierem.

Přehlédl ho Matt Thorton? Anebo mu nepřikládal význam?

„Shelby?“

„Ano?“ Zvedla hlavu od účetní knihy otevřené před sebou.

„Hrál Caldwell poker?“

-149

„Nevím, ale můžu zjistit. Proč?“

„Kdyby hrál, byl by hrál s Lukem Ferrierem?“

Zkrabatila čelo. „Nezapomínej, že nikdo z nás netušil, že Ferrier byl hazardní hráč,ikdyž uněj by mě to nebylo příliš překvapilo. Že by ale George měl v oblibě

hazardní hry, pochybuji. Nerad zbytečně utrácel.“

„Jsi si tím jistá?“

„Na sto procent.“

„A co když mu Ferrier dlužil sto dolarů znějaké hazardní hry?“

Shelby povytáhla obočí. „Jako jestli by George od něj vymáhal svoje peníze? Ne, asi ne, neřekla bych. Sto dolarů

nemohlo pro

George znamenat nepostradatelnou částku. Nanejvýš by s ním už nikdy nehrál. Nebyl z těch, co by stejnou chybu udělali dvakrát.“

Zahleděný na papír v nice uvažoval.

Caldwell tedy nejméně

jednou hrál poker nebo jinou hazardní hru s Ferrierem. Peter Lynch a Randal Patterson byli klienty jeho banky. Ačkoli se dosud nenašla spojitost mezi těmi čtyřmi ani vysvětlení třídřívějších vražd, mohlo to částečně vrhat světlo na

vraždu George Caldwella.

Co když se muž pověstný svou zvědavostí začal na vlastní pěst zajímat o ony tři vraždy? Třeba ho s mrtvými něco spojovalo. Co když o něčem vědělamělnějaké podezření? A co když ho jeho pátrání na vlastní pěst stálo život?

Příliš mnoho otázek bez odpovědí. Kdyby alespoň tušil, že je na

správné stopě!

„Posloucháš mě

vůbec?“ vytrhla ho z úvah Shelby.

„Cože?“

„Pamatuješ… na ty nevyjasněné Georgeovy příjmy? Jaká byla data vkladů?“

Justin vyndal černý notýsek, který s sebou pořád nosil, a četl z něj data, o nichž se domníval, že souvisejí s vydíráním.

„Sedí,“ prohlásila Shelby. „Všechna do jednoho.“

„Myslíš v účetní knize? Jsou tam zaznamenaná?“

„Spolu s jakýmsi kódem…“ Shelby zamračeně znovu prošla

několik stran a pak přikývla. „Vypadá to, jako kdyby před třemi lety

-150

převedl nějakou nemovitost na svého syna, pronajal ji a příjmy z

pronájmu ukládal na jeho studijní konto.“

„Můžeš mít pravdu,“ vzdychl Justin.

„Dej si říct, George nebyl vyděrač.“

Justin tlumeně

zahučel: „Tak proč

musel zemřít?“

Shelby se opřela zády o židli a zahleděná na něj odpověděla: „Když nebyl vyděrač

a neměl ani jiné temné tajemství, pak musel znamenat nebezpečí pro vraha. Možná něco vyšťoural, proto musel zemřít. To je jediné vysvětlení.“

„A vrah se postaral, aby se jeho vražda spojovala s ostatními a my tím pádem nehledali jiný motiv.“

„A za tím účelem vytvořil důkaz o vydírání, který ti podstrčil.

Právě

to dokazuje, že s vraždami má co dělat policista. Není nic jednoduššího pro poldu, než se dostat ke Caldwellovým bankovním účtům, opsat si jeho finanční toky a na jejich základě

sestavit zápisník s daty a iniciálami, aby Caldwellova vražda zapadla do vzorce ostatních vražd.“

„To je logické,“ souhlasil Justin.

„I kdyby se ti nepodařilo objevit o obětech jeho vydírání nic víc.

nikdo by se nedivil. Policie by se zřejmě nijak horlivě

nepídila po

důkazu, že George byl vyděrač. Všichni tady jsme si přece už zvykli na to, že po každé vraždě se vyzradí na mrtvého nějaké tajemství. A s tím vrah kalkuloval.“

„Takže se vraťme k zásadní otázce: proč

musel George Caldwell zemřít?“ zopakoval Justin.

Den se zvolna chýlil ke konci a Nate McCurry byl čím dál tím nervóznější. Aniž věděl proč. Jenom ho pronásledoval dojem, že během dne viděl nebo slyšel něco, čemu nevěnoval patřičnou pozornost. Něco životně

důležité.

Ještě

se nesetmělo a on už nervózně obíhal dům, opakovaně

kontroloval bezpečnostní systém na oknech i dveřích a z duše si přál, aby nežil sám. Vtom zazvonil telefon. Málem vyletělzkůže.

Chvíli s hrůzou zíral na aparát jako na zmiji chystající se na něj zaútočit, než se konečně

nervózně

zasmál a zvedl sluchátko.

„Prosím?“

-151

„Budeš pykat,“ uslyšel.

Zhluboka se nadechl a namítl: „Nic špatného jsem přece neudělal. Nikomu jsem neublížil. Přísahám!“ Hrozně se snažil, aby

jeho hlas nezněl vyděšeně.

Nato se spojení přerušilo slabým cvaknutím a Natovi do uší zazněl volný tón. Zpomaleně položil sluchátko a nevěřícné na ně zíral. Neviděl ani necítil nic než příšernou úzkost. „Ježíšikriste,“

vyletělo z něj zděšeně.

-152

Kapitola třináctá

„Jaký k tomu mohla mít důvod, Nell?“ ohromené vyhrkl Max.

„Proč

by měla chtít zabít vlastního otce?“

„Protože ho měla ráda.“

Max se nechápavě

zamračil. „Tak tohle mi budeš muset vysvětlit.“

Nell věděla, že se musí vyjadřovat velice opatrně. „Ptal ses mě, co se přihodilo před tím školním plesem. Hailey mi vyhrožovala požalovat otci, že na něj chci jít s tebou. Její kamarádka prodávala ve městě

v butiku, kde jsem si kupovala šaty. A tak už několik dnů předem věděla, že se někam chystám. Párkrát nás spolu viděla jet na koních, snadno si tedy dala dohromady dvě a dvě. Nu a protože to

byla Hailey, vytasila se tím, kdy se jí to hodilo nejlíp. Prý o nás dvou věděla už nějaký čas před plesem. Určitě se mi přiznala jenom proto, aby mě

trápila. To byl důvod, proč jsem byla dva dny před plesem tak nervózní. Kdyby to totiž otci píchla, nedovolil by mi na něj jít.“

„Vím, že vy dvě

jste si nikdy nebyly příliš blizké, že ale jste spolu měly vztah tak napjatý, jsem netušil.“ přiznal se Max.

„Nikdy mi neodpustila, že jsem otcův miláček.“

„Vždyť

jsi ho nenáviděla!“ namítl.

„No právě! Nenáviděla jsem ho stejnou měrou, jakou ho ona milovala. Anebo možná jsem ho milovala natolik, jak ona ho nenáviděla.“ Zavrtěla hlavou. „Některé záležitosti se jednoduše nedají vysvětlit.“

Max chvíli váhal, než vyslovil, co v sobě dusil už hodně

dlouho:

„Nikdy jsi o tom nemluvila, ale tehdy jsem míval dojem, že jsi pořád něčím vyděšená.“

„Také jsem byla.“

„Otec ti ubližoval?“

„Nikdy nás sexuálně

nezneužíval, pokud narážíš na tohle.“

Pozorně

se na něj zahleděla. V tmavých očích mu zablýskalo, jako kdyby skutečně

podezříval jejich otce, že by byl schopný takové zvrácenosti. Zavrtěla hlavou. „Ne, ani na jednu z nás nikdy nevztáhl ruku, ani na Hailey, ani na mě. Dokonce ani v dětství nás jedinkrát

-153

neuhodil. Jenže byly jsme… jeho. Ne jenom jeho děti. Jeho majetek.

Stejně

jako pole, dům. auto… jako vše. co mu patřilo.“

„Nell –“

„Nikdo na světě

nás určitě

nemiloval víc než on. Každičký večer před spaním nás o tom ujišťoval. Přisedal si k nám na postel a vemlouvavě

nás přesvědčoval: Nikdo jiný vás nikdy nebude víc milovat. Nikdo se o vás nedokáže líp postarat než já, chránit vás, bdít nad vámi. Že je jediným mužem v našich životech. Jediný muž, kterému na nás záleží, tvrdil. Udělal by všechno, aby nám to dokázal.

Protože my jsme jeho. Navždycky.“

„To je choré,“ prohlásil s odporem Max.

„Pochopitelně. Vyšinuté. A celou tu dobu nás současné trápil strach ze zla v podobě

gallagherovské kletby.“

„Ty přece v sobě

žádné zlo nemáš.“

„Kdesi hluboko v sobě

cítím cosi temného, Maxi.“

„Třeba to, co ty máš za temné, ostatní vnímají coby sílu.“

„Třeba. Jenže ostatní nevědí to co já.“

Mlčel.

Nell se vrátila k vyprávění o svém otci: „Psycholog by se vyjádřil, že postoj našeho otce pramenil z dávného zavržení někým blízkým v jeho raném životě.Zrůzných zdrojů jsem se dozvěděla, že

jeho otec ho neměl rád a dával mu to najevo, než si při pádu ze schodů

zlomil vaz. Stalo se to, když byl ještě batole, ten pád ale jako

kdyby zavržení nasadil korunu. Jeho matka, naše babička, ta cos ji znal, se svého syna bála.“

„Proč?“

„Nikdy mi to neprozradila. A pokud vím, ani nikomu jinému.

Ale domnívám se, že ve svých vizích viděla něco z budoucnosti, co ji děsilo. Ať

už šlo o cokoli, právě

pro to ho zavrhla i ona.“

„Bála ses ho, protože se ho bála i ona?“

Nell zapřemýšlela. „Jak jsem vyrůstala, začala jsem i já mít vidiny. Vyskytovaly se v nich scény, které se několikrát opakovaly.

Vztahovaly se k něčemu z minulosti. Byly temné, čišela z nich zvrácená touha po lásce, co ničila všechno ve svém dosahu.

Uvědomovala jsem si, že jde o něco nenormálního. Už tehdy jsem to

-154

věděla, třebaže pro nízký věk jsem tomu neporozuměla,“

vysvětlovala.

„Byli jste si vůbec blízcí?“

„Hrozně

bych si přála odpovědět ano, jenže…“ Zavrtěla hlavou, pak navázala: „Když se v jeho životě objevila máma, umínil si, že už nikdy neztratí nikoho, koho měl rád. A tak se jí držel jako klíště.

Všech se nás takhle držel. Moje první vzpomínky na něj se pojí s tím… že mě

pozoroval. Vždycky mi byl nablízku. V mých prvních nočních můrách se mi zdávalo, že jsem uvězněná nebo bloudím… a někdo… mě

sleduje.“

„Proboha!“ vyhrkl Max.

Nell zamžikala, násilím se odtrhla od nepříjemných vzpomínek.

Na rtech se jí objevil mdlý úsměv. „Nebylo kdovíjak příjemné takhle vyrůstat. Pro dítě

to znamenalo mít hrozný zmatek v hlavě. Nikdy mě neuhodil ani jinak netrestal. Nikdy neudělal nic, co by milující otec udělat neměl. Jenom mě

miloval. Tak velmi, až mě

jeho láska

dusila.“

Justin zvedl Shelbyina kocoura Charlieho ze svého klína, ještě jednou ho pohladil a ohleduplně položil na podlahu. „Uvědomuješ si, že těmi matričními záznamy zabijeme celou noc?“ zeptal se.

„Proto jsem uvařila silnou kávu,“ odpověděla Shelby, položila podnos na stolek a přisedla k Justinovi na pohovku. „Spousta kofeinu a malé občerstvení nám pomohou vydržet.“

Justin zažil už podstatně

horší noci, než slibovala být dnešní, kdy mohl v podstatě

pohodlně

sedět vedle této úchvatné rudovlásky, proto neprotestoval. Pouze jeho profesionalismus mu velel alespoň nadškrtnout námitku: „Pořád nejsem přesvědčený, jestli bys mi měla pomáhat.“

„Protože to není má práce?“

„Protože je to má práce. Protože ty coby civil by ses neměla plést do policejních záležitostí. Protože tohle je vyšetřování vraždy, a já nemám právo vystavovat tě nebezpečí.“

„Nejsem v nebezpečí. Jsem přece s tebou,“ namítla bohorovně.

„Shelby, vyhlídka, že v dohledné době

budeme v stavu

dopadnout toho zmetka, je mizivá. Pokud nenajdeme nějaké vodítko

-155

vtěch záznamech, nemáme šanci vypátrat ho. A to znamená, že může znovu vraždit. Jestli zabil George Caldwella jenom proto, že něco o něm zjistil, pak je v nebezpečí kdokoli, kdo je nějak zapletený do vyšetřování.“

Shelby na jeho varování zhola nedbala. Vesele prohodila: „Jinými slovy, když budu strkat nos, kam nemám, dostanu po něm.“

„V tom lepším případě.“

„Jsem ochotná riskovat.“

Zahleděl se na ni. „Já vím. Jen mi nejde do hlavy, proč to děláš.“

„Nestačí ti má bezvýhradná oddanost tomuhle městu?“

Justin zamžikal. „Promiň, ale nechápu.“

„Ani zuřivá nenávist vůči vrahovi?“

„Herdek, vím, že za tím musí být něco jiného!“

Shelby se zapitvořila. „Máš pravdu. A sice tentýž důvod, který žene i tebe chtít vyřešit tenhle zapeklitý případ.“

„Já jsem přece polda,“ zamručel po chvíli. „Právě

o tom mluvím.“

„Shelby –“

„Koukej, Justine, oba chceme vypátrat vraha. A to je podstatné.“

Natáhla se pro fascikl, aby ho před nimi otevřela. „Společně projdeme záznamy za poloviční čas, než kdybys byl na ně sám. A s

tebou jsem v naprostém bezpečí. Kdyby se třeba někdo divil, proč stojí tvé auto před mým domem celou noc… jsme přece oba dospělí.

Co je komu do toho?“

„Copak neznáš tohle město? Zítra bude o nás dvou klevetit celé Silence,“ zahučel Justin.

Shelby se znovu zašklebila. „To je sice pravda, ale vrah, jestli se mu klevety donesou, a pevně věřím, že ano, bude si myslet, že tady trávíš noc ze zcela jiného než pracovního důvodu, ne?“

„To… ano.“ Justina stálo značné přemáhání nevyslovit, co mu v posledních hodinách už nejednou proběhlo hlavou.

„Dobrá tedy. Vrah neví, že se zajímám o vyšetřování, a že ti pomáhám, už vůbec netuší. Tak přestaň konečně

malovat čerta na

zeď,“ požádala ho.

„Kéž bych tomu mohl věřit!“

„Jsi strašpytel. Justine.“

-156

„A tysi zase z ničeho neděláš těžkou hlavu.“

Podala mu polovinu matričních záznamů s úsměvem, jenž mu

vmžiku zvedl krevní tlak. „Možná jsi na omylu, ale každopádně

jsem šikovnější, než vypadám, a jestli něco skutečně znám, pak je to tohle město. Proto ti můžu pomoct dostat se záhadě na kořen. Na to můžeš vzít jed.“

Max zatajil dech a hlasem co nejovládanějším pronesl: „Takže on vás svou lásku dusil…“

„Dusil. Manipuloval námi. Překrucoval naše pocity. Byl mistrem v zacházení s vinou, to jsem ale dlouho nedovedla rozpoznat. Prostě nepřímo, zakukleně z nás dělal, alespoň ze mě

–

otroky, kteří ho neměli za žádných okolností opustit.“

„A v tom tkvěl hlavní důvod,“ shrnul Max, „proč

jsi nikomu nic

neřekla. Z přesvědčení, že ti nikdo nemůže pomoct?“

Uvědomila si, kam míří, proto odpověděla: „Ano, proto jsem ti nic neřekla, protože jsem byla přesvědčená, že ani ty bys proti tomu nic nezmohl. A tak jsem raději utekla. Ne protože jsem ti nedůvěřovala. A vše si ponechala coby své tajemství. Bylo jedině

a

pouze moje, něco, oč

jsem se s otcem nemusela dělit. Ani s nikým jiným. Potřebovala jsem si najít místo, kde bych si připadala šťastná a v bezpečí. Normálně.“

Max se natáhl přes stůl a chytil ji za ruku, v níž držela šálek s kávou. Vší silou ji stiskl ve své dlani. „Kéž bys mi to byla pověděla.

Možná bych byl něco vymyslel. Mohli jsme odejít spolu…“

Jemně

si ruku vymanila z jeho sevření a obě ruce bezmocně

spustila do klína. „Spousta sedmnáctiletých děvčat neuvažuje v tom věku prakticky, ale já ano. Tvoje kořeny byly tady. Tvůj život byl tady. I ranč, na kterém tak tvrdě dřeš. Tvoje matka. Nemohla jsem tě

o to všechno připravit.“

„Nell –“

Zavrtěla hlavou, aby ho umlčela, a vrátila se znovu k bolestným vzpomínkám na svou rodinu: „Kde byl otec, tam jsem se cítila jako… zamrzlá. Neschopná samostatného kroku, abych změnila svůj život žitý odmalička. Ty roky mi už nikdo nevrátí. Když jsem konečně

dozrála k jakémus takémus porozumění tomu, co se u nás

-157

děje, pamatuji si, jak jednou máma naléhala na otce, že nemůže volně

dýchat, že kdykoli se otočí, má ho za patami. Neustále vyžadoval, aby ho ujišťovala, že ho miluje… o další trošku víc než předtím. Bez ohledu na to, kolik lásky se mu od nás dostávalo, nikdy mu jí nebylo dost. Hailey ho přímo zbožňovala. Udělala všechno, co mu viděla na očích, a on se na ni jenom smutně usmíval… jako

kdyby byl zklamaný. Nikdo nebyl v stavu milovat ho tak, aby byl šťastný.“

„Nevražil na všechny, nenávistně civěl…“ vyletělo Maxovi z úst nechtěně.

„Já vím. Nenáviděl všechno, co nebylo jeho, všechny, kdo nepatřili k jeho rodině.Apřitom sám o sobě, jakmile se dveře zavřely a okolní světzůstal za nimi, byl velice tichý, nikdy ani hlas nezvedl. Tím právě

byl nemilosrdnější. Po celé soužití s ním jsme ho my tři musely znovu a znovu ujišťovat o své lásce. Musely jsme ho bezvýhradně

milovat, aby v nás nezbyla mezírka na možnost milovat iněkoho dalšího.“ Po povzdechnutí Nell pokračovala: „Tohle jsem přirozeně

dlouho vůbec nechápala. Dokud jsem byla dítě. Jeho miluji tě

jsem věřila bezvýhradně. Proto jsem samu sebe později pokládala za nevděčnou dceru, protože nejšťastnější jsem bývala, když jsem mohla být od něj co nejdál. Zatajit mu své myšlenky i pocity.

Dokonce jsem věřila, že ho máma opustila mou vinou… a tím mu zlomila srdce.“

„Tohle ti řekl?“

„Opakoval to dennodenně

třaslavým hlasem a se smutnýma očima jako litanii. Tak hrozně ji miloval, a ona ho opustila! Odešla od vlastních dětí. Nechtěla nás. Vůbec nás neměla ráda. On jediný nás miloval.“

„Panebože!“ zamumlal Max.

„Když maminka odešla, bylo Hailey třináct let, kritický věk, v pubertě

na všem tak strašně

záleží… Pokládala patrně

za svou

povinnost nahradit ji ve všem, v čem se dalo. Všemožně se snažila,

vedla domácnost, vařila, uklízela, starala se o mě,přestože na mě ukrutně

žárlila… a zároveň

oddaně

milovala našeho otce, ačkoli ten to zhola nebral na vědomí. Obvyklá ironie osudu: Hailey byla

-158

vždycky ta, která ho nejvíc milovala, a on byl vůči její lásce slepý i hluchý. Umanutě

zaměřený na snahu udržet si připoutanou mě.“

„Hailey mu byla podobná,“ řekl zamyšleně. „Ty jsi spíš na mámu.“

„Možná i proto, ale hlavní důvod byl, že jsem se ho bála. Stejně jako maminka i já jsem se ze všech sil snažila dostat z jeho područí.

Toužila jsem si vydobýt prostor, kde bych mohla volně dýchat, žít

svůj vlastní život. A to on nedokázal snést, tudíž mi věnoval ještě větší pozornost. Odvrátil se od Hailey, snad proto, že si nikdy nevážil toho, co dostal bez námahy, nevím. Vím jenom, že mě

Hailey

nenáviděla stejně

vášnivě, jako jeho zbožňovala.“

Max se snažil představit si, jak hrozný musel být takový život pro citlivou sedmiletou dívenku. Opuštěná matkou, nenáviděná sestrou a pronásledovaná žárlivým otcem. Uvězněná mezi dvěma silnými osobnostmi: Adam Gallagher ji vší mocí připoutával k sobě.

zatímco Hailey by se jí ráda zbavila. Živě si vybavoval Nell, jak

vypadala ono léto, kdy si jí poprvé všiml: plachá a divoká zároveň, kypící kotel emocí, postřehnutelný v jejích tajuplných očích.

Konečně

jí začínal rozumět.

Jednu chvíli se k němu chovala váhavé, vzápětí dychtivě.

Nejistě

se ho dotýkala i přijímala jeho doteky, překvapená, že v nich nachází požitek. Byla tak mladinká, a on si myslel, že její zvláštní chování je dáno jejím věkem.

Teď

poprvé zapřemítal, zda na ni nešel příliš zhurta, zda rostoucí posedlost jí, jeho rostoucí netrpělivost znát tajemství, které v sobě

ukrývala, ji nedonutilo utéct. Když už bylo toho nesnesitelného a dusivého na ni přespříliš.

Vstala a pomalounku, jako kdyby ji všechno bolelo, udělala krok. „Jsem unavená. Nevadilo by ti, kdybys mě odvezl domů?“

Nevadilo. Že byla unavená, bilo do očí. A což teprve ty fialové kruhy pod očima–tyse muuž vůbec nelíbily. Působila dojmem, že je na pokraji zhroucení, lhostejno zda fyzického, emocionálního či psychického. Bál se udělat nebo říct něco, co by ji mohlo postrčit za onen nebezpečný práh.

Cestou k jejímu domu slůvko nepromluvili. Max se jedinkrát nepokusil prolomit ticho mezi nimi. Netroufl si ani říct jí, že než od

-159

ní odejde, zkontroluje její dům, zámky na oknech a dveřích.

Jednoduše to udělal.

Čekala na něj v chodbě, dokud s obcházením domu neskončil, pak otevřela dveře, zamumlala poděkování a Max vzhledem k její očividné vyčerpanosti málem beze slova odešel.

Málem. Na verandě

se totiž ohlédl s otázkou: „Nell, utíkalas jenom před ním, nebo i přede mnou?“

Chvíli měl dojem že se odpovědi nedočká, ale dočkal se.

„Před láskou, Maxi… utekla jsem před láskou. Dobrou noc.“

Zavřela dveře. Slyšel zevnitř už jen cvaknout zámek.

Galen zhruba z dvaceti metrů sledoval automobil Maxe Tannera, jak se pomalu vzdaluje od domu a zabočuje na hlavní silnici.

Rozhodně

by mu bylo milejší, kdyby Tanner zůstal v domě

na

noc. Zamračený vzal mobil a zvolil číslo.

„Slyším,“ ozvalo se po prvním zazvonění.

„Tohleto se mi zaručeně

vymstí,“ zostra spustil. „Je pravda, že jsem v jednom z nejjižnějších států a je březen, jenže noci jsou studené. Zvlášť

když je člověk tráví v lese.“

„Nell je doufám doma a chystá se spát.“

„Tanner ji sem přivezl, zkontroloval dům a odjel. Mimochodem nevypadal nadšeně. Jestli holduje alkoholu, soudím, že zapadne do prvního baru.“

„Neholduje.“

„Poslyš,“ Galen vzdychl, „víš že nerad hraji roli hlídacího psa.

Jestli Nell hrozí nebezpečí, z tohohle pitomého místa nemůžu udělat nic, abych jí pomohl.“

„Nemohl bys jí nijak pomoct, ani kdybys byl rovnou v domě.

Nedovedl bys ji chránit proti vrahovi s telepatickou schopností přenášet své představy a myšlenky do podvědomí jiných lidí. Proti psychické hrozbě

tohoto druhu se musí ubránit sama.“

Galen chviličku uvažoval. „A co když to není jediná hrozba anebo ne největší? Jestli ji ten parchant špehuje, pokud vidí nebo slyší něco, co by ho utvrdilo v přesvědčení, že by měla být jeho další obětí, vůbec nezaváhá.“

„Je to možné. Však právě

proto hlídkuješ u jejího domu.“

-160

„A ty co?“

„Co co já?“

„Kruci, dobře víš, nač

se ptám! Má vrah nějaký důvod podezřívat tě, že nejsi tím, za koho se vydáváš?“

„Nemám zdání, proč

by mě

měl podezřívat.“

„Přesto si kryj záda.“

„Neboj. Ty také si dávej bacha.“

Galen se zasmál. „Nač? Vždyť o mně

kromě

Nell nikdo neví.“

„Ale dáváš na ni pozor, pohybuješ se v její blízkosti. A jestli je v její blízkosti i on…“

„Jo, jo… Jsem opatrný. Pochybuji, že by si mě všiml.“

„Nezapomínej, že ještě

pořád nevíme, jakým jeho schopnostem čelíme. Může si všímat víc, než si myslíme.“

„Jo, pohybujeme se v kalných vodách. Nevíme toho spoustu a to mi vadí.“ prohodil Galen.

„Mně

taky. Jedno zato je jisté: už brzy se objeví další oběť.“

Galen rázem zpozorněl. Zrakem bedlivě obcházel dům

Gallagherových i okolí, pátral po něčem podezřelém. „Víš, kdo to bude?“

„Ne. Jen to vím, že obětí bude víc.“

Sobota 25. března

Nell!

Prudce se vzbudila. Zašeptání jejího jména jí rezonovalo v uších. Vztáhla ruce, jako kdyby chtěla něco chytit… něco, co jí unikalo. Ruce se jí třásly. Všechny svaly jí trnuly a protestovaly proti pohybu.

Tohle se jí stávalo pokaždé, kdy jí spánek přetrhla noční můra.

Cítila potřebu dotknout se… chybějící části svého já. Jako při fantomových bolestech amputovaných končetin… Něco v ní prahlo po celistvosti. Něco jí chybělo… po celé ty roky od odchodu ze Silence.

Nell si to uvědomovala. Avšak toto vědomí ji neuspokojovalo, spíš naopak.

Odhodila přikrývku a otočila hlavu k oknu, za nímž se zračilo jasné ráno. A tehdy si jí všimla. Své panenky.

-161

Ležela opřená o sousední polštář. Byla plastová, volánkové šatičky za uplynulých pětadvacet let dostaly nažloutlý nádech. Ale zlaté kučery měla pořád upravené, okrouhlý obličejík čistý a velká modrá očička stejně

jasná, jako když ji dostala na své čtvrté Vánoce v životě.

Po zádech jí přeběhl důvěrně známý mráz.

Sáhla po ní a pomalu, opatrně ji zvedla. Byla tak lehounká, tak malá, ne jako kdysi, kdy se vzájemnou velikostí bezmála rovnaly.

Její důvěrná kamarádka, jíž svěřovala veškerá svá tajemství, která se nesměla dostat do uší nikomu jinému.

Páchla naftalínem a prachem.

„Elizo! Co tady děláš?“ Uhlazovala jí sukýnku. Jak se dostala na polštář?

Panenka už léta letoucí ležela zabalená v krabici, Nell na ni prakticky zapomněla. Určitě by ji nevyhledala jen proto, že nerada spávala sama. I kdyby věděla, v které krabici je, což zhola netušila, do podkroví neměla nejmenší chuí jít se podívat.

1 kdyby připustila, že někdo jí tam panenku v noci položil, jak to bylo vůbec možné? Galen byl na svém stanovišti venku, nikdo nezvaný by neprošel ani dveřmi, ani oknem.

Žádný člověk.

V tomhle domě

nebyli duchové, žádní nehmotní Gallagherové, rozhodnutí setrvávat mezi těmito zdmi a strašit ji. Tím si byla jistá.

Po vyloučení jak návštěvníka z masa a kostí, tak ducha, jediná možnost byla…

Znovu ji zamrazilo v zádech.

Nemusela zrovna oplývat kombinační schopností, aby si spojila Shelby udělaný snímek s nějakou bludnou duší, nejspíš duší hledaného vraha. A to ji přimělo uvažovat. Prokazatelné ji sledoval.

Sledoval ji i tady v domě? Vysvětloval by se tím její narůstající neklid i neklidný spánek.

Má ji tahle panenka vykolejit, vyvolat v ní obavy, vyděsit ji?

Když ano, proč? Protože vrah ví, proč sem přijela? Protože ji zná?

Tento poslední dohad ji zneklidňoval ze všeho nejvíc. Možná by jí nepřipadalo tak prapodivné, a už vůbec ne tak ohromující, že se panenka objevila na polštáři, nebýt to právě tahle panenka. Protože

-162

na půdě

byla spousta hraček v krabicích, jimž už dávno se sestrou odrostly. Spousta panenek. Tahleta ale patřila před pětadvaceti lety jen jí.

Jak to mohl vrah vědět?

Vnucovala se jí jen jediná odpověď.

Mohl to vědět pouze v případě, že tím vrahem je Hailey.

Netušila, nalezne-li v tomto domě něco, co by potvrdilo nebo vyvrátilo toto strašné podezření, rozhodné ale se musela dát do pátrání. Hned a neprodleně. Rychle se oblékla, vypila šálek kávy a vyšla do poschodí. Do jedné z ložnic se vždycky bála byť

jen

nakouknout, ne tak ještě

v ní uklízet. Ta patřila jejich matce. Co je opustila, do otcovy smrti do ní ani noha nevstoupila.

Stála před zavřenými dveřmi snad minutu či dvě, v duchu si dodávala odvahu, až konečně zmáčkla kliku a vešla.

Ačkoli v domě

od otcovy smrti nikdo nebydlel, prostřednictvím Wada Keevera zařídila, aby sem před jejím příjezdem poslal úklidovou službu. Proto tady nebylo tolik nasedaného prachu, kolik by ho jinak zaručeně

bylo. I tak pokoj působil strašidelně už svým

přítmím, poněvadž okenní závěsy na otcůvpříkaz zůstávaly a dodnes zůstaly zatažené. A jelikož se tady dlouho nevětralo, ovzduší zatuchle páchlo.

Rázně

přistoupila k závěsům, rozhrnula je a otevřela okna, sama sobě

to zdůvodňujíc, že se jí špatně dýchá.

Něco v podvědomí ji vystříhalo, aby se měla na pozoru a odolala pokušení vypátrat tajemství tohoto pokoje. Byla příliš vyčerpaná, než aby se dokázala sama chránit. Ačkoli si vyčerpání byla vědomá, současně

věděla, že nemá na vybranou.

Musí postupovat rychleji.

Rychleji znamená méně

ostražitě.

Jenže pomaleji znamená smrt.

Zavřela oči a zhluboka se nadechla. Odvrátila se od okna a prohlížela si sluncem zalitou místnost. Učinila tak poprvé od svého příjezdu před několika dny, kdy otevřela dveře a letmým pohledem se snažila zjistit, co všechno je třeba udělat.

Dokonce ani Hailey nedokázala otce přesvědčit, aby dal pokoj znovu vymalovat. Zůstal v přesně tom stavu, v jakém ho zanechala

-163

jejich matka před dvaceti lety. Kartáče na vlasy se stříbrnými rukojeťmi, dávno už zašlými, ležely na zrcadlovém tácku na toaletním stolku umístěném mezi dvěma okny. Skleněné lahvičky s parfémy stály porůznu vedle tácku. Jedné z nich chyběl uzávěr, léty z ní dočista vyprchala sebemenší stopa vůně.

I ostatní zařízení pokoje svědčilo, že patříval ženě:půvabný francouzský nábytek, ložní přikrývka s volány, světlé koberce na dřevěné podlaze.

Jediným dlouhým krokem se vrátila doprostřed místnosti, znovu se zhluboka nadechla a soustředěně zavřela oči. Nikde tady v domě si nesměla ani na chvilku přestat dávat pozor. Jen jedenkrát zatím ji energie domu zaskočila. Tehdy v kuchyni, kdy uviděla otce. Od té doby už měla pokoj. Bylo těžké mít se na pozoru, když neustále trnula obavami, co všechno zde může uvidět. Jenže měla na vybranou? Musela se to dozvědět. Musela.

Nemělo smysl pořád se proti tomu obrňovat, držet se od toho stranou, a už vůbec nechtěla vnímat něco jako přes závoj. Vědomě

ji

opouštěla prozíravost i opatrnost… Otevíraly se jí dveře do minulosti. Ještě

měla oči zavřené, a slyšela hlas… hlas povolávající jí bolestné vzpomínky.

Miluji tě, drahá…

Rázem měla oči otevřené.

Okraje obrazu, který před sebou viděla, halil mlžný opar, vždycky doprovázející její vidiny. Umožňoval jí tak lépe se soustředit na jeho obsah, jako kdyby hleděla na jeviště. Byla to tatáž ložnice, jen v mnohem živějších barvách. Lampa u postele byla jediným zdrojem světla, protože všude vládla hluboká noc. A třebaže její rodiče spávali v samostatných ložnicích, kam jí paměť sahala,

nyní byli spolu.

„Miluji tě, Grace.“ Otec měl chraplavý zadýchaný hlas.

V obličeji byl rudý a zpocený. Usmíval se zahleděný na obličej své ženy. Ta ho však odvracela.

Nell by se ráda dívala jinam, toužila zavřít oči, aby ten výjev neviděla, jenže nešlo to. Musela ho vidět. Musela stát na krok od postele, na níž otec právě znásilňoval matku.

-164

Kapitola čtrnáctá

Grace Gallagherová plakala. Tichounce. Žalostně. Obě zápěstí jí

vzadu za hlavou svírala silná manželova ruka. Změť lůžkovin na

posteli poukazovala na předchozí velký boj, avšak v místnosti v tu chvíli panoval podivný klid. Jediný, kdo se hýbal, byl on. Jednou rukou tiskl matčina zápěstí do polštáře za její hlavou, druhou se podepíral o vedlejší postel.

Matka měla na sobě

růžovou noční košili. Růžovou s velkými bílými květy. Zezdola ji měla vyhrnutou k pasu, živůtek rozepnutý a prsa obnažená. On ležel mezi jejíma široce roztaženýma nehybnýma nohama. Neměl na sobě

pyžamo, pouze krátké spodky, stažené po kolena. Bez ustání se mu z úst řinulo, jak ji miluje, znovu a znovu to opakoval, důrazně, v rytmu svých pohybů.

„Miluji tě, Grace… miluji… miluji…“

Ubližoval jí a ona tiše plakala. Tvářeměla slzami mokré, vzlyky bolestné. Krutě

bolestné. Jako kdyby ji bodal nožem. Jako kdyby zabíjel něco uvnitř

v ní. Postel pod nimi rytmicky vrzala, nadhazovala matku jako hadrovou panenku. Ležela pod ním úplně bezvládně, zatímco on se ukájel.

Nakonec zachroptěl, křeč mu škubla tělem a naposled do ní vrazil, jako by ji chtěl vbít do matrace. Nemohla uhnout. Nemohla utéct.

Napětí v něm konečně

povolilo a on se na ni svalil. Lapal po dechu. Notnou dobu neslyšela než vzlykání matčino a otcovo funění jako po doběhnutí maratónu.

Znovu zatoužila odvrátit zrak, zavřít oči. Proč nemohla? Proč?

Konečně

se z nehybného těla své ženy zvedl a v pokleku mezi jejíma nehybnýma nohama si natahoval spodky. Chvíli nato matka stiskla kolena k sobě, jako by chtěla vyhnat z paměti, co se právě stalo. Třaslavými prsty si zakryla prsa noční košilí. Zapnout ji bylo nad její síly. Dětsky schoulená do klubka nepřestávala vzlykat a žalostně

kvílet, on ale to nebral na vědomí.

Majetnicky ji poplácal dlaní po boku. A usmál se, jako kdyby hleděl na spokojeně

předoucí milenku. „Miluji tě, Grace. Miluji.“

-165

Nell viděla roztřesenou matku prudce se odtáhnout. Oči neotevřela, jen s hrůzou šeptala: „Ne… ne… ne…“

„Miluji tě.“

„Ne… ne…“

Nell se s odporem od postele odvracela, aby se z vize probrala.

Muž, jenž ji zplodil, byl mrtvý a už nikomu nemohl ublížit.

Bezděkým pohledem k pootevřeným dveřím k svému úžasu zjistila, že nebyla jediným svědkem brutálního znásilnění.

V pootevřených dveřích nikým nepovšimnuté stálo malé děvčátko v pyžamku. Dlouhé tmavé vlásky mělo rozcuchané, pusu otevřenou. Vytřeštěnýma očima zděšeně hledělo na dvojici. Zíralo na své rodiče jako na dvojici odporných neznámých cizinců, jejichž chování ji děsilo.

Hailey.

Nell odhadovala její věk na sotva víc než čtyři roky. Rozhodně nedostatečný k pochopení výjevu, jehož byla svědkem, zato dostatečný k zapamatování si ho pro celý svůj budoucí citový, duševní i pohlavní vývoj.

Zatímco Nell na ni s hrůzou hleděla, třesoucí se dívenka tiše odcouvala do tmy chodby.

Rodiče se nikdy nedozvěděli, že je tenkrát viděla.

„Božemůj!“ slyšela se Nell zaúpět.

To zaúpění zahnalo vizi. Zamžikala, náhle oslněná světlem v místnosti. Ve dveřích nikdo nestál, a když se zvolna obrátila, viděla pečlivě

ustlanou postel.

Popošla k jednomu z oken a vyhlédla ven, k jihu, kde byly ruiny domu její babičky. Popel minulosti.

Skutečně

jenom popel?

Všechno, co nyní viděla, bylo zřetelné včetně ostrých kontur.

Nynější obraz neměl rozplizlé okraje jejích vizí. Současnost se právě okraji vždycky zřetelně

lišila od minulosti i budoucnosti, vždycky se jevila ostře.

Adam Gallagher už téměř

rok ležel v hrobě. Jeho dcery konečně byly od něj osvobozené. Jenže bylo tomu opravdu tak?

Nell hleděla na ostrý obraz současnosti a přemítala o onom předešlém. Hailey v něm bylo kolem čtyř let, ona se tedy měla

-166

narodit v následujícím roce. Byla svědkem svého vlastního zplození?

Byla plodem násilí, ovocem násilně zasetého semene do odmítavého lůna matčina?

Byl její odmítavý postoj k otci toho následkem?

Proboha!

Nell se opřela čelem o chladivé sklo a zavřela oči. Hruď jí

svírala bolest, hlava se vzpouzela. A co teprve se muselo dít s ubohou Hailey… Čeho byla svědkem, jí určitě ošklivé zamotalo

hlavu a v paměti zanechalo zkreslenou představu o lásce.

Mohlo v tomto vězet vysvětlení jejích sexuálních styků

se

sadomasochistou a jinými nenormálními muži? Vedly ji k nim její vlastní podivné choutky? Anebo touha po sebezničení?

Tohle byl důvod, proč

je všechny zabila?

Ethan Cole zaklepal na dveře domu Gallagherových, aniž tušil, co může očekávat. Ani co vlastně si má myslet. Ačkoli věnoval víc času, než mělpůvodně

v úmyslu, argumentům všech pro a proti, dopracoval se nakonec zklamání z nerozhodného výsledku.

Kdysi mu Nelliny zelené oči brávaly dech, dnes mu něco říkalo, že jí určitě

musí pomoct.

„Ahoj, Ethane,“ přivítala ho. Letmým pohledem za jeho záda zahlédla opírat se o služební vůz strážmistra Critchera. „Chceš jít dál, nebo zklameme všechny drbny a popovídáme si na verandě?“

„Nepopichuj, Nell!“ zahučel.

S pousmáním zamířila do kouta verandy u hlavních dveří. Ani na okamžik nezmizeli strážmistrovi z očí. Nacházelo se tam několik židlí a stoleček z černého tvarovaného kovu.

Nell se na jednu z židlí posadila. „Předpokládám, že tohle zařízení je dílem Hailey. Za mých časů tady byl nábytek proutěný.“

„Co jsi odešla, hodně

se tu změnilo,“ pronesl Ethan, když už také sedel.

„Všimla jsem si. Jak se máš?“

„Prima. A ty?“

„Nemůžu si stěžovat. Slyšela jsem, že ses oženil.“

„A už i rozvedl. A ty?“

„Já? Jsem svobodná, to přece víš.“

-167

„Vím. Podle poznávací značky na tvém džípu jsem si tě

snadno proklepl bez nutnosti podat si oficiální žádost.“

„A?“

„A nic. Žádný policejní záznam, dokonce ani bloková pokuta.

I daně

a všechny poplatky platíš včas.“

„Je milé dozvědět se, že mám čistý rejstřík.“

„A co tvůj osobní život?“

„Inu, ten je trochu složitější,“ odpověděla zvesela. „Ale kvůli tomu jsi za mnou přece nepřijel, vid?“

„Máš pravdu,“ přisvědčil, přikývl a vzdychl: „Prima, úvod máme za sebou…“ Nepřestávala se usmívat a zelenýma očima na něj upřeně

hledět. „Slyšel jsem, že ses už stačila setkat s Maxem.“

„Jo,“ souhlasila jasně a stručně.

„Pověděl ti něco o těch zdejších vraždách?“

„Nikdo tady o ničem jiném nemluví.“

„No a?“

„Celé městečko je z nich nesvé.“

Mlčky si ji prohlížel. „Chceš mě donutit, abych vyslovil svou žádost, že ano?“

„Pochopitelně.“ Než ale mohl procedit kletbu, zavrtěla hlavou a zcela vážněřekla: „Ne, sama ti dlužím mnohem víc.“

„Nic mi nedlužíš.“

„Vážně? Vždyť

jsi neřekl nic Maxovi, nebo ano? O té noci, kdy jsem odešla.“

„Požádalas mě

přece, abych mlčel. A já ti to slíbil. Dodržel jsem svůj slib.“

„Jak reagoval můj otec?“

„Šel jsem za ním, jak jsi chtěla, a řekl mu, že jsem tě viděl

nastupovat do autobusu dálkové linky a tvoje auto že jsem našel odstavené u autobusového nádraží.“ Po krátké odmlce Ethan pokračoval: „Okamžitě prohlásil, žes odjela s Maxem nebo se s ním máš setkat někde mimo město, přesně jak jsi předpokládala.

Hodnou dobu mi trvalo přesvědčit ho, že Max je doma a nikam se nechystá.“

-168

Nell se zahleděla kamsi do neurčitá a nepřítomněřekla: „Věděla jsem, že policistovi nejspíš uvěří, navíc když jsi Maxův nevlastní bratr.“

„Tvůj otec stejně

jako všichni tady věděl, že se s Maxem nemáme příliš v lásce, a tudíž bych kvůli němu nelhal. Nikdy by ho ale nenapadlo, že lžu kvůli tobě,“ prohodil Ethan.

„Jen čistě

mimochodem, proč

vlastně

jsi to udělal? Kolikrát jsem si lámala hlavu, jestli proto, abys vytrestal Maxe, nebo abys mně

pomohl.“

„Kdybych ho chtěl vytrestat, tak bych mu právě

za tepla prozradil, jak to s tím tvým útěkem bylo,“

„Možná. Možná ti dělalo dobře samo vědomí, žes pomohl utéct jeho děvčeti. Musels přece vědět, jak hluboko ho to zasáhne.“

„Copak ses sama nedopustila něčeho podobného? Muselas vědět, že když požádáš o pomoc při útěku mě, klesneš v jeho očích.“

„Ovšem že ano. Proto jsem ráda, žes mu to nikdy nepověděl.

Ale stejně

mi dodnes není jasné, proč

jsi mi pomohl.“

Ethan s odpovědí otálel. Teprve až se mu Nell podívala do očí, zvolna se rozpovídal: „V tu noc… v životě jsem nevidělvněčích

očích takovou beznaději. A strach. Přirozeně

jsem ti pomoct nemusel, zvlášť

když jsi byla tak mladinká. Jenže i já jsem byl tenkrát mladý, tudíž ne dost uvážlivý. Věděl jsem, že aťřeknu nebo udělám cokoli, stejně

odejdeš, a tak mi připadalo nejrozumnější pomoct ti, aby následky tvého útěku byly co nejmírnější.“

„Což se ti skutečně

povedlo. Jsem ti za to velice vděčná.“

„Asi ne dost, když jsem ti nestál ani za pohlednici a celá léta jsi

o sobě

nedala vědět,“ zavyčítal.

„Promiň. Pokládala jsem za nejrozumnější všechna svá pouta k Silence zpřetrhat.“

„A podařilo se?“

Usmála se. „To víme jen nebesa a já.“

Přikývl a zabodl do ní pohled. „Muselas vědět, že se jednoho

dne vrátíš.“

„Jistě, nikdy bych ale byla nečekala, že návrat bude tak těžký.“

„Kvůli smrti, nebo kvůli životu?“

-169

„I, i.“

„Útěk nic neřeší, viď?“

Nell se nahlas rozesmála. „Záleží na tom, co jím chce člověk vyřešit.“

„A cos chtěla vyřešit ty, Nell?“

„Sejde na tom?“

„Ne snad?“

Po hlubokém nadechnutí odpověděla: „Děvčata nčkdy utíkají z domu, Ethane, především od despotických otců.“

„I od despotických přátel?“

„Max takový nebyl. A už tenkrát jsem ti řekla, že s ním můj útěk nesouvisí.“

„Že ne? Tak proč

potom jsi ho chtěla chránit před hněvem svého otce?“

„Nechtěla jsem, aby Maxe z něčeho vinil. Ani nikoho jiného.

Můj odchod byl jen a jen má věc.“

Ethan pokýval hlavou. „Tu noc tehdy jsi vypadala strašně, Nell.

Dones jsem nepochopil proč. Žilas se svým otcem odmalička, tak co bylo tím pověstným stéblem na misce vah? Co se stalo, žes z ničeho nic viděla svou spásu jedině v útěku?“

„To je na dlouhé povídání,“ vyjádřila se po hodné chvíli. „Třeba se k němu později naskytne víc času. Teď bychom se měli zabývat

především dopadením vraha. Proto přece jsi za mnou přijel, nebo ne?“

Ethan nic nenamítl proti změně námětu, jen obličejem se mu mihl stín nevole. „Abys věděla, nevěřím na ty bláboly, že jsi čarodějnice.“

„V tom případě

ti nebudu nic platná,“ prohlásila rozhodně.

„Hele, neztěžuj mi to, jo? Ve vyšetřování soustavně narážím na

nějaké zdi. Jsem z toho už zoufalý. Raději bych se vidělněkde v myší díře než tady. Co kdyby ses podívala do té své křišťálové koule a pověděla mi něco, co by mi pomohlo?“

„Lituji, žádnou křišťálovou kouli nemám, Ethane. A co se té myší díry týká, nevím, jestli by ti pomohla.“

Roztáhl ústa širokým úšklebkem. „Tak dobrá. Dělej, jak myslíš.

Ale pomůžeš mi?“

-170

Nell s odpovědí nespěchala, ale zněla: „Ráda se o to pokusím.“

Ethanoví spadl v tu chvíli kámen ze srdce, najevo to ale nedal.

„Dobrá. Čím si přeješ začít?“

„Chtěla bych vidět místa, kde zemřeli Peter Lynch a George Caldwell.“

„První a poslední oběť? Proč právě

oni?“

Nell už měla odpověď

připravenou: „Lynch protože jsem zvědavá, jestli se mi podaříněco zachytit na tom místě po tak dlouhé

době. A Caldwell poněvadž dosud nevyšlo najevo žádné jeho temné tajemství. A tím právě

se jeho vražda liší od ostatních.“

„V pořádku.“ Ethan sc podíval na hodinky. „Caldwellův byt si můžeš prohlédnout kdykoli, ale protože Terrie Lynchová dnes odpoledne není doma a já mám od Lynchova domu klíče, mohli bychom zajet nejdřív tam,“ navrhl.

Nell vstala. Nesměla dát na sobě znát tělesnou bolest, jinak by se nevyhnula sáhodlouhému vysvětlování, proč je tak rozbolavělá.

I Ethan vstal. A zahleděný na ni se přátelsky zeptal: „Určitě

tam

chceš zajít? Promiň, že ti to říkám, ale vypadáš hrozně unaveně.“

A ona věřila, že se jí daří tajit mu svůj stav! Usmála se. „Pustila jsem se do generálního úklidu domu. Všechno třídím a uklízím, povím ti, je to pekelná dřina. Jenže udělat se musí. Jenom pozavírám okna, zamknu důmamůžeme jet.“

Zatímco byla uvnitř, stačila vyřídit několik stručných telefonátů.

Ethan na ni čekal na verandě. Po pár minutách byla u něj zpátky.

„Asi nechceš, aby se vědělo, žes přišel hledat pomoc u místní čarodějnice.“

„To byla otázka?“

„Ne. Jen uvažuji, jestli bylo moudré brát s sebou toho strážmistra.“

„Stevu Critcherovi plně

důvěřuji. Bezpečně

bude držet jazyk za

zuby. Jinak bych ho s sebou nebral.“

„A já jsem myslela, žes ho vzal s sebou proto, aby nikoho, kdo nás dva uvidí spolu, ani nenapadlo, že by tvůj zájem o mě mohl být

osobní. Nezávidím ti tvou situaci. Kdo nás teď uvidí pohromadě,

pomyslí si, buď

že se šerif šel poradit s místní čarodějnicí, nebo se rýsuje milostný trojúhelník,“ zvesela zaprorokovala Nell.

-171

Ethan se na ni zle zakabonil. „Je mi srdečně jedno, co si o mně

lidé myslí.“

„Lidé možná, ovšem ne Max, nemám pravdu? A přitom on je ten poslední, na koho dáš, když přijde na věc. Totéž platí o němvůči tobě.“

Ethan na ni chvíli hleděl, pak si odkašlal a váhavě se svěřil:

„Položil jsem mu pár otázek ohledně vražd, to je pravda.“

„Já vím. A vím také, že proti němu nemáš jediný důkaz. Kdy už konečně

zakopete válečnou sekyru, Ethane? Nezdá se ti, že ta nevraživost mezi vámi trvá příliš dlouho?“

„Na tohle téma teď

nemá cenu se bavit,“ namítl. „Možná si na ně

najdeme čas později,“ dodal smířlivé.

„Možná,“ přitakala Nell a smutně se usmála.

Galen hleděl za šerifovým autem, vzdalujícím se od Nellina domu, a mluvil do mobilu: „Problém je v tom, že naše puzzle mají příliš mnoho drobounkých dílků, proto je jejich skládání nadmíru náročné.“

„Souhlasím. Oč

jde tentokrát?“

„O tu věc s panenkou. Oběma nám běhá mráz po zádech.“

„Bodejť

by ne. Nell tedy začíná věřit, že je za tím Hailey?“

„Její osoba se pojí přinejmenším se dvěma oběťmi, navíc i s Adamem Gallagherem. Jestli ji uvidí i s Lynchem a Caldwellem…“

Galen výmluvně

vzdychl. „Nedá mi, abych nemyslel na Bishopa.

Ještě

pořád se nechce vzdát svého profilu vraha?“

„On se nikdy nevzdává.“

„Vím. A málokdy se mýlí. Ale jestli je Hailey ten vrah, kterého hledáme…“

„Pak se mýlí. Ne poprvé, ani naposled.“

„A já jsem ho měl za supertelepata.“

„Zkus mu říct do očí, že není.“

Galen se potměšile zašklebil, navzdory silné nespokojenosti.

„Za tvého života nikdy. Ani za svého. Nell bere navenek tu záležitost s panenkou klidně, ale pořádně ji zaskočila. Dnes ráno vypadala jako živá mrtvola. A náš nález na místě, kde stával dům její babičky, všechno ještě

víc komplikuje.“

-172

„Pověděla o něm šerifovi?“

„Zatím ne. Mám dojem, že ho tam chce vzít sama s sebou.

A možná i Maxe Tannera. Patrně počítá s tím, že se tam vyřeší víc věcí.“

„Ty jsi jakého názoru?“

„Vysvétlí se něco z minulosti, ale jestli ze současnosti, netuším.“ Po krátkém odmlčení se zeptal: „A co ta další vražda? Víš už o ní něco?“

„Oficiálně

ne. Dokonce se o ní nic ani nešušká, ale…“

„Ale?“

„Pravděpodobně

se stala tuhle noc.“

„A kdo je oběť, nevíš? Ani kde je mrtvola?“

„Ne. Vzhledem k tomu, že je sobota, těžko bude oběť někdo

hlásit coby nezvěstnou, protože nepřišla do práce. Jestli ta osoba žila sama… pár dnů

potrvá, než se najde tělo,“

„Krucinál!“

„Dám ti vědět, jakmile něco zjistím. Zatím nespouštěj Nell z očí.

Navzdory všemu šerif zdaleka nevypadá na neviňátko.“

„Co nejrychleji musíme zjistit, jestli je čistý.“

„Jsem pro. Máš nějaký návrh…“

Galen s povzdechem popřel: „Ne. Nell tvrdí, že až s ním pobude nějakou dobu, vycítí, jestli je to on. Já na rozdíl od ní si tím nejsem tak jistý. Není telepatka ani jasnovidka.“

„To není, ale instinkty má správné. Doufám, že s nimi vystačí.“

„Chceš riskovat její život?“

„Zatím budeme muset spoléhat na její instinkty.“

Lynchůvdům byl starší budova na rozlehlém pozemku, izolovaném od sousedů

zoranými poli a loukami. Nell by dala krk na to, že si nikdo z okolí nevšiml příjezdu šerifova auta k němu.

Nechali mlčenlivého Critchera opírat se o karoserii vozu a vykročili k domu. „Tak čím se to vlastně zabýváš?“ zeptal se Ethan

při odemykání dveří. „A jak to děláš, když nemáš křišťálovou kouli?“

-173

Nell mu vysvětlila, že je schopná napojit se na energii, která přetrvala na určitém místě. Nepřekvapilo ji, když se zatvářil pobouřeně.

„Tímhle mi můžeš pomoct?“

„Možná budu schopná říct, co se v tady stalo.“ Po pokrčení rameny dodala: „Umím se napojit na lokálně nejintenzivněji

prožívané události, takže jestli tady došlo k něčemu násilnému, uvidím to ve své vizi.“

„Tohle přece nebyla násilná vražda,“ namítl Cole.

„Já vím, jak jsem slyšela, domníváte se, že někdo dal jed Lynchovi do vitaminů. Je to tak?“

„Co všechno lidé v tomhle městě nenatlachaji!“ zavrčel.

„Není žádná zábava, když všechny ty řeči útočí na tebe, viď?“

Nedala mu možnost odpovědět, rychle hned pokračovala: „Ten jed někdo musel dát do některé z lahviček s vitaminy. To znamená, že vrah musel být uvnitř.Apříprava vraždy je silný emoční prožitek, třebaže k fyzickému násilí nedošlo.“

Vešli do vstupní haly. Ethan ji pozoroval se zvednutým obočím.

„Máš s vyšetřováním vražd už hodně zkušeností?“

Nell skousla jazyk a potajmu si vynadala za prořeknutí. „Svět je plný zla. Ani představit si nedovedeš, kolik míst si pamatuje hrozné události, ke kterým tam došlo.“

Ethan se zatvářil kajícně. „Vzdávám se. Určitě se tady budeš

chtít trochu porozhlédnout, možná se něčeho dotknout…“

Nell s úsměvem vešla do obývacího pokoje. „Nemusím se ničeho dotýkat. Kde zemřel?“ zeptala se. „Nahoře ve své ložnici.“

„Byl sám?“

„Ano. Terrie odjela ráno do města. Lynchův každodenní ranní rituál byl dát si sklenicí nějakého vitaminového nápoje. Pak vyřídil nějaké telefonáty ze své pracovny a hodinu cvičil v posilovně

vedle ložnice. Když ho našli, nebyl oblečený. Vypadal, jako by se právě šel

sprchovat, když došlo k srdečnímu kolapsu.“

„Není nijak vzácné, že muž jeho věku dostane po cvičení infarkt.“

„To tvrdili i doktoři. Spokojili jsme se s tím. Dokud Terrie neprosadila pitvu.“

-174

„A ta potvrdila přítomnost jedu.“

„Přesně

tak. Dosud jsme se u nás nesetkali s tak… jak bych se vyjádřil… elegantním zločinem. Pak teprve jsme pořádně

prohledali místo činu. Asi slyšelas, co jsme objevili v jeho skříni.“

„Porno.“

„Dětské porno. A následně jsme zjistili, že si vydržoval mladičkou milenku v New Orleansu.“

„Objevili jste něco, co by napovídalo o jeho… jiných perverzních choutkách?“ zeptala se.

„Jenom pedofilii.“ stručné odpověděl. Nestačil dodat, že už ta sama o sobě

stačí být příliš odporná na muže, za jakého ho měli.

poněvadž si všiml náhlé změny výrazu Nellina obličeje. Pootočila hlavu a zahleděla se k přední části domu.

Ethan v domnění, že už má vizi, se jí dychtivě zeptal: „Vidíš

něco?“

„Ještě

ne.“ Vzdychla a podívala se mu do očí. „Bude lepší, když tomu svému strážmistrovi povíš, aby dovolil Maxovi jít dovnitř.

Určitě

nezůstane přede dveřmi dobrovolně.“

Ethan obratem namítl: „Neslyšel jsem přijíždět k domu žádné auto. Jsi si jistá, že přijel?“

„Právě

sem zabočil.“

„Vize?“

„Ne. Holá skutečnost.“

Ethan rezignovaně

zahučel: „Hraje si na čmuchacího psa?

Anebo přijíždí, protože jsi se mnou?“

„Řekla bych, že z toho i toho po troše.“

Ethan nebyl s to odhadnout Nellin postoj, tím spíš, že nerozuměl ani svým vlastním pocitům. „A ty si myslíš, že mu dovolím lézt do baráku, zatímco probíhá vyšetřování?“

Nell znovu vzdychla. „Víš, co si přeji ze všeho nejmíň? Aby se napětí mezi vámi ještě

víc vyostřilo. Oba víme, jak umí být paličatý.

Řekla jsem mu, že se vynasnažím pomocí svých schopností popostrčit vyšetřování kupředu. A protože ví, že za to zaplatím patřičnou daň, nezastaví ho žádná tvá hrozba.“

„Daň? O jaké dani mluvíš?“

-175

Nell co nejstručněji odpověděla: „Bolesti hlavy. Bezvědomí.

Vyžaduje si to obrovský výdej energie, Ethane, a moje tělo někdy protestuje. Max to ví. Proto má o mě strach.“ Zavrtěla hlavou. „Ví, že na sebe beru riziko. Co se jeho týká, může se ti nelíbit, že je mi pořád v patách, ale zaručeně tě

nemíní připravit o objasnění těch vražd. Věř

mi. Všichni tři jsme už dávno dospělí, tudíž bychom si neměli házet klacky pod nohy.“

„Myslíš, že Max na to pohlíží stejně?“

„Určitě. Proto ti radím, řekni Critcherovi, ať ho sem vpustí, než

ztratí trpělivost.“

Ethan odevzdaně

přikývl, sáhl po vysílačce na opasku a stručně poručil Critcherovi vpustit Maxe do domu. Pak ztlumil zvonění na minimum, aby Nell nerušilo, ale přitom aby slyšel, kdyby ho někdo volal.

„Dík,“ utrousila Nell.

Ethan stiskl čelisti a procedil: „Mohlo mě napadnout, že mu

zavoláš. Žes mu volala, když ses na chvilku vrátila do domu?“

Nell zamyšleně

odpověděla: „Ne, nevolala jsem mu.“

„Tak jak věděl, že jsme tady? Sleduje tě jako tvůj stín?“

Neměla se k odpovědi, nechtělo se jí do ní, naštěstí právě zaslechli klapnout domovní dveře a vzápětí vešel do obývacího pokoje Max. Z výrazu jeho obličeje Nell vyčetla snahu ovládat se.

nedat se strhnout k hádce. Ulevilo se jí.

Ještě

to byteď

scházelo, aby se ti dva servali!

Místo přivítání rovnou Maxovi vysvětlovala: „Říkala jsem ti, že chci Ethanoví pomoct s vyšetřováním.“

Ethan pozvedl obočí, nic však na její verzi poskytnutí pomoci neřekl.

Max se zmohl pouze na stručné: „Máte něco nového?“

„Ještě

jsme nezačali. Ethane, říkals, že Lynch zemřel v horním patře?“

„Jo, ve své ložnici.“

„Zaveď

mě

tam!“

-176

Kapitola patnáctá

Nell nevěděla, podaři-li se jí něco zachytit za přítomnosti těch dvou. Napětí mezi nevlastními bratry se dalo přímo krájet. Kdyby záleželo čistě

na ní, nesnažila by se ten den znovu podnítit k činnosti své schopnosti po hrozném zážitku z ranní vize. Uvědomovala si však, že čas letí a čekat si nemůže dovolit.

„Jak to děláš?“ zajímalo Ethana, sotva vešli do prostorné slunečné ložnice.

Nell zůstala stát uprostřed v nohou postele, porozhlédla se kolem dokola a nepřítomně odpověděla: „Především se musím soustředit. A pak zkusit nasát energii vzpomínek, kterou v sobě

tahle

místnost uchovává.“

„A my dva máme tiše stát na místě jako svatí za dědinou a

nerušit tě?“

Nell se usmála. „Doslova tak.“

„Jdeš na to, Nell?“

„Ano.“ Nedala mu možnost klást jí další otázky, zavřela očia začala se soustřeďovat. Otevřela dveře svým vnitřním smyslům dokořán, odvážně

se vystavila neznámému světu.

Jelikož Peter Lynch zemřel před více než osmi měsíci nenadále a rychle, nepředpokládala, že se o jeho smrti dozví něco bližšího. Už si ověřila, že jen zřídkakdy vidí podrobnosti týkající se smrti obětí.

Na jedné straně

tomu byla ráda, na straně

druhé tím byla ukrácená o

informace.

Co zato vídala hodněčasto, byly konkrétní obrazy těsně předcházející nebo následující po tragické události. Záleželo na síle emocí v tu dobu vyslaných do prostoru. Protože se soustředila na Lynche a jeho smrt, přirozeně očekávala něco tohoto druhu.

Stav, do jakého se dostala, jí ale připadal prapodivný. Měla pocit, jako kdyby se musela něčím prodírat. Matně si uvědomila, že

musí vynaložit víc námahy či námahu jiného druhu než obvykle. Pak teprve jí podvědomím proběhl pocit obvyklý při opouštění reálného času, a když se mlha rozplynula, ocitla se… ve zcela jiném pokoji!

Naprosto neznámém, zřejmě

v obývacím.

-177

Rozhlížela se jím, aby zjistila, kde je, a podle něčeho určila čas, vněmž se nachází. Na kávovém stolku ležel obálkou nahoru otevřený časopis. Popošla k němu–bylz lednaloňského roku. Lidé většinou čtou časopisy čerstvě vyšlé…

Znovu se rozhlížela pokojem. Proč se ocitla právě

tady? Co

viděla, byla nepochybně

vize, s rozmazanými okraji a zřetelným středem. Vnímala však i něco jiného. Strach. Nepodlehla nutkání rychle z vize utéct, zvědavost a vůle poznat meze svých možností ji přinutily setrvat. A právě

v tu chvíli do pokoje vtrhla viditelně rozčilená Hailey.

Jí v patách vešel Ethan.

„Cože? Mám držet hubu?“ vykřikl, chytil ji za rameno a otočil tváří k sobě, aby mu hleděla do očí.

„Přesně

tak. Nemáš právo něco mi vyčítat. Ethane. Oba to víme.“

„Nemám právo? Že s tebou dva měsíce spím, mi nedává právo naštvat se, když zjistím, že spíš i s Lynchem?“

„Opakuji, že ti do toho zhola nic není. Mezi námi dvěma přece o žádný vztah nejde. Ethane. Jenom spolu souložíme, nic víc.“ Hailey si dávala záležet na jízlivém a zřetelném vyslovení každého slova.

Jasně

ho provokovala. „Tobě

je dobře, mně

je dobře, tak o co jde?

Zádně

vazby, očekávání ani závazky.“

Ethana její odpověď

neuspokojila. „A co vzájemná úcta?“

Hailey se surově

zařehnila. „Úcta?! Co ta má společného s tím, co my dva spolu děláme? Mezi námi a párem potulných psů, kteří se náhodně

potkali a jeden z nich byl nadržený, není žádný rozdíl!“

„A kdopak z nás dvou byl ten nadržený?“ zeptal se suše. „Koho z nás svědilo a potřeboval poškrábat?“

Hailey se znovu zachechtala a vytrhla se mu. „Já, samozřejmě že já. To já jsem vždycky nadržcná, copak to nevíš? Copak jsi tohle o mně

ještě

neslyšel? Propána, Ethane, nehraj mi, žes nevěděl, že jsem prachobyčejná kurva! Že ti nic neřekly ty jizvy od biče na mých zádech, popáleniny od cigaret! Nikdy ses mě na ně

nezeptal, protože

tě

nepřekvapily, ani když jsi mě poprvé svlékal, přiznej se!“

„Hailey…“

-178

„Kurvy většinou bývají nějak poznamenané. Nemusí to být vždycky šarlatová iniciála. Proto mužští jako ty necítí žádné výčitky svědomí, když nás před rozedněním vykopnou ze své postele.“

„Kruci nikdy jsem tě

nevykopl ani nežádal, abys odešla. Slyšíš?

Nikdy!“

„Nemusels mě

žádat. Věděla jsem, že to chceš. Vždycky vycítím, co mužští chtějí.“ Na patě se od něj odvrátila a chtěla odejít, když náhle v pohybu zkameněla.

Nell zírala do vytřeštěných očí své sestry s hrůzostrašným pocitem, že ji Hailey vidí. Že se i fyzicky ocitla v minulosti! Už nebyla pouze nestranný pozorovatel.

„Jsem detektiv,“ mručel Justin, víceméně sám pro sebe. „Ale

nemám ponětí, co vlastně

hledám.“

Shelby s ním nerada musela souhlasit. Asi skutečně zabíjeli čas

neplodnou činností. „V našem okrsku se narodilo v minulých čtyřiceti letech hodné dětí. Víš určitě, že v Georgeové pracovním stole v bance nebylo nic, co by vysvětlovalo jeho zájem o tyhle staré záznamy?“

Justin se předklonil a o dalších několik záznamů dal vyrůst

stohu na stolku. Pak se napřímil a odpověděl: „Nic takového jsem tam nenašel. Proboha, koukni na hodiny! Neuteklo už od snídaně nějak moc času?“

Shelby jako na povel zaškroukalo v břiše. S pousmáním odpověděla: „Můj žaludek s tebou naprosto souhlasí. Co takhle trochu přikrmit městské drby a zajít spolu na oběd? Pak můžeme pokračovat.“

„Nemáš ještě

dost? Vždyť

do těch pitomých lejster čumíme takové hodiny.“

„Jsem zvyklá pracovat bez oddechu. A protože jsem typická sova, nedělá mi problém vynechat noční spánek, když se do něčeho zajímavého zakousnu.“ Pokrčila rameny. „Stejně je zítra neděle. Oba

se můžeme vyspat dosyta. Říkals přece, že ji máš volnou, ne?“

„Dokonce příkazem. Šerif nás sice nutí tahat přesčasy, ale zároveň

dbá, aby každý z nás měl aspoň jeden víkend v měsíci volno.

Teď

jsem na řadě

já. Pokud se ovšem neobjeví další mrtvola.“

-179

„Chceš jít domů

a svalit se na postel, nebo dáš přednost obědu v restauraci? Třeba se nám při jídle podaří rozlousknout ten zapeklitý oříšek, co hledal George v matričních záznamech.“

Justin chvíli váhal. Se Shelby mu bylo příjemně, ani spát se mu nijak zvlášť

nechtělo. Zvolil druhou možnost.

Ono sobotní odpoledne bylo v městečku rušno. Vzhledem k pokročilé hodině

lidí obědvajících v restauracích ubylo, proto si snadno našli osamělý stůl mimo dosah zvědavých uší i očí.

Shelby, vědomá si tu a tam kradmých pohledů, snaživě zachovávala vážný výraz. Když číšnice odešla s objednávkou, naklonila se k Justinovi. „Vidíš, co obnáší život v Silence? Soukromí veškeré žádné.“

„Co myslíš lidi víc zajímá: že jsi ty se mnou, nebo já s tebou?“

„To i to. Kdekdo ví, že vyšetřuješ vraždy, je proto přirozený zájem kdekoho o to, co právě děláš. A co se mě

týká, povězme, že

zřídkakdy obědvám s dobře vyhlížejícím mužským.“

„Překvapuješ mě. Ale dík za kompliment.“

Shelby se zasmála. „Jelikož se potloukám po městě

s

fotoaparáty, a mám tak možnost vidět, i co bych za normálních okolností neviděla, většinu zdejších mužů znám vcelku dobře. Snad až zbytečně

dobře. A z toho důvodu si žádného z nich nedovedu představit coby svého blízkého přítele či dokonce milence.“

„Protože je tvůj aparát zachytává takové, jací doopravdy jsou?“

„Tak nějak. Divil by ses, kolik lidí se naivně domnívá, že

dovedou utajit své malé neřesti nebo prohřešky proti dobrému mravu.“

Justin nestál o podrobnosti. Mnohem víc ho zajímalo, zda alespoň

jediný ze zdejších uchazečů o Shelby tušil, proč

ho odmítla.

Než se stačil zeptat, sama ho začala zahrnovat pikantnostmi, které vůbec netoužil poslouchat.

„Není těžké cvaknout aparátem někoho, kdo se na veřejnosti škrábe v rozkroku nebo dloubá v nose či uchu. Jednou jsem zachytila i chlápka, který si malým stroječkem odstraňoval chloupky z nosních dírek. Bylo to nechutné.“

Justin se zasmál. „Zřejmě budeš muset slevit ze svého jemnocitu.“

-180

„Anebo zabalit focení,“ nadškrtla druhou možnost. „Jenže já nemíním snížit laťku, z čehož plyne, že mi nevadí zůstat až do konce života sama.“

„Přesto mě

laskavě

nenápadně

kopni, jestli se dopustím nějaké nechutnosti, jo?“

Shelby se uculila. „Nezdáš se mi být jedním z tamtěch,“ ujistila ho.

Zatímco jim číšnice nalévala kávu, s vážným výrazem si ji měřil. Když odešla, zeptal se: „Vyfotografovalas někdy i mě?Přiznej se, kolik mých tajných záběrů už máš?“

„Jen pár.“

„Hernajz!“ Justin se snažil rozpomenout, nedopustil-li se poslední dobou něčeho, co by mohla pokládat za nechutné. Usoudil však, že není s to pamatovat si všechny pohyby a gesta, které člověk dělá převážně

bezděky.

„Jeden z důvodů,“ pokračovala v řeči už vážným tónem Shelby, „proč

jsem se rozhodla nabídnout ti při vyšetřování pomoc, byl, že předchozí dva týdny jsem tě bedlivě

pozorovala. Zjistila jsem, že bereš svou práci nesmírně vážně

aděláš ji dobře. Vždycky se jí plně věnuješ, a přesto si všímáš kdečeho kolem sebe.“

„Nikdy jsem tě

fotit neviděl,“ přiznal se.

„Asi protože jsem nechtěla, abys mě viděl. Ne že bych tě

špehovala, to ne. Jenom jsem se naučila fotit lidi co nejnenápadněji.“

„A takhle jsi sledovala i šerifa,“ odvedl rychle řeč na méně

osobní kolej.

Shelby se ochotně

přizpůsobila. „Máš pravdu,“ odpověděla.

„Ethana fotím už pěkných pár let. Takže když jsem měla možnost vidět ho po té první vraždě, všimla jsem si, že se chová jinak než dosud. Zpočátku mě

nic netrklo, ale pak jsem si, sama nevím proč, seřadila všechny fotografie z poslední doby, co jsem ho cvakla, a…

koukej!“

Rázně

sáhla do své kabely, bez níž neudělala krok, a vylovila z ní obálku, kterou mu už předchozí den ukazovala.

„Tyhle fotky napovídají mnoho. To jistě uznáš.“

Justin se neklidně

rozhlédl a zjistil, jak jinak, že několik lidí je pozoruje. Jako by už to samo o sobě nestačilo, než jí stačil zabránit,

-181

otevřela obálku a na stůl z ní vysypala hromádku fotografií a

posunula ji k němu.

„Prohlídni si je ještě jednou,“ vybídla ho.

Justin věděl, že čím víc jí bude odmítat vyhovět, tím víc zvědavých pohledů

na ně

dva přitáhne. Sklonil hlavu k fotografiím a zamumlal: „Modlil jsem se, abys tohle neudělala, Shelby. Ne tady a ne teď.“

„Proč

ne? Kdekdo ve městě

mě

zná a ví, že ukazuji fotky kdekomu, takže na tom není nic divného. Budou si myslet, že ti ukazuji tvé fotky.“

„Jenže jestli na nás kouká vrah nebo se o tom doslechne, vzklíčí vněm podezření. Může se domnívat, žes ho zachytila přiněčem kompromitujícím.“

Po chvíli mlčení Shelby připustila: „Dobrá, uznávám, byla to ode mě

pitomost. Každopádně

i jestli jsem dejme tomu něco zmršila, teď

už ti nic nebrání prohlédnout si je.“

Vědomý si zvědavého pošilhávání přítomných hostů

se nad fotografie nahnul, hbitě

si je prohlédl a s uznalým úsměvem postrčil zpět k ní. „Možná jsou opravdu důležité. Ale připadají mi normální.

Šerif den co den mluvívá s mnoha lidmi ve městě. Co je divného na tom, že mluvil i se zavražděnými?“

Shelby fotografie opět schovala do tašky a snažila se tvářit jakoby nic. Nell ji varovala, aby byla opatrná, avšak až teď

teprve

potajmu přiznala Justinovi pravdu. Byl to od ní střelený nápad.

Ovšem co se stalo, stalo se. Pokusila se alespoň o sebeobranu: „Nic.

jenže když se podíváš na rub každé fotky, uvidíš datum. Vyvolávala jsem sama všechny negativy a zkontrolovala každý záběr.“

„No a?“

„Ethan mluvil s každým z těch mužů den před jejich

zavražděním. Ještě

pořád ti to připadá úplně

normální?“

„Už ne,“ odpověděl zamyšleně. „Zdaleka ne.“

„Panebože!“ ohromeně

vyhrkla Hailey. Nell neměla ponětí, jakou ji sestra může vidět, ale podle jejího výrazu ji zřejmě měla za

ducha.

-182

Co Hailey asi napadá? Že je svědkem zjevení Nellina ducha? Že se s ní přišla ve své smrtelné hodince rozloučit?

Nell užuž chtěla na ni promluvit, ujistit ji, že není mrtvá, ani neumírá, že ji jenom přišla navštívit z budoucnosti.

Zážitek trval kratince. Ohromená Nell se nebránila návratu do reálného času, nebojovala o možnost setrvat ve své vizi. V zlomku vteřiny se jí beze zbytku rozplynula před očima. Sestřin vyděšený obličej zmizel v rychle temnějící mlze, a co horšího, Nell měla pocit, jako kdyby sestru pohlcovalo něco temné, nesmírně silné. Něco, co

cítila zároveň

i ve své blízkosti… Nespouštělo to z ní zrak, málem se jí to dotýkalo… sahalo po ní…

Propadala zoufalství z přesvědčení, že pokud se jí to dotkne, zemře. Úporně

se snažila vysvobodit ze zajetí temnoty. Veškerou svou energii zmobilizovala, každá částečka jejího těla se chvěla úsilim splnit, co se od ní žádá.

Konečně

se kolem ní rozjasnilo. Vpadla do přítomnosti tak nečekaně, že z ní byla vyděšená málem stejně jako z vize. V hlavě

jí

tepala tupá bolest, zaslechla vlastní výkřik.

V životě

ji hlava tolik nebolela jako tentokrát. Nesnesitelnou bolest jí působilo cosi… zarývající se jí do mozku?… či naopak deroucí se z něj ven?… cosi pálivé a zlověstné…

„Nell.“

„Zlo,“ šeptla a zamžikala. Předchozí tma se vmžiku dočista rozplynula. Viděla před sebou tmavě modrou košili a černou

koženou bundu.

„Nell, proboha, prober se…“

Sotva vnímala Maxovy ruce, svíraly jí ramena. Zvedla k němu oči a uviděla jeho bledý, ustrašený obličej. Až nyní si uvědomila, že obě

dlaně

tiskne sebeobranně

k tvářím.

„Tohle nebyla ztráta vědomí?“ zeptal se a odtáhl jí ruce od tváří.

„Ne… ne.“ odpověděla šeptem, hlasitější zvuk jí působil muka.

„Všechno se se mnou točí. Musím… si na chvilku sednout.“

Max ji převedl několik kroků ke křeslu u postele. Teprve odtamtud vzala na vědomí i Ethana. S pažemi založenými na hrudi se opíral o prádelník. Z výrazu jeho obličeje se nic nedalo vyčíst. Byl bledý stejně

jako Max.

-183

Nell se zmohla na trhaný smích. „Asi jsem vám zahrála pěkné divadélko, viďte?“ zeptala se tiše.

„Už jenom blikající neony ti chyběly, abys tomu dodala ten pravý šmrnc. To mrtvé ticho a tvůj pohled zabodnutý kamsi do dálky jsou ale fakt působivé.“ Ethan se podíval na hodinky. „Víc než dvacet minut ses podobala živé mrtvole.“

„Cože?“

Max k ní přisedl. „Z toho posledních deset jsem se snažil dostat tě

zpět.“

„Navrhoval jsem zpolíčkovat té.“ přiznal se Ethan, „Max s tím ale nesouhlasil.“

„Proč

jsi byla k neprobrání?“ chtělvědět Max. Na Ethanová slova nedbal.

Konečně

se jí přestala točit hlava. Pro trvající bolest v ní však nebyla s to jasně

myslet. „Já… já… nebyla jsem tady.“

„Zvláštní, měl jsem dojem, žes byla,“ neodpustil si Ethan.

„Ethane, drž laskavě

hubu! Když jsi nebyla tady, tak kde?“

„No tak, pověz kde,“ škodolibě ryl Ethan.

Mít k dispozici alespoň

pár minut klidu a ticha, aby mohla nerušeně

uvažovat, nejspíš by zareagovala úplně jinak. Jenže

Maxovo domlouvání a Ethanovo rytí jí jenom přidávaly na bolesti hlavy, proto podrážděně

vybuchla, zahleděná šerifovi do očí: „Moc ráda ti povím kde, ale až když ty mi povíš, jak dlouho trval tvůj románek s Hailey.“

V místnosti nastalo hrobové ticho. Ethan mlčel, zíral na ni. ani nemrkl. Po hodné chvíli teprve ze sebe vysoukal: „Ona ti o nás dvou řekla?“

„Se sestrou jsem nemluvila dvanáct let, Ethane. A nikdo jiný o tom nevěděl, viď? Hailey trvala na utajení vašeho poměru.“

„Tak o tomhle jsem skutečně neměl ponětí,“ překvapeně

vyhrkl

Max.

Ethan po něm šlehl pohledem, nato se znovu zahleděl na Nell.

„Trvala na tom, aby to nikdo nevěděl. Nikdy mi neřekla proč.

Neměli jsme důvod tajit svůj vztah. Oba jsme byli dospělí a svobodní. Moje manželství se už rozpadlo a ani ona tehdy nikoho

-184

neměla. Aspoň

o nikom jsem nevěděl. Dlouho nám to spolu nevydrželo, jenom pár měsíců.“

„Jak ses dozvěděl o ní a Lynchovi?“ zeptala se Nell. Příliš nepočítala s jeho ochotou odpovědět jí, ale kupodivu se rozpovídal.

„Myslím, že chtěla, abych na to sám přišel. Byli jsme u mě doma a potřebovala něco ze své peněženky. Už si nevzpomínám co.

Poprosila, abych jí to přinesl. Peněženka měla jeden oddíl na zip a ten byl rozepnutý. Čouhala z něj fotografie. Byli na ní spolu.“

Zašklebil se. „V pozici z jakési podivné erotické hry. Ona oblečená za… za školačku. Asi protože on letěl na nezletilé žabky.“

Nell už věděla nemálo o sexuálních výstřelcích své sestry, aby ji ještě

něco dokázalo šokovat. Naopak k ní cítila lítost. Něco jí napovídalo, snad způsob, jakým se o ní vyjadřoval Ethan, že jejich vztah měl naději na delší trvání.

Nell pochybovala, že tohle Hailey tušila, když ho hned v zárodku zničila.

Proč

vlastně

ho zničila? Měla pocit, že si ho nezaslouží? Anebo zpřesvědčení, že na svém těle i duši má už příliš mnoho šrámů

od

perverzních mužských? Či protože za života Adama Gallaghera bylo vyloučeno, aby navázala s nějakým mužem trvalejší vztah?

Nell se strnulá v obličeji Ethana zeptala: „Jak dlouho víš, že Hailey je společným jmenovatelem těch vražd?“

„Ani teď

ještě

to nevím,“ ohradil se. „Pokud je mi známo, s Georgem Caldwellem ji nic nepojilo.“

„A s těmi ostatními? S Lynchem, Ferrierem. Pattersonem?

Věděls, že s každým z nich měla poměr.“

Ethan odpověděl až po chvíli mlčení: „O Lynchovi jsem se dozvěděl o hodně

dřív, než byl zavražděný. A o hodně dřív, než

Hailey utekla. Co se těch dalších dvou týká, Ferrier se mi jednou v opilosti přiznal, že v průběhu několika let prožil s Hailey pár příjemných nocí. Nešlo mezi nimi o žádný vztah, čistě opříležitostný

sex. Občas se sešli a rozdali si to, když nebyl žádný jiný partner k máni.“

„A co Patterson?“

Ethan pokrčil rameny. „Jakmile jsem uviděl ten jeho sadomaso pelech ve sklepě,věděl jsem, že Hailey měla co do činění i s ním.“

-185

„Kvůli jejím jizvám od biče a popáleninám od cigaret?“

„Jo.“

Třebaže jí hlava bolestí třeštila, všemi smysly se soustředila na šerifa ve snaze zjistit, může-li mu věřit a vyřadit ho tak ze seznamu podezřelých. Poměr s Hailey jeho situaci komplikoval, tím spíš kdyby se prokázalo, že právě poměr s Hailey je společným jmenovatelem všech vražd.

Nechtělo se jí vystavovat na pranýř Ethanův soukromý život,

především ne před Maxem, jenž už beztak dlouho přechovával zahořklou zlost k svému nevlastnímu bratrovi. Určitě

mu ho nepromine. Ale současně věděla, že couvnout nemůže. Teď už ne.

Musela mít jasno.

„Nikdy ses jí nezeptal na původ těch jizev. Proč?“

„Jak to víš?“ vybuchl Ethan.

„Ze své vize, Ethane. Viděla jsem vaši hádku zpřed něco víc než roku. Došlo k ní v lednu. Nebo v únoru? Byli jste v obýváku, zřejmě u tebe. Právě

ses dozvěděl o jejím vztahu s Lynchem, pěkně tě

to

rozčertilo. Hailey byla… velice netaktní. Mezi řečí ti vyčetla, že ses jí nikdy nezeptal na jizvy, co má po těle. Domnívala se, že znáš jejich původ, já ale si myslím, že se mýlila. Co ty na to?“

Poprvé se viditelně

rozklepal. „Proboha! Mluvíš, jako bys tam byla!“

„No právě. Byla jsem tam. Odpověz, Ethane! Proč ses jí nikdy

nezeptal na původ těch jizev?“

„Protože jsem si myslel, že vím, kde a jak k nim přišla.“

„Myslels našeho otce?“

Přikývl. „Samo se to nabízelo. Ty a tvá matka jste utekly, protože jste se ho bály. Ona o něm mluvívala s úctou, a hned nato s odporem. Ani jedna z jizev nebyla čerstvá, proto jsem si myslel, ba byl jsem přesvědčený, že ji drasticky zneužíval coby dítě. Snažil jsem se s ní zavádět řeč

na dětství, ale ona o něm mluvit nechtěla. Na tohle téma byla strašně

háklivá. Vůbec se mnou nechtěla mluvit o svém životě, a jakmile jsem na ni začal naléhat, cítil jsem, že se mi vzdaluje. Takže jsem toho nechal.“

Max sebou neklidně

vrtěl, ale mlčel. Nell pohled na něj napověděl, že jelikož ví, že Adam Gallagher své dcery pohlavně

-186

nezneužíval ani tělesně

netrestal, znovu mu vrtá hlavou návštěva u Pattersona a co Nell asi viděla ve sklepě jeho domu.

Zahleděná na Ethana chvíli ještě

vyčkala, nakonec uzavřela svůj

konečný soud o něm. Instinkt jí napovídal, že není vrah. Mimoděk ji napadlo, že jestli přestane věřit svému instinktu, bude si muset najít jinou práci. „Náš otec nám nikdy tělesně neubližoval. Hailey přišla k

těm jizvám u Pattersona. Byla… byla ještě mladinká, když se s ním

zapletla,“ promluvila tiše.

„Kolik let jí bylo?“ zajímalo Maxe, pořád si lámajícího hlavu Nelliným zděšením v onom sklepě.

„Vypadala…“ musela se nutit k řeči, „…vypadala na dvanáct.

Právě

v tom čase nás opustila matka.“

Ethan sebou škubl. Byl však profesionál, proto se rychle ovládl.

„Vypadala? Copak jsi viděla i je dva spolu?“

„Ano. Dovolila jsem si krátkou návštěvu Pattersonova domu.“

„A vidělas jeho sklepní místnost?“

Nell přikývla. „Podařilo se mi uvidět i jejich vztah.“

Po hodné chvíli Ethan promluvil úplně změněným hlasem:

„Všechno jsou to jenom kecy. Takového něco nemohlas vidět. Ani že jsem byl s Hailey.“

„Želbohu je to pravda.“

„Nerozumím tomu!“ bránil se zvýšeným tónem. „Tvrdilas, že vnímáš energii, která zůstala v určitém prostoru. A já jsem v tomhle domě

s Hailey nikdy nebyl, tak jak to s tou energií vlastně je?“

„No jo, to je dobrá otázka,“ prohodil Max.

„Ráda bych vám na ni odpověděla,“ s povzdechem začala Nell.

„Jenže sama nevím, jak se mi tohle podařilo, Ethane. Možná to, žes tady stál, když jsem se soustřeďovala na Lynche, mi přehodilo výhybku na scénu mezi tebou a Hailey, právě když jste na sebe

křičeli kvůli Lynchovi.“

„To ti tak věřím,“ zahučel Ethan.

„Hele, je mi líto, že ti to nedovedu vysvětlit líp. Sama pořád nerozumím, jak vlastně

dochází k paranormálním stavům. V téhle oblasti existuje víc otázek než odpovědí. Nedovedu ti logicky vysvětlit, jak je možné, že jsem to či ono viděla. Vím jen, že jsem to

-187

opravdu viděla. Byla jsem tam, v minulosti, a byla jsem svědkem tvé hádky s Hailey.“

„A je pro tebe dočista nové,“ vložil se tlumeně Max, „že ses

dokázala napojit na vzpomínky zcela jiného prostředí, než v jakém se nacházíš?“

Přikývla. „Hned od počátku bylo na téhle vizi něco jiného.

Musela jsem se… mnohem víc snažit, vynaložit víc své energie a usměrnit ji jiným směrem. Možná jsem na to šla příliš zhurta a –“

„A skočila rovnou do Ethanových vzpomínek,“ dokončil Max.

Ethan tiše zaklel a pak zavrčel: „Člověku naskakuje husí kůže z možnosti, že je to pravda.“

Nell před vnitřním zrakem vyvstal sestřin šokovaný pohled.

Ráda by jim vyložila, v čem se její vize lišila od jiných, jenže v hlavě jí strašně

hučelo a cítila se na smrt unavená. A chtěla ten den udělat ještě

néco.

Vstala. Neprotestovala, když Max ji objal opornou paží. Jakmile vlna tupé bolesti nakrátko ustoupila, požádala: „Ethane, zbav se Critchera. Chci ti něco ukázat.“ Zvedla oči k Maxovi. „Vám oběma musím něco ukázat.“

-188

Kapitola šestnáctá

Dům kdysi patřící Pearl Gallagherové se ničím nelišil od jiných zdejších domů. Tvořily ho čtyři nevelké místnosti pod pocínovanou střechou, kterou stará paní odmítla renovovat, protože milovala prosté věci. Jediný pokrok, jímž se dům mohl pyšnit, byla vodoinstalace, i s ní souhlasila jedině proto, že Adam Gallagher trval

na hygieně.

Domek sloužil Pearl za útočiště, není proto divu, že ji dlouho nepřežil.

Kromě

základů

zněj zbylo pramálo. Ohořelé, zuhelnatělé trámy se zřítily. Některé věci však vypadaly podivně netknuté, jako

kupříkladu kuchyňský dřez, působil v tom spáleništi až neskutečně

– a starý mosazný štítek s domovním číslem, visící kdysi nade dveřmi, nyní ležící v ruinách propadlé střechy.

„Co nám chceš ukázat?“ zajímalo Ethana. Ani on, ani Max si nevšimli, že by se tady byl hrabal někdo nepovolaný.

„Nejprve vám musím něco povědět.“ Nell se násilně usmála,

jemně

se vymanila z Maxova ochranného držení a otočila se obličejem k oběma bratrům. „Ten večer, kdy se konal školní ples, jsem přišla sem za babičkou, abych se jí pochlubila novými šaty.“

Nell zmlkla. Byť

si myslela, že z výrazu jejího obličeje se nedá nic vyčíst, něco muselo přimět Maxe udělat krok k ní.

„Nell?“ zeptal se hlubokým znepokojeným hlasem.

Jak nejklidněji byla schopná, pokračovala: „Už předtím jsem mívala vidiny, bývaly to ale jenom kratinké momentky, jako když člověkněco letmo zahlédne. Naučila jsem se mít je za součást svého života. Coby součást kletby Gallagherů. Nic dramatického ani tragického, jen znepokojivé. Jenže tenkrát tady… Viděla jsem něco, co nikdy předtím.“

„Co to bylo?“ nemohl se dočkat Ethan, navzdory svému skepticismu zaujatý jejím vyprávěním.

„Vražda…“ A jedním dechem povyprávěla, co viděla. Krev a stopy krutého souboje, dobodané ležící tělo, jemuž neviděla do obličeje.

„Takže nevíš, kdo to byl?“ zeptal se Ethan.

-189

„Ale vím. Už tehdy jsem to věděla.“

„Jak to, když jsi neviděla obliěej?“ namítl Max.

„Viděla jsem přívěsek. Stříbrný přívěsek, který mi byl důvěrně známý.“ Nell se otočila a zvolna obešla ruiny k místu, kudy se kdysi šlo do sklepa. „Tělo určitě

muselo být zahrabané nebo ukryté někde nablízku. Jenom jsem netušila, kde začít hledat, zvlášť

po tolika letech. Až po vidině, kterou jsem měla nedávno v lese…“ Pohlédla na Maxe.

Max přikývl a řekl: „Vidělas muže nést přes rameno ženské tělo.

Konečně

rozumím, proč

jsi nepřipouštěla možnost, že by to mohla být budoucnost. Vědělas, že se to už stalo?“

„Byla jsem o tom přesvědčená. V té vidině vrah přenášel tělo

směrem k babiččině

domu. Byla noc a zuřila bouřka a já jsem věděla, že ona… že ona byla zabitá v tomhle domě. Došlo mi, že chtěltělo zahrabat někde v lese, ale kvůli bouřce nemohl. A tak ji přinesl nazpět.“

Ethan hleděl na staré napůl rozpadlé sklepní dveře. „Naznačuješ tím, že tam dole je nějaké tělo?“

„Dnes ráno jsem se tady byla porozhlédnout. Na sklep jsem zpočátku zapomněla. Za mého dětství byl přístup do něj zatarasený všelijakým harampádím. Nikdy se nepoužíval. Jak jsem tu ale ráno bloumala, vzpomněla jsem si na něj. Dveře byly zamčené visacím zámkem, hravě

jsem si s ním poradila.“

Max s Ethanem si vyměnili významné pohledy, nato oba naráz natáhli paže a otevřeli zprohýbané ohořelé dveře. Uviděli kamenné schody vedoucí do tmy. A ovanul je vlhký zatuchlý pach.

„Uvnitř

jsem nechala několik kapesních svítilen,“ sdělila Nell.

Sestupovala dolů

jako první. Bratři ji následovali.

Dole pod schody na staré zpuchřelé polici ležely svítilny.

Rozsvítila je a rozdala. Popošla několik kroků do hloubi sklepa. Ve

světle svítilen viděli jen kousek dopředu. A pro nízký strop se nemohli napřímit. Ethan nevydržel mlčet. Zeptal se: „Tak kde…“

Otázku nemusel dokončit.

Kužel světla vyhmátl Nell u nohou otevřený hrob. Kolem dokola mělké jámy se kupila čerstvá zemina.

-190

Nell položila jednu ze svítilen na jeden konec hrobu, obešla kopec zeminy na druhý konec a odtamtud posvítila do jámy. Matně se zabělela lebka.

„Ježíši!“ zachraptěl Ethan. „Kdo je to?“

„Má matka.“ Nell si klekla, sehnula se dovnitř a prstem ukázala

na stříbrný přívěsek na řetízku, ležící mezi kostmi. „V tomhle přívěsku jsou fotky mě

a Hailey. Nikdy ho neodkládala.“

Max přivřel oči a zhluboka se nadechl. „To znamená, že neutekla s milencem.“

„Neutekla. Celá ta léta ležela tady, blíž nám, než by nás bylo napadlo…“ Nell zavrtěla hlavou a přes obličej jí přeletěl stín. Anebo to byla jen hra světla a stínu? „Svého manžela nikdy neopustila.

Nezanevřela na své děti. Byla tady. Celou dobu byla tady.“

„A kdo ji zabil?“ zeptal se Ethan.

„Zabila ji láska,“ zašeptala. „Otec ji zabil ve jménu své lásky.“

Ani během oběda Justina se Shelby nenapadlo zhola nic, co mohlo zajímat George Caldwella na starých matričních záznamech.

Zato jejich spolupráce se jim zamlouvala čím dál víc.

Justin se pravda spíš obával, zda jim oběma nepůsobí potěšení vzájemná blízkost.

Než dojedli, restaurace se téměř vylidnila. Při loudavém

vycházení ven Justin postřehl, že jim věnovalo pozornost několik policistů

právě

si užívajících chvil volna i tu a tam nějaký zvědavý občan města Silence. Netušil, nakolik to může být pro Shelby nebezpečné.

„Příliš se strachuješ,“ prohlásila, když nasedali do jeho auta.

„A koneckonců

stejně

mou pomoc potřebuješ.“

Strkal právě

klíček do zapalování. Ruka mu vmžiku znehybněla a on se na ni pozorně

zahleděl. „Jak to myslíš?“

„Víc hlav, víc rozumu.“

„Nu, jestli je tohle jediný důvod –“

„Ale no tak… Komu jinému bys tady mohl důvěřovat? Je snad někdo takový v šerifově

úřadu?“

„To ne, jenomže… jestli se naše hypotéza potvrdí, byl George Caldwell zavražděný, protože zjistil něco, co vylekalo vraha.

-191

Nezemřel pro žádný vznešený motiv, jakým je hledání pravdy, spravedlnosti či jinou americkou báchorku. Zemřel, protože vyčmuchal něco, co neměl. Jednoduše se připletl vrahovi do cesty.“

„Patrně

máš pravdu.“

„Takže chápeš, že by se neváhal zbavit i kohokoli jiného, kdo by ho podle jeho názoru ohrožoval? Klidně i zvědavé lišky-ryšky, která mohla zaměřit svůj aparát na něj, právě když se mu to nehodilo.“

„Kdybych ho nějak ohrožovala, už dávno by se mě byl zbavil.“

„Třeba mu ještě

nedošlo, že bys mu mohla nějak zatopit. Dokud tě

neuviděl se mnou. Dokud neviděl, jak mi ukazuješ kupku fotografií.“

„Ale vždyť

to dělávám pořád. Musí vědět, že takhle jednám vždycky. Proč

byse měl mít přede mnou na pozoru?“

„Pokud víme, ani George Caldwell nedělal nic zvláštního, jenom se hrabal v záznamech veřejnosti běžně přístupných.“

Shelby se zamračila. „A víš, že na tom něco je? Jak mohl vrah vědět, že je mu George nebezpečný? I kdyby byl zrovna v soudní budově

a viděl ho u matrikářky procházet ty záznamy, nemělo mu co být na tom divného. George se hrabal v různých papírech často. Tak co mohl vyšťourat, že ho to stálo život?“

I Justin se mračil. „Také jsem si tím lámal hlavu. Ať už

Caldwell našel cokoli… někomu to musel povědět. Možná zrovna vrahovi,“ nadhodil možnost.

„Protože on sám nepokládal to zjištění za závažné, a tím pádem ani nebezpečné?“

„Možná v něm vidél jenom pikantnost, kdežto vrah…“

„Kdežto vrah hrozbu.“ Shelby zavrtěla hlavou. „V matričních záznamech? Naznačuješ snad, že zjistil o nějakém váženém občanovi města Silence nemanželský původ? V dnešních časech přece na tom houby sejde. A už vůbec to není důvod k vraždě.“

Justin nepřítomně

hledělpřed auto. „Pokud se nejedná o nějaký právní úkon. Například o dědictví…“

„Takže další hádanka,“ vzdychla Shelby. „Obávám se, že nemáme nejmenší šanci zjistit, komu George řekl, co vlastně

objevil

vtěch záznamech.“

-192

„Byl bankéř. Den co den mluvíval se spoustou lidí. I mimo

banku měl mnoho přátel a známých,“ rozvíjel dál myšlenku Justin.

„Čili můžeme začít s výslechem celého města. Časem se doufám

okruh zúží,“ prohodila Shelby sarkasticky.

Pro změnu vzdychl Justin. „Už chápeš, proč

jsme v tomhle

případu vůbec nepokročili?“

Vtom kdosi zaklepal na okno auta. Oba leknutím až nadskočili.

Ohlédli se po klepajícím a viděli tři uniformované policisty s potměšilými úsměvy stát u auta. Justin stáhl okno.

„Na hlavní ulici je zákaz stání,“ káravě ho upozornil strážmistr

Steve Critcher.

„Máte naprostou pravdu,“ zvesela odpověděla Shelby, nakloněná přes Justina, aby viděla na strážce zákona.

„Mínil jsem parkování ve dvojici,“ šibalsky upřesnil Critcher.

„A za denního světla…“

Justin přešel dvojsmyslnou narážku. „Copak nemáte nic důležitějšího na práci, než buzerovat kolegu, který má dnes volno?“

„Po pravděřečeno ne,“ odpověděla Lauren Champagneová se svůdným úsměvem.

„Jde jenom o dočasný útlum aktivity,“ doplnil Kyle Venable, nakukující do auta. „Běžný sobotní. Právě jdeme z oběda.“

„Děláme pochůzku po hlavní ulici a dohlížíme, aby se tu neděly žádné nepřístojnosti.“ Jen to Steve dořekl, zvážněl a dodal: „Vlastně rozebíráme naši situaci. Scuttlebutt říkal, že šerif se chystá volat na federál. Prý je už v koncích.“

„Cole?“ podivil se Justin. „Ten málokdy bývá v koncích.“

„Tentokrát mu už ale teče do bot. I radnice ztrácí nervy. Víš, že včera zasedal obranný výbor?“

„Ne,“ přiznal Justin. „To radnice tlačí na Cola, aby do vyšetřování zapojil někoho zvenčí?“

„Dost možná.“ Steve se pousmál. „I když já osobně si myslím,

že hledá pomoc mnohem blíž. Zvláštní pomoc. Náramně

mi

připomíná agenturu JPP.“

„To nemůžeš tvrdit, Steve,“ oponovala mu Lauren.

-193

„Máš pravdu, nemůžu. Jenže v tom případě bych moc rád věděl,

proč

bral Nell Gallagherovou s sebou do Lynchova domu. Navíc v době, kdy Terrie Lynchová nebyla doma.“

„Chceš říct, že šerif Cole věřítěm povídačkám o jejím čarodějnictví?“ vyhrkla Lauren.

„Osobně

si myslím, že čarodějnice není. Ale Cole je asi skutečně

v koncích.“

„Anebo,“ vmísil se jim do řeči Justin, „bere všechny možnosti, jaké se mu nabízejí. Povídá se, že příroda opravdu obdařila Nell výjimečnými schopnostmi.“

„To je fakt,“ suše přisvědčil Kyle.

„Jsou to jenom povídačky,“ stál na svém Steve. „Když policie nedovede vypátrat, kdo má na svědomí ty vraždy, jakou šanci může mít nějaký psychotronik? Podle mě se Cole bude muset obrátit na FBI. A čím dřív, tím líp.“

„Přijímám sázky,“ navrhl Kyle. „Kdo si myslí, že slavní vševědové z FBIse sem přihrnou do tří dnů?“

„Ha-ha… ohromně

vtipné,“ zašklebil se Justin.

Steve pokrčil ramenem. „Nejvíc mě štve, že budeme muset

přiznat, že na tohle nestačíme sami, a přivítat je s otevřenou náručí.

A pak si to zase slízneme.“

„Už jste si někdy něco slízli?“ zajímalo Shelby.

Steve protáhl obličej. „Řeknu to takhle: už víckrát mi byl položený dotaz, jak jsme mohli dopustit, aby se tak velectní občané stali oběťmi vraždy.“

Shelby se neubránila jízlivé poznámce: „Pěkně velectní

občané, s perverzními a sadomasochistickými choutkami.“

„Na ostatní poklesky jako gamblerství, zpronevěru či pornografii se rychle zapomíná.“

„Co kdybys to zopakoval hlasitěji, Steve, aby to slyšela celá ulice? Možná se najdou ještě dva tři, co neznají všechny podrobnosti,“ zlostně

vybuchl Kyle.

Steva se jeho výbuch nijak nedotkl. „Pokud si myslíš, že by se tady našly jediné uši nad čtrnáct let, jejichž majitel neví, co se tu děje, jsi idealista k pohledání.“

-194

„Šerif nás roztrhá na cucky, jestli zjistí, že si pouštíme huby na špacír. Vzpamatuje se!“ soptil Kyle.

Steve na to nestačil nic říct, protože v té chvíli se naléhavě všem

třem rozpípaly služební vysílačky na opascích.

Max ostře pohlédl na Nell, ale slůvko neřekl.

Ethan poklekl a zamyšleně

hleděl na lebku. „Zabil ji tvůj otec?

Jsi si tím jistá?“

„Kdo jiný? On jediný tvrdil, že utekla. Mělpřístup k jejím osobním věcem, klidně

je mohl sbalit a ukrýt, aby to vypadalo, že je vzala s sebou. Nikdo jiný to udělat nemohl. Byl strašně pobouřený a

zdrcený, že ho opustila, proto nikoho ani nenapadlo pochybovat o pravdivosti jeho slov.“

Ethan si vzdychl. Nemohl odtrhnout zrak od tělesných pozůstatků

Grace Gallagherové. „Pravděpodobně už se nebude dát

zjistit, jak byla zavražděná. Po tolika letech…“

„Ve vizi, kterou jsem měla, jsem viděla bodné rány. Měla jich hrozně

moc, ale podle mě

smrtelná žádná z nich nebyla. Možná mu v zápasu s ní nůž vypadl, nevím. K zápasu mezi nimi zaručeně došlo.

V pokoji všude byla spousta krve, nábytek vzhůru nohama,“

pevným, rozhodným hlasem líčila Nell. „Jsem si skoro jistá, že měla zlomenou krční páteř. To by soudní pitva mohla dokázat.“

Ethan se na ni podíval ze zvednutým obočím. „A čím ještě

jsi si jistá?“

„Že tělo leželo nějaký čas nepohřbené, teprve pak bylo zahrabané v tomhle mělkém hrobě. Vidíš ty zbytky oblečení? Jsou víc orvané než ztrouchnivělé a i na kostech jsou stopy zubů.Zřejmě potkaních,“ sdělovala neosobním tónem. „Patrně ji neměl kdy

zahrabat, tak ji nechal tady zakrytou jenom igelitem nebo něčím podobným. Než ji stačil zahrabat, dostali se k ní hlodavci.“

Ethan se zamračil. „Zdá se, že se v těchhle věcech vyznáš sakramentsky dobře.“

Nell dál neotálela. Sáhla do kapsy saka a vytáhla malé kožené pouzdro se svou identifikační kartou. Podala mu je. „Protože se opravdu vyznám.“

-195

Ethan otevřel pouzdro, ohromením dřepl na paty a se zrakem vytřeštěným na průkaz a odznak FBI vyhrkl: „Prokristapána!“

Nell se jeho ohromení musela zasmát. „Nikdy s jistotou nevíme, co se z koho vyklube.“

„Ty jsi agentka FBI?“

„Přesně

tak.“

Ethan pohlédl na Maxe. „Tys to věděl?“

„Dozvěděl jsem se to před pár dny.“

Ethan zvolna vstal s Nelliným průkazem sevřeným v ruce. Ještě chvíli se na něj mračil, ale pak pouzdro sklapl a vrátil Nell. „Jen jedno mi prozraď: je to shoda okolností, že jsi sem přijela dát do pořádku své rodinné záležitosti, právě když jsme uvázli ve

vyšetřování série vražd?“

„Ne, není.“

Zaskřípal zuby. „Jsi tu tedy oficiálně. Jak to, že to se mnou nikdo neprojednal? Nechceš mi to vysvětlit?“

Nell velice uvážlivě

volila slova: „V FBI jsme obdrželi oficiální požadavek na vypracování osobnostního profilu vraha, který řádí v Silence. Podle něj je jím s velkou pravděpodobností policista.“

Ethan se na patě

obrátil a rázoval ze sklepa.

„Myslíš, že se naštval?“ zeptala se Maxe.

„Divíš se mu?“

Nell s povzdechem přiznala: „Ne. Jenom doufám, že neprovede nějakou pitomost.“

„Oba jsme se naučili držet své emoce na uzdě.“

„Všimla jsem si.“

Max se pousmál. „Nell… Je mi moc líto, co se stalo tvé mámě.

Teď

aspoň

s jistotou víš, že vás neopustila sama od sebe.“

„Máš pravdu. Kéž bych to byla věděla dřív!“ Protože už nechtěla pokračovat v hovoru na toto téma, rychle řekla: „Svítilny necháme tady. Ethan doufám bude souhlasit s odesláním pozůstatků do laboratoří FBI na analýzu.“

„A co když ne?“

„Myslím, že bude. Nehledě na to, jak mizerně

mu musí být při

představě, že jeden z jeho lidí může být vrah, prozkoumání pozůstatků

v naprosté tajnosti je i v jeho zájmu. Prozatím není nutno,

-196

aby se Silence zaobíralo další vraždou, dokonce dvaadvacet let

starou.“

„A co ty?“

„Co co já?“

„Ty se tím vším tady chceš zaobírat?“

„Už se stalo.“ Nell obešla hrob, a aniž se na Maxe podívala, vyšla po schodech nahoru. Následoval ji.

Venku našli Ethana znovu si prohlížet zbytky spáleniště domu,

myslí ale dlejícího někde úplně jinde. Chmuřil se, a jakmile k němu přistoupili, zeptal se: „Na kolik procent si je ten váš odborník na profily jistý, že jde o poldu?“

„Téměř

na sto. Tak mi tvrdil, než jsem sem jela,“ odpověděla Nell.

Ethan se k ní otočil čelem a probodl ji očima. „A teď tvrdí něco

jiného?“

„On svůj názor nezměnil. Pochybnosti mám jenom já osobně,“

otevřeně

se přiznala. „Nejsem ovšem odborník na profily, třebaže jsem se jimi jistý čas zaobírala.“

„Proč

pochybuješ o jeho názoru?“

„Kvůli Hailey.“

„To nemyslíš vážně! Nevěřím, že Hailey dokázala chladnokrevně

zavraždit čtyři mužské!“

„Vím, že zatím se nenašlo žádné přijatelné společné pojítko mezi oběťmi. Všichni, s výjimkou Caldwella zatím, měli svá nechutná tajemství. Jedním z nich byl jejich poměr s Hailey.“

„Už jsem ti řekl, že nevěřím, že s ní měl poměr i George Caldwell.“

„Pak byl zřejmě,“ zapojil se do jejich úvah Max, „zavražděný kvůli něčemu jinému. Možná něco zjistil, co neměl. Důvod, proč tví

lidé dosud nenašli žádné jeho tajemství, tkví možná v tom, že skutečně

žádné neměl.“

„Věř

mi nebo ne, tohle napadlo i mě.“ vyštěkl Ethan. „Dovedu dělat svou práci, Maxi.“

„O tom jsem nikdy nepochyboval.“

„To je zvláštní, mně

se totiž zdá, že ano.“

„Máš bujnou představivost,“ zahučel Max.

-197

Nell byla unavená, ale ne natolik unavená, aby nevnímala opětovné jiskření napětí mezi nimi. Maxe štvala domněnka, že Ethan se nechce zaobírat zjišťováním pravdy o její matce. A Ethanem zase cloumal vztek z přítomnosti FBI za jeho zády. Oba potřebovali vypustit páru.

Nesnesitelně

jí začalo hučet v hlavě. Až dostala strach, že jestli ti dva okamžitě

se svou vzájemnou nevraživostí nepřestanou, bez milosti je zastřelí. „S jistotou se dá říct jedině,“ promluvila, než mohlo dojít k otevřené hádce, „že tři ze zavražděných mužů

se

stýkali s Hailey. Měli s ní tajný poměr. A podle Bishopova profilu vrah chce trestat hříchy. Trestal jejich hříchy. Zabil je v přesvědčení, že nedojdou spravedlnosti zákonnou cestou.“

„Chceš říct, že je Hailey zavraždila, protože se na ní všichni prohřešili?“ zeptal se Ethan.

„Je to možné.“

„Pak ovšem mi vysvětli, proč

byl Patterson zavražděný víc než dvacet let po tom, co ve sklepě svého domu provozoval ty své

sadistické hrátky s Hailey? Pokud tedy se nemýlíš v jejím věku, kdy k nim došlo poprvé.“

„Nevíme, kdy jejich vztah skončil,“ upozornila Nell.

Ethana tato možnost už tak nerozhodila, jak by se bylo asi stalo

o den dříve. „V pořádku. Otázka ale zůstává nadále nezodpovězená.“

Nell vytanula v paměti ranní vidina, ve které byla Hailey svědkem brutálního znásilnění matky otcem. „Možná se to v ní hromadilo celá léta. Možná jí nebylo ublíženo jen jedenkrát, ale bylo jí ubližováno opakovaně. Jak roky běžely, její niterná ublíženost rostla, až ji nakonec nebyla schopná snést.“

„A tak odešla,“ navázal Ethan. „Už měla po krk toho všeho, proto se rozhodla opustit Silence. Vážně si myslíš, že se někde

nablízku osm měsíců

ukrývá a postupně

vraždí muže, kteří s ní v

minulosti jednali jako s courou? Vždyť

ji nikdo ani jenom nezahlédl.“

Nell s odpovědí dlouho neotálela. „O tom. že Hailey má s

vraždami co dělat, svědčí ještě jeden fakt.“

„A to…“

„První mrtvý muž, mrtvý dnes už rok, byl náš otec.“

-198

„Počkej, počkej… Ty si myslíš, že Adam byl také zavražděný?“

žasl Ethan.

„Ano.“

Nell!

Nell se v tom okamžení chytila za spánky a urputně si je začala

třít. Je to jenom bolest hlavy, nic víc, domlouvala si v duchu. Trochu zvláštně

tepající bolest. Nikdo mi přece nemůže šeptat do ucha.

Nikdo.

„Je ti něco?“ zneklidněl Max.

„Ne, nic. Ethane, vím, úředně zemřel na srdeční infarkt, jenže podle mě…“

Mýlíš se. Hrozně se mýlíš.

„Nell?“

Chvíli nepřítomně zírala na Ethana, pak pomalu zavrtěla hlavou.

„Omlouvám se… Mám trochu potíže se soustředěním.“

„Potřebuješ si odpočinout,“ rázně prohlásil Max. „Jestli ztratíš vědomí…“

„Ne, to ne. Nemyslím. Jenom mě bolí hlava, to je všechno.“

S povzdechem přiznala: „Ten odpočinek ale skutečně potřebuji.

Ethane, smím zařídit odvoz matčiných pozůstatků

na rozbor do laboratoří FBI? Bude provedený tiše a rychle, nikdo ze zdejších lidí si toho nevšimne. Až když to budeš pokládat za nutné, nález zveřejníš.“

Ethan tlumeně

zaklel. „Jestli je v tom namočená Hailey, není proč

dělat s tím takové tajnosti. Ale jestli se ten váš geniální tvůrce profilů

nemýlí, bude lepší, když se o nálezu prozatím nikdo z mých lidé nedozví.“

„No právě.“

Pokýval hlavou. „Agenti FBI zřídka pracují sólo. I ty tu máš partnera?“

Nell nepopřela. „Máš pravdu, většinou pracujeme v týmu.

Apředevším v přísném utajení.“

„Pochopil jsem. Nemám se na nic v tomhle směru vyptávat,“

znechuceně

zamumlal Ethan.

-199

„Velice bych to ocenila.“ Nell se usmála. „Jenom nás, prosím tě, nevnímej coby špicly. Děláme svou práci tak jako ty. Hájíme spravedlnost tak jako ty. Snažíme se dopadnout vraha, tak jako ty.“

„Dobrá, beru.“ Ethan zaujal postoj muže přijímajícího, byť nedobrovolně,něco, co se mu sice nelíbí, ale proti čemu by bylo zbytečné se stavět. „Chceš ještě dnes vidět byt George Caldwella?“

Nell, aby předešla Maxovým protestům, rychle odpověděla: „Později odpoledne, až si trochu odpočinu.“

„Ještě

mi dlužíš vysvětlení ohledně Adamovy smrti,“ upozornil

Ethan. „Čím dřív je budu znát, tím líp.“

„Já vím.“

„Já se vrátím do města a ty si jdi odpočinout.“ Ethan pohlédl na Maxe. „Předpokládám, že ty zůstáváš s ní.“

„Předpokládáš správně.“

„Měli bychom zamknout dveře do sklepa pro případ, že se sem zatoulají nějaké děti. Během hodiny sem pro pozůstatky někdo od nás přijede. S trochou štěstí můžeme první výsledky očekávat už zítra,“ řekla Nell.

„Rychlí jako blesk,“ utrousil posměšek Ethan a šel zamknout sklepní dveře. Jakmile se vrátil, všichni tři vykročili přes les zpět do Nellina rodného domu.

Ethan pro jistotu nechal strážmistra ve městě,před domem tedy čekalo jen jeho vozidlo. Požádal Nell: „Dej mi vědět, až budeš chtít jít do Caldwellova bytu.“ Po odmlce ještě dodal: „Očekávám, že od

téhle chvíle budu informovaný o každém kroku FBI.“

„Zajisté.“

Vtom tiše, ale důrazně

zapraskalo v šerifově

vysílačce. Sáhl po

ní, zapnul ji a přihlásil se. Všichni tři slyšeli hlášení dispečera: „Šerife, máme další vraždu.“

-200

Kapitola sedmnáctá

„Nemusels tady zůstávat,“ hlesla Nell.

Max nepokládal za vhodné oponovat jí, alespoň ne nyní, proto

se stavěl k jejím slovům hluchý. „O pozůstatky se postará tvůj partner?“

„Dohlédne na jejich odvoz,“ odpověděla neurčitě.

„Jenže v tom případě

nebude moct dávat pozor na tebe. Co je to potom za partnera?“

Nell se pousmála. „Ví, že jsi tady se mnou.“ Upíjela kávu ze šálku, zahleděná do tmavého krbu. Obývací pokoj nepatřil k jejím nejoblíbenějším místnostem, ani když roztáhla těžké závěsya celýho zalilo sluneční světlo. Pohovka však byla pohodlná, lákala natáhnout na ni unavené tělo.

„Ta nová vražda tě

nepřekvapila,“ podotkl Max.

„Byla jsem… upozorněná, že k ní dojde. Že k ní ale došlo tak záhy po té předchozí, je špatné znamení. Velice špatné. Čas nás tlačí.“

Max, pohodlně

uvelebený v křesle u krbu, měl na ni dobrý výhled. „Děláš všechno, co je v tvých silách. Nikdo od tebe nemůže očekávat víc.“

„Já vím.“

„Bolest hlavy už přešla?“

„Ještě

úplně

ne,“ přiznala neochotně. „Ale je mnohem slabší než předtím. Aspoň…“

„Aspoň

co?“

„Aspoň… aspoň

jsem neztratila vědomí.“ Max se zamračil.

„Tohle ale jsi nechtěla říct, viď?“

„Čteš mi snad myšlenky?“ ohradila se s pousmáním. Max se nahnul, aby postavil šálek s kávou na stolek. „Někdy. To přece víš.“

Nell na něj mlčky hleděla.

„Muselas s tímhle přece počítat,“ prohlásil rozhodným tónem, jako kdyby byla něco namítala. „Navzdory svému nemalému úsilí udržet mě

v bezpečné vzdálenosti od sebe, když ses sem vrátila, muselas vědět, že se přede mnou nemůžeš úplně uzavřít. Rozhodně

ne natrvalo.“

-201

Prstem si poklepala po čele. „Tyhle dveře jsou ale zavřené,“

namítla.

„Ano. Zavřelas je. A celé ty roky jsi je odmítala znovu otevřít.

Až na okamžiky, kdy tvá ostražitost maličko polevila pro přílišnou únavu nebo rozčilení, anebo kdy jsi snila. Tehdy jsem zachytil útržky tvého života, střípky tvých emocí.“

„Nikdy jsem neměla v úmyslu…“

„Nechat mě

před zamčenými dveřmi? Nedovolit mi ani nakouknout dovnitř?“

Zmlkl, jelikož však nejevila snahu odpovědět mu, domlouvavě dodal: „Dovedeš si představit, jak mě deptalo vědomí, že nejsem

schopný otevřít ty zatracené dveře?“

Nell se zhluboka nadechla, nespouštějícz něj zrak. Zračily se jí vněm obavy s překvapením současně, jako kdyby jeho ostrý útok byla očekávala. „Ano, dovedu. A moc mé to mrzí.“

„Kdybys byla chtěla, mohla ses ode mě osvobodit,“ zabrblal.

„Nechtěla jsem… Tedy pokoušela jsem se, ale nešlo to,“

odpověděla upřímně.

„A teď?“

Byla v rozpacích. Aby nemusela odpovědět na otázku, vrhla pohled na hodinky a upozornila: „Je to už skoro hodina, co Ethan odjel. Jestlipak –“

„Nell, nezamlouvej!“ přerušil ji ostře.

„Hele, nezdá se ti, že momentálně je důležitější hledání vraha než foukání svých bolístek?“

„Ne, to tedy není. Alespoň

ne v téhle chvíli. Ethan jasněřekl, že nesmíš k čerstvému případu, dokud si jeho lidé neudělají svou práci.

Nevyplašíš tak zbytečně

vraha, ani se nevystavíš prozrazení. Potrvá několik hodin, než se tam budeš moct ujmout své práce,“

přesvědčoval ji.

„Ale stejně…“

„Ale stejně

bys raději mluvila o něčem jiném, není-liž pravda?

Oněčem jiném než o nás dvou.“

„Není o čem mluvit.“ Nell odložila šálek s kávou na stolek, vstala a šla ke krbu. „Uběhlo už dvanáct let. Maxi. Za tu dobu jsme oba urazili kus cesty. Sám jsi řekl, že ses ode mě osvobodil.“

-202

„A tys mi věřila?“ Násilné se zasmál a vstal. „Ty si opravdu myslíš, že bych si dokázal najít jinou? Že by mě mohla něčím

zaujmout… nějaká běžná, obyčejná žena? Po tom, co jsme spolu prožili my dva? Skutečné sis tohle myslela?“

„Dobře víš, že ne,“ hlesla.

„Tak jako já musíš vědět, že jiná pro mě vůbec nepřicházela v

úvahu.“

Nell si pohrála se zlatou ozdobnou krabičkou na krbové římse, pak popostrčila rodinnou fotografii v rámečku, nejméně třicet let

starou. „Přesto… dvanáct let je dlouhá doba…“

„Jistě. Netvrdím, že jsem se nesnažil zapomenout, Nell. Jenže přes veškerou snahu jsem nebyl v stavu sám sebe přesvědčit, že by některá jiná mohla zaujmout tvé místo v mém srdci, že by nějaká jiná mohla pro mé znamenat co ty. Protože žádná jiná taková neexistuje ani neexistovala,“ vyznal se oduševněle.

„Možná jsi žádné nedal příležitost.“ Hleděla na fotografii a úpěnlivě

si přála, aby zmlkl. Nechtěla poslouchat jeho naléhavý hlas.

Přála si jedině, aby ji konečně přestala bolet hlava.

„Dvanáct let promarněných příležitostí. Dvanáct let sebepřesvědčování, že se už nikdy nevrátíš. Že ti nestojím ani za to, abys mi poslala kartu k Vánocům, abys mi dala vědět, že si sem tam na mě

vzpomeneš. Dvanáct let jsem si nadával, jaký jsem blázen.

A najednou jdu minulý týden po hlavní ulici, a koho nevidím?“

„Je mi líto.“ Nell kdovíproč ulpívala zrakem na fotografii a vzmáhal se v ní jakýsi pocit znepokojení. A hlava ji znovu nesnesitelné rozbolela. Bezmála stejně ukrutné jako v Lynchově

domě.

„Už vím, proč

jsi utekla,“ slyšela jeho hlas blizoučko, rovnou za svými zády. „Po té vizi tehdy večer před plesem jsi musela být k smrti vyděšená. Bylas přesvědčená, že tvůj otec zavraždil vaši matku a že ani jedné z vás nedovolí –“

„Snažila jsem se přesvědčit o tom Hailey,“ hlesla a zamžikala, protože začínala vidět rozmazaně. „Jenže ona mi nevéřila. Prohlásila, že něco takového by nikdy neudělal, že žádné z nás tří by nikdy neublížil. Nedokázala jsem ji přesvědčit. Nikdy jsme spolu dobře nevycházely. Žily jsme vedle sebe jako cizí. Proto jsem utekla.“

-203

„Uteklas od lásky. Když jsem tě slyšel tohle říct, myslel jsem…

Ale šlo o jeho lásku, od které jsi utekla, viď? Od lásky vlastnické a žárlivé, která raději zabíjí, než by dovolila člověku svobodně žít.“

„Cítila jsem, že je schopný udělat to znovu. Že by zabil kteroukoli z nás, kdybychom se pokusily ho opustit. Anebo toho, na kom by nám záleželo… A i když mi sestra tehdy odmítla věřit, nějaký drápek pochybností v ní musel zbýt, protože všechny své vztahy držela před ním v naprosté tajnosti. Dokonce i ten normální s Ethanem.“

„Nell…“

„Glenn Sabella byl nejspíš první, s kým skutečně stálo za to

utéct.“ Nell zvedla ruku, aby se dotkla fotografie. Tlak jí v hlavě neustále sílil. „Nevíš, kdo je…“

Vtom jí projela hlavou prudká, ostrá bolest, jako by jí lebku prorazil nebozez, a než se zmohla na výkřik, propadla se do černé propasti.

Tělo Nata McCurryho leželo na posteli, z hrudi mu trčel řeznický nůž. Pocházel z jeho vlastní kuchyně. Mrtvý měl na sobě jen spodky. Neustlaná postel, skutečnost, že ležel na přikrývce, a odhadovaný čas smrti naznačovaly, že právě vstal, když na něj vrah

zaútočil.

„Nádherné sobotní probuzení,“ zavrčel Ethan.

„To tedy jo,“ souhlasil Justin. Stál vedle šerifa a oba přihlíželi, jak si dva policejní odborníci počínají ve své činnosti. Jeden fotografoval tělo, druhý označoval místa, z nichž bylo nutno vzít otisky prstů.

„Měl telefonát jako ti předešlí?“

Justin přitakal: „Ano. Podle záznamníku znova z jedné z městských telefonních budek.“

„Ale na tajemství jste zatím žádné nepřišli, je to tak?“

„Přesně

tak,“ opětpřitakal Justin. „Žádné tajné místnosti ani dveře do třinácté komnaty… Z těch pár písemnosti, co tady bylo k mání, jsou všechny v pořádku, osobní účty i doklady. Jestli Kelly najde něco, co by stálo za řeč v jeho kanceláři, dá nám vědět. Podle dosavadních informací byl úplně normální pojišťovací agent.

-204

Pochopitelně

nakolik se dá o nějakém pojišťovákovi tvrdit, že je normální.“

Ethan se pokusu o vtip sotva vlažně usmál. „Tentokrát se vrah

dostal do bezprostřední blízkosti oběti. Blíž už se ani nedá. Jedině kdyby… jedině

kdyby ji chtěl zaškrtit.“

„Vy si myslíte, že bude další oběť?“

„Vy ne?“

Justin vzdychl: „Jsem si jistý, že tak hned ho nedopadneme.

A pro něho to znamená příležitost znovu zaútočit…“

„Což je zlé. Začíná jednat čím dál rychleji buď

ze strachu o sebe, nebo z obavy, že ho něco může zastavit a zabránit mu dovést svůj záměr až do konce. A my tápeme ve tmě.“

Justin zamyšleně pozoroval šerifa. „Jsem přesvědčený, že George Caldwell neměl žádné špinavé tajemství. Všichni jsme o tom přesvědčení, nebo ne?“

Ethan přikývl. „Myslím, že kdyby nějaké existovalo, už bychom na ně

přišli.“

„Dobrá tedy. A nejméně ze šedesáti procent je jisté, že ho zabil náš člověk.“

„Tentýž vrah,“ opravil ho Ethan.

Justin si uvědomil přeřeknutí, ale pokračoval v řeči: „Tudíž Caldwell znamenal pro vraha hrozbu anebo mu zkřížil cestu nějak jinak, každopádně nevhod, a tím ze sebe udělal oběť.“

„No a?“

„Vzpomínáte, jak jsem se vás ptal, proč

se Caldwell hrabal v

matričních záznamech?“

„Jo. Vidíte, ještě

jsem se vás nezeptal, jestli jste na něco přišel.“

„Po pravděřečeno, na zhola nic, co by stálo za zmínku. Jenže

zatím je tohle jediná nevysvětlená záležitost, a přitom Caldwell jí

věnoval před svou smrtí spoustu času. Podle mě

musel objevit nějakou informaci a vrah se ji dozvěděl buď přímo od něj, nebo

náhodou. A to se stalo Caldwellovi osudné.“

„Vrah se ho zbavil, aby ho navždycky umlčel.“

„Jo, nic směrodatného jsme nenašli,“ dodal Justin.

„Jak ale zjistíme, co objevil? Říkáte, že šlo o záznamy z období čtyřiceti let?“

-205

„Ano. V minulých čtyřiceti letech se tady narodila spousta dětí.

My ale nevíme, jestli se máme zaměřit na samotné novorozence nebo na místo narození či jména rodičů, na děti, které se narodily mrtvé, nebo ty, které zemřely úplně maličké, svědky u porodu, doktory u porodu a co já vím co všechno ještě jiného by se dalo z matričních zápisů

zjišťovat. Zatím tam nenacházím nic výjimečného ani znepokojivého.“

„Jste tady nový,“ poznamenal Ethan, „takže možná přehlédnete, čeho by si všiml místní.“

„To je pravda,“ připustil Justin po krátkém váhání. Netroufl si přiznat, že do věci zasvětil Shelby.

„Máte kopie těch záznamů?“

„Bezpečně

zamčené v kufru svého auta,“ odpověděl Justin.

„Až se vrátím do kanceláře, přineste mi je. Jestli je v nich něco povšimnutíhodného, zaručeně

na to přijdu.“

„George Caldwell byl možná zavražděný právě proto, že na to

přišel,“ připomněl mu Justin.

Ethanoví se ani v nejmenším nezamlouvala myšlenka, že by někdo z jeho podřízených mohl být vrah. A trápilo ho, i že někdo další z nich může být agentem FBI. Jen jedním si byl naprosto jistý: dost bylo hry na schovávanou. Musí víc věřit svým instinktům.

Pokračoval tedy v debatě

s Justinem Byersem, jako by se nic nedělo.

„Georgeovi vždycky působilo potíž držet jazyk za zuby,“

odpověděl. „Patrně

si zhola neuvědomil nebezpečnost toho, co ví, pro svou vlastní osobu. Já jsem jiný.“

„To uvidíme podle toho, co najdete.“

„Pokud vůbec něco,“ zapochyboval s úšklebkem Ethan.

„A pokud ne?“

„V tom případě

se vrátíme k témuž výchozímu bodu, kde jsme teď.“ Ethan pokrčil rameny a dodal: „Jsem tak bezradný, že zkusím všechno, co se dá.“

„Včetně

paranormálních schopností? Například probrat věcs talentovaným psychotronikem?“

Ethan protáhl obličej a zavrčel: „Buď má Steve Critcher víc

zbytečných řečí, než bych čekal, nebo mě někdo další viděl s Nell

Gallagherovou.“

-206

Justin na narážku neodpovědělpřímo. „Silence je malé městečko. Tady těžko člověkněco udělá, čeho by si nikdo nevšiml.“

„Až na sem tam nějaké to špinavé tajemství, kterého se ironií osudu domákne výlučně

samozvaný soudce a kat v jedné osobě,“

trpce poznamenal Ethan.

Justin se kajícně

ušklíbl. „To jsem si neuvědomil. Tak co?

Pověděla vám Nell Gallagherová něco užitečného?“

Tentokrát zakličkoval s odpovědí Ethan: „Možná. Raději bych o tom zatím pomlčel, dokud neskončíme vyšetřování vraždy Nata McCurryho. Chci vědět, s kým se stýkal, kdo byli jeho kámoši, s kým randíval předchozích deset let, až po jméno jeho zubaře.“

„Matt a několik strážmistrů

jsou už v terénu, vyptávají se na všechno možné o něm. Co čekáte, že vypátrají?“

„Tajemství,“ odvětil Ethan. „Tajemství, které pojí všechny oběti.“

„Něco jim všem společné? Kromě těch, která už jsme

vypátrali?“

„Jo. Jim všem kromě

George Caldwella. Chci vědět, jestli se týká i Matta.“

„Možná by pomohlo, kdybych věděl, o jaké tajemství se jedná…“

„Nechci vás předem ovlivňovat, když pro svou domněnku nemám dostatek důkazů.“

„Jde zatím čistě

o dedukci?“

Ethan přisvědčil: „Přesně

tak. Ale tím si vy nemusíte lámat hlavu.“

„Je jedno, jestli vyčteme pravdu z dlaně nebo křišťálové koule,

podstatné je, aby platila,“ přiznal Justin upřímně. „Už jsem se v životě

setkal s různými nadpřirozenými jevy a pochopil, že mají svůj význam. Někteří lidé asi skutečně vidí, co my obyčejní smrtelníci vidět nejsme schopní. Možná jde o jednu z mimosmyslových daností člověka, které jsou schopni využít jen málokteří jedinci. Jakým právem bych tvrdil, že to není možné?“

„Inu, já zatím nejsem o schopnostech tohoto druhu tak docela přesvědčený, ale musím přiznat, že jsem na ledacos změnil názor.

Čemu jsem věřil ještě

včera, dnes už neplatí. Nu, uvidíme. Jdu do své

-207

kanceláře. Musím vyřídit pár telefonátů. Vy zůstaňte tady a všechno zapisujte. A zařiďte převoz těla v co největší tichosti.“

„Spolehněte se.“ Justin pohledem vyprovodil odcházejícího šéfa, pak se jím vrátil ke dvěma snaživým technikům, kteří ani na chviličku nepřerušili práci. Ne že by je snad podezříval z lajdáctví, ale nebylo by dobré cokoli podcenit. V zájmu úspěchu vyšetřování bylo nutno učinit vše, co učinit bylo v jejich silách.

Ani trochu ho nepřekvapila neochota Ethana Cola říct mu všechno, co věděl. Buď

mu dostatečně

nedůvěřoval, nebo ho

nepokládal za sobě

blízkého kolegu. Krátce zapřemítal, zda je tato nedůvěra ku prospěchu či neprospěchu věci, a raději pochybnosti rychle zahnal. Teď

s nimi stejně

nemohl nic dělat.

Užuž se chtěl zeptat fotografa Brada, zda skončil, když ten ho předběhl.

„Poslyš, Justine, všimli jste si tohohle?“

„Čeho?“ Justin postoupil blíž k posteli.

„Já jsem si toho všiml až připřibližování záběru,“ vysvětlil Brad. „Koukni na ten cípek látky, co mu čouhá ze spodků.“

Justin se předklonil a zamračeně si cípek prohlížel. „Vidím. No a?“

„Řekl bych, že nepochází ze spodků. Jsou bavlněné, kdežto cípek hedvábný. Z barevného hedvábí.“

„Možná utržené podšití,“ nadhodil možnost Justin.

„Pochybuji. Jedině

kdyby byly šité doma. I já jsem nosíval tuhle značku, čistá bavlna, žádné hedvábné podšití,“ nevzdával se Brad.

Justin už vyšetřoval dost vražd, aby nebyl citlivka. Nahnul se co nejblíž a vzal cípek do prstů. Jemně zatáhl a opatrně

začal hedvábí

soukat ze spodků

mrtvého.

„Vypadá to na šátek,“ zamumlal Brad, když modrá věc začínala jevit jakýsi tvar. „Na dámský šátek. Vidíš ty kytičky?“

Justinovi začalo hedvábí klást odpor. Přestal tahat, odtáhl gumu v pase spodků

a nahlédl pod ni. „A sakra!“

„Co je?“

Justin zaraženě

pohleděl do otevřených očí mrtvého a řekl: „Promiň,příteli, ale musí to být.“

„Co musí být?“ nechápal Brad.

-208

„Pomoz mi. Svlečeme ho. Budeš to muset vyblejsknout.“

Bradoví padla brada, ale bez reptání pomohl Justinovi stáhnout mrtvému spodky ke kolenům. Když spatřil odhalené genitálie, bez řečí začal mačkat spoušť

fotoaparátu.

Policejní technička Dolly Simsová, dosud se zabývající snímáním otisků

prstů, popošla k posteli a po chvíli mlčenlivého hledění na nehybné tělo prohodila: „Berete v úvahu možnost, že vrahem by mohla být žena?“

„Prozatím ne,“ připustil Justin.

Přikývla. „Řekla bych, že tohle je nabeton dílo ženy. Ženy, která mužskými pohrdá. Anebo takové, co byla děsně naštvaná.“

„Jo,“ zamumlal Justin, zahleděný na zneuctěné tělo McCurryho.

„Parádně

naštvaná.“

Hedvábný dámský šátek byl totiž uvázaný na úhlednou mašli kolem pohlavního údu oběti.

Odlehlý venkov měl své výhody. Galen se právě dozvěděl, že

pozůstatky Nelliny matky byly převezeny do laboratoří FBI v naprosté tajnosti.

Rád by byl tomu věřil.

Nebyla ještě

úplná tma, když zaujal místo na svém stanovišti, odkud sledoval Nellin rodný dům. Jelikož před ním parkovalo Tannerovo auto, věděl, že není sama. Když se však zahleděl na dům, pocítil podivný neklid. Něco se změnilo, ale co, nedovedl určit.

Něco hmotné?

Anebo nehmotné?

Vtom mu zazvonil mobil. Když na displeji viděl, že volá Nell, ulevilo se mu.

„Tanner ti dává pěkně

zabrat, že jo?“ řekl místo pozdravu.

„Zatím ne,“ klidným tónem odpověděl Max. „Nell je v bezvědomí. Musím s vámi okamžitě mluvit. Tváří v tvář.“

Galen váhal jen chviličku. „Je v pořádku?“

„To bohužel nedovedu posoudit.“

„Jak dlouho je v bezvědomí?“

„Už přes hodinu,“ odpověděl Max.

Galen víc slyšet nepotřeboval. „Hned jsem tam,“ vyhrkl.

-209

Neuplynulo ani pět minut, a stál ve dveřích Nellina domu.

Skleslý Max ho netrpělivěčekal. Několikrát už zažil situaci, kdy se setkal poprvé s někým, koho už delší dobu sledoval a následkem toho měl dojem, že ho důvěrně zná. Ten dojem měl i nyní.

„Jmenuji se Galen.“ Vešel do domu, aniž kromě stručného

uvedení jména řekl něco víc.

„Já Max.“ Max pevně

stiskl rty, nerad této nepříjemné situaci, na patě

se obrátil a zamířil do obývacího pokoje. Tam teprve řekl: „Nell je nahoře v posteli.“

„Říkal jste, že je v bezvědomí už přes hodinu?“

„Jo. Snažil jsem se ji probrat, ale vůbec nereaguje. Přitom puls a dýchání má v pořádku, i barvu lepší než před kolapsem.“

„Kolapsem? Nebyla to obvyklá ztráta vědomí? Nic mu nepředcházelo?“

Oba muži stáli proti sobě

před vyhaslým krbem. „Zádně

varování,“ popřel Max. „Mluvili jsme spolu a ona najednou, uprostřed věty, zkolabovala. Ještě jsem ji neviděl tak z ničeho nic omdlít, a tak hluboko.“

„Zhoršuje se to,“ rozvážně

konstatoval Galen. „Frekvence i délka ztrát vědomí se zvyšují a předchozí bolest hlavy je čím dál úpornější. Asi se v noci nevyspala.“

„Mám podezření, že tahle její reakce se vymyká jejímu normálu,“ zamumlal Max.

„Pracovali jsme spolu už nejednou, takže z vlastních zkušeností můžu potvrdit, tohle skutečně u ní není normální. Než se vrátila do Silence, mívala tyhle stavy zhruba jednou měsíčně. Tady není ještě celý týden, a ztratila vědomí už počtvrté.“

„Co myslíte, nemůže to být tím, že své schopnosti využívá příliš často? Že se do vizí nutí?“

„Nevím.“

„Krucinál, tohle přece byste mělvědět!“ vybuchl Max. „Nell je přesvědčená, že díky vám, speciální jednotce, do které patří, může žít líp, ale to vás ještě

neopravňuje vysávat ji jako upíři, dokud neskončí v komatu s poškozeným mozkem.“

Galen zachoval klidný jak výraz, tak hlas. „Pokud jste si jaksi nevšiml, nikdo Nell k ničemu nenutí ani ji nevysává. To ona sama

-210

chce. A musím vás opravit i v tom směru, že u nás není zvykem využívat agenty, dokud jsou využití schopní, a pak je jednoduše odepsat. Všichni víme, do čeho jdeme.“

Max se zhluboka nadechl ve snaze ovládnout se. „Možná je to skutečně

tak. Nell se mi přiznala, že někteří psychotronici dobrovolně

riskují svou prací mnohem víc než jenom kulku do hlavy.“

„To je pravda. I to je pravda, že nevíme, jakou cenu Nell bude muset zaplatit za to, že své výjimečné schopnosti využívá tak často.

Rizika ale zná. A je si jich vědomá.“

„Dává v sázku svůj život.“

„Tohle si opravdu myslíte?“

Max odpověděl teprve po chvíli: „Myslím, že část jejího já si přeje zemřít. Je přesvědčená, že celá jejich rodina je prokletá. Proto také se odsoudila k osamělému životu. Nikomu nedovolí přiblížit se jí z obavy, že jakési temno v ní ublíží každému, na kom jí záleží, kdo se jí stane blízkým.“ Zavrtěl hlavou. „Návrat domů to ještě

zhoršil.

Zjistila, že otec zabil matku, že Hailey se nejen sexuálně stýkala s

úchylnými muži, ale že je pravděpodobně i vraždí. To nenapomáhá

právě

k hrdosti na svůj rodokmen.“ shrnul s povzdechem.

Galen zauvažoval a pak řekl: „Než jsme sem přijeli, Bishop…

Slyšel jste už o Bishopovi, šéfovi naší speciální jednotky?“ pohlédl na Maxe. Ten přikývl, pokračoval tedy: „Mezi čtyřma očima mi řekl, že podle jeho názoru Nelliny ztráty vědomí nejsou dané jejími schopnostmi. Prý je způsobuje její pohnutá minulost.“

„Jenže jak?“

„Správná otázka. Může za nimi být nějaké trauma, co ji trápí celá ta léta, něco, co nedokáže sama překonat. Podle Bishopa zdejší vyšetřování ji právě

přiměje zaobírat se vlastní minulostí, zkoumat své vazby k ní… takže lze očekávat, že se její ztráty vědomí budou prodlužovat a čím dál hůř

na ni dotírat, až dokud nepronikne ke zdroji, který je způsobuje.“

Max se zamračil. „Takže v té vaší jednotce vědí, že Nell upadá do bezvědomí čím dál častěji?“

„Pochopitelně. Bishop má za nutné analyzovat okolnosti, za jakých k němu dochází. Za čípřítomnosti, kterých lidí. Kde, na

-211

kterém místě. Prostě

bedlivě

analyzuje, nač

její mozek reaguje tak

prudce.“

Max nechápavě

vrtěl hlavou. „Vím, že ztratila vědomí hned první den, co sem přijela, v tomhle domě. A dnes se jí to stalo také tady, v téhle místnosti. A došlo k tomu i v Pattersonově domě, krátce

poté, co měla vizi.“

„Tu první ztrátu vědomí mohlo způsobit rozčilení z návratu do Silence,“ nahlas uvažoval Galen. „Návrat domů

po tolika letech může být pro někoho přetěžký, a pro ni zvlášť, pokud věděla, že bude muset najít tělesné pozůstatky své matky.“

„Skončeme s řečněním!“ Max sebou škubl při pohledu na hodinky. „Už hodinu a půl je v bezvědomí. To je hrůza.“

„Dáme jí ještě

půlhodinku. Jestli se do té doby neprobere a nepodaří se ani nám ji probrat, jiný psychotronik nebo telepat se pokusí s ní spojit rovnou prostřednictvím svého vědomí.“

„Vy?“

„Já nejsem telepat. Ale máme tady ještě jednoho kolegu.“ Galen

se zatvářil trochu kysele a bručivě dodal: „Anebo byste to mohl

zkusit vy sám.“

„Já nic takového neovládám.“

„Ale propojený s ní jste. Copak jste se s ní nikdy nezkoušel spojit?“

Max na něj údivem vykulil oči. „Ona mě k sobě

nepustí.

Dokonce ani přiblížit se mi nedovolí. Někdy sice její ostražitost nakrátko poleví, a tehdy zachytím nějakou její myšlenku, jenže pak… Jak vlastně

tohle víte?“

„Promiňte, ale v našem týmu složeném z lidí s podobnými výjimečnými schopnostmi nemáme příliš mnoho tajemství, zvlášť když většina jsou telepati. To Bishop zjistil, že je s někým v Silence mentálně

spojená, a hodně

dlouho. Usoudil jsem, že jste to vy.“

„Bishop… pořád ten váš Bishop,“ zavrčel nevrle Max.

Galena jeho nevrlá reakce nijak nepřekvapila. „Nemyslete si, i nás někdy notně

štve. Spolupracovat s někým, kdo se skoro nikdy nemýlí, dovede člověka pekelně dráždit. Jen tak mimochodem, Nell není do něj zamilovaná, ani on do ní. On jenom rozvíjí ve svých agentech to, s čím si oni sami nevědí rady. U nikoho jiného jsem se

-212

dosud s takovým přístupem nesetkal. Myslím, že v tom tkví jeho hlavní zásluha, zásadně,apřitom nenásilně,přirozenou cestou měnit směřování jejich životů.“

Max na něj dost dlouho mlčky hleděl, pak si odkašlal a stočil řeč jinam: „Říkal jste, že by nám nemělo uniknout nic z toho, co a kde Nell dělá nebo mluví těsně

před tím, než ztratí vědomí.“

„Možná by nám to pomohlo vyřešit tu její záhadu.“

„Dobrá. Nevíte náhodou, jestli jejím předchozím ztrátám vědomí v tomhle domě

předcházelo varování?“

„Těm prvním dvěma určitě. U druhé to vím bezpečně, protože jsem s ní těsně

předtím telefonoval a ona sama mi řekla, že se blíží.

Zřejmě

se jednalo o obvyklý výpadek vědomí, jaké zažívá převážnou část svého života,“ odpověděl Galen.

„Zřejmě,“ přitakal Max. „V Pattersonově domě

ale a tady dnes to na ni přišlo jako blesk z čistého nebe. Vím, že po dnešní vizi ji hrozně

bolela hlava, tvrdila ale, že to není varovný signál. Byla bledá aněkolikrát jsem měl dojem, že ztratila nit hovoru.“ Zamlčel, že byla i méně

ostražitá, což mu umožnilo její chvilkové nepozornosti využít apřimět ji mluvit s ním o jejich vztahu. „Zdála se být… roztržitá, jako kdyby se snažila něčemu naslouchat, co slyšela jenom ona.“

„Co viděla v Pattersonově

domě?“

„Viděla Hailey coby mladinkou dívku. Měla poměr s mužem oblibujícím sadomasochistické praktiky.“

Galen pokýval hlavou. „Dnes byla s vámi a šerifem v Lynchově domě.Měla vizi, ale neupadla do bezvědomí, tedy ne hned. Jediné, co mi řekla po návratu sem, bylo, že měla vizi zdánlivě nesouvisející

s Lynchovou smrtí. Byla svědkem hádky Hailey a šerifa Cola.

Tvrdila, že vize se něčím lišila od předchozích, že měla za ní jakési úplně

jiné pocity, ale jaké, popsat nedovedla.“

„Zdá se, že společným jmenovatelem všech těch vražd je skutečně

Hailey,“ zamyšleně

pronesl Max. „Hailey a její vztahy s těmi muži.“

„Říkáte to, jako kdybyste tomu nevěřil,“ podotkl Galen.

„Něco mi na tom nesedí. Jaksi nedovedu strávit představu, že by se Hailey mohla schovávat někde poblíž a vraždit své sexuální partnery, ať

s ní zacházeli sebehanebněji. A ztráty vědomí Nell to

-213

také nevysvětluje. Poobakrát, kdy upadla do bezvědomí prakticky bez varování, měla vizi něčím vybočující: v Pattersonově domě

silou

zážitku, u Lynche viděním Ethana s Hailey na místě zcela jiném.“

„Podle vás tedy nebylo ani tak důležité, co viděla, jako něco, nač

bezděčně

myslela v souvislosti s těmi vizemi? A že to by mohlo být spouštěčem jejích nenadálých ztrát vědomí?“

„Vím jenom, že prožívala něco, s čím se doposud nesetkala.

Navíc ke ztrátám vědomí dochází čím dál častěji a jsou delší a hlubší.

A její vize se záhadně

mění. Nerozumím tomu. Zdá se, že její schopnosti rostou a na druhé straně ji nesmírně

vyčerpávají a

omezují.“ uvažoval nahlas Max.

„Jako kdyby ji někdo ovlivňoval? Někdo nebo něco jí blokuje vědomí?“

„Tak nějak. Přečetl jsem, co bylo k maní o paranormálních schopnostech, jenže výzkum v této oblasti je teprve v plenkách…“

zamumlal Max.

„Vy máte přístup jen k tomu, co bylo zveřejněno. My provádíme své vlastní bádání. A můžu vám s jistotou říct, že psychotronik může být blokovaný nebo ovlivňovaný jiným psychotronikem. Máme vážné podezření, že vrah, ať už je jím Hailey činěkdo jiný, je velice silný psychotronik.“

Max na něj dlouho mlčky hleděl. „To je ono! Co když my všichni včetně

Nell nahlížíme na celou záležitost z nesprávného úhlu? Co když vidíme jenom to, co někdo jiný chce, abychom viděli?

Co když Nell je přesvědčená, že vrahem je Hailey, protože pravému vrahovi to vyhovuje?“

„Bishop tvrdí, že vrahem je policista. V případě spojení znalosti

výsledků

vyšetřování se schopnostmi psychotronika tedy…“

„…tedy máme co do činění s vrahem, který nás všechny vodí za nos,“ dokončil Max sarkasticky.

-214

Kapitola osmnáctá

Nell!

Snažila se ignorovat ten hlas. Bolest hlavy ve tmě

nebyla tak úporná. Nepřemítala o vrahovi ani o svých předcích, ba dokonce ani

o tom, bude-li opět schopná opustit Maxe. Ničím z toho si nelámala hlavu. Všechno bylo v pohodě.

Musíš už vstát, Nell!

Ostrá bolest jí projela mozkem jako dýka. Škubla sebou, ze všech sil se však snažila zůstat v příjemné uklidňující tmě. Kdy jí ten hlas dá konečně

pokoj?

Už nemáš příliš času.

Cítila, jak ji něco vyhání z příjemného, bezpečného přítmí polovědomí do nepříjemné nejistoty vědomí. Zuby nehty se bránila.

Musíš…

Nell otevřela oči a hned nato se prudce posadila. Bolest v hlavě znovu zatepala, naštěstí však jen tupě. A nebolela ji jen hlava, ale celé tělo! Proč?

Masírováním spánků

z nich bolest vyháněla. „Co se to se mnou děje?“ ptala se sama sebe.

Byla ve svém pokoji, ležela, teď pravda seděla, ve své posteli pod přikrývkou oblečená, jen bez bot. Vtom si vzpomněla na hodiny.

Pohled na ně

jí řekl, že tentokrát byla mimo hodinu a půl, možná o něco déle.

Určitě

déle.

Seděli dole spolu s Maxem a pili kávu. Anebo stáli? Chtěl s ní pořád mluvit o nich dvou, o jejich vztahu, a najednou ji příšerně rozbolela hlava a… co bylo pak?

Další náhlá ztráta vědomí. Buď byla vyčerpanější, než si připouštěla, nebo jí mozek vypověděl službu pro přílišné přepínání svých schopností.

Druhá možnost jí docela naháněla strach, proto se snažila urychleně

ji vyhnat z mysli. S tímhle stejně nic dělat nemohla. Nic.

Opravdu ne?

Šepot byl tak slabounký, že si nebyla jistá, zda ho opravdu slyšela. Přesto napínala sluch, slyšela však něčí hlasy zdola. Mužské

-215

hlasy. K jejich rozpoznání se jí nedostávalo sil. Pak přece jen poznala Maxův hlas. S kým to mluvil?

S Galenem! Propána! Už jen to jí chybělo, aby ti dva spolu rozebírali i její stavy.

Odhodila ze sebe přikrývku a opatrně vstala z postele. Toužila po sprše. Dlouhé horké sprše, která by jí vyčistila hlavu, smyla veškerou bolest. Pak možná bude s to pouvažovat, co se to s ní děje.

I když možná to už tuší.

„Už je vzhůru,“ upozornil Max.

Galen přikývl a chvíli naslouchal. „Sprchuje se. Znáte ji líp než já, ale řekl bych, že nebude příliš nadšená, když nás dva uvidí spolu,“

zabručel.

„Bude naštvaná,“ přisvědčil Max. „Ale myslím oba souhlasíme s tím, že je načase vyložit karty na stůl, o to naléhavěji, jelikož se jeví pravděpodobné, že na její vědomí působí nějaký psychotronik.

Vrah.“

„Tenhle názor se jí zhola nebude líbit,“ prorokoval Galen.

„Já vím.“ Max zavrtěl hlavou. „Navzdory Bishopovu profilu je to spíš Hailey než nějaký cizí člověk.“

„Ano. Způsob působení a blokace, o jaký v jejím případě jde, je

i mezi psychotroniky velice zřídkavý, s výjimkou manželů

nebo

pokrevních příbuzných. Ale…“ Galen se nadechl k pokračování, avšak nepokračoval.

„Ale?“ naléhal Max.

„Navzdory Nellině

tvrzení, že Hailey nemá paranormální schopnosti, v posledních letech jsme zaznamenali několik ‚dravců‘ se schopnostmi obdobnými paranormálním. Původně nevýrazné

schopnosti umocnilo hromadící se zlo v nich. Dokázali přímo neskutečné věci, včetně

ovládání myslí jiných lidí.“

„Může být. Co když vrah chce Nell znemožnit práci, protože se jí bojí?“

„To kdybychom věděli!“ Po delší odmlce Galen znovu promluvil: „Víme, že nejméně jeden den ji sledoval.“ A povyprávěl Maxovi o fotografii zhotovené Shelby i o hypotéze, na níž se všichni shodli.

-216

„Proboha!“ zděšeně

vybuchl Max. „Chcete říct, že ten maniak si po libosti špacíruje do a z Nelliny mysli?“

„Určitě

to nedělá za jejího plného vědomí. To by ho Nell totiž odhalila. Bedlivě

ji sleduji, ani mně

by něco takového neuniklo.

Myslím, že ji blokuje nebo jinak ovlivňuje tehdy, kdy není při vědomí, anebo když její ostražitost poleví ve spánku. Tehdy jí vštěpuje své povely hluboko do podvědomí a ony pak vyvolávají její bolesti hlavy, možná i ztráty vědomí, pokaždé kdy se dostane příliš blízko k tomu, co vrah potřebuje utajit.“

„To mi připadá nemožné.“

„Měli jsme možnost se zabývat už několika psychicky narušenými psychotroniky. Kdybychom přišli na to, v které oblasti mysli se nachází lidská vůle, nic by nebylo nemožné.“

„A jak se Nell může proti něčemu takovému bránit?“

„Nijak,“ bez okolků

odpověděl Galen. „Mohla by svou mysl obestřít jakous takous ochrannou clonou, jenže poněvadž není telepatka, nesvede chránit samu sebe. Zvláštní totiž je, že ani ochranná hradba by nebyla účinná vůči silnému psychotronikovi, jakým tenhle bezpochyby je. Udržet na uzdě všeho schopného

psychopata, který se neštítí ani vloupání do cizí mysli… to je náramně

náročné.“

„Tvrdil jste, že je tady s vámi ještě jeden agent a ten je telepat –“

Galen ho nenechal domluvit. „Ano, je, jenže pomoct Nell s ochranným zaštítěním nedokáže žádný telepat. Psychotronici jsou přes své schopnosti zvláštně izolovaní jedinci. Málokdy se dokáží i navzájem napojit, pomáhat jeden druhému nebo slučovat navzájem své síly. Zatím jsem se setkal v tomhle směru jen s jedinou výjimkou.“

„A tou je…“

„Milenecký, potažmo manželský vztah. Tento vztah vyžaduje osobitý druh důvěry, netušeně vyššího stupně

oproti jiným. Ta právě

páru psychotroniků

dovoluje navzájem se stabilně propojit a sdílet

své schopnosti.“

Dlouho trvalo, než se Max znovu zeptal: „A co když jeden z dvojice není psychotronik? Co za vazba tehdy vznikne?“

-217

„O tom byste mohl víc vědět vy.“ Galen vyčkal, až se mu Max podívá do očí. „Ale slyšel jsem, že vazba dvojice, z níž jenom jeden má paranormální schopnosti, se pár od páru liší. Podle toho, jak silný je ten který psychotronik. A jak silné je fyzické a emoční pouto mezi nimi. Některé dvojice vytvoří silné telepatické nebo empatické propojení, jiné ne.“

„Tahle oblast, pokud vím, není vědecky prozkoumaná,“

poznamenal Max.

„Jasno nemáme ani my. Jak už jsem řekl, mezi psychotroniky je těžké zachovat si tajemství, přesto existují jistá tabu, která se nikdo z nich neodváží porušit.“

„Aha.“ Nato Max změnil téma: „Než přijde Nell, rád bych vám ještě

něco ukázal.“ Otočil se ke krbu, vzal z římsy zarámovanou fotografii a podal Galenovi.

Galen se na ni pozorně

zahleděl. Byla to stará fotografie, určitě dílo profesionálního fotografa. Před čelně braným domem stáli na

schodech Adam Gallagher, jeho mladá žena, jeho matka a ještě dvě

další ženy v pozadí, blíž k hlavním dveřím. Grace Gallagherová se tvářila nešťastně. Byla v pokročilém stupni těhotenství. Dvě ženy v

pozadí podle zástěr a pozice na záběru vypadaly na služebné.

„Co tady mám vidět?“ zeptal se Galen.

„Těsně

před ztrátou vědomí Nell postrkovala po římse tuhle fotografii. Prohlížela si ji.“ Max pokrčil rameny. „Právě

jsme se

začali… Řekněme, že náš rozhovor začal být napjatý.“

„No a?“

„Zahleděla se na tuhle fotografii a zeptala se, kdo jsou, a z ničeho nic omdlela. Podle data uvedeného na rubu fotografie byla dělaná nedlouho před narozením Hailey.“

„Nell své rodičepřece znala. I babičku. Musela ji tedy zaujmout některá z těch dvou žen vzadu.“

„Nejspíš ano. Adamu Gallagherovi se tehdy finančně dobře

vedlo a rodina si mohla dovolit i služebnictvo. Nejednalo se o služebnictvo v pravém slova smyslu, které by u nich i bydlelo. Měli hospodyni a kuchařku, co k nim denně docházely.“

Galen přikývl. „Copak Nell tohle nevěděla? Ta fotografie sice je dělaná ještě

před jejím narozením, ale není z ní jasné, že tyhle ženy

-218

byly u nich zaměstnané? Jejich oblečení tomu přece dost výmluvně napovídá. Je zvláštní vidět je na rodinné fotografii, ale –“

„Neznal jste Adama Gallaghera. Rád vystupoval coby přejícná hlava rodiny a byl navenek milostivý ke všem, komu vládl. Tím, že nechal s rodinou zvěčnit i pomocnice v domácnosti, jen utužil svou pověst laskavého patriarchy.“

Galen zvedl obočí. „Nell musela vědět, že ty ženy byly služebné. Tak proč

by měla omdlívat?“

„Nejvíc mě

štve, že nedokončila svou otázku. Připadalo mi, že jakmile zaměřila svou pozornost na fotografii, hned ztratila vědomí.“

„Možná se dostala příliš blízko k něčemu, co náš vrah-psychotronik chrání. Nebo šlo čistě o náhodu.“

„Nebo šlo čistě

o náhodu?“ vyčítavě

zopakoval Max. „Tenhle

oříšek by se dal rozlousknout jedině tak, že by se Nell zahleděla na fotografii ještě

jednou.“

„Aby znovu ztratila vědomí?“ namítl Galen.

„Ani já ji nechci vystavovat zbytečnému riziku. Třeba byse na to mohli podívat vaši v FBI. Pošlete jim tu fotografii, jestli by nezjistili jména těch žen. Možná z toho mraku nezaprší, a možná se vyklube důvod, proč

se Nell nesmí zajímat o jednu z nich, případně

o

obě.“

Galen neodmítl. Obrátil rámeček, aby ho mohl otevřít a vzít z něj fotografii. „Použiju Nellin notebook. Naskenuju tu fotografii a elektronickou poštou ji pošlu do Quantica. Jenže pokud ty ženy nemají žádný záznam v registru trestů nebo nejsou hlášené jako

nezvěstné anebo zavražděné, v záznamech FBI se nenajdou… Jestli se nemýlím, tohle je profesionální fotografie, zřejmě ji dělal místní

fotograf. Možná ji není třeba posílat do Quantica… Neznáte někoho z místních, kdo by to mohl diskrétně prověřit?“

Max se zamyslel, pak odvětil: „Možná ano.“

Galen se pousmál. „Obraťte se na Justina Byerse. Koneckonců je váš člověk, viďte?“

„Nechápu, proč

jsi mi to neřekla dřív!“

„Protože jsem nemohla,“ odsekla Justinovi zamračená Shelby.

„Nell mi kladla na srdce, abych ti nic neříkala, dokud nedojde k další

-219

vraždě.“ Zamračila se ještě víc. „Slyšels dobře? Řekla dokud, ne jestli. Tu vraždu předvídala. Ubohý Nate!“

„Když je agentka FBI, dá rozum, že ji musela předvídat. Říkáš, že vypracovali osobnostní profil vraha, takže si byli jistí, že dojde k další vraždě,“ zabručel Justin.

„Podle mě

je za tím něco víc.“ Shelby zavrtěla hlavou.

„Nevadí. Podstatné je, že mě Nell požádala, abych… abych ti navrhla projít matriční záznamy. Ona to udělat nemohla, aby nevzbudila pozornost. O tobě věděla, že jsi důvěryhodný.“

Justin se na ni podezřívavě zakabonil. „Jak tohle mohla vědět?“

„Věděla, a basta! Byla si tím naprosto jistá. Je přece čarodějnice.

Lumpa by určitě

odhalila. Dáš si kávu?“

„Ne. Dík. Zastavil jsem se jenom proto, abych se tě zeptal, jestli

coby znalkyně

místních poměrů

nevíš něco o Natu McCurrym. Jo, a abych nezapomněl, šerif Cole chce bádat v těch matričních záznamech sám.“

„O Natovi toho příliš nevím, určitě nic, co by pomohlo vyřešit

jeho vraždu. A co se týká Ethana, nevypadáš moc nešťastný, že projevil zájem o ty záznamy.“ Uculila se. „Zaručuji se ti, že mu můžeš věřit.“

Justin pomalu napočítal do desíti. „Jakpak dlouho to už víš?“

zeptal se přiškrceně.

„Jenom… krátce,“ zamumlala.

„Nemáš mi tak náhodou povědět ještě něco?“

Shelby omluvně

svěsila koutky úst. „Promiň, Justine, ale slíbila jsem Nell, že ti povím jenom to, oč mě

požádá. Hrozně

jí záleželo na

tom, aby všechno probíhalo v takovém pořadí, jak řekla. Možná to ani není záležitost paranormálních jevů, ale spíš vyšetřovacích metod FBI. Slíbila jsem, že se budu do puntíku řídit jejími instrukcemi,“

hájila se.

„Aha… A jak dlouho ti trvalo sehnat všechny ty fotografie, které měly jakože kompromitovat Cola?“

„Dlouho ne,“ odvětila pohotově. „On totiž mluvívá s kdekým ve městě. Vyhledala jsem jeho staré snímky a upravila data, aby dokazovala, že mluvil s každou z obětí den před jejím zavražděním, ale –“

-220

„Panebože, Shelby!“

„Nedovolil bys mi spolupracovat s tebou, kdybych ti nepředložila nějaký věrohodný důkaz. Podle profilu je vrahem polda, proto Nell nechtěla, abys na těch záznamech dělal s některým z kolegů. Pomoc jsi potřeboval, a já jsem zároveň měla hlídat, jestli na

něco přijdeš.“

„Kristepane!“ zaúpěl a chytil se za hlavu.

Shelby mu s úsměvem pohlédla zpříma od očí. „Copak jsem byla jediná, kdo tady lhal?“

„Mohl bych tě

pokutovat za maření veřejné služby, je ti to jasné?“ vyštěkl. Byl děsně

naštvaný.

„Jasnější ani být nemůže. A jakoupak pokutu asi bys mi napařil?

Jakým právem mě

může pokutovat soukromý detektiv, který tajně pracuje pro jednoho z podezřelých, konkrétně pro Maxe Tannera, a

zároveň

oficiálně

pro místní policii. Není to trestné? Nenavztekalo by tvé kolegy, kdyby se to dozvěděli?“

Justin se nahnul k Shelby sedící na pohovce, lokty se jí opřel o kolena a oběma rukama se držel za hlavu. „Božemůj!“ bědoval.

„Proč

v tomhle městě

nic nemůže zůstat utajené?“

„Ať

už kdo chtěl dal jméno našemu městu, oplýval štědrou dávkou smyslu pro humor.“

„Chceš říct, že Nell ví, že si mě najal Max?“

„Jo. Ale zaručené se mu s tím nepřiznala, protože ani on nebyl vůči ní upřímný.“

Justin se zhluboka nadechl. „Pěkně se nám to zamotalo. Určitě

si na téhle šmodrchanici vylámeme zuby.“

„Och, ty tvoje metafory! Abys věděl, Nell je vážně dobrá. Proto

ji zlanařili do federálních služeb. Navíc všichni jsou přesvědčení, že vrah je polda, takže musí pracovat v utajení a dávat si bedlivý pozor na jazyk, co kdo komu poví a –“

„Kdo všichni?“ skočil jído řeči.

„Jsou tady i další federální agenti. Nell se o nich sice slůvkem nezmínila, ale pochybuji, že by ji sem pustili samotnou.“

„A ví to šerif?“

„Předpokládám, že už ano. Nell mu to chtěla dnes říct. Nechala mi vzkaz na záznamníku. Poslechla jsem si ho po návratu z oběda.“

-221

„Ještě

než jsme dostali hlášení o Natu McCurrym?“ chtělvědět.

„Máš na mysli čas, kdy to Nell řekla Ethanoví? Ano, mohlo to být tehdy. Proč?“

„To je ale liška podšitá,“ vzdychl Justin. „Cole se mi přiznal, že mluvil s Nell, údajně

ale jenom kvůli jejím výjimečným schopnostem, které by mohly napomoct vyšetřování.“

„Nelhal. Měl v úmyslu požádat ji o pomoc dokonce dřív, než se dozvěděl, že je agentka FBI.“

Justin se zamračil. „Jestli mu pověděla, že je agentka FBI.

musela mu povědět, i že profil vraha podle FBI poukazuje na poldu.“

„Přesně

tak.“

„On se ale ke mně

nechoval jako k podezřelému. Je tak dobrý herec, nebo mu Nell řekla, že já to nejsem?“

„Dobrý herec podle mě

není, zato ovládat se vždycky dovedl dokonale. Chceš, abych zavolala Nell a zeptala se jí?“

„Teď

ne. Mluvil jsem s Maxem asi před hodinou. Povídal, že Nell spí.“

„Spí? Takhle brzy?“

„Přesněji je v bezvědomí.“

„Cože?! Co se jí stalo?“

Justin se zašklebil. „To myslíš vážně, že existuje něco, co ty nevíš?“ pozlobil ji.

„Vysvětlíš mi, proč

je v bezvědomí?“

Rychle a stručně

jí podal vysvětlení, které znal od Maxe. Končil slovy: „Nell žije v úžasném stresu. Přijet domů po tolika letech,

navíc muset pracovat v utajení… Využívání zvláštních schopností ji notně

vyčerpává i za normálních okolností. Max má o ni strach.“

„I já se o ni bojím,“ hlesla Shelby. „Když jsem za ní včera ráno zaskočila, vypadala velice unaveně. A trápila se. Jestli ji vrah podezřívá –“

„Počkej, počkej!“ přerušil ji Justin. „I Max se takhle vyjádřil, jenže ty na rozdíl od něj způsobem, jako by sis tím byla jistá. Proč

by

ji vrah měl podezřívat? Nechci být ješitný, ale když jsem ani já nepřišel na to, že je federální agentka, pochybuji, že by na to přišel on.“

-222

Shelby mu tedy pověděla o fotografii, kterou udělala, a co podle FBI znamená.

„A kruci! Takže vrah je nejen polda, ale i psychotronik?“

„Takový je názor FBI.“

„Pověz, může být tahle situace ještě zapeklitější?“

„Může, obávám se.“ vzdychla Shelby. „Ta fotografie Nell totálně

vykolejila. Vůbec se jí nedivím, že je tak rozrušená. Musí být hrozné vědět, že se neviditelný vrah potlouká kolem tebe a sleduje tě.

Jak můžeš vědět, kdytě

sleduje?“

Justin se opřel a zkrabatil čelo. „On? Když jsem viděl ten šátek na těle Nata McCurryho, byl jsem přesvědčený, že hledáme ženu.“

„Policistku? V Silence je jich poskrovnu. Která podle tebe je podezřelá?“

Justinovi se v tu chvíli vybavila Kelly Rankinová. Varovala ho, aby si kryl záda. Šlo o čistě kolegiální varování, nebo mohlo znamenat hrozbu? „Neznám ani jednu natolik dobře, abych ji mohl podezřívat. Jenže ta poslední vražda… kdo mohl mrtvého McCurryho takhle zneuctít…“

„A proč

vůbec? Ze zlomyslnosti?“

„Spíš ze vzteku.“

„Anebo to pachatel udělal schválně,“ další možnost nadškrtla Shelby, „aby vražda poukazovala na ženu. Kdybych já byla muž-

vrah a chtěla zmást policii, určitě bych sáhla k nějaké podobné fintě.“

„Chtěl nás svést ze správné stopy?“

„A víš, že se taková možnost nezdá být až tak nesmyslná? První tři vraždy proběhly přesně

podle jeho plánu. Muži zemřeli, jejich špinavá tajemství vyplula na světlo. S tím vrah počítal. Pak George Caldwell začal strkat nos, kam nemá, a tak se stane další obětí. Tahle vražda nezapadá do šablony, vybočuje ze zákrytu předchozích.

Hledíte na ni jinýma očima, detailně ji rozpitváváte. Vrah se ocitne v povážlivé situaci. Nevidíte, co chce, abyste viděli. Bojí se, že objevíte něco, co nechce, abyste objevili. A tak vraždí znovu. Po mnohem kratším čase a na místěčinu zanechá do očí bijící stopu.“

S pohrdavým úsměvem dodala: „Vsadím se, že všichni s tím šátkem spojujete ženu.“

-223

„A tak jsme se ocitli v další chodbě labyrintu,“ s povzdechem se

vyjádřil Justin.

Mlčky na sebe hleděli, než ticho protrhla Shelby: „Asi bys měl zavolat Maxovi, já brnknu Nell. Je žádoucí, abychom se spolu urychleně

sešli a řekli si navzájem všechno, co jsme zjistili.“

„Pokud už není pozdě,“ zabručel Justin, zatímco sahal po svém mobilu.

Když Justin krátce po šesté nesl Ethanu Colovi kopie matričních záznamů, ten právě

telefonicky mluvil se starostkou. Dlaní přikryl sluchátko a suše utrousil: „Dík. Neměl jste mít tak náhodou volný víkend? Jděte domů

a pořádně

se vyspěte. Vypadáte jako živá mrtvola.“

„Ten šátek nalezený u McCurryho –“

„Právě

ho zkoumáme. Sobota ovšem není nejlepší den k popohánění něčeho. Až se něco dozvíme, dám vám vědět. Jděte domů!“

Justin se nejprve k odchodu neměl, ale pak přikývl a opustil kancelář.

Ethan odtáhl dlaň

od mikrofonu. „Casey, neštve mě, žes je sem zavolala. Lépe řečeno, neštve mě to až tak moc. Ale jak sis mohla třeba jenom na okamžik myslet, že bych to mohl být já…“

„Neměla jsem na vybranou. Ethane. Museli jsme zahájit vyšetřování nezávisle na tvém úřadu. Muselo se postupovat rychle a hlavně

tajně. Nechtěla jsem to nechávat na krku městské policii, a na jiné rozumné řešení než FBI jsem nepřišla. Setkání s Nell, jak se zdá, zařídila sama prozřetelnost.“

„Nevím, jestli by Nell s tebou souhlasila,“ zabrblal Ethan.

Starostka Lattimorová s povzdechem pokračovala: „Vím, že návrat domů

musel být pro ni krutý. Ale možná si konečně všechno

srovná v hlavě.“

„Možná. Poslyš. Casey, přede mnou leží zpráva o další vraždě

a

stůl mám zavalený haldami papírů. Zavolám ti zítra.“

„Dobrá. Vynasnažím se zástupce občanstva ještě chvíli udržet

na uzdě.“

„Chtějí mě

snad odstřelit?“

-224

„Jsou vyděšení. Ethane.“

„Jo, jasně, já vím. Promluvíme si víc zítra, Casey. Ahoj.“

„Dobrou noc. Ethane.“

Ethan položil sluchátko a zahleděl se na protější stěnu. Nate McCurry. Nikdo o tom nevěděl, aspoň se domníval, ale Nate byl

dalším milencem Hailey.

Ani on by o tom nevěděl, kdyby ho jednou Nate nebyl viděl vycházet s Hailey z motelu a sám o něco později nevaroval, že Hailey je hotová ‚fabrika na problémy‘.

Tehdy jeho varování nebral vážně, ani vděčný mu za ně nebyl.

Odbyl ho, aby se staral sám o sebe, a od té doby ho ignoroval.

Až dodnes.

Ještě

neviděl policejní fotografie, ale Justin mu stačil oznámit, co našli. Ten šátek měl Nata zneuctít. Něco takového by mohl být jedině

nápad ženy.

Něco takového by byla schopná provést Hailey.

Nikdy se nechtěl do ní zamilovat. Když si spolu začali, vedlo ho k tomu totéž co ji: sex, příjemné chvíle ve dvojicí, která se znala od dětství.

Jeho manželství už bylo v troskách. A Hailey dokonale věděla, co potřebuje, nenáročnou partnerku do postele, která nestojí o nic než o sex. Milenku schopnou mu navíc poskytovat slastné zážitky, na které nezapomene do konce svého života.

Až později, jak týdny plynuly, mu na ní něco začalo vadit.

Například jak umanutě

trvala na utajení jejich vztahu. I bělavé jizvy na jejím jinak dokonalém těle. Bál se jí zeptat, kde k nim přišla.

Trápila ho její nechuť

mluvit s ním o svém životě mimo postele, v

níž trávívali několik hodin týdně. Lekal ho výraz v jejích očích, kdykoli se sní snažil zapříst řeč o jiném než o sexu.

Dodnes měl ošklivý pocit z jejich poslední hádky. Naléhal na ni, chtěl si s ní být bližší, a třebaže jejich milostná hra vyvrcholila nádherným orgasmem, raději udělala konec jejich vztahu, než by svolila k jeho prohloubení.

Neměla ve zvyku rozcházet se potichu. Potřebovala rozchod teatrálně

prožívat, potřebovala ho sama kočírovat, tak jako držela

-225

otěže všeho ve svém životě. Potřebovala ukázat, že jí nějaký rozchod vůbec nevadí.

Byl tehdy vzteky bez sebe, jak bezohledně pošlapala veškeré

jeho naděje, ale nepokládal za vhodné protestovat.

Čas. To chce čas. Hailey potřebuje čas, pořád dokola si říkal v duchu. Potřebovala čas pro sebe. Čas bez něj a jeho nátlaku. A tak čekal.

Scéna, kterou Nell ve své vizi viděla, se odehrála před rokem začátkem února. Až do konce března se ji nesnažil vyhledat.

Zakazoval si to, poroučel si být trpělivější.

Anějaký týden nato, ani promluvit s ní nestačil, Hailey ohromila město útěkem s Glenem Sabellem. Ženatým mužem, otcem dvou dětí!

Od té doby ji nikdo v Silence nespatřil. Až na těch pět zavražděných mužů… Možná.

„Jsi to ty, Hailey?“ zašeptal. „Děláš to ty? Jestli ano, proč nejdeš

i po mně?“

-226

Kapitola devatenáctá

Nell si nalila už třetí šálek kávy z konvice postavené na jídelním stole, opřela se zády o židli a přemítala, že jídelna tohoto starého domu snad nikdy předtím nezažila tak různorodou společnost, jako byla tahle nynější.

Dva agenti FBI, policista a současně soukromý detektiv, majitel ranče, fotografka vyhlížející spíš na modelku.

Každý z přítomných byl někým jiným, než na pohled vypadal.

A každý z nich byl ve střehu, kromě Shelby přirozeně.

„Kdo chce poslední kousek kuřete se sezamem?“ zeptala se Shelby, vyčkala, až všichni zavrtěli hlavami, přitáhla si k sobě papírový tácek a s chuti pokračovala v jídle. „Ještě iztěch těstovin

bych si dala,“ s plnými ústy zamumlala směrem k Justinovi.

„Kde to všechno v tobě

mizí?“ divil se upřímně.

„Spálí se jedna dvě, neukládám si nic na horší časy,“ poučila ho a zamávala tyčinkami na Nell. „Justin by rád věděl, jak jsi zjistila, že on není vrah. Šestým smyslem?“

Nell s pousmáním odpověděla: „Ne. U každého člověka šerifova úřadu jsme prověřili minulost. Justin byl hned od počátku mimo podezření, protože byl tady krátce. Přišel sem z Atlanty a neměl tu žádnou rodinu. A jeho zajímavá proměna z policisty na soukromého detektiva a znovu policistu tomu rovněž napovídala.“

„A to jsem věřil, že jsem svou minulost dokonale zamaskoval,“

zamumlal.

„Bezmála,“ uznale se vyjádřila Nell. „Jenže my kopeme hlouběji než jiní, proto jsme také našli licenci soukromého detektiva tam, kde ji Ethan Cole neobjevil.“

„A jak jste se dozvěděli, že pracuje pro Maxe?“ zajímalo Shelby.

„Když jsme pátrali dál, zjistili jsme, že Justin a Max kdysi spolu bydleli v koleji, za univerzitních studií. Kromě

toho Max mu několikrát volal před tím, než přijal místo v Silence a přestěhoval se sem. Nu a jelikož od jeho příchodu sem ty dva spolu nikdo neviděl, bylo vše jasné.“

-227

„Děsně

mě

to vzrušuje,“ přiznala se Shelby. „Vím, jde o vyšetřování vražd, jenže všechno kolem nich je tak děsně vzrušující!“

Nell natáhla ruku a prstem poklepala na šanon na stole. „Tohle nám tedy nepomohlo? Opravdu jste s Justinem na nic zajímavého nepřišli v těch matričních záznamech?“

„Na nic, co by se nám nezdálo. Možná něco objeví šerif,“

odpověděl Justin, pak rychle dodal: „Nepověděl jsem mu, že mám kopie těch kopií, ani že je dnes večer přinesu sem. Vlastně

jsem

vůbec neřekl, že sem jdu. Myslí si, že oddychuju doma.“

Protože se tvářil provinile, Nell ho uklidnila: „Pro Ethana je mnohem důležitější, aby sám prošel ty záznamy, než být tady s námi.

Zatím nemáme nic nového, co bychom mu mohli sdělit, ani ohledně důkazů, ani ohledně

nové stopy. Kromě

toho kdyby věděl, jak jsme

přišli na myšlenku, že by v těch záznamech něco mohlo být, stáhl by se. Víc nepodložených tušení by už určitě nestrávil.“

Max sebou zavrtěl, a když Nell na něj stočila pohled, řekl jí: „Vím, žes před pár dny byla v soudní budově. Už tehdy jsi tušila, že by ty matriční záznamy mohly být důležité?“

Přikývla. „Byla jsem tam, abych dala do pořádku záležitosti kolem dědictví. Původně

jsem tam šla čistě

z tohoto důvodu. Ale jak

jsem tam porůznu chodila, najednou mi něco naléhavěříkalo, že George Caldwell objevil něco v starých matričních záznamech.

Nevěděla jsem tehdy, oč

se může jednat, jenom jsem byla přesvědčená, že právě

proto musel zemřít,“ vysvětlila.

„Pořád věříš, že Hailey je vražedkyně?“

Jako pokaždé, kdy byla nucena čelit přímé otázce, Nell odpověděla opatrně: „Věřím, že Hailey je společným jmenovatelem prvních tří vražd. Prozatím jsem však nepřišla na žádnou její spojitost s Georgem Caldwellem. Pravda odkdy jsem přesvědčená, že byl zavražděný z jiného důvodu, ani s takovou možností nepočítám.“

„A co Nate McCurry?“

„Je předčasné vyslovovat závěry. Soudě podle způsobu uvázání

šátku, musíme brát v úvahu možnost, že ho zabila žena.“

„A co říkáš Shelbyinu názoru, že jde jen o zastírací manévr?“

-228

„Připouštím ho.“ Nell vzdychla. „Když jsem si tuhle prohlížela svou internetovou poštu, našla jsem v ní e-mail z Quantica, že vysledovat Hailey a Glena Sabellu se zatím nedaří, takže jeden z nich nebo oba klidně

mohou být někde nedaleko.“

„S jakou pravděpodobností ale?“ namítl Max. „Když takové měsíce je nikdo nikde nezahlédl. Navíc připouštíme možnost, že vrah má parapsychologické schopnosti, a ty tvrdíš, že Hailey je neměla.“

„Myslíš, že jde o pouhou shodu náhod, že první tři oběti byli její někdejší milenci?“

„Milenci bych je nenazval, spíš sexuálními partnery. Nemyslím, že šlo o shodu náhod. Jenom si myslím, že Hailey je nezabila,“

„Tak potom je někdo zavraždil kvůli ní.“ Jen to Nell vyslovila, po zádech jí přeběhl mráz. „Kvůli ní…“ zopakovala zpomaleně.

Max se zamračil. „Víme, že Patterson začal hrát své sadomasochistické hry s Hailey, když ještě byla dítě. Podle Ethana ji

i později oblékal za malé dítě kvůli své sexuální úchylce. A co Ferrier? Říkalas, že měli spolu poměr, ale nevíme, jestli jí ubližoval.“

„Nemyslím.“ Nell zamyšleně

zavrtěla hlavou. „Alespoň

ne

takovým způsobem, proti kterému by Hailey měla námitky.“

„Páni,“ šeptla Shelby.

Nell s pousmáním přikývla. „Rozhodně nešlo o to, co oblibuje

většina žen, ale Hailey… Jí nevadilo násilí, alespoň podle toho, co

jsem viděla. Nezneužíval ji proti její vůli.“

„Možná si vrah myslel, že ano,“ ozval se Galen. „Možná všichni ti muži, kromě

Caldwelia, museli zemřít kvůli zacházení s Hailey.“

„Protože jí ubližovali?“ vyhrkla Shelby.

„Možná,“ připustila Nell. „Anebo ji podle něho zkazili. Vrah, ať už je jím kdokoli, viní spíš ty muže než Hailey za její způsob života.

Věděl nebo tušil něco bližšího o jejích sexuálních vztazích a byl přesvědčený, že ji ti muži zneuctili.“

„Protože ji měl rád,“ doplnil Galen. „Protože ji měl rád.

Nenávist v kombinaci se žárlivostí je velice silný motiv,“ s povzdechem řekla Nell.

-229

„Ale proč

je začal trestat až teprve teď?“ zeptal se Max a hned si i sám odpověděl: „Protože utekla s jiným mužem. Netrestá všechny ty muže v jejím životě

za to, že mu ji vzali?“

„Tahle možnost má něco do sebe,“ prohodil Justin. „Tím spíš, že vrah nemusel být nikdy v přímém kontaktu s Hailey. Spousta odmrštěných milenců

je odmrštěných jen v jejich vlastních představách.“

Shelby hned navázala: „Takže si mohl vytvořit vztah s Hailey čistě

ve své fantazii, postavit si ji na piedestal, a pak se začít zajímat

o ty muže. Aby v jeho očích z onoho piedestalu nespadla, vidí v ní oběť

a ty muže viní z jejího zkažení.“

„Jedině

tak ji mohl mít nadále rád,“ konstatovala Nell.

„Sebeklam je silný obranný mechanismus.“

Shelby poplácala matriční záznamy. „A co tohle?“

Nell se snažila vybavit si mlhavý pocit, který zažila na matrice, i když šlo tehdy o cosi prchavého, ne o vizi. „Nevím. Možná nemají s Hailey nic společného. Možná šlo jen o útržek informace, kterou chtěl vrah utajit, o něco, co souviselo s jednou nebo všemi vraždami.“

„No to je fakt skvělé!“ zabručel Justin. „Proč pokaždé, kdy se

začne jevit nebo zjistíme něco nového, vyklubou se z toho jen další a další možnosti?“

„Říká se tomu Murphyho zákon schválnosti,“ ušklíbla se Shelby.

„Otázka zní,“ ozval se Galen, „jaký další krok podnikneme?“

Tázavě

pohlédl na Nell.

Ta se místo odpovědi zeptala Justina: „Ethan chtěl ty záznamy projít dnes večer?“

„Jo, tak se vyjádřil. Předchozí týdny pracoval dlouho do noci, jen pár hodin si vždycky zdříml na pohovce ve své kanceláři.

Jenomže došlo k další vraždě, takže si nedá pokoj. Ale Shelby i já ručíme za to, že jedné osobě

potrvá celý den, než ty záznamy projde.“

„Projde je, i když těžko s jiným výsledkem než vy dva,“ soudila Nell. „Ty jsi bystrý polda a Shelby zase zná tohle město a lidi, kteřív něm žijí. Uvidíme, jak dopadne Ethan.“

-230

„Dnes už je moc pozdě,“ ozval se Max, „aby ses šla podívat do Caldwellova bytu nebo domu Nata McCurryho. Navíc musíme brát v úvahu možnost, že ti vrah nějakým způsobem brání využít své schopnosti, Nell.“

„Nejsem o tom přesvědčená,“ namítla Nell. „Ale možné to je,“

namítl Galen.

„Ano, vím, že dostatečně

zdatný psychotronik dovede ovlivnit mysl jiného člověka. Já jenom nevěřím, že by mě mohl ovlivnit, aniž

bych o tom věděla. Určitě

bych to cítila.“

„Pokud je toho schopný, tak jedině když spíš nebo nejsi při

vědomí,“ důrazně

prohlásil Max. „Tehdy nemáš šanci zjistit to.

Poslední dny jsi ztrácela vědomí příliš často. Stávalo se ti to buď

po

vizi, anebo když jsi intenzivně

myslela na vraha. Kdoví jestli nepřišel

na způsob, jak ti vyvolat ztrátu vědomí, když ses k němu dostávala

příliš blízko.“

„I kdyby tomu tak bylo, v pátrání mě

nedokáže zastavit,“

prohlásila odhodlaně

Nell. „Je to má práce, hlavní důvod, proč

jsem tady.“

„To všichni víme. Jenže v pátrání nepokročíš, když budeš v bezvědomí příliš často. Chci tím jen říct, že by sis měla trochu odpočinout.“

Galen pohlédl na hodinky. „Je skoro deset a asi všichni se mnou jistě

budete souhlasit, že dnešní den byl notně dlouhý. Co

kdybychom pokračovali zítra, do růžová vyhajaní?“

Nell si znechuceně

uvědomila úprk času, v duchu však se konejšila, že dílky skládanky konečně do sebe začínají zapadat.

„Jsem pro,“ souhlasila.

Bylo něco po osmé, když Ethan konečně usedl za svůj stůls

kopiemi matričních záznamů. Byl tak unavený, že se obával, nepřehlédne-li něco důležitého, byt to bude mít rovnou pod nosem.

Zachmuřeně

upíjel černou kávu, naladěné stanici CNN ztlumil hlasitost a vrhl se na záznamy.

Věnoval se jim už několik hodin a vypil několik šálků kávy,

když jeden ze záznamů

upoutal jeho pozornost a přiměl ho zabývat se jím blíž. Našel už několik záznamů svých lidí, většinou stáří od

-231

pětatřiceti do čtyřiceti, žádný z nich mu nepřipadal ničím zvláštní.

Kdežto tenhleten záznam se mu něčím nezdál.

Co jen to mohlo být?

Místo narození? Datum? Jméno otce? Jméno matky… Ano, jméno matky…

Znal lidi v Silence skutečně dobře. Byla to koneckonců

jeho

pracovní povinnost. Věděl, kdy se kdo oženil či rozvedl, která žena kdy čekala dítě, kdo byl kdy ve finančních potížích, kdo chlastal nebo bral drogy, kdo zahýbal svému partnerovi.

To ovšem platilo jen pro blízkou minulost. Fakty související s událostmi za jeho mládí, dětství či dokonce před jeho narozením znal pouze povrchně. Pokud ho pravda vysloveně neměly proč

zajímat.

Jako děti většinou, i on přijímal události a vůbec všechno s dětskou prostomyslností, takže když se jeden jeho tehdejší kamarád jednou zmínil, že jeho matka, jeho biologická matka, zemřela při jeho narození, ani ho nenapadlo nevěřit mu. Cítil jenom spoluúčast s dalším půlsirotkem, jímž byl i on sám. I on si mohl stěžovat, že kvůli druhému manželství své matky s otcem Maxe Tannera vyfasoval nejen otčíma, ale i mladšího sourozence, který ho připravil o dosavadní výhradní matčinu pozornost.

V jeho životě

se příliš šťastných náhod nevyskytlo. Že by mu konečně

byl osud nakloněný?

Sáhl po tužce a zakroužkoval dotyčné jméno. Jméno v kolonce Biologická matka. „Vždyť

ta žena ho vychovala,“ udiveně zašeptal.

Tak proč

tvrdil, že jeho pravá matka zemřela?

„Ani slůvkem ses nepodivila, že jsem se seznámil s Galenem,“

najednou protrhl mlčení Max.

Aniž zvedla zrak od matričních záznamů, Nell odpověděla: „Proč

bych měla? Sám ses k tomu rozhodl a možná správně. Dospěli jsme k bodu, kdy nepochybně

nejlepším řešením bylo sejít se a prodebatovat svá zjištění.“ Po krátké odmlce dodala: „Pro příště budu muset dbát, aby si nikdo nemohl půjčit můj mobil.“

„Snad bys nad tím pro jednou mohla přimhouřit oko.“

„Co se stalo, stalo se. Celý život se učíme na vlastních chybách,“ zamumlala.

-232

„Dokud žijeme,“ skepticky dodal Max.

Nell nepřekvapilo, že Max zůstal, zatímco všichni ostatní odešli.

Pomohl Shelby sklidit ze stolu po večeři, kterou pro všechny přinesla spolu s Justinem, a dal tak Nell možnost hovořit s Galenem o samotě.

Pak, když se ostatní loučili, uvařil čerstvou kávu.

Množství kávy jí napovědělo, že zde míní zůstat ještě dlouho.

Téměř

celý večer ji nespouštělzočí. Nepřetržitě cítila na sobě

jeho pohled. O její poslední ztrátě vědomí už nemluvili. Zeptal se jenom, jestli se cítí líp. Hned nato přišel Galen, pak Justin se Shelby, takže nebyla příležitost pokračovat v rozhovoru přerušeném její ztrátou vědomí.

Upřímněřečeno, byla za to osudu nesmírně vděčná.

Max a Galen si spolu rozuměli, což ji nepřekvapilo. Galen dovedl být chápavý, když chtěl, a jelikož se netvářil jako plejboj, Max v něm viděl pouze zajímavého člověka.

Nell ještě

nenašla odvahu zeptat se, o čem spolu mluvili, zatímco ona ležela v bezvědomí. Už předem ji zneklidňovalo, jakou by odpověď

dostala.

Max působil celý večer klidným dojmem. Až překvapivě klidným na to, jak moc ho trápily její ztráty vědomí. Ba ani zjištění, že od prvního dne věděla, že Justin Byers pracuje pro něj, ho nijak zvlášť

nezaskočilo, víc ho zneklidnila Shelbyina účast na pátrání.

Nemusela na něj hledět, aby vnímala jeho rostoucí nervozitu.

Rezonovala mu i v hlase.

„Zdá se, že ty a Ethan jste dnes aspoň na chvíli našli společnou řeč,“ podotkla. „Kdy se vy dva konečně smíříte?“

„Kdykoli bude Ethan chtít. Odmalička jsem k tomu víc než ochotný. Už protože já nejsem ten, kdo se cítí ukřivděný –“

Teď

teprve Nell k němu zvedla zrak a s pozvednutým obočím se na něj zahleděla přes stůl. „Těžko ti může zazlívat, žes zdědil ranč.Z

Ethana by zaručeně

byl mizerný rančer. To každý ví. I Ethan.“

„Jde o princip, aspoň

on to tak bere. Tři generace za sebou patřil ranč

Coleům.“

„Jenže on by ho prodal, kdyby ho zdědil. Každopádně zdědil

jiný majetek. Dědictví vám bylo rozděleno spravedlivě.“

-233

„Zdědil jsem ovšem, co Ethanův otec měl nejraději. A to ho žere. Jenže s tím já nic nenadělám.“

„Čili smíření závisí na něm?“ vzdychla Nell.

„Smířila by ses s Hailey, kdyby se tady objevila?“

„Nevím,“ odpověděla upřímně. „Ráda bych od ní slyšela, proč se dopustila toho či onoho. A proč dovolila, aby s ní bylo jednáno, jak bylo. Možná jenom proto měla poměr se všemi těmi mužskými, že si namlouvala, že tím potrestá otce za nedostatek lásky k ní.

Anebo tím trestala sebe. Za to, že není jeho lásky hodná.“

„To si vážně

myslíš?“

„Má to svoji logiku. Pravda můžu se mýlit. Možná tím, že ji Patterson zlákal do toho svého hnízdečka neřesti a svedl coby ještě dítě, navedl ji na cestu, kterou se už pak jenom ubírala dál, ale…“

Nell zmlkla.

„Ale?“

„Ale nemyslím, že to bylo takhle prosté. Přiznám se, nepřekvapilo by mě, kdyby ona naopak svedla Pattersona.“

„Tak mladá?“

Nell, jakkoli nerada, odpověděla: „Jako docela malá… byla svědkem jisté scény v našem domě. Ta mohla hodně ovlivnit její

pojetí vztahu mezi mužem a ženou.“

Max se po chvili uvažování zeptal: „A co ty? Jak ovlivnil život v rodném domě

tvůj názor na vztah mezi mužem a ženou?“

„Já jsem utekla.“

„Když ti bylo sedmnáct. Kdekterý psycholog ti ale poví, že většina našich postojů

a názorů

se formuje už v raném dětství. Tak tedy, nakolik jsou tvé názory na vztah mezi mužem a ženou pokřivené?“

Nell věděla, že ji provokuje, a zároveň se upřímně

ptá, proto se

vynasnažila odpovědět mu také co nejupřímněji: „Už v poměrně raném věku jsem si uvědomovala, že s naším otcem něco není v pořádku. Jednal s námi nepřirozeně. Ne násilně, ale nepřirozeně.

A zatímco Hailey se snažila, seč jí síly stačily, být taková, jakou jí chtěl mít, já jsem se naopak snažila vzdorovat a vyhýbat se mu.“

„A já?“

„Co ty?“

-234

„Proč

tě

to tahalo ke mně? Proč

právě

mně

jsi dovolila být ti

bližší?“

Nell od něj odvrátila zrak na záznamy na stole. „Nevím.

Nepamatuji si tě

dřív, než až když jsi to léto přišel domů z univerzity.

Do té doby jsem se snažila být z domu tak často, jak jen se dalo.

Každé léto jsem projezdila na koni po polích, pastvinách, lesích, cestách i necestách. Ráno co ráno se časně vykradla z pokoje, do

kapsy nastrkala trochu ovoce a chléb s máslem, osedlala si koně

a

zmizela. Domů

jsem se vracela se západem slunce.“

„Tvému otci nevadilo, že jsi byla celý den pryč?“

„Vadilo, jenže nic proti tomu nenadělal. Když jsem s ježděním na koni začala, ještě

malá, zpovzdálí mě

v autě

nebo také na koni

sledoval.“

Max se nadechl a pomalu dech vypouštěl. „To vysvětluje, proč jsi byla vždycky tak napjatá a nervózní i na míle daleko od vašeho domu.“

„Jako starší už mě

nesledoval tak často. Ověřil si totiž, že jezdím vždycky sama a nedělám nic nepatřičného. Byla jsem si ale neustále vědomá, že se může kdykoli objevit.“

„Panebože!“ vybuchl. „Uvědomuješ si vůbec, jaký je vlastně zázrak, že jsme se my dva našli?“

„Myslíš?“

„Pro mě

to zázrak byl a pořád je. I když pro tebe možná nešťastný omyl.“

„To jsem neřekla,“ zabrumlala.

„Ne. Jenom jsi mizela bez ohlédnutí. A pak…“ znovu se nadechl a pomalu vydechoval, „…a pak, po tom, co jsme se spolu poprvé milovali… zatímco já jsem se vyrovnával s tím zázrakem, šokovalas mě

ještě

víc. Bez jediného slůvka jsi zmizela úplně.“

„Už jsem ti řekla proč.“

„Ale až po dvanácti letech! Jediné, co jsem tehdy věděl, bylo, že jsi pryč. Bylo ti sedmnáct, a nakolik už jsem tě znal, bylas sama jako

prst. Netušíš, kolik nocí jsem se strhával ze spaní zalitý studeným potem, k smrti vyděšený, kam ses poděla, že nemáš nikoho, kdo by ti pomohl, že jsi možná těhotná, hladovíš…“

-235

„To mě

mrzí. Opravdu mě

mrzí, že jsem ti nedala sbohem ani vědět, že jsem v pořádku. Že jsem byla příliš zbabělá, než abych se vrátila, dokud žil otec. Já…“

„Nemusela ses vrátit, abys mi dala vědět, že jsi v pořádku.

Nemuselas zvednout telefon ani mi poslat pohlednici.“ Max mluvil pomalu, pečlivě

volil slova. „Jediné, cos měla udělat, bylo otevřít ta dvířka, abych s tebou navázal spojení. Co by tě to bylo stálo, nechat

je pootevřená aspoň

sem tam nakrátko?“

Nell vstala od stolu a beze slova odcházela z jídelny.

Max ji následoval. Nepřekvapilo ho, když došli do obývacího pokoje. Svítila tam jen stojací lampa, takže dost tonul ve tmě. Nell zůstala stát, tak jako odpoledne, před temným krbem. Zdálo se, že chybějící rodinné fotografie si nevšimla.

„Je tady chladno. Nerozděláme oheň v krbu, co myslíš? Vlastně ne, už je pozdě…“

„Není,“ procedil zamračený Max. Vzal ji za ramena a obrátil čelem k sobě. „Musíme tenhle rozhovor dokončit.“

„Maxi…“

„Chci to vědět, Nell! Chci vědět, proč jsi mě

raději nechávala v

nejistotě, že snad jsi mrtvá nebo někde hladovíš, než bys mi důvěřovala.“

„Věděls, že nejsem mrtvá.“ Nesnažila se mu vymanit ze sevření.

Klidně

stála a hleděla na něj s nečitelným výrazem v obličeji.

Max se sotva slyšitelně

zasmál. „Ano. Věděl. To na tom právě bylo to nejhorší… Za naprostého ticha jsem bezmála slyšel tvůj dech.

Bylas se mnou, a přece kdovíkde daleko. Záblesk tvého duševního stavu, těkavý jako rtuť. Šepot myšlenky. Mihotání snu. A pak znovu jsi mě

odehnala. Chladná, vzdálená, z dosahu, ale pořád součást mne. Součást, které se nejsem schopný dotknout.“

„Lituji.“

„Myslel jsem, že to děláš záměrně, abys mě trestala.“

„Trestala? A zač, proboha?“

„Za to, že tě

miluju. Za to, že jsem se ti stal příliš blízkým.

Prostě

za něco z mé strany, co tě přinutilo odejít.“

„Takhle uvažovat mě

nikdy nenapadlo.“

-236

Silně

s ní zatřásl. „Že ne? A jak tedy, sakra! Copak jsi nevěděla, co se ti může stát? Že mi nemáš zavírat dveřepřed nosem?“ vybuchl vášnivě.

„Ne, nevěděla,“ bránila se Nell.

„A kdybys byla věděla?“

„Co chceš ode mé slyšet? Že bych se byla s tebou nemilovala?

I kdyby mě

byl někdo upozornil, varoval, nerozuměla bych mu.

A… pravděpodobně

bych na varování kašlala, i kdybych mu rozuměla. Milovala jsem tě, Maxi. Chtěla jsem ti patřit. Pochybuji, že by mi v tom bylo cokoli zabránilo.“

Dotkl se rukou její tváře. „Tak proč se mi uzavíráš?“

„Uteklo už dvanáct let,“ připomněla mu. „Chci slyšet pravdu, Nell. Co je to, co nechceš, abych věděl?“

„Maxi…“

„Co je to, co nesmím vědět?“

„Proč

mlčíš jako zařezaný?“ znenadání vyhrkla Shelby. Blížili se k centru Silence. Řídila a Justin na vedlejším sedadle spolujezdce zarytě

mlčel.

„Probírám v duchu, co víme.“

Letmo pohlédla na jeho tvář vpřítmí. „A ne tak náhodou proto, že se na mě

pořád zlobíš?“

Povzdechl si. „Nezlobil jsem se na tebe, Shelby, a nezlobím.

Jenže tohle je velice nebezpečná situace. Nell tě neměla do té věci

zatáhnout.“

„Nezatáhla. Zeptala se měčistě, jestli mě pátrání zajímá. Tak či

onak bych se přilepila na některého poldu, věř mi.“

„Nemůžeš být se mnou čtyřiadvacet hodin denně, dokud vrah nebude dopadený.“

„Proč?“

Upřeně

se na ni zahleděl.

„Jsi unavený,“ konstatovala Shelby. „Hele, jestli tě

to trochu uklidní, co kdybys dnešní noc přespal u mě? Mám velice pohodlný pokoj pro hosty.“

Po hodné chvíli Justin odpověděl: „Nejsem až tak moc unavený.“

-237

Shelby zabočila k svému domu a klidným hlasem dál nabízela: „Ložnice je také docela slušná, kdybys chtěl dát přednost jí. Ale varuji tě… celý rok spávám při otevřeném okně.“

Justin vyčkal, až dojede k domu, teprve potom řekl: „Pokud míníš tohle coby omluvné gesto, nemusela jsi zajít tak daleko.“

Shelby se srdečně

zasmála. „Nemíním a nezašla bych. Ale jestli se rád necháváš doprošovat, stačí říct.“

„Lichotíš mi.“

„Vážně?“

„A uvádíš mě

do rozpaků.“

Shelby vypnula motor, otočila se k Justinovi a naklonila se, aby ho políbila. Potom se stáhla zpět a zašeptala: „Pořád jsi v rozpacích?“

Stiskl jí ruku. „Ne.“

„Dobrá. Tak pojďme dovnitř.“

-238

Kapitola dvacátá

„Co je to, Nell? Co nechceš, abych věděl?“ znovu naléhal Max.

„Už dávno jsem ti to řekla.“ V celičkém těle od hlavy k patě vnímala jeho napětí. Upřeně

na něj hleděla. „Nevěřils mi, nevěřils, že mám pravdu. V naší rodině

je zakořeněné zlo, temné a hluboké. Je i ve mně.“

„Nikdy ses ničeho zlého nedopustila,“ namítl.

„To nemůžeš s jistotou vědět.“

„Ale můžu.“ Jeho ruce jí ještě pevněji sevřely ramena. „Jsem si tím jistý.“

„Mám strašné sny, plné krve a násilí… Každičkou noc od návratu sem domů, ale i roky předtím. Víš o nich. zachytils je, ne?“

„Jsou to jenom sny, Nell. Všichni je míváme, i podobně temné a

plné násilí.“

„S těmi mými se určitě

nedají srovnat. Vím, co je normální a co ne, věř

mi. Tolik jsem jich měla, že se na všechny ani nedovedu rozpomenout. A právě

ony mě

vedou k přesvědčení, že pocházejí rovnou z pekla.“

„No a co? Nell, tvůj život sám přece byl hotovým peklem. Cos zažívala v tomhle domě, tvůj následný útěk do neznáma, budování si svého vlastního života, dočista sama… Disponuješ schopnostmi, kterým sama stěží rozumíš. Stala ses agentkou, která vyšetřuje ty nejhorší zločiny, hledá surové vrahy… Proč se divíš, že máš noční

můry? Bez tohohle ventilu by ses pravděpodobně už dávno

psychicky zhroutila. Anebo dopadla jako tvá sestra, citově pokřivená, neschopná normálního vztahu.“

„Na základěčeho tak soudíš?“

„Sám nevím. Zjistěme to spolu.“ Přitáhl ji k sobě a políbil.

Nell očekávala, že na ni polibek zapůsobí jinak než před dvanácti lety, jenže byl to omyl. Zapůsobil stejně jako v onen teplý

jarní den, v okamžiku, kdy se jejich ústa setkala a ona se ocitla v jeho náruči. Okolní světpřestal existovat, uvědomovala si jedině ohromující pocit, že konečně je tam, kde má být. Kam patří.

Vždycky patřila Maxovi.

-239

Bylo to omračující pochopení jednoznačné, základní pravdy.

Celá ta léta, kdy byli od sebe daleko, předaleko, částečkou svého podvědomí nepřestala cítit nemožnost své existence bez Maxe.

Odtud pramenil její nynější pocit jistoty a svobody, jaký doposud nepoznala.

„Patříme k sobě,“ zamumlal Max.

Nell se nezmohla na slovo, už jen protože ji horečně líbal… a

ona jeho. Co prožívala, si nedovolila prožívat od jejich dávného posledního objetí. Z přívalu emocí a vzrušení se málem rozbrečela, tak šíleně

byla šťastná.

„Pusť

mě

k sobě, Nell!“

„Ne… věděl bys…“

„Chci to vědět.“ Znovu a znovu ji líbal, hluboce, opájivé a tak vroucně, že její tělo i duše naléhaly, aby mu poskytla, oč ji žádal.

„Musím to vědět!“

Nell váhala. Měla by protestovat, vytáčkami získat čas na rozmyšlenou? Max jí nicméně

žádný čas nedopřál. Zvedl ji do náruče a nesl z chladného obýváku po schodech nahoru. S přímo zarážející lehkostí ji nesl a měl z toho ohromnou radost.

Příval vzrušení překryl všechny její pocity. Oblečení jí hladce sjíždělo z těla. Jeho žádostivě naléhavé ruce byly tak příjemné. Ona prsty vnímala jeho pevné tělo. Srdce jí tlouklo tak, že skoro naráželo do žeber, a dech povrchněl a zrychloval. Ucítila pod sebou postel, znepokojivě

měkkou, ne tenkou deku, která je tehdy dávno nevalně chránila před chladem jarní půdy.

Byl to prazvláštní pocit. Uběhlo celých dvanáct let, a její tělo si všechno dosud věrně

pamatovalo. Nebyla už panna, plachá, vystrašená ze svého vlastního toužení, a Max nebyl oním něžným, rozechvělým mladíkem, který se tak velice snažil, aby jí nezpůsobil bolest.

„Nell…“

Dnes byl drsnější, přímější, dobyvačnější. Jeho nesmírný hlad po ní zasahoval její nejhlubší pudy a podněcoval odpovědi jejího roztouženého těla na jeho něžnosti a laskání.

-240

Chtěla ho mít co nejblíž u sebe. Její ruce ho svíraly, a přece jí pořád nebyl dost blízko. Celým tělem se k němu tiskla, a pořád jí bylo málo. Potřebovala ho mít ještě blíž.

Blíž.

Max byl ohromený. Néco takového ještě nezažil. Celý se chvěl.

Nic, co měl dosud kdy možnost poznat, ho nepřipravilo na tak neuvěřitelnou důvěrnou blízkost, jakou mu Nell tak nečekaně umožnila. Nevymáhanou. Vášeň a touha sežehly všechno s výjimkou pudu, který ji hnal k tělesnému spojení s člověkem, jehož dlouhé roky milovala.

Nedal se zaskočit.

Upřeně

jí hleděl do očí, dech přizpůsobil rytmu jejího dechu.

Její tělo splynulo s jeho tělem, její myšlenky a emoce s jeho myšlenkami a emocemi. Bylo to víc než čistě tělesné spojení, bylo to

i splynutí duší. Jejich srdce bila v totožném rytmu, jejich dech souzněl, jejich těla se pohybovala jako jedno.

Byli jedno tělo a jedna duše.

Ethan odložil stranou matriční záznam, který ho zaujal, a pokračoval v probírání dalších. Ale jak hodiny ukrajovaly z času a on pročítal záznam po záznamu, začala na něj padat tíseň. Nakonec vstal a vydal se na pochůzku budovou. Nemínil kontrolovat své lidi, jen se potřeboval trochu rozhýbat, aby mu mozek byl schopný další činnosti.

Vrátil se ke stolu s týmž otazníkem v hlavě, se kterým odcházel.

To nemůže být pravda! Anebo může? Že by to bylo takhle jednoduché?

Smrt mé biologické matky. Zemřela při mém narození.

Lež určená dětským uším? Anebo v tom vězelo něco víc?

Byla skoro už půlnoc, když se opřel zády o židli s ještě polovinou nepřečtených záznamů před sebou a vzal do rukou ten, který mu nasadil takového brouka do hlavy. Tak pozdě

a v sobotu navíc si nemohl nic ověřit, jedině přímým dotazem.

Je to dobrý nápad, nebo není?

Má vzít někoho s sebou, nebo půjde raději sám?

-241

Otevřel zásuvku, vyndal z ní notes, aby zjistil, kdo má právě službu. Zbytečně

pozorně

rozpis procházel, věděl, i díky předchozí obchůzce, že většina lidí je tady. Buď pracovali, nebo v zasedačce hráli poker či jen tak spolu debatovali. Ženatí odešli domů ke svým

rodinám, ale většina se poflakovala tady, jak se pomalu stalo zvykem poslední týdny. Čekali…

Vrátil notes do zásuvky, aniž se rozhodl. Znovu vzal do ruky matriční záznam a zahleděl se na zakroužkované jméno matky.

Byl policistou dost dlouho na to, aby věděl, že lidi vedou k vraždám ty nejprapodivnější, zdravému rozumu nepochopitelné důvody, za svět však nemohl přijít na žádný, proč by tohle jméno

mělo zabít George Caldwella.

Smrt mé biologické matky…

Znamená to něco?

Dokonce ho napadlo, nemá-li zavolat Nell, ale vzdal se této myšlenky málem stejně

rychle, jak ho napadla. Ne. Byť

starostce tvrdil opak, nebyl ani trochu nadšený, že přizvala FBI. Připadal by si jako prašivý pes, kdyby měl uctivě chodit kolem Nell po špičkách a ševelit: Ano, vážená či Ne, vážená, zatímco ona se svými neviditelnými kolegy by řešili případ za něj.

Navíc se mu zdála být příliš přesvědčená, že vrahem je Hailey.

Čím víc zvažoval tuto možnost, tím méně se mu zamlouvala. Nejen

mu Nell nevysvětlila, proč

by Hailey měla zavraždit jejich otce, ale neviděl ani žádný důvod, proč by jeho smrt měla poukazovat na Hailey. Odešla dřív, než byla vyděděná navztekaným otcem, tak proč by se vracela? Jen proto, aby ho zabila?

Ne, podle jeho názoru nic nenasvědčovalo, že Hailey je vražedkyně.

Zato co se týká toho matričního záznamu…

Rázem se rozhodl. Záznam schoval do kapsy, ze stolní zásuvky vzal zbraň

apřipjal si ji k opasku. Oblékl si sako a vešel do zasedačky.

Z více lidí ve velké místnosti dva byli strážmistři. Jeden z nich právě

telefonoval. Ethan zůstal stát u toho, který seděl u stolu zahleděný na terč

se šipkami na protější stěně.

„Ahoj, Kyle. Kde je Lauren?“

-242

„Šla se osprchovat. Oficiálně nemáme službu, ale –“

„Já vím.“ Ethan se ohlédl, jestli Steve Critcher pořád telefonuje, a nakloněný ke Kylovi se zeptal: „Nechtěl bys jít se mnou na malou pochůzku?“

„Jasně

že ano. Kam jdeme?“

„K Mathewu Thortonovi. Na něco se ho chci zeptat.“

„Bylas na smrt vyděšená,“ chápavěřekl Max. „To byl ten pravý důvod, viď?Příčina, proč

jsi držela své podvědomí přede mnou zavřené celé ty dlouhé roky. A příčina, proč ses zabarikádovala přede

mnou i při návratu sem.“

„Bála jsem se,“ připustila Nell. Klidná, příjemná atmosféra ložnice jí dovolovala vyslovit, co by jinde nevyslovila.

„Kvůli tomu, jak jsem reagoval na propojení našich myslí po milování?“

Po krátkém mlčení s povzdechnutím odpověděla: „Nevyčítám ti to. I mě

to ohromilo, takže jsem věděla, že bude pro tebe těžké vyrovnat se s tím. Byls… nevypočitatelný.“

„Připouštím. Ale i uchvácený tebou, tos musela vědět.“

„Věděla samozřejmě. A také že tě to trápí. Byl bys rád věděl, jestli nepřijdeš o své soukromí. Každý člověk potřebuje mít uvnitř

v

sobě

nějaké místečko jenom pro sebe samého, a tys měl strach, že o

ně

navždycky přijdeš.“

„Proto jsi ta dvířka zavřela… abychom oba mohli zase jasně

myslet každý sám za sebe?“

„Neobávala jsem se jenom tvé reakce, Maxi. Lekala mě

ta

nenadálost. Dosud nikdy jsem si nebyla s někým blízko. A znenadání jsem s tebou byla úzce spojená…“

Max se zvedl na lokti, aby na ni viděl shora. „A teď?Před pár minutami jsi je znovu přivřela. Tentokrát nezavřela docela, jen přivřela.“

Nell nemusela být jasnovidka, aby věděla, že ho rozladila.

„Maxi, já nejsem telepatka. Ani ty. Ale to naše spojení, ty pomyslné dveře, nemyslím, že by měly být otevřené pořád.“

„Proč?“ vybuchl.

-243

„Nerozčiluj se. Zavírám je před tebou, ale ne proto, že tě nechci.

Já jenom… víš, existují záležitosti, které s tebou prostě nemůžu

sdílet, které nechci, abys znal.“

„Tvoje noční můry? Vidiny?“

Podařilo se jí usmát. „Nevím, proč bychom my oba měli

riskovat poškození mozků.“

„Takže s tebou můžu sdílet požitek a radost, ale ne bolest a strach?“

Nell zvedla ruku k jeho tváři, aby ho pohladila, a bříšky prstů sledovala výraznou linii jeho přísných úst, marně se snažíc je

obměkčit. „Bylo by to pro tebe až natolik nepřijatelné?“

Max její ruku chytil a pevně držel. „Miluju tě, Nell. Miluju tě už

od doby, kdy ti bylo šestnáct. A celá ta léta, cos byla pryč, to jediné, co mi poskytovalo úlevu, bylo slabounké, občasné spojeni s tebou.

Někdy jsem celé měsíce nic necítil, a pak najednou, z ničeho nic, jsem věděl, jak je ti, jestli jsi rozrušená nebo šťastná, anebo tě něco

sužuje, či jestli se bojíš. Buď jsem zachytil záblesk tvé noční můry, anebo se probudil z jednoho ze svých snů, kdy jsem tě cítil ležet

vedle sebe a slyšel tvůj dech.“

„Já vím,“ zašeptala. „I já jsem to spojení cítívala.“

„Muselas je cítívat pokaždé, kdy jsem si umiňoval, že tě najdu.

Protože skoro ihned, jakmile jsem na to začal myslet, jsem věděl, že ty to nechceš. Cítil jsem silné, kategorické odmítnutí: Nepřibližuj se!

Navzdory sebepřesvědčování, že si to jenom namlouvám, část mého já věděla, že je to pravda.“

„Maxi…“

„Držela sis mě

od těla, ani na dálku mi nedala vědět, proč

jsi

utekla, anebo kde jsi. A já jsem to nedovedl z toho mála, co se ke mně

dostalo, vyluštit. Jen tolik jsem věděl, že tě mučí rány, trápení a

strach. A také že jsi sama.“

„Někdy je lepší být sám.“

Max přikývl, odpověď

v tomto smyslu se od ní dala čekat. „A to je právě

ten kámen úrazu. Ty musíš být sama, musíš držet dveře zavřené tak neprodyšně, jak jen se dá, protože jsi přesvědčená, že vaše rodinná kletba nejen existuje, ale je temná, zlá. Jsi přesvědčená, že dříve nebo později tě dožene k zbláznění.“

-244

Nell se zhluboka nadechla a pak dlouze vydechovala. Nato se jí z hrdla vydral smích, v němž však nebyla ani špetka veselosti. „Proč bych měla být výjimka? Jiní se z ní zbláznili, proč se nemám právě

já?“

„Znám ty příběhy. Po tvém zmizení jsem trochu pátral. Takže vím o jistých Gallagherech, kteří se tolik oháněli svými zázračnými schopnostmi… až nakonec skončili pod doktorským dohledem.“

„Přesněřečeno v blázinci,“ opravila ho. „Skoro všichni takhle skončili. Jen někteří, například má babička, se dožili vysokého věku.

Vočích svých rodin a sousedů byli všichni do jednoho podivíni.

Babička si zachovala zdravý rozum do posledních dnů života, i když

jiní si to o ní nemysleli.“

„Nell…“

„Byla sestřenicí svého muže z nevím kolikátého kolena. Její otec zemřel v blázinci. Během dvou století před tím, než se usadili v Silence, umřel přinejmenším jeden z každé generace na duševní chorobu. Všichni byli prokletí, tak se tomu tehdy říkalo. Výjimečně se o tom mluvilo jako o daru či požehnání. Šeptalo se: Ona má ten dar. On má vidění. A ten dotyčný nakonec zešílel.“

„Tobě

se to nestane.“

„Jak to můžeš vědět? Říkala jsem ti už přece, že ani psychiatři pořádně

nevědí, co vlastně

se děje v mém mozku. Převážně

ale jsou přesvědčení, že všechna ta elektrická energie, kterou zaznamenávají během mého testování, nevěští nic dobrého.“

„Vím, že tobě

se to nestane, protože jsem byl uvnitř tvého

mozku.“ Ruce mu sklouzly pod její ramena, možná z nevědomé obavy, že se mu pokusí utéct. „Cítil jsem jeho sílu i energii.

Panebože, ty jsi ta nejvnímavější a nejrozumnější bytost, jakou znám.“

„Možná teď. Jenže co bude pak? Uvědomuješ si, že neexistuje ani vysvětlení toho, co dovedu? Vidím v čase!“

„Místa mají svou paměť, jak jsi mi jednou sama vysvětlovala.“

„Ano. A nahlížení do těchto pamětí má jakés takés racionální vysvětlení. Ale nedovedu si vysvětlit, jak můžu vidětněco, co se ještě

nestalo. A nedovedu si vysvětlit ani to, jak se můžu odněkud úplně

odjinud ocitnout v Ethanově domě

před víc než rokem a

-245

sledovat ho při hádce s Hailey. A už vůbec nejsem schopná pochopit, jak jsem se tam mohla fyzicky ocitnout. Ona mé viděla. Maxi!

Hailey se otočila a viděla mě!“

Pevněji ji ovinul rukama. „Jsi si tím jistá?“

„Ano. Byla jsem tam fyzicky. V minulosti.“

„Tak proto jsi pak řekla… Když ses probrala z té vize, první slovo, které jsi vyslovila, bylo zlo. Proč? Protože tvé schopnosti zapracovaly způsobem, jakým nikdy předtím ne, a tys byla přesvědčená, že se tak stalo díky zlu?“

„Nepamatuji si, co jsem tehdy řekla. Ale můžeš mít pravdu.

Cítím je. Vždycky jsem je cítila. A tady teď silněji, mnohem silněji.

Maxi… nemůžeš popřít, žes je taky cítil. To temné zlo ve mně.

Ztráty vědomí, čím dál častější a nenadálejší, jsou, obávám se, začátkem konce.“

„Tak na to rychle zapomeň!“ Málem jí zopakoval, co slyšel od Galena, že její ztráty vědomí mohou mít původ v nějaké cizí blokaci. Zadržel ho jen strach, aby tím nenadělal víc škody než užitku. Lidský mozek má tendenci vytěsnit jistou informaci či zkušenost pouze ze závažných důvodů. Byl si víceméně jistý, že

vyvíjet na ni předčasně

nátlak, mohl by vše jen zhoršit.

„Vím, že to nepřipouštíš,“ s mdlým úsměvem odpověděla Nell.

„Třeba máš pravdu.“

„A co když nemám? Dveřezůstanou zavřené?“

Objala ho kolem krku. „Ne napořád. Dnes jsi mě prosil, jestli

bych nemohla přistoupit na něco normálnějšího, na něco alespoň napůl takového jako kdysi. Moje odpověď zní: ne, nemohla,

nesnáším totiž polovičatosti. Maxi, tohle je jediné dobro, které kdy vzešlo z té kletby. Ať

už mě

to má cokoli stát, ráda zaplatím.“

„Nell –“

Polibkem ho pozvala k sobě. Otevírala mu dveře svého nitra.

Galen se dlouho předem poctivě

zdokonaloval ve schopnosti spát kočičím spánkem. Ačkoli dřímal, všechny smysly měl ve střehu.

Zhruba polovinou vědomí vnímal okolí, zatímco druhá odpočívala.

Toto občasné dvacetiminutové zdřímnutí mu stačilo udržovat

-246

špičkovou výkonnost celé týdny. Být schopný okamžité reagovat na jakoukoli hrozbu.

Vtom ho z dřímot probral mobilní telefon, nastavený jen na vibraci, „Slyším.“

„Máš něco?“

„Nic, co by stálo za řeč. O poradě, která skončila, jsem tě už

informoval. Byers se Shelby odjeli po desáté. Pravděpodobně k ní.“

„No ne?!“

„Aspoň

tak soudím.“

„A Max?“

„Ještě

neodešel.“ Galen se podíval na hodinky. „Je po půlnoci.

Řekl bych, že ani neodejde. Dole se svití, nahoře u Nell ale světlo zhaslo před několika minutami.“

„Nevidíš ani neslyšíš nic podezřelého?“

„Vypadá to na klidnou noc. Slyším luční kobylky a cvrčky, ba i sovu. Tedy nic podezřelého. A protože náš vrah dnes znovu zaúřadoval, patrné by se muselo vyskytnout něco bezprostředně

ho ohrožujícího, aby tak rychle vraždil znovu.“

„Takže si připadáš jako zbytečný hlídací pes?“

„Tak nějak, Tanner ji sotva spustí z očí, určitě je v dobrých

rukou.“

„V tom případě

bychom se mohli sejít.“

„Nemáš nic na práci?“

„To zrovna ne, jenom mám něco, co bys měl vidět. Nemůžu se ale vzdálit nadlouho. Nejlepší by bylo, kdybychom se sešli zkraje města.“

„Večer nejsme nápadní. Dobrá tedy. Pověz kde a v kolik.“

Neděle 26. března

Koncentrovat se bylo pro něj mnohem těžší než obvykle. Ne protože by byl unavený, ale protože byl rozrušený. Musel se proto nejprve uklidnit, soustředit, dostat do rovnovážného stavu.

Pak stačilo udělat pouze onen skok, kdy opouštěl své tělo.

Nejednou ho napadlo, co by se stalo, kdyby někdo našel jeho tělo, zatímco by byl mimo ně. Jednou pomocí nastavené kamery

-247

nafilmoval své tělo za nepřítomnosti vědomí. Byl výsledkem velice zklamaný. Vypadal, jako kdyby jenom spal.

Co ale by se stalo, kdyby se ho někdo pokusil vzbudit? Přivolalo by buzení jeho vědomí zpět do těla? Anebo by naopak přerušilo křehké spojení vědomí s jeho tělesnou schránkou?

Ještě

nikdy to nezkoušel zjistit. Svůj čas ‚meditace‘ pečlivě volil. A vždycky se ujistil, že jeho tělo nemůže nikdo objevit.

Na druhé straně

ho tahle opatrnost velice omezovala, jelikož nemohl navštívit Nell, kdy chtěl.

Bylo už značně

pozdě, sobotní noc. Přesněji řečeno, v tuhle dobu hodně

po půlnoci prakticky časná neděle. Dostal se k ní velice rychle.

Byla v ložnici a nebyla sama.

Leželi spolu, propletení vzájemně jako dvě

liány, i pod

přikrývkami zřetelně nazí. Byl to pro něj šok.

Je zneuctěná!

Zneuctěná tak jako Hailey.

Chtělo se mu brečet, křičet, ničit všechno kolem. Jak mu to mohla udělat?! Jak se mohla oddat tomu kovboji s kravincem na podrážce?

A to byl teprve začátek. Bezpochyby. Po tomhle prvním bude jeden za druhým následovat další a další… Všichni ji budou zneužívat, vypouštět do ní své semeno… A pak se vrhnou na dalšího anděla, aby ho zprznili…

Nell, jak jenom jsi mohla! Nechtěl jsem tě trestat. Nikdy jsem

nechtěl. Tebe nikdy. Ale teď…Věděl, že by mu stékaly po tvářích slzy, kdyby byl ve svém těle.

Proč

mě

nutíš to udělat…

Byť

se nejednalo o obvyklou noční můru, nebyl pro Nell sen ani

o špetku příjemnější.

Ocitla se v něm na jakémsi temném místě aněkdo ji šeptem k

čemusi přemlouval. Chtěla se přitulit víc k Maxovi, aby cítila jeho teplo. Objímal by ji, byla by v bezpečí, jenže ten šepot jí nedával pokoj.

-248

Znervózňoval ji. Pud nezávislý na myšlení jí napovídal, že Max je kvůli ní v ohrožení, proto by měla pevně uzavřít spojovací dveře jejich myslí a odejít od něj. I fyzicky.

Hrozně

nerada ho opouštěla. Musela.

Vyklouzla z postele. Protože okenními skly dovnitř

proudil měsíční svit, snadno našla své oblečení.

Šepot ji popoháněl a ona ho poslouchala. Rychle se oblékla a obula. V naprosté tichosti ložnici opustila.

Vpřízemí se svítilo, což ji překvapilo. Proč Max nezhasl? Ne že

by na tom záleželo, ale přece…

Odemkla domovní dveře, otevřela je a vyšla na verandu. Klíčky.

Neměla své klíčky od auta. Nevadí. Hlas chtěl, abyšla pěšky, že nepůjde daleko, jen skrz les.

Na březen byla noc hodně studená. Měsíc byl skoro v úplňku, bylo tedy dobře vidět pod nohy. Zatímco kráčela, hlas ji poučoval, kudy má jít, co řekl, chtěl, aby opakovala, a žádal, aby spěchala.

Zrychlila krok.

Není to daleko. Vůbec ne. A až tam dojdeš, budeš šťastná, protože tam na tebe čeká starý přítel.

Starý přítel? Poprvé chůzi přerušila. Starý přítel? Ale vždyť…

Nell…

V Silence přece neměla žádné staré přátele. Anebo ano? Dávno ode všech utekla.

Nell, poslouchej!

Čím dál míň

se jí chtělo jít dál, protože nohy ji zábly a chlácholivý šepot se najednou změnil v naléhavý, tak naléhavý, až lezl na nervy.

Nell!

Málem okřikla ten hlas, aby jí konečně dal pokoj, když vtom

dostala pádnou facku.

Vyjevená stála na lesním paloučku, netušíc, jak se tam dostala.

Mimovolně

zvedla ruku k pálící tváři a zažila další šok, uviděla původce oné facky.

„Tradiční prostředky, zabírají vždycky nejlíp,“ nepříjemným hlasem pronesla Hailey.

-249

Kapitola dvacátá první

„Proboha, tos mi musela vrazit takhle silnou?“ vyjekla Nell a třela si hoříci tvář.

„Máš štěstí, že jsem tě nepřetáhla přes zadek. Křičím na tebe, a ty nic. Prostě

ty když jsi mimo, tak jsi mimo.“

„Máš pravdu, ale ani tak jsi nemusela…“ Vtom se zarazila a ohromeně

vykulila na sestru oči. „Kde se tady bereš? Celou dobu jsi v Silence?“

„Jenom od tvého návratu.“

„Takže… tys ty muže nezabila?“

„Pochopitelně

že ne. Proč

bych to dělala?“

„Copak vím? Možná z pomsty, že s tebou zacházeli jako s hadrem.“

Hailey se zasmála. „Vím, že většina lidí by nad našimi hrátkami zhnuseně

ohrnovala nos, jenže mně se to docela líbilo.“

„Hailey –“

„Hele, nemáme zbytečný čas na řeči. Pojď za mnou!“

Nell poslechla a následovala ji do lesa. Jen matně si uvědomujíc,

že opouštějí jejich pozemek, zaprotestovala: „Počkej, stůj! Kam vlastně

jdeme? A co dělám venku uprostřed noci?“

„Už si nepamatuješ?“

„Nu… zdál se mi ošklivý sen. Aspoň tedy jsem si myslela, že to byl sen. Chceš říct, že jsem náměsíčná?“

„Jak se to vezme. Přemýšlej. Vynasnaž se vybavit všechno z toho snu.“

Nell se poctivě

snažila, zatímco mechanicky kráčela za sestrou.

Mysl měla podivně

zastřenou, jako kdyby se prodírala hustou mlhou a marně

se snažila skrz ni vidět. V sestřině hlase slyšela naléhavost.

Slepě

ji v té v mlze následovala.

Rozpomínala se… byla v posteli s Maxem, oba usnuli po nádherném milování. Ještě hodně

toho zbylo mezi nimi nevyjasněného, ale na druhé straně zase spoustu jiného si vyjasnili a jeden druhého pochopili. Vybavovala si, jak se její klidný spánek postupně

změnil v chaotickou, strach nahánějící temnotu. A pak…

pak uslyšela ten šepot.

-250

Podivně

důvěrný šepot, který chtěl, abyněco udělala…

Vtom ji prudce rozbolela hlava. „Och ne! Zase to na mě jde…

teď

ne!“

„Nechce, aby ses na něj rozpomněla při plném vědomí.

Rozpomínání tě

totiž přivádí blíž k tomu, co nechce, aby sis pamatovala.“

„On? Kdo?“

Hailey zůstala stát a otočila se k ní čelem. Proud měsíčního svitu se prodral větvovím a ozářil jí obličej. Měla v němkřivý, násilný úsměv. „Náš bratr, Nell.“

Galen si kapesní svítilnou posvítil na policejní spis. „To je mi parádní náhodička, najít něco takového,“ poznamenal trpce.

„To tedy je.“

„Jak se vám to kruci podařilo?“

„Ty vraždy se pojily výhradně se Silence. Tak výhradně, že

nikoho z nás zhola nenapadlo poohlédnout se mimo okruh města.

Když ale se zjistilo, že první tři vraždy mají pojítko v osobě Hailey…

Tak přepečlivě

dbala, aby zachovala své sexuální vztahy v Silence v naprosté tajnosti, že se jevilo dost pravděpodobné, že se zapletla i s někým zvenčí. Tudíž jsme dali probrat kartotéku s podobnými kriminálními činy ze širšího regionu. A bác ho!“

„Další čtyři mrtví muži v posledních pěti letech,“ převzal slovo Galen se souhrnnou zprávou v ruce. „Ctihodní pánové, dokud každý z nich posmrtně

nešokoval rodinu i přátele, jelikož se ukázalo, že měli přinejmenším po jednom špinavém tajemství, převážně sexuálního charakteru. Protože šlo o různé policejní okrsky, žádná z tamních policejních part neměla ponětí, že všechny hledají jednoho a téhož vraha. To bychom tedy měli. Dá se vymezit okruh podezřelých?“

„Kontrolou stavu a výkonu služeb všech policejních příslušníků regionu v období předchozích pěti let a srovnáním s časy spáchání oněch vražd se zjistilo, kdo byl v tu kterou dobu mimo službu nebo na dovolené.“

„Jen dva muži zbyli coby možní pachatelé. Jedním z nich je šerif Cole.“

-251

„Kterého pokládáme za nevinného. A ten druhý je kdo?“

„Kyle Venable.“

„Proboha!“ vyhrkl Galen a násilně polkl.

„To nemyslíš vážně!“ zděšeně

vyhrkla Nell už i s druhou rukou u spánku, aby si ho promnula. Mlha houstla čím dál víc a sílící bolest jí bránila soustředit se.

„Ale ano. Kyle Venable je náš bratr. Nevlastní bratr. Jediného syna našemu otci porodila jiná žena.“ Hailey se odvrátila a pokračovala v chůzi.

Nell nevidomě

kráčela za ní, snažíc se pochopit, co právě vyslechla. „Jaká jiná žena? A kdy?“

„Připadáš si jako praštěná, viď?“

Bylo jí hrozně, zvedal se jí žaludek. „Hailey, já jsem –“

„Poslouchej mě

pořádně!“ vyštěkla na ni Hailey ostře.

„Poslouchej můj hlas. Soustřeď se na něj!“

„Moje hlava…“

„Musíš se nad tu bolest povznést, musíš být ve střehu. Nesmíš mu dovolit, aby tě

zablokoval.“

„Zablokoval? Kdo?“

„Blokuje tvé myšlenky už celé roky.“

Nell zůstala stát. Žaludek ji rozbolel tak ukrutně, že se sotva držela na nohou. „Cože?“

„Vy dva máte moc společného, Nell. Mnohem víc než jenom otcovu krev. Zdědili jste gallagherovskou kletbu. Nestůj, kráčej dál.

Nemáme času nazbyt.“

Nell ji bezděky poslechla. „Ale co… jak…“

„Stalo se to před naším narozením. Možná si pamatuješ, možná ne, ale naši rodiče spávali odděleně. Skoro hned od počátku manželství. Naše matka na manželské povinnosti příliš nebyla. A tak si náš milovaný tatíček našel brzy náhradu. Vlastně hned několik

náhrad. Byl mladý a při chuti. Převážně si vypomáhal

služebnictvem.“

„Bože můj!“ šeptla Nell.

„Odporné, viď? Ale jenom nám. Ty ženy totiž všechny byly nadmíru svolné. Sama víš, že když něco chtěl, dovedl být úžasně

-252

šarmantní. A sex potřeboval náramněčasto. Dával přednost starším ženám, vdovám nebo rozvedeným. Ty obvykle strádají nedostatkem sexu, proto bývají ochotnější. A měl rád změnu. Proto se u nás kuchařky ani hospodyně

dlouho neohřály.“

„Chceš říct. že spával se služebnými, pod vlastní střechou?“

vyhrkla Nell.

„Nejednou jsem ho sama viděla,“ ujistila ji chladně Hailey.

„Nezpomaluj, máme naspěch.“

Nell poslušně

kráčela dál, ale tělesně

tak ochromená, že kromě

pulsující bolesti v hlavě

nic necítila. „Když tedy onu ženu přivedl do jiného stavu, co bylo pak?“

„Abych byla spravedlivá, otec nevěděl, že otěhotněla. Víš, byla jiná než ostatní, dosud svobodná a sexuálně nezkušená, mladší a

hezčí. Trochu se podobala mámě. Byl jí jako posedlý. Tak dlouho ji oblboval a vnucoval jí svou vůli jako později nám, až se z ní stala zakřiknutá, do sebe uzavřená žena a odstěhovala se z města.“

„Čekala dítě?“

„Ano. Předpokládám, že pro strach ji ani nenapadlo požádat ho

o pomoc. Být těhotná a navíc bez manžela byl v tu dobu náramný hřích. Navíc byla katolička, takže potrat byl nemyslitelný.“

Nell se ze všech sil snažila střízlivě myslet. Hlavou jí vířily celé roje otázek. Tak z nich byla zmatená, že dala raději přednost poslouchání sestry.

„Její sestra, mladá vdova, bydlela nedaleko New Orleansu. U ní našla útočiště.Přiznala se jí, co ji potkalo, ale vymohla si na ní slib.

že ať

se co chce děje, nesmí navázat spojení s Adamem Gallagherem a povědět mu o dítěti. Když přišla její hodinka, dala se odvézt do porodnice a se sestřiným souhlasem se v ní zapsala pod jejím jménem. Možná zasáhla prozřetelnost, protože při porodu zemřela.“

„A tak její sestra, která už svého muže pochovala, zůstala sama s dítětem na krku. Nevím, proč

se s Kylem přestěhovala do Silence.

Možná z přesvědčení, že kluk by měl vyrůstat v blízkosti svého otce.

Anebo byla rozhodnutá jednou za ním zajít. Nikdy ale nezašla.“

„Takže syn,“ zašeptala Nell.

„Jeho prvorozený. Narodil se měsíc přede mnou.“

„Ale bez Gallagherova jména.“

-253

„Zato s gallagherovskou kletbou. Už od dětství si uvědomoval svoji jinakost oproti ostatním. Míval zážitky, které si nedovedl vysvětlit. Na smrt vyděsil vyptáváním svou nevlastní matku, až mu nakonec pověděla, kdo je jeho otec. Byla to veliká, převeliká chyba…“

„Pokračuj!“

„Jako dítě

rád potajmu pozorovával lidi. Svého otce špehoval především. Nahlížel do oken, skrýval se za stromy. Viděl, jak námi manipuluje. Viděl, jak se při každé příležitosti ochomýtá kolem mámy, dotýká se jí a hladí ji, jako by byla jeho oblíbeným zvířecím mazlíčkem. Vypozoroval, že si vyžaduje pozornost středověkého velmože a že se k jiným ženám chová jinak než k nám, jako kdyby ty jiné byly jen šnuptychly k utírání jeho nosu.“

„Jak to všechno víš?“ zděšené zašeptala Nell.

Hailey jí na otázku neodpověděla, zůstala však stát, otočila k ní hlavu a zahleděla se jí ostře do očí. „A pak se stal svědkem něčeho hrozného. Viděl, jak otec zabil naši mámu.“

Nell měla matný dojem, že jsou na okraji lesíku a za zoraným polem stojí důmsněkolika zářícími okny, ale nespouštěla zrak ze sestry. „Snažila jsem se tě

o tom přesvědčit už dávno. Pamatuješ, Hailey?“

„Vím. Dokonce jsem ti věřila. Jenom smířit jsem se s tím nedokázala.“

„On to tedy viděl?“

„Jo. Nahlížel tehdy jako obvykle oknem. Slyšel je hádat se.

Slyšel mámu říkat mu, že odchází a nás dvě bere s sebou. Obvinil ji,

že má milence, křičel na ni, že se zahodila, když dovolila, aby ji pošpinil jiný muž. Začal ji tlouct.“

Znenadání se Nell před očima mihl obraz vyděšené ženy.

Křičela, plakala, zatímco vzduchem se míhaly zaťaté obrovské mužské pěsti. Slyšela drsný hlas opakovat jedno jediné slovo: Kurva.

Kurva. Kurva. Slyšela dopadat rány, praskat kosti. Cítila bolest a…

Zabil ji.

Drtila ji nesmírná lítost, bolest jí podlamovala kolena. „Nell?“

-254

Otevřela oči. Vůbec si neuvědomila, že je měla zavřené. Hleděla na podivně

strnulý obličej své sestry. „Já… já jsem také viděla, jak ji zabil.“

„Něco mi vysvětli.“ požádal Galen. „K čemu jsou vyšetřovateli psychotronické schopnosti, když může být takhle slepý k tomu, co má rovnou pod nosem?“

„Chrání se ochranným štítem. Žel nijak neobvyklé, zvlášť

v tak

malém městě

jako Silence. Nic nenasvědčovalo, že by se něčím lišil od ostatních.“

„Zní mi to jako výmluva.“

„Nemysli si, že mě

to neštve. Možná víc než tebe.“

„Dosud jsem byl přesvědčený, že psychotronici dovedou rozpoznat jeden druhého.“

„Ne vždy. To by bylo moc jednoduché, nemyslíš? K tomu by je příroda musela obdařit dalším darem. Což už by bylo příliš.“

„Píše se o tomhletom i v odborné literatuře? Protože si nevzpomínám, že bych to byl někde vyčetl nebo slyšel, když mě verbovali do tajných služeb.“

„Nepíše ani nemluví se o tom. Nováčci by se zbytečně zneklidnili.“

„To si piš, že ano. Hele, nemyslíš, že bychom měli… Hej! Co je s tebou? Co se děje? Vidíš něco?“

„Okamžitě

se vrať

k Nell!“

„A ty?“

„Pádím pro posily.“

„Viděla jsem, jak ji zabil,“ opakovala Nell.

Hailey přikývla. „Kyle tě

našel, když se později vrátil, aby…

aby si prohlédl místo činu. Schovanou v komoře, kde sis hrála s koťaty, než ta hrůza začala. Bylas v šoku. Možná tě litoval. Anebo si

už tak přisvojil otcův pohled na svět, že jenom nechtěl, aby byla ubohá nevinná dušička vystavená trýzni očitého svědka potrestání vzpurné ženy.“

-255

„Dotkl se mě,“ rozpomněla se Nell. „Vzal mou hlavu do dlaní a řekl mi, že všechno bude v pořádku. Ze nikdy nebudu mít kvůli tomu ošklivé sny.“

„Což mu budiž přičteno k dobru. Poctivě se snažil slib splnit.

Jenže bylo mu tehdy teprve třináct a se svými schopnostmi ještě nedovedl zacházet. Neměl zhola žádné zkušenosti v tom, co mínil udělat. Nemohl ti vzít vzpomínky, ale dokázal ti je alespoň skrýt,

zamknout v nejtemnějším koutku tvé mysli. A obehnat natolik neprostupným blokem, že kdykoli ses vzpomínáním příliš přiblížila k oné události, rozbolela tě

hlava a vědomí ti vypovědělo službu.“

„Nejednalo se tedy o důsledek mých vizí?“

Hailey zavrtěla hlavou. „Jedině proto jsi ztrácívala vědomí po vizích, že ti aktivovaly onu část mozku, která se nachází nebezpečně blízko toho bloku. Tvá schopnost vizí i jeho schopnost vytvořit v tvé mysli blok má společný původ, v gallagherovské kletbě.“

Nell dlouho mlčela ve snaze vstřebat, co se právě dozvěděla.

Potom se zeptala: „Hailey, jak to všechno víš?“

„Záleží na tom?“

„Myslím, že ano.“

Hailey otočila hlavu a zahleděla se přes pole na dům se zářícími okny. Pak se pohledem vrátila k Nell. „Nemáme času nazbyt.

Pozorně

mě

poslouchej, Nell. Ta temnota, která ti celou dobu naháněla strach, nebylo žádné tvoje zlo v tobě. Byl to Kyle. Na vytvořeném bloku tvé mysli nechtě zanechal část své energie, svého já. Oba jste byli tehdy příliš mladí, než abyste se uměli vyvarovat chyb, ne tak ještě

schopní napravit je. Díky tomu se znovu dokázal s tebou spojit, když ses sem vrátila, třebaže po tolika letech.“

„Je napojený na mou mysl?“ nevěřícně vyhrkla Nell.

„Ne jako Max. Nedovede ti číst myšlenky, neví, nač myslíš, jak

se cítíš, a marně

se budeš rozpomínat, zaručeně jsi ho jedinkrát

nepocítila coby vědomí jiného člověka. Dovedl tě ale ovlivňovat,

dokonce ti vnucovat svou vůli v spánku nebo když jsi nebyla při plném vědomí. To byl ten šepot, co jsi slýchala od svého návratu do Silence.“

Nell zhluboka dýchala. Mlha jí v hlavě začala řídnout, pořád

však pro ni bylo nesmírně

těžké všechno to vyslechnuté strávit. „Tak

-256

on je vrah… Kyle Venable je vrah! To on zabil všechny ty muže…

Kvůli tobě.“

Hailey se zatvářila opovržlivě a procedila: „Jaký otec, takový syn. Upjal se na dvě

ženy v životě. Já jsem se ukázala být ho nehodná. Nedokázal snést, že někdo, v kom obíhá krev shodná s jeho, byl podle něj pošpiněný. Poskvrněný. Po celou dobu přitom ani na okamžik nedával vinu mně. Nebyl toho schopný. Oni byli viníky.

Ti muži. To oni mě

zkazili a museli za to zaplatit svým životem.“

„Musíme ho zastavit, Hailey! Dostat za mříže, aby už nikomu nemohl ublížit.“

„Nejprve ale ho musíme chytit. Byla bych ráda, kdybychom to stihly dřív, než zabije Ethana.“

Nell se zachvěla. „Ethana?!“

„Ten dům naproti je Ethanův. Kyle je tam s ním a chystá se ho zabít. Čeká jenom na tebe.“

„Na mě? Tak proto mě

volal ven? Abych byla svědkem Ethanový vraždy?“

„Na důvod se budeš muset zeptat jeho. Já jenom vím, že čeká na tebe. Jestli nevejdeš během několika minut do domu, uvědomí si, že něco není v pořádku, a pokusí se znovu dostat do tvé mysli. A to mu nesmíme dovolit.“

„Do mé mysli se už nikdy nedostane,“ rozhodně prohlásila Nell.

Hailey se usmála. „Ne, nedostane. Tím, že víš to, co chtěl, aby ti zůstalo navždy utajené, zničilas jeho blok i cestu, kterou se ti dostával do vědomí. Jenže pokud na to přijde dřív, než budete připravení jednat, přijdete o moment překvapení. Tak se tomu říká v detektivkách, ne? Moment překvapení.“

„Toto není žádná detektivka!“ rozhořčila se Nell.

„Jen klid, já vím. Zbraně

jsou tady opravdické.“ Hailey sáhla do kapsy svého saka a vytáhla pistoli. Opatrně ji podávala Nell se slovy:

„Nedovolil ti vzít si svoji, tak si vezmi tuhle. Agentka FBI by vždycky měla mít u sebe zbraň.“

„Jak víš, že jsem agentka FBI?“

„Na tom nesejde. Podstatné je, že budeš muset jít do toho domu.

Apůjde se ti tam líp ozbrojené než s holýma rukama.“

-257

Nell se automaticky přesvědčila, že zbraň je nabitá a zajištěná.

Nato sestře vytkla: „Proč

jsi mi to neřekla dřív, abych mohla přivolat posily? Nemám mobil a odtud je k telefonu nejmíň tři kilometry.

Nikdo mi nekryje záda. Kyle získal medaili ve střelbě – vím to z jeho

životopisu, a i kdyby uvěřil, že už nemá nade mnou moc, nemám proti němu přílišnou naději.“

„Ty jenom protahuj hovor, abys oddálila Eihanovu popravu. Já pošlu tvého partnera.“

„Galen je…“

„Ne jeho. Toho druhého.“

Nell na ni překvapené zamžikala. „Já ale chci Galena. Je spolehlivější než hlídací pes. I nenaštvaný bojuje jako vzteklý,“

namítla.

„Uvidím, co se mi podaří. Ty se zatím pokus spojit s Maxem.“

„I tohle víš?“

„Herdek, vždycky jsi ho dokázala přivolat! Už dávno před tím, než jste vy dva vyryli svoje iniciály do stromu, jsi tohle uměla.

Přivolej ho. A neboj se. Kyle už na tebe nemá.“

Nell neměla kdy na námitku, protože Hailey ledabyle mávla rukou, obrátila se a spěchala nazpět, kudy přišly.

Celá Hailey, pomyslela si Nell. Odpoví, jen nač odpověděl chce.

a nutí lidi dělat podle jejího, aniž by se obtěžovala vysvětlit jim své důvody. Typická Hailey.

Navzdory trvalému napětí mezi nimi ji odjakživa mistrně dirigovala, ať

se zpěčovala sebevíc. Velívala jí udělej tohle, udělej tamto, pospěš si, a ona se pak vždycky ocitla v nějaké kaši. Teď

ji

toho spoustu na sestře mátlo, spěchala však přes oraniště k šerifovu

domu. Veškerá předchozí mlha před očima se jí beze zbytku rozplynula, čile se daly do díla vrozený instinkt a vědomosti profesionála.

Situace rozhodně

nebyla růžová. Ačkoli agentka FBI, dokáže sama samotinká zneškodnit psychopatického vraha, jenž není pouze policista, ale současně

i její nevlastní bratr?

A navíc psychotronik?

-258

Třeba se Hailey podaří dostatečně rychle přivolat posily, třeba ale ne. Musela brát v úvahu především onu druhou možnost a přizpůsobit jí své jednání. Tak jí velel rozum. Je sama…

Opravdu jsem sama? napadlo ji, když se přikrádala k jednomu z osvětlených oken. aby opatrně nakoukla dovnitř.

Prvním oknem viděla skrz škvírku mezi závěsy prázdnou místnost, vyhlížející na pracovnu. Za druhým oknem byl obývací pokoj. Tam je uviděla. Ethan seděl na židli od jídelního stolu s rukama vzadu svázanýma. Hlavu měl svěšenou a Nell si všimla krve na jeho obličeji. Pohledem odtud nemohla patřičně posoudit vážnost

jeho zranění.

I Kyle Venable byl v místnosti. Stál u dveří opřený o jejich rám.

V rukou držel dlouhý tlustý provaz a vázal na něm smyčku.

Připravoval Ethanovu sebevraždu? Kdyby se mu podařila, slavil by úspěch. Federální úřad přece na základě

Bishopova profilu vraha tvrdil, že je jím policista, tudíž by nebyla snaha po vrahovi pátrat dál.

A jestliže ji Kyle přiměl sem přijít, aby se stala svědkem šerifovy smrti, bylo víc než pravděpodobné, že jí nedovolí odejít.

Nell si představila mrtvého Ethana a u něj ležící dopis na rozloučenou, objasňující všechny vraždy i jeho sebevraždu navíc.

Kdo by pochyboval? Šerif, policista, milenec Hailey v Silence, spáchal sebevraždu poté, co zavraždil všechny muže, kteří pošpinili jeho životní lásku. A ji také, protože ho odhalila.

Nell postřehla, že Kyle pohlédl na hodinky a zamračil se.

Okamžitě

couvla od okna a začala hledat zadní vchod. Naposled si zkontrolovala zbraň, strčila ji za opasek džín a zakryla sakem.

Věděla, že ji dovede rychle tasit, ale bude ta rychlost dostatečná?

Bylo zbytečné namlouvat si, že není vyděšená. Nejen protože se bezprostředně

ocitne tváří v tvář

vrahovi, ale v jeho osobě

i muži,

pokud Hailey nehájila, který jí pokradmu pronikal do mysli jako rakovinný nádor a bral svébytnost i vlastní vzpomínky. Neměla kdy srovnat si v mysli všechno, co slyšela od Hailey, ale možnost takového působení Kyla na ni jí připadala velice pravděpodobná.

Bylo strašné pomyšlení, že něco v ní cizopasilo celá ta léta.

-259

Zároveň

však se jí rozblikal plamínek naděje, že oním obávaným zlem, pociťovaným v sobě, byl on.

Musela se dozvědět pravdu. Musela.

U dveřízůstala stát. S rukou na klice a pevně semknutými víčky.

Maxi potřebuji tě!

Otevřela dveře a vešla do domu. Zamračeně se jím rozhlížela,

mhouříc očipřed ostrým světlem na chodbě. Snažila se působit, jako kdyby se právě

probírala z hlubokého spánku.

„Vítej. Nell! Jen pojď

dál!“

Galen se ani nesnažil dospěchat na své lesní stanoviště, jakmile už z dálky viděl hlavní domovní dveře dokořán. Ztuhl na místě, sevřely se mu útroby. Než se znovu pohnul, vytáhl zbraň.

„Je pryč,“ oznámil mu Max, málem se srazili ve dveřích.

Oblečený a obutý si za chůze spěšně navlékal sako. „Odešla do

Ethanová domu.“

Galen víc nepotřeboval slyšet. Na patě se obrátil a spolu s

Maxem pádil k jeho autu zaparkovanému před domem. Až když v něm seděli, zeptal se: „Vysílá vám pořád něco?“

„Něco jo, ale nesouvisle… nebo to nedovedu dobře zachytit. Že Hailey je nablízku. Kyle Venable se chystá zabít Ethana. A že Venable je její nevlastní bratr. Kruci jak se mu podařilo dostat ji z domu přes nás dva?!“

„Poslední hodinu jsem tady nebyl,“ kál se Galen. „Nepočítali jsme, že uhodí tak brzy, a kromě toho jsme věděli, že jste s ní v domě vy.“

Max nemarnil čas uvažováním, kdo má větší vinu na nynější nebezpečné situaci Nell, jestli on díky své nedbalosti, nebo Galen, protože ji nehlídal. Sevřel rychlostní páku, a jen zařadil rychlost, sešlápl plyn až k podlaze a raketově vyrazili.

„Říkáte bratr?“ víceméně

sám sobě

položil otázku Galen, vyndal mobil a zadal jisté číslo.

„Ano.“

„Musíme sehnat nové psychotroniky. Takové, kteří by nás dokázali upozornit na důležité věci.“

-260

„Rád bych ještě

počkal s potrestáním Ethana,“ řekl Kyle a rukou, v níž držel zbraň, mávl Nell, aby se posadila na pohovku. Tak mohl mít na očích je oba. „Chtěl jsem nějaký čas nechat kolegy šoupat si podešve, trápit se a kdekoho ve městě otravovat píděním po

tajných hříších Nata McCurryho, aby Ethan ještě pár dnů

byl za korunovaného vola. Má smůlu, jsem nucený se vším skoncovat.“

Nell si sedla na pohovku a nenápadně si ověřila, že může

kdykoli sáhnout po své pistoli. Pokud pravda k tomu bude mít vůbec příležitost. „Ničemu nerozumím.“ zamumlala. Nedalo jí žádnou námahu předstírat zmatenost.

„Vážně?“

„Ano.“ Pozorovala Ethana. Hlavu měl pořád svěšenou, oči zavřené, přesto měla dojem, že je jakž takž přivědomí. „Vážně.“

„Vždyť

je to tak prosté, Nell! Musel jsem se o tebe a Hailey starat. Musel jsem vás chránit. To se přece patří velkým bratrům.“

„My nemáme žádného bratra!“

„Vím, že nás takhle navzájem nikdo nikdy nepředstavil, a to je velká ostuda.“ Usmíval se, jako by měl tu nejskvělejší náladu.

„Vyrůstali jsme v rozdílných domovech, vychovávaly nás rozdílné matky, ale Adam Gallagher byl i mým otcem. Víš, on o mně také

nevěděl. Nevěděl, dokud jsem mu to sám nepověděl. Vloni v květnu.“

„V květnu? Předtím než zemřel?“

„Přiznám se, neměl jsem v úmyslu ho zabít. Věděl jsem, že je nešťastný, ztratil přece obě dcery. Tys byla pryč

už dlouhá léta, pak

odešla i Hailey. Myslel jsem, že je načase, aby se o mně dozvěděl.

Doufal jsem, že ho to potěší. Dokonce jsem mu nabídl, že si změním jméno, aby měl jistotu, že rod Gallagherů nevymře po meči.“

„A co naše kletba?“ zeptala se.

Kylův úsměv ještě

víc nabyl na šíři, oči ale mu zůstaly nečitelné.

„Předpokládal jsem, že právě jí ho potěším nejvíc.“

„Jenže nepotěšils?“

„Ne, nepotěšil. Vykázal mě z domu. No věřila bys tomu? Hnal mě

ze schodů

jako prašivého psa!“

-261

Nell, nespouštějící zrak z Kylova obličeje, viděla, jak mu výraz náhle ztvrdl. A slyšela samu sebe pokračovat v jeho vyprávění: „Nazval tě

lhářem. A… tvou matku kurvou.“

„To neměl.“ Kyle vážně

pokýval hlavou. Po krátké odmlce pak ostře prohlásil: „Musel jsem ho za to očernění potrestat. Protože má matka nebyla kurva.“

„Proto jsi ho zabil?“

„Musel jsem. Chápeš přece, ne? Musel jsem ho zabít.“

-262

Kapitola dvacátá druhá

Nell se nadechla a zvolna přikývla. „Asi ano. Jak jsi to ale udělal? Všichni byli přece přesvědčení, že otec dostal infarkt.“

„Nebylo těžké způsobit infarkt mužskému, který k němu stejně neměl daleko. Stačilo použít adrenalin coby urychlovač. Byl jsem s ním do konce, aby si nemohl přivolat pomoc.“

„Tys přihlížel, jak umírá?“

„S potěšením jsem tomu přihlížel.“

Ať

sebevíc by nenáviděla otce, zaručeně by nechtěla vidět jeho

umírání. Třebaže věděla, že umlátil její matku k smrti…

Opravdu ji umlátil?

„Věděl jsem, že vydědil Hailey,“ pokračoval Kyle klidným hlasem. „Tedy veškerý jeho majetek mělpřipadnout tobě.

Nepředpokládal jsem, že se sem vrátíš. A tak jsem potajmu pátral, jestli nemám šanci dědit i já.“

„Copak jsi nebyl oprávněný dědit?“ Nell se urputně snažila

udržovat tok rozhovoru.

„K otcovství se nikdy nepřiznal. Možná bych byl legálně získal

jeho jméno, jenže co dál? Jeho majetek jsem zase tak moc nepotřeboval. Kdyby ses byla nevrátila, možná bych byl v tom směru něco podnikl… Jenže ty ses vrátila.“ Podíval se na Nell a přísně

se zachmuřil.

Nell došlo, co viděl, na základěčeho se rozhodl přivést ji sem dnes v noci. „Teď

jsem tady, protože jsi chtěl, abych tady byla.

Protože… protože jsi mě v noci navštívil. A viděls Maxe se mnou.“

„V tvé posteli. Obtěžoval se vůbec umýt si pracky od krav?“

„Nebyl ke mně

násilný, Kyle. Nezneuctil mě,“ přesvědčovala Kyla opatrně

volenými slovy.

„Zneuctil.“

„Ne. Miluju Maxe a on miluje mě.“

„Tohle je u tebe láska?“ vybuchl Kyle opovržlivě. „Ten nechutný souboj pod přikrývkou? To chování horší zvěřev říji?

Pozorovalas to někdy? Vidělas to provozovat dvě nahá lidská těla? Je

to odporné. Hnusné! Ještě že nebudu muset na vás víckrát koukat.

Kdežto Hailey –“

-263

„I ji jsi sledoval?“

„Musel jsem. Onemocněla. Už jako dítě. Randal Patterson ji nakazil. Tam dole, v svém zkaženém sklepě, když byla ještě děvčátko.“ Stiskl rty do urputné linky. „Už tenkrát jsem ho chtěl zabít. Jenže sám jsem byl ještě kluk, tak jsem se bál.“

Otřásl se a zamračený utkvěl pohledem na své zbrani v ruce.

Nell využila příležitost a hbitě stočila zrak na Ethana. Slabě

se mu

chvěla víčka, a jako by její pohled vycítil, maličko pohnul hlavou.

Nepochybovala, že je přivědomí.

Ještě

nebyl vhodný čas. Ještě

ne.

Aby udržela rozhovor v proudu, řekla, co jí slina na jazyk

přinesla: „Ale po Pattersonovi následovali další muži. Proč

jsi vinil i je, a ne Hailey?“

„Nevěděla, co dělá,“ prohlásil Kyle. Pečlivě pro zdůraznění

odděloval jednotlivá slova. „Kdežto oni věděli. Zneužívali ji. Vím, že byla nešťastná z odchodu vaší matky, ale –“

„Naše matka neodešla. Kyle. On ji zabil. A tys ho při tom viděl.“

Kyle se na ni zahleděl, ani nemrkl. Pak se ušklíbl. „I ty.“

„A tys mě

přinutil zapomenout to.“

„Musel jsem. Jsi přece krev jeho krve. Vzpomínka na tu scénu by byla spouštěčem, aby se z tebe stala poběhlice. Byl jsem si tím jistý. Vidělas její potrestání, slyšelas ji brečet, prosit, žebrat, přísahat, že je dobrá žena. A přitom všechno, co tehdy vypouštěla z úst, byla bohapustá lež.“

Nell se začalo dělat špatně. Musela napnout všechny síly, aby to na sobě

nedala znát. „A proč… proč

jsi nezkusil zapůsobit na

Hailey? Proč

ses ji nepokusil léčit?“

„Nejednou jsem se pokoušel. Chtěl jsem s ní navázat spojení, ovlivnit její mysl. Dokonce jsem ji navštívil, když spala, tak jako jsem navštěvoval tebe. Jenže spojit s ní se mi nedařilo. Neměla dar Gallagherů… Koneckonců

tehdy byla už nenapravitelně zkažená.“

„Tys mě

navštěvoval? Kdy? Zatímco jsem spala?“

Kyle se znovu ušklíbl. „Celou dobu. dokud jsi neodešla ze Silence. Když jsi zmizela, nějak jsem tě ztratil. Dokonce jsem

-264

pochyboval, jestli se mi ještě někdy povede spojit s tebou. Ale

jakmile ses vrátila, šlo to hladce. Bylo důležité vědět, kde právě jsi.“

„Snad máš pravdu.“

„Neměl jsem špetku ponětí, jestli tě dokážu přimětněco udělat.

Začal jsem proto náramně

opatrně. Nejprve jsem ti jenom poručil obrátit se na posteli. Pak vstát a chvíli si pročesávat vlasy. Potom jít do podkroví a najít svou panenku.“

„Zhola jsem nemohla pochopit, jak se mi dostala na postel,“

přiznala. Snažila se o co nejklidnější hlas, byť měla po celém těle

husí kůži.

„Opravdu jsi na to nepřišla?“

Nell zlehka přenesla váhu na jednu nohu a obě ruce položila

dlaněmi na polštářování za sebou, jako kdyby se chtěla podepřít. Pak teprve tiše odpověděla: „Jak jsem to mohla tušit? Nevěděla jsem o tobě. Nevěděla jsem, že mám bratra. Nedovolils mi pamatovat si, co všechno jsi pro mě

udělal.“

„Nebyl důvod, aby sis to pamatovala.“ Kyle se zamračil. „Proč jsi dovolila Maxi Tannerovi válet se s tebou v posteli? Protože máš v žilách krev poběhlice? Je to tak?“

Tvářila se k jeho otázkám hluchá, „Co bylo tou příslovečnou poslední kapkou? Kdy a proč vlastně

ses rozhodl potrestat muže, se kterými Hailey spávala? Protože utekla s Glenem Sabellem?“

Kyle se zachechtal. „Nikdy by s ním byla neutekla. Nepřirostl jí k srdci o nic víc než ti před ním. On jenom živil její nemoc, rozumíš?

Hailey po smrti vaší báby používala její dům k jednomu jedinému účelu, aby tam ukájela své nemravné choutky.“

„Sledovals ji se Sabellem?“

„Samozřejmě. Ten poslední den se pohádali. A on ji praštil. Ona se tomu sice smála, ale… Mně se to nelíbilo. Vůbec se mi to nelíbilo.

Jako vždycky se oblékla a odešla coby první. A právě

na tohle jsem čekal. Jakmile odešla, vešel jsem dovnitř.Měl jsem s sebou služební obušek. Ten chlap měl sílu, ale nakonec jsem ho dostal.“

„Tys ho…“

„Nechtěl jsem ho zabít, vážně ne, chtěl jsem ho jenom potrestat.

On ale sebou v jednou kuse házel, nedržel hubu, skučel. Tak jsem ho

-265

dorazil.“ Vzdychl. „Hailey se pro něco vrátila, nevím už pro co.

Viděla mě. Viděla, co jsem mu udělal. A utekla.“

„Co… cos udělal se Sabellem?“

„Zahrabal ho. Bylo to jednoduché jako facka. Myslel jsem, že zažiju jiný pocit, když zabiju někoho, koho znám, ale nebyl jiný. Byl stejný, jako když zabiju mouchu.“

„Jestli se Kyle podívá tím oknem naproti ven,“ zašeptal Galen, „tak jsme v pěkné bryndě. Ten pitomý měsíc svítí, že je vidět málem jako za bílého dne.“

„Nekouká sem,“ hlásil Max přiškrceně. „Nell s ním nepřetržitě mluví.“

„To spojení, které mezi sebou máte, se nám teď skvěle hodí,“

podotkla Kelly Rankinová, už nejméně potřetí si kontrolujíc zbraň.

„Neračte mi je tak náhodou někdo vysvětlit?“

„Později,“ odbyl ji Justin. „Maxi, jak dlouho ještě ho dokáže

Nell zaměstnávat povídáním?“

„Možná několik minut.“ Poslední čtvrthodina byla pro Maxe jasným důkazem, co znamená, když mu Nell nechává dveře do své mysli víc otevřené než přivřené. Nesmírně obtížně

se soustřeďoval

na dvě

různá místa v tomtéž čase a členil myšlenky a pocity na své vlastní a ty, které patřilyjí,

Nell se mu snažila pomáhat a on jí byl za pomoc vděčný. Celou myslí se upínala výhradně na Kyla Venabla, na jeho slova, na jeho odpovědi, aniž si dovolila zamýšlet se nad jejich obsahem. Držela své pocity i myšlenky na uzdě, nechtěla zpanikařit.

Navzdory její snaze to pro něj zdaleka nebylo jednoduché. Na jedné straně

byl rád volnému přístupu do její mysli, protože tak mohl sám sledovat toho vyšinutého vraha, současně ale musel připustit, že

na strachu o Nell mu to víc přidávalo než ubíralo.

„Dům má dvoje dveře.“ Lauren Champagneová se neslyšně připojila k ostatním, skrčeným ve stínu hospodářské budovy na konci pole. „A zezadu jedno okno, co by šlo snadno otevřít. Tím bychom se mohli dostat dovnitř.“

Max přes roztěkanou pozornost na ni přimhouřil oči a upozornil: „Ten uvnitř

tam je váš kolega.“

-266

„Pokud se oklikou ptáte, jestli toho psychopata dokážu zabít v případě

nutnosti, nemějte obavy.“ V měsíčním svitu Laureniny oči málem světélkovaly. „Nedělá mi problém střílet na bestii.“

„Rád věřím. Viděl jsem vás nedávno trénovat na střelnici.“

„Hm,“

„Maxi,“ oslovil ho Galen, „vy jediný z nás tady nejste policista.

Jestli máte Nellinu zbraň, sem s ní.“

„Ani nápad.“

„Maxi…“

„Také jsem dobrý střelec.“

„Myslím to smrtelně

vážně,“ klidným tónem řekl Galen. „Tahle situace je beztak už dost složitá, nepotřebujeme do přestřelky zatahoval civilistu.“

„Žádná přestřelka se konat nebude,“ prohlásil Max. V duchu přidal zaklení. „Uvnitř

je Nell. Vy si vážně

myslíte, že připustím, aby dovnitř

pršely kulky?“

„Zbytečně

tady plýtváme časem,“ zasáhla Lauren.

„A čas je životně

důležitý,“ souhlasil Galen. „Přesněji řečeno načasování. Máme jenom jediný pokus.“

„Jdeme!“ zavelel Max. „Okamžitě.“

„Zabít někoho, koho znáš… Naznačuješ, že Sabell nebyl první?“

Kyle pokrčil ramenem. „Byl první zdejší. Hailey totiž měla ve zvyku sem tam zabrousit i mimo město a já jsem nemohl ty chlípné parchanty nechat nepotrestané. Všichni museli platit. Nakazili ji a museli za to zaplatit.“

Nell, vědomá si hodin tikajících v její hlavě, se na pohovce trochu nadzvedla. „A proč chceš zabít Ethana?“

„Nijak se neliší od ostatních.“

„Opravdu?“

„Jo. Jenom ji využil a odhodil, tak jako ostatní. I on ji kazil.

Musím ho potrestat, stejně jako jsem potrestal ty před ním.“

„A co já, Kyle? Co jsem udělala já?“ Odvážně mu zpříma

pohlédla do očí.

-267

„Tys dovolila Tannerovi vlézt ti do postele. Taky už jsi nakažená, Nell. Doufal jsem se, že tě gallagherovský dar ochrání, ale neochránil. Nevidíš, že ta infekce už je všude? Marně jsem se snažil

zastavit ten hnus… než jsem dospělkpřesvědčení, že jediná možnost je sáhnout k skalpelu.“

„Takže chceš zabít i mě…“

„Vřed se musí vyříznout!“ prohlásil tónem nahánějícím hrůzu.

„Rovnou mě

zabiješ, ani mi nedáš šanci polepšit se?“

Poprvé se Kyle zatvářil nerozhodně. „Nechci to udělat,“

zamumlal.

„Tak to nedělej.“ Nell se opatrně postavila, dbajíc, aby

neudělala žádný prudší pohyb, kterého by se natolik lekl, že by vystřelil, a natočila se tak, aby Ethan viděl prsty její levé ruky.

Ruku nejprve sevřela v pěst a pak pomalounku narovnávala prsty jeden po druhém, vždycky s krátkou prodlevou, názorně

tak

počítala do pěti. Doufala, že Ethan to vidí a vyrozumí její úmysl, protože nepřišla na jiný způsob, jak by ho varovala.

„Jestliže zabiješ poslední svou příbuznou, která ti v Silence zbyla, zůstaneš sám jako prst,“ připomněla mu. „Opravdu to chceš?“

Kyle zavrtěl hlavou. Spíš zkormouceně, než že by vyjadřoval svůj nesouhlas. Volnou rukou sáhl po provazu, který po jejím příchodu položil na blízký stůl. „Já chci jenom…“

Nell zachytila za jeho zády na chodbě jakýsi pohyb. Právě

tehdy dopočítala do pěti. Ethan se spolu se židlí kvapně skácel na zem a v

tom okamžení sáhla po své zbrani.

„Odhoď

zbraň, Venable!“ zaslechla Galenovu výzvu.

Instinkt jí napovídal, že Kyle výzvu neuposlechne. Anebo možná zásluhou jejich společné gallagherovské krve věděla, co udělá.

Viděla ho obracet se k ní a zvedat na ni zbraň. Dokonce postřehla okamžik, kdy se jeho prst dotkl spouště a rty mu zkřivil

úsměšek.

Čas se najednou zastavil. Vrhla se za židli, která se v tu chvíli stala jediným jejím ochranným štítem. Viděla Kyla sebou trhnout a nato uslyšela výstřel. Na jeho služební košili rozkvetl rudý květ. Pak zaslechla druhý výstřel. Kyla zásah pootočil, takže ironií osudu ji

-268

měl teď

lépe na mušce než prve. Zahlédla vyletět obláček kouřez jeho zbraně. Vzápětí ucítila, jak se do ní cosi nesmírnou silou zarylo.

Před očima se jí rozvířily černé kruhy a okamžik nato ji obestřela tma.

***

Nell otevřela oči. Do času viditelně jiného. Oči ji nepříjemně řezaly, jako by v nich měla písek. A to jí napovídalo, že spala dlouho. Docela se tomu potěšila, dokud se nepohnula.

„Auú!“

„Když se nebudeš hýbat, nebude tě to tolik bolet.“

Otočila hlavu za hlasem a uviděla Maxe sedět u postele.

U nemocniční postele. Hlava ji trochu bolela, mnohem horší, ostrou, palčivou bolest však cítila v levém rameni. „Co se stalo?“ zeptala se.

„Copak si nepamatuješ?“

Nell zalovila v paměti a pozvolna se jí začalo v hlavě jasnit. „Je

Kyle mrtvý?“

„Ano,“ odvětil Max. „A třebaže schytal kulku málem od každého, ještě

měl dost sil, aby na tebe vystřelil.“

Už chápala, co znamená ta bolest. Pravou rukou zašmátrala po tlačítku na bočnici postele, zmáčkla je a o trochu si zvedla postel pod hlavou.

„Au!“ znovu vyjekla, když zranění zaprotestovalo proti změně polohy. „Doufám, že kulka nezasáhla nic důležitého.“

„Byl to čistý průstřel. Doktor povídal, že bandáž ti z větší části zítra sundají a pak budeš mít několik týdnů paži na pásce. Prý se ti

rány rychle hojí.“

Nell se mu zahleděla do očí. Neutrální tón jeho hlasu jí spolehlivěříkal, že v něm tiká časovaná bomba. Dvířka spojení mezi nimi byla opět pečlivě

zavřená. Zabouchla je v okamžiku, kdy si uvědomila, že Kyle ji zastřelí. Příliš dobře totiž věděla,žeMax bys ní sdílel její bolest, ba možná i víc. I bez přímé komunikace znala Maxe Tannera jako svou dlaň. „Cítím se prima,“ řekla. „Odpočinutá.

Jak dlouho jsem byla v bezvědomí?“

„Je pět hodin. Neděle odpoledne.“

-269

Zamžikala. „Cože? Tak dlouho jsem spala?“

„I doktor tvrdil, že potřebuješ hodně odpočívat. Tělo že se bude hojit samo. Od Galena vím, žes už jednou byla postřelená a i tehdy jsi celý den prospala.“

„Proto jsi takový?“

„Jaký?“

„Napružený.“

Max se zhluboka nadechl a zvolna vydechl, typická reakce muže snažícího se zachovat klid. „Bodejť bych nebyl. Viděttě

ležet a

krvácet zaručeně

nebude patřit k mým nejhezčím vzpomínkám.“

„Nestává se to často. Většina agentů odejde do důchodu, aniž by někdy museli vytáhnout zbraň. Málokteré z nás potká ‚štěstí‘ být postřelený.“

„Tebe potkalo už podruhé. Jak dlouho vlastně jsi agentka?“

Nell se na něj mile usmála. „Je mi dobře, Maxi. Na mou duši.“

Chvíli na ni mlčky hleděl. Pak se předklonil a chytil ji za zdravou ruku. „Už mi tohle nikdy nedělej. Nikdy!“

„Vynasnažím se. Nebylo to zábavné.“

„Proto jsi zase zavřela ty dveře mezi nárni? Abych necítil, co se s tebou děje?“

„Nechtěla jsem je zavřít, ale musela jsem. Moje pocity by ti bránily reagovat rychle a přesné.“

Max chvíli dumal, potom rozvážně pronesl: „Minulá noc mi

přesvědčivě

předvedla jak klady, tak zápory mého spojení s tebou.

Teď

už líp rozumím tomu, proč jsi pořád nechávala ty dveře zavřené, jenže…“

„Jenže?“

„Jenže vědět všechny ty roky, že i když ty dveře tam od počátku našeho vztahu pořád jsou, a já ať dělám co dělám, nedovedu je otevřít… bylo…“

„Šílené?“

„Bolestné.“

Upřeně

se na něj zahleděla. „A to je další důvod, proč bys raději

neměl vázat svůj život s psychotroničkou. Je mi líto, Maxi, ale nevím, jak by se na tom dalo něco změnit. Za ta léta jsi jistě pročetl

spoustu příslušné literatury a hledal v ní odpověď. Mám pravdu?“

-270

„Máš.“

„Žádnou ale jsi nenašel.“

Posmutněle se pousmál. „Nenašel jsem nic, co by aspoň zčásti

vysvětlovalo, co se mezi námi dvěma děje. Ani náznak návodu, jak bych se mohl stát aktivním, ne jenom pasivním pozorovatelem.“

Navzdory její lásce k němu si sám možná říkal, že spojit svůj osud s psychotroničkou není kdovíjaká výhra. „Chceš se stát psychotronikem?“ zeptala se opatrně.

„Nemusím být psychotronikem, pokud mi zůstaneš vstřícné otevřená. Ve chvílích dobrých i zlých.“

„Kdybych ti byla zůstala otevřená ve chvíli, kdy mé po střelil, i ty bys to postřelení cítil. Maxi. Řekla jsem ti už přece, že i tebe by to mohlo bolet…“

„Vím. Ale jestli ti jde jenom o tohle, pak chci všechno sdílet spolu s tebou, ať

to sdíleni má jakékoli následky. Protože navzdory jakýmkoli možným nepříjemnostem s tím spojeným alespoň

si

nebudu pokaždé, kdy mi ty pomyslné dveře zavřeš, připadat, že mě vyháníš ze svého života. I to totiž bolí. Dokonce mnohem víc.“

„Nechci tě

vyhánět. Nikdy jsem nechtěla,“ namítla.

„Teď

ale to děláš.“ Max zavrtěl hlavou a pokračoval: „V noci jsem měl dojem, že jsi si najednou naprosto jistá, že temnotu, kterou jsi v sobě

neustále cítila, způsoboval Kyle. Že to bylo jeho zlo, ne tvoje. Nechceš to doufám popřít, nebo ano?“

„Já… asi ne. Nebyla jsem si tím naprosto jistá, až teprve když jsem se teď

probudila. Měla jsem pocit, jaký dosud nikdy. Jako bych se zbavila těžkého břemene. Pochopitelně zaručit nic nemůžu, Maxi.

Nic mi nedává jistotu, že moje schopnosti nebudou… nějakým jiným způsobem atakovat můj mozek.“

„Dvanáct let jsem živořil bez tebe. Nell. Teď už jistojistě

vím,

že být s tebou je jediné, co od života chci.“

„A co má práce? Je pro mě

hrozné důležitá.“

„Vím,“ přitakal. „Nikdy bych tě nežádal, aby ses jí vzdala.“

„Jenže tvůj ranč

je tady. I tvůj život.“

„Najdeme nějaké řešení. Chci jenom od tebe slyšet, že chceš totéž.“

„Z tvých úst to zní tak prostě.“ zaševelila.

-271

„Vždyť

to také prosté je. Stačí říct, že mě miluješ a chceš strávit

zbytek života se mnou. Ostatní se časem vyřeší, uvidíš.“

„Maxi…“

„Tak řekni to! Zbytek je jen otázkou času.“ Musela se zasmát, přestože ji zranění bolelo. „Copak naše budoucnost stojí na souřadném souvětí dvou vět?“

„Jo, postavíme si ji na nich.“

Nell se k němu bezděky přitulila a rameno přirozeně

ihned zaprotestovalo. „Asi bych měla s vyjádřením posečkat, až budu mít použitelné obě

ruce.“

Max povytáhl obočí. „Chceš snad vykličkovat?“

„Ne, nechci.“

„Ale vypadá to tak.“

Nell se znovu zasmála. Byla Maxovi vděčná za rozumnou shovívavost. Oba totiž měli dost co zvažovat. „Možná bys měl změnit úhel pohledu,“ navrhla.

Max pevně

obepjal její prsty, nahnul se k ní… a vtom vešel do pokoje Ethan. Vyhlížel unaveně a žalostně

zároveň

s ovázanou tváří.

„Ahoj. Tak už ses probudila?“ násilím zvesela zdravil Nell.

„Sláva. Doktoři málem píchli Maxovi sedativum, aby se uklidnil.“

„Ha-ha-ha, úžasně

vtipné,“ zavrčel Max.

Nell se usmála na Ethana. „Nevypadáš nejhůř, když vezmeme v úvahu, co jsi prožil,“ konstatovala.

„Připadám si jako korunovaný král všech troubů,“ přiznal se upřímně. „Vyjít si na pochůzku s vrahem! Propána, co jsem to za poldu?!“

„A kam jsi s ním chtěl jít?“

„Požádal jsem ho, aby se mnou zašel k Mattu Thortonovi.

Vtěch matričních záznamech mi něco nesedělo a chtěl jsem se na to Matta přeptat. Připadalo mi lepší nejít k němu sám, a musel jsem přizvat právě

doprovod z pekla, krucinál!“

„Myslels, že Thorton je tím vrahem?“

„Chtěl jsem jenom vědět, proč mi jako malý kluk tvrdil, že jeho máma zemřela, když ve skutečnosti nezemřela.“

„A víš už, proč

to tvrdil?“

-272

Ethan se zatvářil kysele, ale podal vysvětlení: „Protože měl na ni zlost. Nedovolila mu zúčastnit se jakéhosi pitomého výletu, tak si postavil hlavu, že není jeho skutečnou mámou.“

Nell se zamračila. „Dobrá, ale… co potom vyprovokovalo Kyla? Proč

se rozhodl zabít tě?“

„Má druhá chyba. Vyžvanil jsem mu, že jsem procházel matriční záznamy. Že jsem v nich hledal něco, co George Caldwella stálo život.“

„Všímáš si? Nic neříkám,“ ozval se Max.

„Tak mlč

dál.“

Nell zavrtěla hlavou. „Neprozradil, proč

Caldwell musel

zemřít?“

„Ne, ale zjistím to, uvidíš!“ kasal se Ethan. „Kde vlastně

jsou ostatní?“ Nell naznačila rozhlížení prostorem.

„V práci, kde jinde,“ odpověděl Ethan. „Mohou konečně využít

mé nepřítomnosti a dosyta se vyklábosit.“

„Tys zase mohl úplně

bezplatně

využít agenty FBI,“ neodpustil si šťouch Max.

„Také pravda.“

„A co je s Hailey?“ chtěla vědět Nell. „Včera jsem ji mezi vámi neviděla. Vím, že nemohla střílet, ale…“

Ethan popošel k posteli a znepokojeně vyhrkl: „Ne, Hailey s námi nebyla. Proč

myslíš, že měla být?“

„Vždyť

právě

od ní jsem věděla, že Kyle tě chce zabít. Vrazila

mi takovou facku, že jsem se vmžiku probrala z hypnotického spánku, do kterého mě uvedl Kyle.“ Nell zkrabatila čelo, nato přenesla pohled z Ethana na Maxe. „Šla pro pomoc. Vy jste se s ní nepotkali?“

Max měl v obličeji podivný výraz. „Nell, Hailey tam včera nebyla. Nemohla být.“

„Jak to že ne? Viděla jsem ji! Mluvila jsem s ní. Byla tam.“

„Nell,“ převzal slovo Ethan, poté co si s Maxem navzájem vyměnili výmluvné pohledy. „Tvůj šéf se s námi spojil před několika hodinami. Tělesné pozůstatky… které jsme odvezli z domu tvé babičky… Podle chrupu laboratoř FBI zjistila, že to nebyla tvá matka.“

-273

„Byla to Hailey,“ dokončil Max. „Podle jejich úsudku zemřela před rokem, kdy údajně měla odejít ze Silence.“

-274

Epilog

Pondělí 27. března

Max datloval na psacím stroji dvěma prsty dlouhou zprávu, tudíž vyžadovala víc času, než původně předpokládal.

„Proč

to vlastně

klepu já?“ zaremcal k Ethanoví. „Nepatřilo by se to dělat někomu z tvých čiperných podřízených?“

„Mají dost jiné své práce,“ zavrčel Ethan.

„Práce? Dvě

třetiny jich nejsou ve službě,“ odsekl Max.

„Bodejť

by byli. Prošel jsem jejich pracovní výkazy za poslední rok, všichni do jednoho mají nárok na pěkných pár týdnů volna.

Vždyť

je to jenom zpráva, Maxi.“

„Dobrá, tak aspoň

tady neokouněj a nevyrušuj mě.“ hudroval Max.

„Já že vyrušuji a okouním?! Myslíš schválně, protože přijel Nellin šéf?“

Max okamžitě

přestal klepat. „Bishop je tady?“

„Jo.“

„Co tady delá?“

„Skončil vyšetřováni v Chicagu, zvaném Windy City, Větrné město.“

„Ale co chce tady?“

Ethan se zakřenil. „Právě sonduji, jestli ho považuješ za svého úhlavního nepřítele nebo jenom za člověka, který přijel přemlouvat Nell, aby se vrátila pod jeho ochranná křídla.“

Max, vědomý si Ethanovy škodolibosti, se s ledovým klidem domáhal: „Odpověz mi na otázku: co tady chce?“

„Dolaďuje závěry. Doplňuje případ o ještě nějaké dokumenty,

například o osobnostní profil vraha, vypracovaný FBI. A společně

se

pokoušíme zodpovědět poslední nejasnosti.“

„Kde je Nell?“

„Debatuje s ním v zasedačce.“

Max se se židlí odstrčil od stolu a rázně vstal.

„Už jsi hotový?“

„Dokončím to později.“

-275

Ethan se zasmál, bez protestů však nechal Maxe opustit kancelář a prodírat se hloučkem lidí na chodbě do zasedačky.

Přes Ethanovo popichování Max na Bishopa nežárlil. Náramně zato ho chtěl poznat. Ve dveřích zůstal stát. Galen seděl pohodlně rozvalený na židli s nohama na stole a listoval v novinách. I Justin se Shelby zde byli. Seděli v koutě místnosti.

Nell měla na sobě

džíny a svetřík a na šátku uvázaném kolem krku pověšenou zraněnou paži. Její včerejší otřes ze zprávy, že Hailey je mrtvá, netrval dlouho. Dokonce k této záležitosti pouze ironicky podotkla, že mohla tušit snahu Hailey usměrňovat ji dokonce i ze záhrobí.

Nyní, klidná jako vždycky, zaujatě debatovala s mužem napůl

sedícím na konferenčním stole.

Byl to vysoký mužský, přibližné čtyřicátník, dobře stavěné postavy, oblečený neformálně, tak jako ostatní, v tmavých kalhotách a černém koženém saku. Podle držení těla měl dobrou náladu.

Tmavé oblečení mu slušelo. Vyhlížel v něm jako dravec, ženám se zaručeně

musel líbit. Havraní vlasy, snědá, opálená pleť… Taková se nezískává v soláriu. Vypadá jako filmový herec, pomyslel si Max, upřeně

zahleděný na jeho mužný profil. Vtom však Bishop pootočil hlavu a Max užasl.

Přes levou tvář

se mu táhla dlouhatánská jizva, která dělala jeho obličej dokonale zapamatovatelným, aniž ho hyzdila. Navíc, kdyby jizva nestačila, nad levým uchem se mu táhl úzký pruh bílých vlasů.

To obojí mu dodávalo punc výjimečnosti.

Tak tenhle agent FBI by sotva mohl pracovat v utajení, pomyslel si Max. Vešel do místnosti, aby se Bishopovi představil. Když si potřásli rukama, všiml si, že v obličeji nakrátko zkamenělaoči mu zledovatěly, pravda mohla jen takový dojem vyvolávat jejich pronikavá světle šedomodrá barva. Anebo se mýlil?

„Rád vás konečně

poznávám,“ promluvil Bishop hlubokým příjemným hlasem.

Max nechtěl být nezdvořilý, přesto neoplatil formální společenskou frází, naopak stroze řekl: „Máte zajímavou schopnost, agente Bishope. Nell mi prozradila, že jste telepat. Použila, mám dojem, termín dotykový telepat.“

-276

Bishop s pousmáním potvrdil: „Nelhala.“

„Co to znamená? Že dovedete odhalit myšlenky toho, koho se dotknete?“ Max se snažil nedbat, že si právě s tímto mužem podal

ruku.

„U šedesáti až sedmdesáti procent lidí.“

Max, jenž neměl chuť

zjišťovat, zda i on do uvedených procent náleží, pohlédl na Nellin pobavený obličej. Zřejmě

se choval idiotsky, takže by jeho myšlenky odhalil i slabozraký, ne tak telepat.

„Nejsme všichni psychotronici,“ ozval se Galen.

Bishop si ho změřil ze zvednutým obočím. „Vy jste technický psychotronik.“

„Ale jenom podle vaší definice. Nikdy mě nepřinutíte uvěřit, že právě

vy jste nezavedl tuhle kategorii do statutu speciální jednotky, abyste mi zajistil kvalifikaci pro mou práci.“

„Vy máte svůj vlastní statut?“ divila se Shelby, vykulenýma očima těkajíc z jednoho na druhého.

Maxe víc zajímalo, jak se Galen do jednotky dostal, a užuž se na to chtěl zeptat, jenže postřehl, že Bishop se zahleděl ke dveřím a celý se v obličeji rozzářil. Studené oči mu zteplaly nejméně o čtyřicet

stupňů

a změnily ho tak vmžiku z chladného profesionála v muže lidsky šťastného, zhola nemínícího své štěstí tajit. Vykročil ke dveřím.

Max se k nim tedy obrátil a uviděl vcházet krásnou usměvavou Lauren Champagneovou. Srdečně se s Bishopem objali a Lauren svůdně

pokrčila nohu.

Justin popuzeně

zahučel: „To jsem si mohl myslet!“

„A že jsou manželé, také víš?“ pozlobila ho Nell s uculením.

Max na ni nevěřícně

vykulil oči. „Neřeklas mi, že Bishop je ženatý.“

„Proč

bych měla?“

Galen se zapitvořil. „Asi není žádná slast, když vás tak dobře zná, že jo?“

„Přestaň

do všeho šťourat!“ vyjela na něj Nell.

„Kdo? Já?“

„Co kdybychom se všichni posadili?“ rychle hodila zpátečku Nell.

-277

„Bolí tě

to?“ strachoval se Max.

„Ne, je mi fajn. Ale jelikož se dnes vynasnažíme dokončit všechny zprávy a vydat prohlášení pro tisk, musíme ještě

sem tam něco probrat.“

„Nemyslím, že by zbylo nějak moc otázek nezodpovězených,“

líně

prohodil Galen.

„Jen pár,“ řekl Bishop. Jeho manželka se mezitím posadila k ostatním za velký stůl.

Justin si s údivem všiml, že tmavé oči Lauren se změnily v modré. „Kontaktní čočky!“ tiše si sám pro sebe zabrebentil.

Lauren se zasmála. „Je až s podivem, jak málo stačí, aby se člověk k nepoznání změnil. Hnědé kontaktní čočky, hnědý mejkap, trochu pozměněný akcent… Jsem Miranda.“

„Proč

používáte falešné jméno?“ zeptal se Max.

„Jméno není falešné, jenom není moje,“ ušklíbla se, bezstarostně krčíc rameny. „Někdy je rychlejší a jednodušší půjčit si cizí jméno a kněmu příslušný životopis. Za tím účelem jsme vypracovali seznam policistů

aněkterých dalších lidí v zemi, ochotných vzdát se na čas své identity. Pravá Lauren Champagneová je také policistka, teď

ale

trávící pár měsíců

zaslouženého volna.“

„Každé vyšetřování, do kterého jsme zapojení, probíhá jinak,“

znovu si vzal slovo Bishop. „V tomto jsme měli obrovskou výhodu, že Nell měla důvod přijet do Silence. Ale potřebovali jsme někoho dalšího nasadit přímo do šerifova úřadu. Někoho, kdo by se pohyboval mezi policisty, sledoval je a mělpřístup k důležitým informacím.“

„A protože to si vyžadovalo čas,“ vložila se Miranda, „nastoupila jsem sem před pár měsíci. Pak jsme už jenom čekali na Nell.“

„Než jsem přijela,“ pokračovala Nell, „Miranda podstatně zúžila

okruh podezřelých policistů. Zbývalo jich už jenom několik, kterými jsme si nebyli jistí. Tak jsme odhalili i tebe, Justine.“ Usmála se na něj. „Pochopili jsme, že si tě Max najal, jelikož Ethan mu vyhrožoval vězením. Max potřeboval spojence, někoho, kdo bude nestranně dohlížet na vyšetřování. Ale kdybychom se i mýlili, stejně

jsi byl mimo podezření, protože jsi nebyl ze Silence.“

-278

„Věděli jste, že mi můžete důvěřovat, a tak jste mi přihráli Shelby.“

Shelby se hlasitě

rozesmála.

Nell se pousmála. „V podstatě ano. Věděla jsem, že odpověď, proč

zemřel George Caldwell, je někde v těch matričních záznamech, jenže osobně

jsem ji v nich hledat nemohla.“

„Co vlastně

vtěch záznamech bylo?“ vyzvídala Shelby. „Pořád ještě

jste mi to nikdo neřekli.“

„Kyle si tajně

zjišťoval, jestli by nemohl dědit po našem otci,“

vysvětlovala Nell. „Nechtěl jít rovnou za Wadem Keeverem, protože nejen je naším rodinným právníkem, ale nedovede držet jazyk za zuby. Raději šel za jiným právníkem. Za takovým, o kterém věděl, že se ho nebude příliš vyptávat.“ Nell se odmlčela, povzdechla si a pokračovala: „Golfovým partnerem onoho právníka byl čirou náhodou George Caldwell. Právník se mu zmínil o Kylově návštěvě

a odjakživa zvědavý Caldwell začal pátrat na vlastní pěst. Ironií osudu neměl co vypátrat.“

„A my jsme tolik hodin věnovali hledání v těch záznamech…“

posteskla si Shelbv.

„Je mi líto. Když tedy Caidwell na nic nepřišel, při náhodném setkání se zeptal Kyla, jestli není náhodou nějak pokrevně spřízněný

s rodinou Gallaghcrových. Těsně

nato vybreptal Wade Keever a hned se po městě

rozneslo, že se vracím domů. Kyle dostal strach, že Caldwell se na totéž zeptá i mě. A protože chtěl, abych se dozvěděla, že je můj bratr, výhradně od něj, rozhodl se Caldwella odstranit.

Jedna vražda navíc pro něj nic neznamenala. Byly prý jako zabít dotěrnou mouchu. A pak narafičil to vydírání.“

„A co ten právník?“ zeptal se Justin. „Z něho Kyle strach neměl?“

„Ne, protože Caldwell neprozradil Kylovi, co vzbudilo jeho zvědavost. Dost strachu jsme měli o Keevera, ne protože snad mohl vědětněco, co by vadilo vrahovi, ale protože náhodou se nčco dozvědět, bezpečně

to okamžitě

vyslepičí.“ Nell zamračeně pohlédla

na Mirandu. „Už se může pustit domů.“

„Už jsem volala, aby ho pustili,“ odpověděla Miranda. „Přestal vyhrožovat, že nás všechny požene k soudu za únos. Celé dny pak

-279

hrával poker s policistou, který ho hlídal, a tak určitě bude mít o čem

vyprávět.“

„Vy jste Keevera unesli?!“ užasle vyhrkla Shelby.

„Jenom jsem mu navrhla, jestli by se nechtěl na čas přestěhovat k nám, než chytíme vraha.“

„Navrhlas mu to, zatímco jsi na něj mířila hlavní,“ zabrblal Bishop. „V noci pod pouliční lampou.“

„Chceš říct, že bys na mém místě jednal jinak?“

Bishop spolkl myšlenou námitku a usmál se. „Máš pravdu.

Nejednal.“ kapituloval.

„Pořád nejsi hotový?“ zeptala se Nell po vejití do malé kanceláře, kde Max znovu datlova!.

„Brzičko budu. Mám dojem, že Ethan mi zadal tenhle úkol jenom proto, aby mě

tady držel celý den.“

„Něčeho takového že by byl schopný?“ zapochybovala Nell.

usedajíc na krajíček stolu, u něhož se Max činil.

„Jak se můžeš tak hloupě

ptát?“

„Je prima vidět vás dva vycházet spolu jako dobří bráškové.“

„Nefantazíruješ?“

„Ani omylem.“

Max povzdechl: „No uvidíme, jak dlouho nám to vydrží.

Poslyš,“ náhle zménil tón. „smím vědět, jak míníš zjistit, kde otec zakopal matku?“

„Ethan mě

ujistil, že se o to postarají jeho lidé. Teď když už

víme, že ve své vizi tenkrát před školním plesem jsem viděla budoucí vraždu Hailey a že ji zavraždil Kyle, najít matčiny pozůstatky je jediná nedořešená záležitost. Pak budeme moct případ kompletně uzavřít.“

„Myslíš, že Kyle záměrně

vyhrabal přívěsek tvé matky a dal ho Hailey, aby tě

zmátl, kdybys ji někdy nalezla?“

„Možná. To už se nikdy nedozvíme,“ povzdechla Nell.

„A co když se duch tvé sestry vrátí?“

„Nemyslím. Dokončila, co musela.“

„A teď

odpočívá v pokoji?“

-280

„Doufám. Bishop říkal, že k takovýmto návštěvám zesnulých dochází, když jejich duše má postoupit výš.“

Max odsunul židli od stolu a trochu plaše se na Nell podíval.

„Neříkal Bishop také, že váš tým má zítra ráno odjet ze Silence?“

„Ano, říkal. Ale oni dva s Mirandou už jsou pryč.“ Nell se usmála a dodala: „Když vezmu v úvahu, jak dlouho se spolu neviděli, myslím, že si pár dnů volna a soukromí zaslouží. Pracují spolu tak často, jak jen se dá, ale občas musejí pracovat i každý zvlášt.“

„Mělo by to být pro ně

jednodušší, když se milují. Anebo se pletu?“

„Je a není… také se mají s čím vyrovnávat,“ odpověděla. „I oni zápasí s problémy.“

Maxe bezděky napadlo, jestli tak napjatý i vypadá, jak se cítí.

„Snažil jsem se nenaléhat na tebe, Nell. Chtěl jsem ti dopřát dostatek času na rozhodnutí.“

„Vím. A jsem ti za to vděčná.“

Nell se tvářila tak vážně, až mu naháněla strach. „Ty… ty zítra ráno neodjedeš, viď

že ne?“

„Maxi, opravdu to chceš?“

Tentokrát tíha rozhodování přiměla Maxe zhluboka se nadechnout. „Jestli máš ještě nějaké pochybnosti, otevři ty zatracené dveře! Miluju tě, Nell. Zbytek svého života chci strávit s tebou.“

S vážným obličejem odvětila: „I kdyby to znamenalo, že bych občas musela služebně

odcestovat? Bishop povídal, že nevidí důvod, proč

by naše speciální jednotka nemohla mít agenty na vysunutém pracovišti v jiné části Států.Můžu si tady otevřít kancelář.

Souhlasíš?“

„Jakpak by ne!“

„Moje práce je někdy nebezpečná, jak víš. A za jistých situací se nemůžu rozptylovat. Takže když ti ponechám dveře do své mysli otevřené, musíme tohle nějak vyřešit.“

„Neboj se, společnými silami vyřešíme,“ ujistil ji Max.

„Určitě?“

„Otevři ty dveře a uvidíš!“

-281

Nell se na něj zahleděla dlouhým zkoumavým pohledem a konečně

ony pomyslné dveře otevřela. Okamžitě

ji zaplavily jeho myšlenky, pocity, sebejistota… Zatajila dech, vpitá zrakem do jeho tmavých očí.

„Miluju tě,“ tiše řekl Max. „Vždycky jsme patřili k sobě. Nell.

Vědělas to?“

„Teď

už to vím,“ odpověděla.

Opatrně, aby se nedotkl jejího zraněného ramene, přivinul Nell do náruče plné hřejivého tepla domova. Vrátila se domů. Teď ji už

nesvazoval žádný strach ani nejistota, nic, co by ji nutilo něco mu tajit.

Už nemusela otevírat dveře do své duše a srdce, protože ztratila schopnost zavřít je. A zavírat je nebylo třeba. Nikdy víc.

„Miluju tě, Maxi,“ hlesla.

„No to ti tedy trvalo!“ s úlevou vydechl a vroucně ji políbil.

-282

Hladinu poklidného městečka příznačného názvu Silence rozvíří série záhadných vražd, jejichž oběťmi jsou výlučně muži, navenek

zdánlivě

bezúhonní občané. Po jejich smrti však, až na jedinou výjimku, vyjde najevo, že vedli dvojí život a leccos temného tajili.

Vyšetřování vede šerif Ethan Cole.

Právě

v tu dobu se do rodného města vrací Nell Gallagherová, uvést do pořádku dědické záležitosti po smrti svého otce. Hned po příjezdu se setká s Maxem Tannerem, svou první láskou. Kdysi ho opustila, když bez vysvětlení utekla z domova. Záhy vysvitne, že její návrat do města má i jiný důvod. Pro své výjimečné schopnosti je vyslaná do Silence coby expertka FBI, aby pomohla při pátrání po záhadném vrahovi.

Souběžně

s prošetřováním minulosti obětí se Nell vyrovnává se svou vlastní pohnutou minulostí, v čemž jí ochotně Max pomáhá…

-283