Kay Hooper

Záhadný muž

Prolog

Studená mlha, zvedající se nad zálivem, začínala halit v dálce se rýsující temnou siluetu Alcatrazu. Quinnovi se ulevilo. Přestože už tam dávno nebyli nebezpeční zločinci, bývalé vězení na opuštěném ostrově nadále varovně připomínalo, jakou cenu budou muset zaplatit ti, kdo poruší zákon.

Quinnovi to nikdo připomínat nemusel.

Přestože byl v místnosti, ohrnul si límec bundy, zabořil ruce hluboko do kapes a pozoroval skalnatý ostrůvek s vězením, dokud ho mlha úplně nezakryla. Výhled z okna naháněl strach. Než mlha začala padat, svítil měsíc.

Ještě před chvílí, krátce po půlnoci. Za hodinu už si určitě neuvidí ani na špičku nosu.

„Krucinál, proč se musíme scházet zrovna tady?“

Quinn cítil, že v místnosti není sám, dříve než něco uviděl nebo zaslechl, proto ho ten tichý hlas ani trochu nepřekvapil. „Zdá se mi to případné,“

odpověděl šeptem. „Než mlha padla, zářil Alcatraz na obzoru.“

Jeho bratr Jared Chevalier vzdychl. „Snad nezačínáš být nervózní, Alexi?“ V hlase mu zněl náznak výsměchu.

Quinn se ke starému vězení skrytému už v mlze otočil zády a podíval se na svého společníka. „Ne, ale budu rád, až to bude za námi. Málem jsem zapomněl, jak dlouhé můžou být noci.“

„Sám jsi to chtěl,“ připomněl mu Jared.

„Já vím.“

Jared měl dobré oči a závojem mlhy rozptylovaný měsíční svit mu nebránil vidět do bratrova protáhlého obličeje. „Bolí tě ještě to rameno?“

Quinn pokrčil rameny a nic v jeho pohybu nenaznačovalo, že ho před několika týdny někdo postřelil. „Ne. Já se uzdravuju rychle.“

„I když se uzdravuješ rychle, ta rána byla ošklivá. Měl jsi u Morgan zůstat déle.“

„Ne,“ odmítl. „To jsem rozhodně neměl.“

„Takže Max měl pravdu.“

„V čem?“

„Nedělej hloupého, Alexi.“

Chtěl namítnout, že nic nepředstírá. „Max má sice postřeh, ne vždycky však pravdu. A co se Morgan týče, tohle je pro nás oba nejrozumnější řešení.“

3

„Zkrátka na romanci nemáš čas.“

„Ne, nemám.“ Quinn přemýšlel, jestli je dobře nebo špatně, že je tak dokonalý lhář. Lež mu nejednou zachránila kůži, a když se provalí ta, ve které lítá teď, spousta lidí bude zuřit.

Jared zřejmě uvažoval stejně. „Až doteď jsme měli štěstí. S Morgan si však nesmíš nic začínat.“

„Já vím.“

„Moc toho ví.“

Quinn se zhluboka nadechl, ale snažil se mluvit bezstarostně. „Nezlob se, že jsem si nevybral líp, kdo mi pomůže, když mi hrozilo vykrvácení. Příště se polepším.“

„Já ti nic nevyčítám.“

„To je od tebe opravdu hezké.“

Jared hlasitě zaklel. „Hele, opravdu máme málo času. Nemáš čas ani právo na to, aby sis v této situaci začal s nějakou ženou, zvlášť když máš co do činění s někým tak nebezpečným, jako je Noční Stín.“

„To je pravda. Dobře to vím a také se podle toho chovám.“

Jared se trochu smířlivěji zeptal: „To proto jsi nepřišel na to slavnostní zahájení výstavy? Aby ses nepotkal s Morgan?“

„Viděl jsem, že před muzeem stojí spousta limuzín a luxusních aut.“

„Vše proběhlo bez problémů.“

Quinn přikývl. „Výstava se pro veřejnost otevře příští pátek. Myslím, že se oba shodneme na tom, že čím dříve Noční Stín vlákáme do pasti, tím lépe.

Ale je možné, že bude klidně ty dva měsíce čekat a zaútočí, až když přestaneme být bdělí.“

„Byl bych raději, kdybychom v tom muzeu nemuseli strašit tak dlouho,“

zabručel Jared. „Nezapomeň, že se dneska žením. Chci mít líbánky. Dani sice nevadí, že budeme celou dobu muset zůstat v San Francisku, určitě by ale uvítala, kdybych nemusel pořád pracovat. Čím dřív to vyřešíme, tím budu šťastnější.“

„To si dokážu představit. Jo, a nediv se, kdybys mě náhodou zahlédl v kostele.“

„Alexi –“

„Samozřejmě že tam nebudu veřejně,“ uklidnil ho Quinn vyrovnaným hlasem. „Obhlédl jsem si ten kostel a našel si místo, odkud všechno uvidím.

Tvoji první svatbu s Dani jsem propásl, tak chci být alespoň na téhle.“

Jared chvíli mlčel a potom se věcně zeptal: „Nepřipadá ti, že ve svém postavení je chodit do kostela rouhání?“

„Ne, když se tam žení můj bratr,“ odpověděl Quinn rozhodně.

Jared se zasmál. „Dobře, ale hlavně buď opatrný.“

4

„Já jsem vždycky opatrný.“

To prohlášení se natolik vzdalovalo pravdě, že Jared pouze bezmocně zakroutil hlavou. „Nejsi.“

„Jsem. A odteďka budu ještě opatrnější.“

„Jaká je tvá další strategie?“ zeptal se unaveně Jared.

„Nočním pronásledováním jsem toho kromě kulky do ramene moc nezískal. Proto teď chci vyzkoušet jiný postup.“

Jared vzdychl. „Mám takový pocit, že se mi nebude líbit.“

„Zřejmě ne.“ Náhlý úsměv odhalil Quinnovy dokonalé bílé zuby. „Zato mně jo.“

Kapitola první

„Smím prosit?“

Morgan Westová by ten hlas poznala všude na světě a najednou ho slyšela tady, v sídle Na útesech, uprostřed okázalého slavnostního večírku.

Překvapeně zvedla hlavu a setkala se s rozesmátýma zelenýma očima, patřícíma neblaze proslulému lupiči.

Jmenoval se Quinn.

V dobře padnoucím černém smokingu vypadal naprosto dokonale. Když se před ní s vybranou elegancí lehce uklonil, jeho zlaté vlasy zazářily.

Morgan si byla jistá, že přinejmenším polovina žen v sále z něj nemůže odtrhnout oči.

A zbytek si ho ještě nevšiml.

„Panebože,“ uklouzlo jí.

Vzal jí z ruky skleničku a odložil ji na nejbližší stolek. „Myslím, že už jsem ti jednou říkal, že do boha mi toho ještě dost chybí,“ zavtipkoval.

Když ji odváděl na taneční parket, říkala si, že ho neodmítla jen proto, že nechtěla dělat scény, a ze stejného důvodu nasadila milý a nic neříkající úsměv, přestože ji srdce bilo jako o závod.

„Co tady děláš?“ sykla tiše.

„Tančím s nejkrásnější ženou v sále,“ odpověděl, a aby svá slova potvrdil, vzal ji do náručí a začal s ní tančit v rytmu pomalé, zasněné melodie.

Ani trochu jí tím nezalichotil. Nedovolila mu přitáhnout si ji tak blízko, jak podle všeho chtěl. A když si vzápětí uvědomila, jaký mají její černé večerní šaty na zádech hluboký výstřih, začala se, poprvé za večer, cítit nepříjemně. Stačilo být jí v jeho blízkosti a musela se na myšlení 5

soustřeďovat jen s největším úsilím. Což teprve teď, kdy na citlivé kůži dolní partie zad cítila jeho prsty! Určitě to bude ještě horší. Samozřejmě nechtěla, aby o tom věděl.

„Mohl by sis konečně přestat hrát na Dona Juana a začít se chovat vážně?“

Tiše se zasmál a nerušeně pokračoval v tanci. „Neříkám nic než pravdu, drahoušku.“

„Jasně.“ Morgan vzdychla. Nervózně se rozhlížela kolem, usmívat se však nepřestala. Tlumila hlas, aby je nikdo nemohl slyšet. „Soukromou sbírku Lea Cassadyho hlídá minimálně dvacet ozbrojených hlídačů a navíc byl na večírek pozván i policista. Doufám, že si nemyslíš, že se ti –“

„Jediný, kdo tady nemyslí, jsi ty, Morgan.“ Také mluvil tiše, jeho hlas však zněl lhostejně. „Copak si nepamatuješ, že mám raději bezpečnou tmu a anonymní masku? Navíc bych nikdy nebyl tak drzý, abych okradl našeho hostitele. Jsem tady jako host, pozvaný host. Alexander Brandon, k vašim službám, madam. Pro přátele Alex.“

Jako ve snu tančila dál. Ale hned ji napadlo několik věcí. Za prvé, Quinn byla přezdívka, kterou před lety tajemnému lupiči dali britští novináři.

Alexander bylo s největší pravděpodobností jeho skutečné křestní jméno, protože když jí ho prozradil, měl smrt na jazyku. Jelikož však Quinn a Jared Chavalier byli bratři, příjmení Brandon zřejmě používal jen jako krycí jméno.

Za druhé, jestliže byl zde u Lea Cassadyho jako pozvaný host, musel ho sem někdo dostat, zřejmě Max. Ano, mohl to být jedině Maxim Bannister.

Jedině jeho úsudku totiž Leo důvěřoval natolik, aby si do domu pozval cizího muže.

A za třetí si uvědomila, že se celá situace čím dál víc komplikuje. Výstava sbírky drahých kamenů nazvaná Tajemství minulosti se pro veřejnost otevírá zítra, tedy v pátek. Max a Jared jako policista pracující pro Interpol, chtějí výstavu Bannisterovy sbírky využít jako návnadu pro zloděje, ne pro Quinna, ten s nimi tentokrát spolupracuje. Za sbírku oficiálně zodpovídá Wolfe Nickerson, bezpečnostní expert londýnské pojišťovny Lloyd’s.

Netušila, co všechno může vědět, Quinna však zřejmě zná.

Musela si přiznat, že vlastně neví, komu co může říct, což jí dost vadilo.

„Tančíš nádherně, Morgan,“ lichotil jí Quinn se svým obvyklým šarmem a usmíval se na ni. „A kdyby ses trochu uvolnila…“ Stiskl jí pas, aby ji k sobě přitáhl.

„Ne,“ podařilo se jí špitnout, aniž by vypadla z rytmu.

Jeho úsměv mírně zhořkl, v zelených očích mu však stále pobaveně blýskalo. „Já jenom chtěl… chtěl jsem tě k sobě přitisknout… v souladu s náladou skladby.“

6

Byť to bylo téměř nemožné, umínila si, že mu odolá. „Žádná nálada mě nezajímá. Už takhle se ke mně tiskneš až moc.“

S rošťáckým výrazem krátce prozkoumal její hluboký výstřih a toužebně zašeptal: „Ani zdaleka ne tak, jak bych si přál.“

Během celé své dospělosti a části dospívání musela neustále bojovat s utkvělým názorem lidí, zvláště mužů, že čím větší má žena ňadra, tím nižší má IQ. Proto se hned naježila pokaždé, kdy nějaký muž, ať už slovem nebo pohledem, zavadil o její poprsí.

Tedy kromě Quinna. Ten měl zvláštní schopnost říkat jí ty nejtroufalejší věci tak, že se při tom smála. Cítila, že obdivuje, jak k ní byla příroda štědrá, a zároveň až komicky naznačuje, jak po ní touží.

„V tom případě ti nezbude než trpět,“ usadila ho tím nejodměřenějším tónem, na jaký se zmohla.

Vzdychl. „Trpím od té chvíle, co jsme se setkali, Morgan.“

Chránila se připomenout mu, že mu dvakrát nezakrytě nabídla, aby z nich byli milenci. Při své současné škádlivé náladě by ji určitě nebral vážně. Navíc mu nechtěla připomínat, že ji odmítl.

„Tak to máš problém.“

„S tebou to věru není jednoduché, ale to jsem ti už jednou říkal, viď?“

Tenkrát měl na sobě jenom ručník a obvaz. Rychle tu vzpomínku zahnala.

„Chci vědět, co tu děláš. Ale nechci slyšet, že se mnou tančíš.“

„Dobrá, neuslyšíš,“ ujistil ji smířlivě. „Jsem tady na večírku.“

Morgan zaskřípala zuby, dál se však usmívala. „Nehodlám se s tebou dohadovat. Dostal tě sem Max, viď?“

„Ne, byl jsem na seznamu hostů, drahoušku.“

Tentokrát už na úsměv zapomněla a zamračila se: „Cože? To přece není možné. Leo pořádá večírek v předvečer otevření výstavy. Pozvánky rozesílal před měsícem, ne, vlastně téměř před dvěma. Jak bys mohl -“

Quinn zavrtěl hlavou a odváděl ji ze sálu. Nikdo si jich nevšiml, jen Max Bannister je pozoroval z druhého konce místnosti a v šedých očích měl záhadný výraz.

Když teď věděla, že Quinn, alespoň prozatím, pomáhá Interpolu chytit jiného zloděje, už ji tolik netrápilo, že se s ním zná. Poté, co ho před několika týdny ošetřovala, když ho postřelili, už se na něj sotva mohla dívat jako na cizího. Velmi dobře si však uvědomovala, že jejich vztah (nevěděla, jak lépe to nazvat), už takhle dost složitou situaci kolem výstavy ještě zkomplikoval.

Max má plné právo dělat si starosti, pomyslela si. A zřejmě si je také skutečně dělá, přestože jí to nijak nenaznačil. Platí jí přece za to, aby dělala ředitelku výstavy, a její známost s lupičem mu určitě není po chuti.

Neměla by se zahazovat se známou firmou.

7

Připadalo jí zvláštní, jak snadno zapomíná, kdo Quinn ve skutečnosti je…

Odváděl ji z přeplněného tanečního sálu a nedal jí žádnou příležitost k protestům. Rychle s ní prošel chodbou a zamířil na opuštěnou terasu. Před zahájením večírku pršelo, proto Leo nedal na ni otevřít dveře z tanečního sálu. Dlaždice byly mokré a od zahrady se plížila hustá mlha. Na několika stolcích se židlemi, které však také byly mokré, byly rozsvícené lampičky v japonském stylu.

Všechno se po dešti mokře lesklo a mlha dodávala zahradě strašidelný nádech. I na terase byl nepřirozený klid. Hustá mlha působila jako tlumič, jak hudba ze sálu, tak blízký oceán byly sotva slyšitelné.

Morgan došlo, že si s ní Quinn chce promluvit v soukromí, takže se vůbec nebránila, ani se neptala, proč ji sem přivedl.

Držel ji za ruku a opíral se o kamenné zábradlí lemující terasu. Tiše se zasmál, jako by ho výborně pobavil nějaký soukromý vtip. „Prozraď mi, Morgan, napadlo tě někdy, že bych mohl být… někdo jiný než Quinn?“

„Co tím myslíš?“

Pokrčil širokými rameny, ale nespouštěl z ní oči. „No, Quinn je noční tvor. Jeho přezdívka…“

„Falešné jméno,“ upřesnila.

Tiše se zasmál. „Dobrá, tak falešné jméno. Prostě pohybuje se ve tmě, obličej před světem, tedy před většinou světa, skrývá za maskou a jen velmi málo lidí o něm ví něco bližšího. Ale není přece pořád noc, Morgan. A ve dne by maska vypadala poněkud zvláštně. Quinn by asi těžko dostal pas nebo řidičský průkaz. O smokingu ani nemluvě. Tak kdo podle tebe jsem, když nejsem Quinn?“

Překvapilo ji, že na to nikdy nepomyslela. „Jsi… Alex,“ odpověděla mu bezradně.

„Ano. A víš, kdo je Alex?“

„Jak to mám vědět?“

„Vlastně máš pravdu. Vždyť Alex Brandon sem dorazil teprve včera. Z

Anglie. Je sběratel.“

Jeho neuvěřitelná troufalost ji jako obvykle naprosto ohromila. Nevěděla, jestli se má smát nebo ho něčím praštil. Takže teď je Alexander Brandon, sběratel! „Děláš si srandu?“

Znovu se tiše zasmál. „Bohužel ne. Mé drahé já je poměrně dobře situované. Alexander Brandon má pěkný dům v Londýně. Zdědil ho po otci spolu s byty v Paříži a New Yorku. Má dvojí občanství, britské a americké.

Protože zdědil velké prachy, pracuje, jen když se mu chce. A chce se mu málokdy. Zato hodně cestuje. A sbírá drahé kameny.“

Morgan málem otevřela ústa dokořán.

8

Vydal další přidušený zvuk, klidně to znovu mohl být smích, a vesele pokračoval: „Jméno jeho rodiny je velmi uznávané. Takže ho pochopitelně můžeš najít na seznamech hostů všech společensky významných rodin na obou stranách Atlantiku. Leo Cassady mu poslal pozvánku už před dvěma měsíci a on ji s radostí přijal.“

„To snad není možné!“ uklouzlo jí.

Věděl, že nemluví o Leově pozornosti, a tak smutně vzdychl: „Já vím.

Jsem nepolepšitelný.“

Zamračila se. „Jak ses seznámil s Maxem? V tomhle svém falešném životě milionáře? A s Wolfem?“

„Už jsme se za ta léta několikrát setkali. I když o tom, že jsem Quinn, se oba dozvěděli teprve nedávno.“

„To pro ně musel být šok,“ vyhrkla.

„To jo.“

Morgan se pořád ještě mračila. „Takže… teď jsi v San Francisku oficiálně jako prachatý Alexander Brandon a navíc známý sběratel drahých kamenů.“

„Přesně tak.“

„Kde bydlíš?“

„Mám apartmá v Imperiálu.“

To byl jeden z nejluxusnějších hotelů, nedávno postavený na Nob Hillu.

Vlastně ji to ani nepřekvapilo. Když předstírá, že je bohatý sběratel, musí pochopitelně bydlet v nejlepším hotelu. Ale stejně jí to nedalo pokoj…

„Účty platí Interpol?“ zeptala se jízlivě.

„Ne, já.“

„Ty? Takže ty utrácíš své s největší pravděpodobností zločinem nabyté peníze, abys pomohl Interpolu chytit zloděje, výměnou za to, že tě nezavřou?“

Zatahal ji za ruku. Musela udělat krok k němu a stála mu téměř mezi koleny. „Podáváš to sice velmi barvitě, ale v podstatě máš pravdu. Jen nechápu, proč tě to tak překvapuje, Morgan.“

„Inu překvapuje mě to.“ V zamyšlení si ani nevšimla, jak blízko u sebe stojí. „Na člověka, který se snaží uniknout hrozbě vězení, se nějak moc snažíš. Nebo ti ten druhý zloděj něco provedl? Tobě osobně?“

„Myslíš kromě toho, že mě postřelil?“

Morgan proběhla hlavou vzpomínka: Quinn leží v bezvědomí u ní v posteli a v rameni má strašlivou ránu. Znovu se jí bolestivě sevřel žaludek.

Zoufale se tu vzpomínku snažila zahnat. Zároveň jí to však připomnělo, že by se ho měla zeptat ještě na jednu věc, ale nezeptala se, protože pořád musela myslet na to, jak silný na ni má vliv.

9

„To on tě postřelil? Proto to všechno děláš? Protože tě postřelil?“

Držel její ruku na svém stehně, chvilku ji pozoroval a potom se jí podíval do očí. Ve světle lamp odrážejícím se od okolní mlhy vypadal neobvykle vážně. „Pro většinu lidí by to byl dostatečný důvod.“

„A proč ještě?“

„To musím mít ještě nějaký důvod?“

Morgan přikývla. „Ty ano. Říkáš sice, že to všechno děláš jenom kvůli sobě, já tomu však nemůžu uvěřit. Když jsi tak sobecký a do sebe zahleděný, jak se mi snažíš namluvit, tak proč všechno jen nepředstíráš, abys uspokojil Interpol? Proč nasazuješ vlastní kůži i peníze, když nemusíš?“

„A kdo říká, že nemusím? Interpol dovede setsakra dohlédnout na to, abych plnil své úkoly, drahoušku.“

„Možná ano, stejně si však myslím, že to neděláš jen proto, aby sis zachránil kůži.“

„Nedívej se na mě skrz růžové brýle, Morgan,“ varoval ji tiše. „Při první bouřce by ti totiž mohly spadnout a byla bys velmi zklamaná.“

Vzpomněla si, že ji dvakrát říkal, že by si spolu neměli nic začínat.

Přestože mu byla vděčná, že se k ní snaží být ohleduplný, umínila si, že se nenechá odstrčit, i kdyby ji tím jen chtěl uchránit zklamání.

Ano, byl lump. Sám jeho bratr o něm říkal, že se uplynulých deset let pokoušel připravit Evropu snad o všechny její cennosti. A teď spolupracuje s policií, protože mu to připadá lepší než vězení.

Tohle všechno věděla. Ale od oné noci před devíti týdny a třemi dny, kdy se setkali, sváděla předem prohranou bitvu se svým zdravým rozumem.

Kdyby jen nebyl tak tajemný… On však takový byl. Okouzlující psanec.

Zelenooký ďábel, schopný jí ukrást náhrdelník přímo z krku a navíc jí rozzuřit věnováním prstenu, jaké dřív nosily konkubíny. Potom se však u ní objevil zraněný a bezmocný a svěřil jí do rukou svůj život. Byl bystrý, inteligentní, vtipný a uměl se dokonale chovat, dá-li se to vůbec o zloději říct.

Měl… svůj styl. S něčím takovým se ještě u žádného muže nesetkala.

„Morgan?“

Zamrkala a teprve nyní si uvědomila, že její mlčení už trvá několik minut.

„Ano?“

„Slyšela jsi, co jsem říkal?“

Vypadal tak nešťastně, až se tomu musela smát. „Ano, slyšela.“

„No a?“

„A nedívám se na tebe přes růžové brýle. Ani se tě nesnažím pozlatit. Jen nevěřím, že toho zloděje honíš jen proto, že tě postřelil, nebo ze strachu z 10

Interpolu.“ Přemýšlivě se na něj podívala. „Kdo je ten druhý zloděj? Pořád na to musím myslet.“

Tentokrát se odmlčel on. Když konečné promluvil, byl jeho hlas překvapivě bezbarvý a přerývaný. „Interpol mu přezdívá Noční Stín. Působí už asi osm let, možná déle. Většinou tady, ve Státech. Několikrát se objevil i v Evropě. Je velmi dobrý. A zabije každého, kdo se mu připlete do cesty.

Zasloužil by provaz.“

Že se zachvěla, si uvědomila, teprve když si sundal sako a dal jí ho kolem ramen. Nebránila se, jen tiše řekla: „Není tu takové chladno. Jen jsi mi nahnal strach.“

Nechal ruce na jejích ramenou. „Budeš mi to muset odpustit, ale nemám soucit s vrahy.“

Halilo ji jeho teplé sako a z něj se linoucí jeho vůně. Silně si uvědomovala, že se jí dotýká a na rozhovor se soustředila jen s obtížemi.

„Zvlášť když tě jeden z nich postřelí?“

„Zvlášť tehdy.“

Krátce zavrtěla hlavou. Udivilo ji, že muž, sám se jí hrdě přiznávající k tomu, že je nejslavnějším lupičem tohoto desetiletí, zároveň s odporem mluví o násilnických sklonech jiného lupiče. Jak má věřit, že i on není takový?

Slovy už několikrát dal najevo, že má velmi pevné zásady. Jen ještě nepřišla na to, jaké.

„Kdo jsi, Alexi?“ zeptala se tiše.

Jeho ruce ji začaly svírat pevněji, přitáhl ji k sobě o krůček blíž a smyslná ústa se mu zkřivila do podivně sebeironického úsměvu. „Jsem Quinn. Na tom, co nebo kdo ještě jsem, nezáleží. Nikdy nezapomeň na to, že jsem Quinn, Morgan.“

Ruce se jí samy od sebe zvedly na jeho široký hrudník a prsty se ho dotkly přes naškrobenou bílou košili. Byli těsně u sebe, tak těsně, že cítila jeho dech. I když ji tichý vnitřní hlásek varoval, že už ji dvakrát odmítl, z nějakého důvodu se od něj nedokázala odtáhnout.

Už ji sice políbil, jednou, aby rozptýlil její pozornost a mohl ji ukrást náhrdelník, a podruhé v opuštěném domě poté, co oba jen tak tak vyvázli živí. A potom, dokonce i když trávil dny i noci u ní v bytě a zotavoval se ze zranění, nechtěl, aby se z jejich vzájemné touhy vyvinulo něco víc. A když pak hodila všechnu opatrnost za hlavu, prostě odešel a tím vyřešil problém, jak ji své odmítnutí vysvětlit.

Nebyla z toho zničená, tušila, že se k ní vrátí. A také to udělal. Pod záminkou, že jí chce poděkovat za její péči.

11

Ve skutečnosti ji však chtěl vidět. Protože si nemohl pomoct, jak se jí přiznal. Byl jako provazochodec na tenkém laně, obezřetně zvažující, co mu ještě projde, a co už ne.

Protože chtěl něco, co podle něj nikdy nemohl mít.

Byla přesvědčená, že skutečně věří tomu, že se k ní nehodí, a proto ji, kdykoli se k němu dostala příliš blízko, začal buď zesměšňovat, nebo jí připomněl, kdo ve skutečnosti je. A zřejmě má pravdu, přesvědčovala sama sebe horlivě. Určitě se k ní nehodí. Pokud by byla tak praštěná a zamilovala se do zloděje, mohla by za to vinit jenom sama sebe.

Přestože tohle všechno věděla, když ji k sobě přitáhl, roztála mu v náručí a roztouženě zvedla obličej. A jen co se jeho pevná a teplá ústa dotkla jejích, zavrněla rozkoší a okamžitě zareagovala.

Když ji sem vedl, aby si s ní promluvil, rozhodně nic podobného neplánoval. Kdykoli jí však byl nablízku, jeho plány ztroskotávaly. Kvůli ní zapomínal na všechny své dobré úmysly.

Cesta do pekla je dlážděná dobrými úmysly.

To přísloví skutečně nelže, pomyslel si. Vzápětí však už myslet přestal, protože ucítil její boky mezi stehny, na hrudník se mu tiskla její nádherná ňadra a její ústa čekala pootevřená. Jeho sako jí halilo ramena a záda a zakrývalo tak jeho očím její nahou kůži. Stačilo však, aby si představil její sametové teplo, a téměř se přestal ovládat.

Jednou rukou jí přejel po šíji odhalené nahoru vyčesanými vlasy a podepřel ji hlavu, jako by se mu snad chtěla vysmeknout. Ona se o to však vůbec ani nepokusila. Otevřela ústa a přijala jeho jazyk. Když se celá rozechvěla, nitro se mu sevřelo touhou.

Chtěl víc, mnohem víc, a kdyby byla někde poblíž postel nebo alespoň nějaká deka, zřejmě už by nemyslel na nic jiného než na ženu ve svém náručí. Postel ani deka tam však nebyly, jen mokrá zamlžená terasa u tanečního sálu, kde byla zábava v plném proudu.

„Pardon,“ zaznělo spíš příkře než omluvně a příliš důrazně na to, aby mohli hlas ignorovat.

Quinn pomalu zvedl hlavu, podíval se na Morganiny omámené oči a udivený výraz, a kdyby muž, který je vyrušil, nebyl jeho bratr, zřejmě by spáchal vraždu.

„Vypadni, Jarede!“ zavrčel, ještě se úplně neovládal.

„Ne,“ odpověděl Jared s odzbrojující prostotou v postoji, jako by do terasy zapustil kořeny.

Quinn řekl něco sprostého, s jeho bratrem to však ani nehnulo. Zato Morgan si uvědomila, co vlastně dělá. Odtáhla se od Quinna a vyděšeně 12

zamrkala hrůzou, že úplně zapomněla na téměř stovku lidí, vesele se bavících jen pár metrů od nich.

Její jedinou útěchou bylo, že Quinn propadl polibku úplně stejně a tentokrát ji vůbec nemínil odmítnout.

„Já… já se vrátím dovnitř,“ šeptla a překvapilo ji, jak ochraptěle zní její hlas. „Jo, tady ti vracím sako.“ Sundala si ho z ramen a podala mu ho. Nato víceméně do domu utekla.

Nenásledoval ji.

Duchem nepřítomná se vracela do tanečního sálu, na chodbě však potkala drobnou blondýnku s pronikavě zelenýma očima, která ji chytila za ruku a odváděla směrem k toaletám.

„Venku je mokro, že?“ ptala se Storm Tremainová.

„Už neprší,“ odpověděla Morgan a ulevilo se jí, že hlas už má zase normální.

„Opravdu? Ani bych neřekla.“

Morgan tato poznámka nejprve zmátla, potom se však podívala do zrcadla a okamžitě pochopila. „Panebože,“ vyhrkla.

„No, napadlo mě, že by ses jistě chtěla upravit, než se ukážeš před sanfranciskou smetánkou,“ řekla na vysvětlenou Storm a usadila se do křesílka před umyvadlem. Naštěstí v celé prostorné místnosti byly samy.

„Kde máš kabelku?“

„Nevím. Myslím, že jsem si ji položila na stolek v tanečním sále.“

Pokoušela se vrátit neposlušné pramínky černých vlasů zpátky do původního elegantního účesu a uvažovala, jestli tu katastrofu způsobil vlhký venkovní vzduch nebo Quinnovy prsty.

„Posluž si mojí,“ podala jí několik vlásenek a kartáč na vlasy. „Mejkap máš v pořádku. Až na rty.“

„Já vím,“ odsekla Morgan. Viděla, že má rozmazanou rtěnku. Každému, kdo se na ni podíval, muselo být jasné, že ji někdo před chvílí líbal.

Storm se loktem opřela o umyvadlo a pozorovala přítelkyni. „To Quinn?“

„Jak to víš? Myslím to –“ nedořekla, protože si to s povzdechem uvědomila. „Aha, víš to od Wolfa.“ Protože Storm byla s Wolfem Nickersonem zasnoubená, těžko mezi sebou měli nějaká tajemství.

„Samozřejmě že to vím od Wolfa. Seznámila jsem se s ním těsně před tím, než jste šli tančit a pak zmizeli na terasu. Takže Quinn se teď jmenuje Alexander Brandon?“

„Jo.“ Udělala s vlasy, co se dalo, a potom ubrouskem a Storminou rtěnkou odstranila další závady.

„A ukazuje se na veřejnosti. To je zajímavá taktika, zvlášť když si je jistý tím, že i ten druhý vystupuje jako naprosto bezúhonný občan.“

13

Morgan jí vrátila rtěnku a opatrně se zeptala: „Prozraď mi něco, Storm. Je tady vůbec někdo, kdo by nevěděl, co má Quinn v plánu?“

„Kromě několika zasvěcených o tom nikdo další neví. Alespoň doufám.“

Pousmála se. „Wolfe mě varoval, že když ti prozradím, co všechno vím, budeš mě chtít něčím praštit. Já však spoléhám na to, že jsi teď v romantickém rozpoložení.“

„Opravdu? Být tebou, moc bych neriskovala. Mám totiž náladu pod psa.“

Na to Storm vážným hlasem prohlásila: „V tom případě budu muset riskovat tvůj hněv.“

„Tak už to vyklop.“

„Ve skutečnosti nepracuju pro bezpečnostní agenturu Ace,“ pokračovala stejným tónem, „ale pro Interpol.“

Morgan se ani nemusela dívat do zrcadla, aby zjistila, že má pusu dokořán. „Ty děláš pro Interpol? Jako Jared?“

„Noo, on je vlastně něco jako můj šéf, alespoň v tomhle případu. Doufám, že tu někde není štěnice,“ dodala opatrně a rozhlížela se.

„Proč by nás tu měli odposlouchávat?“

„Nevím.“ Omluvně dodala: „Práce nás naučila být paranoidní.“

Morgan žasla, zároveň ji to však strašně rozčilovalo. Žasla, protože její jindy tak obyčejný svět byl poslední dva měsíce najednou plný mezinárodně hledaných lupičů a agentů Interpolu. A rozčilená byla, protože se jí každý neustále svěřoval se svými plány.

Storm pobaveně vyhrkla: „Prosím tě, teď ještě nevybuchuj. Jestli tě to trochu uklidní, tak jsem se o tom, že s námi bude spolupracovat Quinn, dozvěděla teprve nedávno. Vůbec jsem netušila, že ho kluci znají.“

Morgan zvážněla. „Quinn mi tvrdil, že Max s Wolfem se o jeho lupičství také dozvěděli teprve nedávno. Říkal ti Wolfe, jak na to přišel?“

„Prý ho asi před rokem v Londýně načapal s rukou v sejfu.“

Morgan se ušklíbla. „To tedy muselo být setkání!“

„Wolfe říkal, že bylo dost riskantní.“

„To si dovedu představit.“ Vzdychla. „Zajímalo by mě, jak se o tom dozvěděl Max.“

„Nevím a Jared kvůli tomu tak zuří, že se ho bojím zeptat. Ani se mu nedivím. Pro poldu nemůže být příjemné zjistit, že jeho bratr je mezinárodně hledaný lupič. Je to hloupá situace.“

„Přinejmenším,“ zašeptala Morgan a vzpomněla si, jak ji Jared varoval, ať si nemyslí, že Quinna ke spolupráci s Interpolem vedou nějaké vznešené důvody.

„Pro tebe to také není právě příjemné,“ konstatovala Storm tiše.

14

Není příjemné? Morgan o těch slovech chvíli přemýšlela a potom uznala, že je přítelkyně vybrala správně.

Jako ředitelka výstavy nesmírně cenné sbírky drahých kamenů a uměleckých děl, která zanedlouho bude zpřístupněná veřejnosti, měla přístup k věcem, za jejichž možnost ukradení by každý zloděj zaprodal duši. Každý zloděj.

Bylo tak snadné tvrdit, že sbírka je před Quinnem v bezpečí, že tentokrát zvolil cestu spolupráce se zákonem. Bylo tak snadné nechat se okouzlit jeho šarmem a začít po něm toužit. Dívat se do těch jeho svůdných zelených očí a přesvědčovat sama sebe, že v nich vidí něco, co by ostatním připadalo překvapivé, ne-li nemožné.

Bylo tak snadné říkat si, že není blázen.

Podívala se na sebe do zrcadla a uviděla ženu už znovu upravenou a elegantní, jen její rty pořád ještě svědčily o tom, že je někdo vášnivě líbal.

„Není to příjemné. Myslím, že tak by se to také dalo říct.“

Kapitola druhá

„Už ti někdo řekl, že nevíš, co je takt?“ ptal se Quinn při oblékání saka. Jeho hlas zněl ale normálně, vesele a bezstarostně.

„Ne, jenom teď ty,“ odpověděl Jared. „To samé by se však dalo říct i o tobě. Tenhle dům je plný lidí, a jestli je tvá teorie správná, jeden z nich je Noční Stín. Tak proč se, krucinál, muchluješ na terase?“

„My jsme se nemuchlovali,“ bránil se Quinn. „Tak daleko jsme se díky tobě nedostali.“

Jared se zasmál, ale nevypadal příliš pobaveně. „Mohl bys být alespoň jednou v životě vážný?“

„Já jsem naprosto vážný.“ Narovnal se, upravil si a pečlivě zapnul sako.

Když znovu promluvil, jeho hlas skutečně zněl vážněji. „Musel jsem si promluvit s Morgan. Poprvé jsme se totiž setkali ve společnosti. A kdybych jí nevysvětlil, za koho se vydávám, bůhvíjak by to dopadlo. Víš, jak je impulzivní.“

„Vím,“ připustil Jared.

Quinn pokrčil rameny. „A protože jsem nedokázal odhadnout, jak bude reagovat, raději jsem ji odvedl ven.“

15

Jared mu nechtěl připomínat, že když je vyrušil, vůbec nemluvili.

„Myslíš, že by ses dokázal ovládnout a odložil svůj milostný život, dokud nesplníš svůj úkol? Jak si můžeš prohlížet hosty, když jsi venku na terase?“

„Noc je ještě mladá,“ bránil se Quinn.

Jared věděl až moc dobře, že chtít poručit Quinnovi je jako chtít ovládat vítr. Neměl ale na vybranou. „Doufám, že po večírku neplánuješ nějaký noční lov?“

„To záleží na tom, co tu zjistím.“

„Alexi, dobře víš, jak je nebezpečné hrát na obě strany,“ Jaredův hlas náhle zdrsněl.

Quinnův zněl stále stejně bezstarostně, když ho uklidňoval: „Znám své možnosti. A všechna rizika. A věř mi, že jsem si toho bastarda důkladně zapamatoval, když jsem ho spatřil těsně před tím, než mě postřelil. Nikdy na něj nezapomenu.“

Jared dlouho mlčel a pak poznamenal: „Na seznamu podezřelých jsme měli i několik žen. Jestli jsi si skutečně jistý, že Noční Stín je muž, dost nám to zužuje výběr.“

„Jsem si tím jistý, ale nedokážu říct proč. Možná podle způsobu, jak se pohyboval. Možná jsem cítil jeho vodu po holení. Jediné, co teď můžu dělat, je dívat se po něčem povědomém a poslouchat, jestli se ten parchant nějak neprozradí.“

„To není příliš pravděpodobné.“

„Mysli pozitivně,“ poradil mu Quinn. „U mě to vždycky funguje. A nemyslíš, že bychom se měli vrátit dovnitř, než si někdo všimne, že něco nehraje?“

Jared počkal, až Quinn trochu poodešel, a pak na něj zavolal: „Alexi?“

Quinn se pootočil.

„Odstín tvé rtěnky je opravdu šik, mnohem lépe by však slušel brunetě.“

Quinn se tiše zasmál, vytáhl bílý kapesník a setřel si Morganinu rtěnku z úst. Potom Jaredovi zamával a vrátil se do tanečního sálu.

Jared chvíli počkal, aby se nevraceli společně. Ale kdyby někdo na chladné a vlhké terase stál a zaslechl slova, která si pro sebe zašeptal, určitě by se podivil.

„Kdoví, kdy se to na mě všechno sesype.“

*

Během příštích několika hodin Morgan sice Quinna občas zahlédla, snažila se však být neustále natolik zaneprázdněná, aby ho nemohla pořád sledovat. A protože neměla nouzi o tanečníky a navíc většinu hostů znala, 16

bylo poměrně snadné předstírat, že se dobře baví a nemyslí na nic jiného, než s kým bude tančit příští tanec nebo který koktejl ochutná.

Po celou dobu všeho toho usmívání a tancování ovšem usilovně přemýšlela. Protože musela čelit několika zneklidňujícím faktům, namáhala si mozek jako snad ještě nikdy předtím.

Pobyt s Quinnem na terase si mohla vysvětlovat několika způsoby. Ano, chtěl si s ní promluvit o samotě, nepochybně proto, aby jí vysvětlil, proč se rozhodl objevit na veřejnosti. Jako bohatý sběratel určitě bude chtít navštívit muzeum. Kdyby se tam však pořád ochomýtal, což měl podle všeho v úmyslu, aby nespustil z očí nastraženou past, vypadalo by to podezřele.

Kdyby však předstíral, že ho v muzeu drží i něco jiného než Bannisterova sbírka (tedy ona), nikoho by nepřekvapilo, kdyby tam na něj narazil.

Nechtěla tu možnost přijmout, byla však příliš logická na to, aby ji dokázala ignorovat. Do dnešního večera přece tvrdil, že nechce být její milenec. Ať už proto, že se ji ohleduplně snažil uchránit bolesti, kterou by jí mohl způsobit, nebo prostě proto, že se sobecky snažil chránit sám sebe, aby se nemusel vyrovnávat s dalším zbytečným problémem.

Dvakrát spolu byli úplně sami v jejím bytě a ona se na něj téměř vrhla, a dvakrát utekl, aniž by ji třeba jen políbil. Tak proč si vybral zrovna vlhkou terasu na večírku plném lidí? Přemohla ho touha? To sotva. Chtěl ji, tím si byla jistá. Když je Jared vyrušil, opravdu ho to rozčílilo.

Ale… Svým způsobem to pro něj bylo výhodné místo, kde si s ní něco začít. Protože ať by se to bylo vyvíjelo sebevášnivěji, bylo velmi nepravděpodobné, že by se tam pomilovali. Na to bylo příliš chladno a neměli žádné soukromí.

Byl opravdu inteligentní a jen tak něco ho nezaskočilo. Vždyť už deset let úspěšně unikal policii. Určitě musel vědět, že mezi nimi na terase k ničemu nedojde.

Pak si ale řekla, že je to jen její domněnka, vždyť nic nedokazuje, že ji chce použit jako zástěrku.

Když však pro ni asi po hodině přišel a přebral ji v tanci majiteli galerie, její podezření zesílilo. A zesílilo mnohem víc, když ji k sobě vinul ještě těsněji, než mu dovolila při prvním tanci.

„Ty mě ignoruješ, Morgan,“ vyčetl jí s úsměvem.

Ty jeden tajemný, okouzlující a intrikánský zmetku! spílala mu v duchu s narůstajícím hněvem. A navíc bezohledný zloději, schopný ukrást ženě náhrdelník, zatímco ji líbáš.

Vlastní vztek se jí tak zalíbil, že se jím obalila jako brněním. A to brnění bylo tak pevné, že mu bez problémů dokázala oplatit úsměv a dotyky jeho 17

teplých rukou ji nechávaly úplně chladnou. „Myslela jsem, že to tak bude lepší. Vždyť jsme se seznámili teprve dnes večer. Nebo snad ne?“

„Ano. Pak je to ale láska na první pohled,“ poznamenal přemýšlivě.

„Aha,“ objala ho kolem krku a změnila tak jejich tanec v něco mnohem důvěrnějšího, než měl Quinn původně v plánu. Oči si zakryla řasami, takže viděla jenom jeho elegantní kravatu. Svůdně se usmála. „To jsi mi měl říct dřív.“ Myslela si, že její hlas zní dost koketně, nějak se však musela prozradit, protože jí na to neskočil.

Chvíli mlčel a tiše tančili, potom si odkašlal a věcně poznamenal: „Jsi bez sebe vzteky, že jo?“

Zvedla řasy, podívala se mu do ostražitých očí a uvědomila si, že ty její, připomínající kočičí, jak jí jednou řekl, určitě srší hněvem. Sametovým hlasem mu však odpověděla: „Bez sebe vzteky jsem byla zhruba před hodinou. Jak se cítím teď, raději nechtěj vědět.“

„Stačí mi, když vím, že nejsi ozbrojená,“ zašeptal.

Dlouhými nehty mu přejela po citlivé kůži na krku. „Tím si nebuď tak jistý.“

„Vím, že už jsem ti to jednou řekl, ale když zuříš, vypadáš opravdu nádherně.“ Usmál se na ni a tentokrát to byl opravdový úsměv, pobavený a trochu rozpačitý. Jeho další slova pak zněla neobvykle upřímně. „Jestli si to přeješ, omluvím se ti třeba na kolenou. Jsem darebný všivák, který tě místo líbání, měl požádat o pomoc. Omlouvám se ti za to.“

Cítila, že ji vztek pomalu začíná přecházet. Pořád trochu podrážděně se zeptala: „Sakra, tak proč jsi to neudělal?“

„Bál jsem se, že bys řekla ne.“

Protože byla stejně bystrá jako on, okamžitě jí došlo proč. Hudba dohrála a Quinn ji už podruhé odváděl z tanečního sálu. Ne však na terasu. Nabídl jí rámě a vedl ji do prostorného salonu v prvním patře, kde Leo Cassady vystavoval část své cenné sbírky uměleckých děl. Pokoj byl přístupný všem pozvaným hostům, právě teď v něm však kromě nich nikdo nebyl.

Stáli dost daleko od dveří, aby je nemohl zaslechnout někdo z chodby, přesto mluvila tiše. „Chceš tím říct, že bych odmítla předstírat, že spolu něco máme, protože…“ zmlkla.

„…protože jsem byl trouba a dvakrát jsem od tebe utekl,“ dokončil za ni a podíval se jí do očí.

Byl úplně odzbrojující, ještě ji však nezpacifikoval docela. Vyklouzla mu z objetí a otočila se k němu, aniž vzala na vědomí nesmírně cennou olejomalbu visící na zdi vedle nich. „Aha. Tak sis řekl, že mě ohromíš balením tak okatým, že si to každý musí všimnout. A to ti poslouží jako vysvětlení, proč se celé dny poflakuješ v muzeu.“

18

Chvilku váhal a tvářil se zamyšleně. Potom vzdychl.

„Jo, něco takového. Ale nedělám to jen z pracovních důvodů. Opravdu ne.“

„Ne?“

Znovu váhal a potom tiše zaklel. „Tak dobrá, ty důvody jsou sobecké. Ale ne jak si myslíš.“

„Tak mi to vysvětli.“

Náhle se usmál a smutně řekl: „Zřejmě jsem se zbláznil, Morgan, ale nedokážu se od tebe držet dál. Určitě sis toho všimla. I když mi mé lepší já říká, že nemám právo něco si s tebou začínat, nedokážu ho poslechnout.

Pořád se vracím a vymýšlím kdejaké záminky, abych se s tebou mohl vidět.“

Ráda by mu věřila, nechtěla se však nechat tak snadno uchlácholit.

„Nebudeš se ale zlobit, když ti to neuvěřím, že ne? Pamatuju si, že jsi mi jednou řekl, že je ode mě moudré, když ti nedůvěřuju. Nevím, proč bych teď na tom najednou měla něco měnit.“

„Tenkrát jsem byl zloděj a měl jsem masku,“ namítl Quinn.

Měla podivný pocit, že tím nemyslel jen černou lyžařskou kuklu, ale i něco mnohem obtížněji definovatelného. Jako by si bez ní připadal zranitelný. Pátrala v jeho obličeji po nějakém důkazu, že mu může věřit.

Jeho obličej si pamatovala od první chvíle, kdy ho spatřila. Byl docela pohledný, s výraznými lícními kostmi a silnou bradou. Jeho oči, neobvykle světle zelené barvy a rámované neuvěřitelně dlouhými řasami, byly jasné a plné života. Rty měl samý smích a smyslnost.

Kdyby byl tmavovlasý, zamračený nebo zatrpklý, docela snadno by si o něm myslela jen to nejhorší. Byl však světlovlasý a hezký, a dokonce měl i příjemný hlas. Tak jaký sakra je? „Já se z tebe zblázním,“ zašeptala.

„A to je jeden z důvodů, proč jsem se ti vyhýbal, ať už tomu uvěříš nebo ne. Nedůvěřuješ mi, a když si milenci nevěří, vždycky to špatně skončí. Ano, přitahuju tě a ty přitahuješ mě. Některým ženám by to stačilo. Pro tebe je to však málo. To jsem si uvědomil, když jsi pronásledovala toho vraha do opuštěného domu, jen abys mi pomohla.“

Vzpomněla si, že tenkrát poprvé spatřila jeho obličej. A že ji tu noc řekl, že mu jednou zlomí srdce.

„Chci ti důvěřovat,“ začala pomalu, „ale pokaždé, když si začnu myslet, že můžu, se něco stane a znovu začnu pochybovat.“

„Oba dobře víme, že to není tím, že jsem zloděj. Je v tom něco jiného, něco mnohem hlubšího.“

Tiše přikývla. Přestože jí stále nebylo jasné, jak se má vůči němu chovat, vůbec ji to teď netrápilo. Teď nešlo o to, jestli bude důvěřovat zloději, ale jestli bude důvěřovat muži.

19

Jeho široká ramena se mírně nadzvedla. „Ale co mám dělat? Uvádět každou svou poznámku větou, že tohle je pravda a nic než pravda? To přece nemůžu. Pořád se musím přetvařovat, žít jako někdo jiný, hrát to jako filmovou roli. Občas musím lhát úplně všem.“

„A co mám podle tebe dělat já?“ ptala se. „Právě jsi mi řekl, že jsi mi lhal a že mi budeš lhát dál. Jak mám poznat, co je pravda?“

„Nemůžeš to poznat,“ uznal tiše.

Chtěla se k němu otočit zády, on ji však vzal za ruku, a silou jí v tom zabránil, byť ne násilím.

„Přál bych si, abych ti mohl říct něco jiného, ale bohužel nemůžu. Vím, že není ode mě fér žádat tě, abys mi věřila, když jsem ti k tomu nedal žádný důvod. Vlastně kromě jednoho.“

„Jakého?“ zeptala se.

„Že já ti věřím.“

Dívala se do jeho zelených očí, které vypadaly až bolestně upřímně, a věděla, že mluví pravdu. Věřil jí. Svěřil jí do rukou svůj život, když za ní přišel poté, co ho postřelili. Svěřil ji svou svobodu, věřil jí, že nezavolá ani policii, ani novinaře. A mohla to udělat, tenkrát nevěděla, že spolupracuje s Interpolem.

Bojovná nálada ji přešla. „A co dál?“

„To záleží na tobě,“ odpověděl tiše. „Oba máme společný zájem na úspěchu výstavy, spolu však nic společného mít nemusíme.“

„Ty jen prostě potřebuješ nějakou záminku pro své vytrvalé ochomýtání se v muzeu.“

Lehce se usmál. „To byl ten nejjednodušší plán. Ne však jediný.

Pochybuju, že by si Noční Stín troufl ukrást sbírku za denního světla, kdy je muzeum plné lidí. Stane se to v noci.“

Pořád ještě ji držel za ruku. Ona hleděla na tu jeho a měla podivný pocit, že se něco změnilo. Měl zručné ruce, i když je využíval ke zločinu. A silné.

Nejméně jednou jí zachránil život, snad by mu mohla důvěřovat.

Znovu se mu podívala do očí a opatrně začala: „Mohl bys mi odpovědět na jednu otázku? Ale přísahej, že budeš mluvit pravdu!“

Ušklíbl se. „Nejdřív mi ji polož.“

Přesně to čekala. „Říkal jsi, že se ode mě nedokážeš držet dál. Jde ti jenom o tu sbírku?“

Bez zaváhání zavrtěl hlavou. „Ne, to ti přísahám. A odpřisáhnu ti ještě jednu věc, Morgan. Nikdy se nepokusím to, co mezi námi bude, využít pro své cíle.“

Uvědomila si, že se usmívá. „Zřejmě by mě měli vyšetřit, ale věřím ti.“

K jejímu velkému překvapení jí políbil ruku.

20

„Děkuji ti.“

Jeho nečekaná něžnost jí rozbušila srdce. Snažila se však, aby její hlas zněl klidně. „Mám to chápat tak, že si spolu něco začneme?“

Nabídl jí rámě a zamířil s ní ke dveřím. „Už je pozdě. Co kdybych tě vzal domů?“

„Odpověz mi, Alexi,“ nenechala se odbýt.

Odmlčel se, podíval se na ni a řekl: „Něco jsme si spolu začali už té noci, kdy jsme se potkali. Teď už o tom oba víme a přiznáváme si to. A jedná se jen o to, jak dlouho mi potrvá, než tě přesvědčím, abys mi věřila.“

Nevěděla, jestli ji má jeho odhodlání dojímat nebo přivádět k šílenství.

„Takže důvěra je základní podmínkou, abychom v našem vztahu pokročili dál?“

„Určitě. Už jsem ti přece řekl, jak to dopadá, když si milenci nevěří.

Budou nutně zklamaní. Ať už se mezi námi stane cokoli, drahoušku, rozhodně nebudeš zklamaná. O to už se postarám.“

Už si zase začal hrát na Dona Juana, nic však proti tomu nenamítala.

Cítila, že pro dnešek se už svých emocí narozebírali až moc. Navíc se jí líbily všechny Quinnovy podoby. I ty, které ji tu i tam znervózňovaly.

Poslušně ho následovala k východu. „Pokud ještě není po půlnoci, určitě budeme odcházet jako první. Leovy večírky vždycky končívají až ráno.“

„Je chvilku po jedenácté.“

Zvědavě se na něj podívala. „Nemáš hodinky a nikde nevidím žádné hodiny. Jak to tedy víš?“

„To je jedno z mých mnoha nadání. Mám hodinky v hlavě. Většinou se nezmýlím o víc než o pět minut.“

„To je skutečně užitečné. Nechceš mi prozradit i ty ostatní své schopnosti? Aby mi snad nějaká neunikla.“

Rozesmál se. „Budu ti je předávat jednu po druhé. Tak to bude mnohem větší legrace.“

Vyzvednutí kabátů ze šatny jim nezabralo mnoho času, stejně jako rozloučení se s hostitelem. Morgan se musela kousat do jazyka, aby nevyprskla smíchy, když viděla, jak je Leo jejich časným odchodem překvapený.

Quinn mu totiž důvěrně sdělil: „Chci s ní být úplně sám, abych ji mohl sbalit.“

„Zvládls to pěkně rychle, Alexi,“ uznale poznamenal Leo. „Mám ti blahopřát?“

„Ne,“ vložila se do řeči Morgan v přijaté roli. „Leo, chci, aby mě odvezl domů. Jsi si jistý, že to není uprchlý šílenec nebo něco takového? Chová se trochu zvláštně.“

21

„Je to sběratel,“ uklidňoval ji Leo. „A jak dobře víš, my sběratelé jsme všichni trochu divní.“

„Ale není nebezpečný?“

„Myslím, že ne. Asi před třemi lety jsem si od něj v Londýně koupil obraz a připadal mi naprosto v pořádku.“

Na Quinna se raději nepodívala. Pane jo, pomyslela si, ale nevěděla, jestli ji má pobavit nebo vyděsit, že chudákovi Leovi prodal kradený obraz.

„Tvůj život neohrožuju,“ ujistil ji klidně Quinn. „Jen tvé srdce. Zamiloval jsem se do těch jejích kočičích očí, Leo. Rozluč se, Morgan.“

Dlouze a nešťastně vzdychla. „Dobrou noc, Leo.“

Leovi se leskly oči. „Dobrou noc, Morgan. Zítra se uvidíme při zahájení výstavy pro veřejnost.“ Samozřejmě se už minulou sobotu zúčastnil vernisáže pro vybrané hosty. Stejně jako většina sběratelů však toužil prohlédnout si Bannisterovu sbírku ještě jednou.

Vyšli ze dveří a Quinn ji usadil na pravé sedadlo sportovního auta.

Počkala, až nastartuje motor a rychlé auto se vzdálí od Leova domu, teprve potom se zeptala: „Jak ses seznámil s Leem? Přes ten obraz?“

„Ano,“ odpověděl vesele.

„Ty máš tedy nervy. Byl kradený?“

Quinn sykl. „O tom pomlčím.“

Přesně to čekala. Vzdychla: „Už je mi všechno mnohem jasnější. Vím, že Max představil Jareda jako přítele a soukromého bezpečnostního agenta, což nikoho nepřekvapilo, a věděla jsem, že všichni vědí, že Wolfe pracuje jako bezpečnostní specialista pro pojišťovnu Lloyd’s. Když jsem ale dneska uviděla na tom večírku tebe, myslela jsem si, že jeden z nás zřejmě zešílel.“

„To je pořád ještě možné,“ upozornil ji škádlivě.

Pozorovala jeho profil, zřetelný při míjení pouliční lampy nebo jiného auta. „I když tě znají jen jako Alexe Brandona, pořád si myslím, že být přes den sběratel a v noci lupič, byl šílený nápad. Vlastně pořád je to šílený nápad.“

„Dává to dokonalý smysl,“ namítl.

„Ale jen šílenci.“

„Pokusím se nebrat to osobně.“

Morgan se musela rozesmát a pak potřásla hlavou. „Už jsem tě nazývala i hůř. Měl jsi mě slyšet, když jsi mi dal ten prstýnek pro konkubíny.“

Teď se rozesmál i Quinn. „Měl bych asi říct, že mě to mrzí, ale to bych lhal. Zrovna jsem ho měl u sebe a nemohl jsem ti ho nedat. Věděl jsem, že ho poznáš a že budeš zuřit.“ Odmlčel se a pak se podivil: „Proč ses o tom nezmínila, když jsem byl u tebe?“

22

„Tenkrát jsem se tě také nezeptala, kdo tě postřelil, a na další naprosto logické věci, které bych o tobě měla vědět. Zřejmě máš nějaký zvláštní vliv na můj mozek.“

„To je ta nejmilejší věc, jakou jsi mi kdy řekla.“

Věděla, že by na to měla odpovědět stejně vesele, aby rozhovor nevázl, její vlastní slova jí však připomněla, v jak velkém nebezpečí Quinn zřejmě tehdy byl.

Novinové články vůbec nepřeháněly, když tvrdily, že je troufalý hazardér.

Věděla, že na nebezpečí reaguje buď s naprostým klidem, nebo s bezstarostným humorem, podle toho, co lépe vyhovovalo dané situaci a zvyšovalo jeho šanci na úspěch.

Ani když mu šlo o život, nepropadl strachu a nejistotě. Jestliže se pro něco rozhodl, ani kulka mu v tom nemohla zabránit. Byl jako stvořený pro nebezpečný život.

Nešlo to přehlédnout. Stejně tak bylo jasné, že se mu riskantní život líbí, že mu svědčí a rozhodně ho nehodlá měnit. Jestliže lidé z Interpolu skutečně usoudili, že pro ně má větší cenu, když s nimi bude spolupracovat, než když bude hnít ve vězení, určitě bude krást dál.

Nevěděla, co si o tom má myslet.

Odjakživa byla velmi impulzivní, někdy dokonce zbrklá, rozhodně však nebyla bojácná. I když dobrovolně riskovala (například když pronásledovala toho vraha, aby pomohla Quinnovi) udělala to proto, že její srdce a instinkty převážily nad varováním rozumu. Patřila k typu lidí, co obstojí v krizových situacích, a teprve potom, až se situace nějak vyřeší, se tiše zhroutí.

„Morgan? Jsi nějak zticha.“

Udiveně si uvědomila, že se blíží k jejímu domu. „Promiň.“

„Děje se něco?“

Chtěla zalhat, že ne, potom se v ní však něco vzbouřilo. „Ty se ptáš, jestli se něco děje? Max riskuje sbírku, Wolfe svou práci, Jared chodí se zbraní v ruce a tebe před nedávnem ten bastard postřelil.“

„Protože jsem byl neopatrný,“ odpověděl, jako by se nechumelilo a snažil se zůstat nad věcí. „A já nikdy nedělám stejnou chybu dvakrát.“

„Takže si nemám dělat starosti? To je od tebe hezké, jenže já jsem pěkné zblízka viděla, co kulka udělá člověku stojícímu jí v ráně.“

Chvilku rozvažoval a potom, tentokrát vážně, řekl: „Všechno, co v životě děláme, obnáší nějaké riziko.“

„To je sice pravda, většina lidí si však o problémy neříká takhle přímo.“

„Opravdu? Vždyť jezdí auty, létají letadly a někteří dokonce pronásledují nebezpečné zločince do opuštěných domů.“

„Tenkrát jsem na to nemyslela,“ vyhrkla a zlobilo ji, že má pravdu.

23

Quinn to dál nerozebíral a klidným hlasem pokračoval: „V posledních deseti letech jsem se musel s lecčím vypořádat. A věř mi, že nejlepší je postavit se k problému čelem, i když je to nebezpečné.“

Rozhodla se, že už toho pro tentokrát bylo dost. Cítila, že svou neprosadí.

„Já jen doufám, že všichni budete opatrní.“

Zaparkoval před jejím domem a vypnul motor. „To máme v plánu,“ ujistil ji. Vystoupil, aby jí mohl otevřít dveře.

„Budeš zítra v muzeu?“ ptala se, když spolu vešli do domu a po schodech stoupali do třetího patra k jejímu bytu.

„Samozřejmě, vždyť jsem přece sběratel. A protože jsem přijel do Států až po vernisáži, ještě jsem sbírku neviděl.“

„To je pravda, pořád na to zapomínám.“

Rozesmál se a pozoroval ji, jak v kabelce hledá klíč od bytu. „Jestli na to zapomeneš před špatnou osobou, budeme všichni mít velké problémy.“

Nevypadal ale, že by ho to nějak moc trápilo. Ačkoli se jí už dostalo výtek, že moc mluví, Quinn jí důvěřoval, že žádné z jeho tajemství neprozradí. Tedy z těch, která znala.

„Dám si pozor,“ ujistila ho a otevřela dveře.

„Dobře. Takže se uvidíme zítra v muzeu.“

Zklamalo ji, že zřejmě odejde jen se zdvořilým rozloučením, než se však zmohla na protest, vzal ji za ramena, sklonil hlavu a políbil ji.

Byl trochu prudký, nijak mu to však neubralo na něze a ona cítila, jak se mu poddává. Její tělo jí totiž vypovědělo poslušnost a celé zvláčnělo. Prsty bezmocně svírala klopy jeho kabátu. Někde v útrobách se jí vytvořila horká vlna a rozlila se do celého těla, dokonce i kůži měla rozpálenou jako v horečce. Když ji polaskal šíji a temeno hlavy, celá se rozechvěla rozkoší.

Po chvíli zvedl hlavu a Morgan nespokojeně zamručela. Jeho obličej však jevil stopy napětí a ztmavly mu oči. A hlas mu zněl trochu ochraptěle, když jí říkal: „Dobrou noc, Morgan.“

Musela se nadlidsky přemáhat, aby dokázala pustit jeho kabát a otočit se k němu zády. Vešla do bytu, kde se jí na uvítanou rozsvítilo několik lamp, a tiše za sebou zavřela dveře. Dlouho se o ně opírala, neschopná myslet. Jen podvědomě cítila, že něco není v pořádku.

Co se stalo, si uvědomila, teprve když se dotkla krku a nahmatala svůj rubínový náhrdelník. Vrátil jí ho se stejnou zručností, s jakou jí ho před několika týdny ukradl.

24

Kapitola třetí

I když se za to na sebe zlobila, od otevření muzea v pátek vyhlížela mezi lidmi Quinna. Nebylo to vůbec snadné, protože první den chtěly sbírku vidět celé davy lidí. Nedala se tím ale odradit.

Dokonce si dala záležet na svém oblečení. Vybrala si úzkou černou sukni sahající do půl lýtek, bílou halenku s dlouhým rukávem a nádhernou, ručně dělanou vestu ze zlatých, černých a narůžovělých korálků. K tomu vysoké černé lodičky a elegantní účes.

Několikrát se snažila sama sobě namluvit, že se tak oblékla jen z důvodu otevírání výstavy pro veřejnost, kdy ona jako její ředitelka musí vypadat k světu… Ale sama tomu nevěřila. Oblékla se tak kvůli Quinnovi, to věděla až moc dobře.

Chtěla působit elegantně a kultivovaně. Také chtěla vypadat vyšší.

Hledala v davu tvář, která se jí navždy vryla do paměti. Myslela si, že to dělá nenápadně. O tuto iluzi ji však okamžitě připravila Storm, když kolem třetí hodiny vyšla z počítačové místnosti.

„Být tebou, čekala bych ho až tak za hodinu,“ prohodila k Morgan, když se k ní připojila u recepčního pultu v hale muzea. Jako obvykle měla na rameni Medvídka, svého kocourka. Tak se jí podobal, až to bylo neuvěřitelné.

„Koho?“ Morgan sevřela do náručí desky a snažila se tvářit lhostejně.

Moc jí to však nešlo.

Storm našpulila rty a v zelených očích jí vesele zablýskalo. „Alexe Brandona.“

„Krucinál, to jsem tak průhledná?“

„Bohužel jo. Tak zíráš na všechny vysoké blonďáky, že se to nedá nevidět. Všimla jsem si toho na monitoru.“

Morgan vzdychla a znovu zanadávala. Tentokrát už bez vzteku a bez ostychu. „V tom případě mi prozraď, proč tady není.“

Storm se nenápadně rozhlédla, aby se ujistila, že je nikdo nemůže slyšet, a teprve potom začala mluvit. „Musí přece taky někdy spát, ne? Celou noc je někde na hlídce nebo v akci, a protože je v muzeu přes den spousta lidí a sbírka je tedy v bezpečí, je den nejvhodnější doba pro spánek.“

„To mě taky mohlo napadnout,“ zamračila se Morgan.

25

Storm se zachichotala. „Do postele se dostal až tak v sedm nebo v osm ráno, takže mohl vstát nejdříve před hodinou. Být tebou, tak mu ještě dopřeju trochu času, aby se oholil, osprchoval a nasnídal.“

„Máš pravdu,“ vzdychla Morgan. „Ale jestli to takhle bude pokračovat dál, nikdy ho neuvidím za denního světla. Když u mě marodil, byl tam sice i přes den, ale za staženými roletami a nikdy nevycházel ven, takže jsem ho po pravdě ještě ve dne neviděla.“

„A tobě na tom tak záleží?“

„Nesměj se mi.“

„Proč bych se ti měla smát? Naopak se mi to zdá docela logické. Zvlášť když ho podezíráš, že je upír.“

Morgan se ušklíbla. „To rozhodně není. Včera u Lea jsem viděla jeho odraz v zrcadle.“

„Tak to je skutečné důkaz. Přinejmenším tedy upír není. A jiný přízrak být nemůže?“

„Ne, protože jen upíři jsou známí svým svůdným, ale smrtonosným kouzlem,“ poučila ji Morgan se smrtelně vážnou tváří.

Storm přikývla. „Přesně to jsem si myslela! Měla bys nosit křížek, pro jistotu.“

Morgan vytáhla z výstřihu zlatý řetízek se zlatým křížkem. Storm si ho prohlédla, potom se podívala na Morgan a obě vybuchly smíchy.

„Ten tedy má ale na tebe vliv. Málem kvůli němu začneš věřit na strašidla.“

„Podle mého je minimálně ze tří čtvrtin čaroděj.“ Konečně se Morgan vzpamatovala a připomněla si, že je placená za to, aby tu pracovala. „No…

ještě jednou to tady obejdu, abych měla jistotu, že je všechno v pořádku.

Kdyby se po mně náhodou někdo ptal…“

„Řeknu mu, kde jsi,“ ujistila ji Storm.

„Kdybys byla skutečná přítelkyně, tak mě přivážeš k nejbližšímu sloupu, abych ze sebe neudělala naprostého idiota,“ vyčetla jí smutně. „Tomu ďáblovi stačí, aby se usmál a něco řekl, a já okamžitě zapomenu na všechny své dobré úmysly.“

Storm se pousmála. „Mileráda bych to udělala, kdybych si byla jistá, že to skutečně chceš.“

„Když jde o něho, tak asi nikoho neobelžu, viď?“

„Ne, ale nic si z toho nedělej. Každý má v životě právo na trochu blbnutí, jak mi vždycky říkal otec.“

„A ty sis jím už prošla?“ ušklíbla se Morgan.

Blonďatá Storm se usmála. „Samozřejmě. Zamilovala jsem se do Wolfa ve velmi prekérní situaci a nemohla jsem mu říct pravdu, co vlastně dělám.

26

Nakonec to naštěstí dobře dopadlo. Měla by sis ale zapamatovat, že někdy je na střeleném činu špatné jenom jeho načasování.“

Morgan zamyšleně přikývla, opustila přítelkyni a začala si razit cestu davem ke sbírce Tajemství minulosti, instalované v prvním patře západního křídla rozlehlé budovy.

Blbnutí, to byl výstižný popis jejího chování. Vždyť každému normálně myslícímu člověku musí její okouzlení mezinárodně hledaným zlodějem připadat jako vyslovené pominutí smyslů. A špatné načasování? Ano, to také.

S hořkostí si však přiznala, že přestože si to uvědomuje, nic to pro ni na věci nemění.

Na chvíli přestala myslet na Quinna. Procházela se výstavou, snažila se působit nenápadně a zároveň své okolí pozorně sledovala, jak reakce návštěvníků na jednotlivé exponáty, tak místa, kde by mohla vzniknout zácpa, protože některé exponáty vyvolávaly enormní pozornost. Napsala si několik poznámek, v jednom rohu je třeba přidat světlo, v další místnosti je nutný ještě jeden provaz, aby lidé věděli, kudy mají chodit, a naopak odnést lavičku, která překáží.

Po zbytek odpoledne se zoufale snažila myslet jen na práci a se svým obvyklým plným nasazením plnila další úkoly. Odpověděla několika návštěvníkům, kteří věděli, že je ředitelkou výstavy. Mezi nimi byla i řada novinářů píšících reportáž o vernisáži. Vrátila rodičům několik ztracených dětí a několikrát vypnula nechtěně spuštěný alarm (kristepane, pořád ještě nevychytali všechny chybičky v bezpečnostním systému!).

Také chvilku mluvila s Maxem a jeho ženou Dinah, která se zastavila v muzeu, aby se podívala, jaký je o výstavu zájem. Potom potkala Wolfa, který sice byl v muzeu celý den, ale téměř nebyl vidět. Bedlivě střežil sbírku pojištěnou u jeho zaměstnavatele firmy Lloyd’s. Jareda nepotkala, což ji ani nepřekvapilo, vzhledem k tomu, že se v neděli oženil s Dani a určitě s ní chtěl strávit co nejvíce času. To mu nikdo nemohl mít za zlé.

Kromě toho určitě jako Quinn se zdržoval v muzeu hlavně v noci. Noční Stín si svou přezdívku jistě nevysloužil pro nic za nic.

Teď už však na to tolik nemyslela. Jednak proto, že pořád měla něco na práci, a také proto, že nerada myslela na nebezpečí, které Noční Stín představuje. Dělala svou práci a teprve kolem šesté hodiny, kdy poslední návštěvníci mířili k východům a ona naposledy procházela výstavou, spatřila Quinna.

Stál u vitríny s hlavním exponátem výstavy, nádherným Bollingovým diamantem. Měl na sobě černé sportovní kalhoty, krémový rolák a rozepnutou černou koženou bundu. S rukama v kapsách a skloněnou hlavou upřeně zíral na sedmdesáti pěti karátový nažloutlý diamant ve tvaru slzy.

27

Možná to bylo tím speciálním osvětlením ve vitríně, ale jeho obličej vypadal zlověstně. Jako by se v něm zračila chamtivost… a lakota.

Možná to ale vůbec nebylo osvětlením.

Zastavila se mezi dveřmi a tiše ho pozorovala. Zabráni do rozhovoru, prošli kolem ní poslední návštěvníci této části expozice. Bezmyšlenkovitě pozdravila hlídače, jdoucího za nimi na pravidelné obchůzce, oči však z Quinna nedokázala spustit.

Max Bannister, jenž rozhodně nebyl bláhový a velice dobře dokázal odhadnout lidský charakter, věřil, že tenhle muž jim pomůže chytit mnohem nebezpečnějšího zloděje. Wolfe riskoval svou práci i pověst, protože mu také věřil, nebo přinejmenším důvěřoval Maxovu úsudku. Dokonce i Jared, přes všechen hněv vůči zločinecké kariéře svého bratra, ani trochu nepochyboval, že Quinn nemá s Bannisterovou sbírkou nekalé úmysly.

A věřila tomu i ona. Od chvíle, co se dozvěděla, že spolupracuje s Interpolem, vůbec o jeho jednání nepochybovala. Jen si nebyla jistá, co ho k tomu vede.

Teď ale, když ho pozorovala, jak zírá na Bollingův diamant, cítila, jak se jí stahuje hrdlo a po zádech běhá mráz. Tvářil se tak klidně a tak divně mu svítily oči. Pocítila neklid…

Co když si z nich dělá blázny?

Zhluboka se nadechla a s deskami před hrudí, tak trochu jako štít, pomalu udělala k němu několik kroků. Věděl o ní, protože jakmile se přiblížila, roztržitě ji pozdravil.

„Á… ahoj, Morgan! Znáš jeho historii?“

„Historii Bollingova diamantu?“ potěšilo ji, že její hlas zní klidně.

„Jenom zčásti. Je prý prokletý nebo co. Jako ředitelka výstavy mám spíše administrativní povinnosti. Samozřejmě že vím, kolik mají jednotlivé kameny karátů a jaké jsou jakosti, na kletby ale nevěřím.“

„Spíš tě jako archeoložku zajímají vykopávky? Keramické střepy a zkameněliny?“

„Tak nějak.“

Na patě se k ní otočil a usmál se. „A já myslel, že miláčky všech žen jsou diamanty.“

„Té před tebou ne. Abych pravdu řekla, ani se mi nelíbí. Mám ráda rubíny, safíry a smaragdy, ne diamanty. Ani ty barevné.“

„Protože jsou moc tvrdé? Moc chladné?“ Vypadal, jako by ho to skutečné zajímalo.

„Vlastně ani nevím proč. Nikdy jsem o tom nepřemýšlela.“ Odbočila od tématu. „Jak dlouho už tady jsi?“

28

„Jen pár minut.“ S uznalým výrazem v obličeji se rozhlédl. „Výstava je úžasně nainstalovaná. Za to tě musím pochválit.“

„Ty se v tom vyznáš?“

„Za ta léta už jsem shlédl řadu výstav,“ přiznal se skromně.

A pár jich také vyloupil. Morgan vzdychla. „Není to jenom moje zásluha.

Uspořádání jsme navrhovali s Maxem, něco ještě také upravili Wolfe se Storm. Kvůli bezpečnosti. Dani nám pomohla s osvětlením a poradila nám, v jakém úhlu máme jednotlivé kameny osvítit.“ Odmlčela se a potom prohodila: „Storm říkala, že jí s tebou Wolfe seznámil včera. A Jared tě už představil své ženě Dani?“

Než jí stačil odpovědět, ozval se příjemný hlas oznamující návštěvníkům, že se muzeum za patnáct minut zavírá. Quinn počkal, až hlášení skončí, a teprve potom přikývl.

„Ano. Těsně před tím, než se minulou neděli vzali Doufám, že jim to tentokrát vyjde.“

„Takže když se brali poprvé, jsi ji neznal?“

Quinn se k ní otočil. Mírně se usmíval a v tlumeném světle vypadaly jeho zelené oči tmavší. „Ne, tehdy, před deseti lety, jsem končil střední školu, tady v Americe.“

„Říkala jsem si, proč nemáš britský přízvuk.“ A protože se mu dnes patrně chtělo mluvit o své minulosti, dodala: „Zřejmě ses od něj držel dál, když je policajt.“

Místo odpovědi si povzdechl. „Nejsme si moc podobní, že? Jared říkal, že mu to vyklouzlo tu noc, co mě postřelili. Také říkal, že tě prosil, abys zapomněla, žes to slyšela.“

„Byl to spíše rozkaz než žádost,“ upřesnila. Netušila, jestli uhodila hřebíček na hlavičku nebo jestli jí neodmítá odpovědět z nějakého jiného důvodu. Nebo jestli jí jen prostě nechce odpovědět. „A rozkazy se mi z duše protiví.“

„To si musím zapamatovat,“ zašeptal.

Přestože bylo obtížné odolat nutkání zeptat se proč, dokázala to. „Není za daných okolností nebezpečné, aby bylo mezi vámi takové napětí?“

„Vůbec ne. Oba jsme profesionálové.“ Rychle ji vzal za ruku, otočil a vedl ke dveřím. „Muzeum se zavírá, copak jsi neslyšela? Mohlo by vypadat podezřele, kdybys neodešla jako obvykle.“

Pochopila, že to mělo být varování, proto raději přestala rozebírat jeho složitý vztah k bratrovi. Alespoň prozatím. „Myslíš, že sleduje muzeum?

Tedy Noční Stín.“

„Nemám zdání,“ přiznal klidně. „Kdybych byl na jeho místě, už bych měl všechno detailně promyšlené. A protože víme, že si to tu tenkrát v noci 29

obhlížel, zřejmě nějaký plán má. Nejdůležitější je správně předvídat, co chce udělat, a kdy.“

„Nevím, jak bys to mohl dokázat. Jak by to vůbec někdo mohl dokázat.“

Pořád ještě jí svíral loket a vedl ji ze západního křídla muzea k hlavnímu schodišti. Pokrčil rameny. „Nejsem jasnovidec, jsem schopný jen odborného odhadu založeného na tom, co vím o jeho metodách při minulých loupežích.

A toho… moc není.“

„A to stačí?“

Její sarkasmus ho pobavil. „Neboj se, Morgan. Ať tak nebo tak, vždycky dopadnu na nohy.“

A budeš padat i s diamanty v kapse? Tu otázku však nevyslovila nahlas.

Místo toho se zeptala: „Budeš hlídat i dneska v noci?“

„Od půlnoci. Do té doby bude hlídat Jared. Rozdělili jsme si služby.“

Když došli do vstupní haly, podívala se na něj. „Jsi zvyklý být celou noc vzhůru, vid?“

Znovu se tiše zasmál. „Žiju jako upír. Jsem vzhůru do úsvitu a spím do západu slunce.“

To přirovnání mělo tak blízko k jejímu předchozímu rozhovoru se Storm, že málem sáhla po křížku na krku. Panebože! Přece to, že je okouzlující, záhadný a pracuje v noci, z něj ještě nedělá Drákulu.

„Teď ale ještě svítí slunce,“ škádlila ho, celá ráda, že nemá hlas roztřesený. „Nebojíš se, že shoříš, nebo že se proměníš v prach?“

„Tyhle dlouhé letní dny musí být pro skutečné upíry obrovské utrpení,“

poznamenal útrpně.

„Pro upíry určitě.“ Pak zvážněla. „Nedávno jsem na kabelové televizi koukala na horor o upírech. Na co se teď vymluvíš ty?“

„Příliš mnoho nocí jsem strávil jako netopýr visením pod střechou,“

odpověděl, jako by se nechumelilo, a okamžitě přehodil výhybku: „Mám chuť na nějaké italské jídlo. Znám jednu dobrou restauraci u zálivu s nejlepším kuchařem na západ od Neapole. Půjdeš se mnou?“

Zůstal stát v půli cesty mezi recepčním pultem a hlavním vchodem.

Přestože už ji pustil, měla stále podivný pocit, že se jí dotýká.

Odvážně se zeptala: „Obchodně nebo soukromě?“

„Tvoje společnost je mi vždycky potěšením. Také však nezastírám, že v té restauraci může být někdo, koho bych rád sledoval,“ pohotově odpověděl.

„Kdo?“

„O tom bych zatím raději pomlčel.“ Když se na něj zamračila, vysvětlil jí: „Podezření ještě není jistota a už vůbec ne důkaz. Proto bych nerad říkal nějaká jména, dokud si nebudu jistý.“

30

„Tím chceš říct, že ani Max, ani Wolfe, ani Jared nevědí, že tušíš, kdo by mohl být Noční Stín?“

„Vědí, že někoho podezírám,“ připustil Quinn, „ale nevědí koho.“

Hrozně ráda by se ještě zeptala na spoustu dalších věci, když se však rozhlédla, zjistila, že jsou v hale téměř sami, až na hlídače, který je nenápadně pozoroval. Proto usoudila, že tohle místo není pro takový rozhovor nejvhodnější.

„Italská kuchyně se mi zamlouvá. Ještě si něco vyřídím a skočím si pro sako.“

„Počkám tu na tebe.“

Protože byla ředitelkou, cestou do kanceláře udělala dvě krátké zastávky.

Nejdříve u hlídačů a potom u Storm, aby se přesvědčila, že se bezpečnostní systém správně přepojil na noční provoz. Jeden z hlídačů pozorujících monitory chtěl vědět, jestli má toho blondýna v hale připsat na svůj seznam, seznam lidí, kteří do muzea můžou, kdy chtějí. Odpověď si musela krátce promyslet.

„Ne,“ odpověděla nakonec opatrně, hned však dodala: „Pokud to nebudou chtít Max Bannister nebo Wolfe Nickerson. Zřejmě ho tu však uvidíte častěji.

Jmenuje se Alex Brandon. Je to sběratel. Zeptejte se Wolfa na to povolení.“

„Jasně,“ souhlasil strážce a zapsal si to.

V počítačové místnosti Morgan našla Storm zabořenou do židle, s nohama na stole a spícím Medvídkem na klíně, jak hledí na monitor visící v rohu. Pomocí kamer mohla vidět kteroukoli část muzea. Právě pozorovala halu a zvláště pak vysokého světlovlasého muže, trpělivě tam čekajícího.

„Ahoj,“ pozdravila ji Morgan, jako by si monitoru nevšimla. „Jsou nějaké problémy nebo už můžu jít domů?“

„Nic se neděje. Chybu v systému už jsem odstranila, takže falešné poplachy se už nebudou spouštět.“ Storminy jasně zelené oči se znovu podívaly na monitor. Když se najednou Quinn podíval přímo do kamery, kterou neměl vidět, a nenápadně zamával, usmála se. „Podívej se na něj. Co sem před chvílí přišel, celou dobu jsem ho pozorovala. Pokaždé poznal, kde je kamera. Našel i ty nejpečlivěji zamaskované. Wolfe tvrdí, že má nějaký šestý smysl, který mu vždycky prozradí, že ho snímá kamera. Není divu, že se ho policii nikdy nepodařilo nafilmovat.“

Zadívala se na monitor společně s přítelkyní, a přestože se nedokázala ubránit úsměvu, když Quinn tentokrát vesele zamrkal na kameru, v jejím hlase zaznělo zoufalství. „Krucinál. Vždycky když si začnu myslet, že mám o něm jasno, začnu pochybovat. Je, nebo není tentokrát na straně zákona?“

Storm se na ni podívala s povytaženým obočím. „Myslím, že nejdůležitější z této otázky je slovo tentokrát. I kdybys přestala pochybovat a 31

řekla si, že Max, Wolfe a Jared mají pravdu, když mu věří, a obě dobře víme, že nejsou žádní hlupáci, nevíš, co udělá potom. Co se stane, když naše past sklapne a dostaneme Noční Stín za mříže? Ztratí se Quinn v mlhách?

Nebo ho Interpol stačí uvěznit? V nejlepším případě se stane poradcem policie.“

Morgan si vzpomněla na svůj dřívější rozhovor s Quinnem. „Říkal, že je pro Interpol příliš užitečný, než aby skončil ve vězení. Také tvrdil, že mu v podstatě nevadí tancovat, jak Interpol píská.“

Storm zamyšleně našpulila rty a lehce pohladila spícího Medvídka. „Bylo by chytré, kdyby Interpol využil jeho talent.“

„Ano. Pro ně má větší cenu na svobodě než ve vězení. I kdyby se nikdy nenašlo nic z toho, co ukradl, určitě ho budou raději zaměstnávat, než dostávat za mříže,“ vzdychla Morgan. „Pro mě to ovšem představuje další problém. Interpol, a tedy i Quinn, pracuje nejčastěji v Paříži nebo v jiných velkých evropských městech.“

„A jak jsi na tom s francouzštinou?“ ušklíbla se Storm.

„Nu, jde mi líp než latina.“

„Můžu tě doučovat,“ nabídla se Storm.

Morgan se na ni podívala. „A mluvíš francouzsky s jižním přízvukem?“

„Jared tvrdí, že ano. Vždycky jsem se bez problémů domluvila.“

„Inu, možná tvou nabídku využiju. Myslím však, že mi bude stačit umět francouzsky říct sbohem. A adieu už umím.“ Ještě než se její přítelkyně zmohla na odpověď, zavrtěla hlavou. „Až dnes večer budu jíst nějakou italskou specialitu, budu si neustále připomínat všechny logické, racionální a rozumné důvody, proč nesmím ztratit hlavu.“

„Hodně štěstí,“ rozloučila se Storm.

Morgan šla do své kanceláře, položila desky na stůl a oblékla si elegantní zlaté sako, ve kterém ráno přišla do práce. Potom kancelář zamkla a vrátila se ke Quinnovi.

Stál u něj Wolfe. Neslyšela, co mu říká, ale tvářil se dost zachmuřeně.

Quinn měl svůj příjemný nicneříkající úsměv, nasazený pokaždé, když někoho poslouchal. Jen co k nim přišla blíž, Wolfe se k ní otočil a stroze se zeptal: „Budeš tu zítra?“

„Jasně že tu budu. Od dneska až do skončení výstavy jsem tady šest dní v týdnu.“

Wolfe povytáhl obočí. „A ví o tom Max?“

„Jo, už jsme o tom mluvili.“ Usmála se. „Nebyl z toho nadšený. Když jsem mu však řekla, že mi za to nemusí platit, ustoupil. Musím prý jen pořadně obědvat a odcházet o něco dřív. A v neděli se tu nesmím ani ukázat.

Proč? Potřebuješ mě zítra?“

32

„Dám ti vědět.“

„Dobře.“ Napadlo ji, že Wolfe zřejmě nechce před Quinnem mluvit o bezpečnostních záležitostech. Jestli tomu tak bylo, měl na to plné právo.

Wolfe se podíval na Quinna a potom na ni. Chtěl něco říct, nakonec však zavrtěl hlavou, jako by tím vyjadřoval, že se mu situace začíná vymykat z rukou. „Užijte si hezký večer,“ zamumlal a zamířil ke kancelářím.

Quinn se za ním chvíli díval a pak řekl: „Také ti připadá, že z nás Wolfe nemá zrovna radost?“

„Ani se mu nedivím. Protože pokud se něco stane s Bannisterovou sbírkou, bude muset pojišťovna Lloyd’s zaplatit tolik milionů, že si to ani nechci představit.“

Quinn ji vzal za ruku a vedl ke dveřím. „To je pravda. Říkal jsem ti už, že ti to dneska strašně sluší?“

Na lichotky rozhodně nebyla připravená. Brzy se však vzpamatovala a venku před muzeem mu klidně odpověděla: „Ne, neříkal.“ Zapadající slunce se mu krásně odráželo ve světlých vlasech.

„Opravdu ti to sluší. V džínách sice vypadáš úžasně, ale tohle je ohromně elegantní.“ Vedl ji k černému sportovnímu autu, zaparkovanému u obrubníku.

„Díky.“ Morgan uvažovala, jestli jí to tak náhodou neřekl schválně, aby ji vyvedl z míry, proto mlčela. Usadil ji na sedadlo spolujezdce. Počkala, až také nasedl a promluvila, teprve když nastartoval a vyjel od obrubníku.

„Odpovíš mi na něco?“

Usmál se. „Nejdřív musím znát otázku.“

„Znáš bezpečnostní systém chránící muzeum?“ Přemýšlela o tom od té chvíle, co si Storm všimla, že věděl o každé bezpečnostní kameře.

„To si opravdu myslíš, že mi Jared natolik důvěřuje?“

„To není odpověď.“

Tiše se zasmál. „Tak se mi zdá, žes mě začala podezírat…“

„To také není odpověď. Už jsme se přece, Alexi, shodli na tom, že pro tebe pravda není zas až tak jednoznačná záležitost.“ Pootočila se, aby si ho mohla prohlédnout z profilu. Měl velmi hezký profil, což ji sice potěšilo, rozhodně ji to však přemýšlení neusnadnilo. „Proto bych ti byla opravdu vděčná, kdybys mi, nakolik to bude možné, odpovídal jasně. Pokud mi nechceš odpovědět, tak mi to řekni. Tenhle tvůj zlozvyk, elegantně uhýbat otázkám, mi nedovoluje, abych ti důvěřovala.“

„Toho jsem se bál.“ Zastavil na červenou a vážně se na ni podíval.

„Pokusím se nedělat to moc často.“

Všimla si, že jí neslíbil, že už to neudělá. „Takže… znáš, nebo neznáš bezpečnostní systém chránící výstavu?“

33

„Neznám. Možná bych získal schéma od Maxe, ten mi totiž věří, ale řekl jsem si, že bude lepší, jestliže ho nebudu znát. Když totiž budu muset poznávat muzeum stejně jako Noční Stín, budu lépe odhadovat každý jeho další krok. Jedinou moji výhodou je, že vím, že ten systém mál slabinu.“

„To je ta past?“

„Tys to nevěděla?“

Morgan vzdychla: „Ač nerada, musím přiznat, že jsem se na to ani neptala.“

Quinn chápavě řekl: „Je to dost složitá léčka.“

„A ty o ní víš?“

„Ano. Těsně předtím, než jsi přišla, jsem svůj názor řekl Wolfovi a on ho potvrdil.“

„Tak proto se tak mračil?“

„Jak už jsem řekl, nemá z nás dvou zrovna radost. Zdůrazňoval jsem mu, že ta past jen vypadá jako slabina systému a má Noční Stín vlákat dovnitř. A pak sklapne, dřív než se dostane ke kamenům.“

„A uchlácholil jsi ho tím?“

Usmál se. „Ne. Zřejmě se bojí, že mu to bude připadat podezřelé, vyhne se pasti a dostane se dovnitř jiným způsobem.“

„A proč by měl mít nějaké podezření?“

„Kvůli mně.“ Vzdychl. „Morgan, zloději se obvykle navzájem nepronásledují. Já jsem ho však sledoval tu noc, kdy si obhlížel muzeum. To mu musí připadat divné. Ví, že mě nezabil, protože noviny o žádné vraždě nepsaly. Takže tuší, že mu ještě můžu způsobit problémy.“

„Neví přece, kdo jsi,“ namítla Morgan.

„Jsem pro něj záhada a lidé jako Noční Stín záhady nenávidí.“

Zamračila se. „Vždycky když o něm mluvíš, mám takový pocit, že víš něco víc. Tvrdíš sice, že o něm nevíš skoro nic… ale podle mě nemluvíš pravdu.“

„Ty máš dneska příliš mnoho otázek, Morgan.“

„To má být varování?“

„Ne, jen takový postřeh.“

Možná to tak doopravdy myslel, Morgan se však rozhodla, že toho pro dnešek raději nechá. Už takhle byl mnohem vstřícnější, než očekávala. Tak jako tak už stejně dorazili k restauraci.

Nic neříkala, dokud nezaparkoval a nešel jí otevřít dveře. Potom se chladně podivila: „Takže U Tonyho je podle tebe ta nejlepší restaurace na západ od Neapole, jo?“

„Jo,“ odpověděl s úsměvem, zavřel dveře a vzal ji za ruku.

34

„A předpokládám, že to, že se tu rádi scházejí sběratelé umění, obchodníci a také zaměstnanci muzeí, je jenom náhoda?“

Pobaveně se na ni podíval. „Opravdu sem chodí? No to je tedy něco!“

„Víš, že někdy dokážeš být opravdu protivný?“

„Dávej pozor, Morgan!“ varoval ji a podle všeho měl na mysli uvolněné břidlicové schody vedoucí ke vchodu do restaurace.

Přestože ještě nebylo sedm, restaurace už byla ze tří čtvrtin zaplněná.

Většina místních muzeí totiž zavírala v šest a jejich zaměstnanci sem rádi chodili povečeřet.

Jídlo bylo výborné, navíc ho byly velké porce a nebylo drahé. Servírky si už při třetí návštěvě pamatovaly vaše jméno.

V Quinnově případě už při druhé.

„Ve středu jsem tu obědval,“ vysvětlil Morgan, když je usmívající se servírka vedla k boxu u okna a ptala se pana Brandona, jestli si jako obvykle dá také kávu.

Morgan, kterou servírka rovněž znala, se nad tím trochu pozastavila, potom však také přikývla na kávu a bezstarostně se rozhlédla, protože chtěla zjistit, koho sem Quinn přišel sledovat.

Pohled do místnosti jí prozradil, že se jí to zřejmě nepovede. Bylo tam rozhodně víc než deset lidí nějak spojených s uměním, sběratelé, ředitelé a zaměstnanci několika muzeí, galerií a obchodů. Byli tu dokonce i jejich včerejší hostitel Leo Cassady a kurátor Ken Dugan, oba s atraktivním ženským doprovodem. Také si byla téměř jistá, že v tmavém koutě zahlédla Keana Tylera, sanfranciského policejního inspektora.

„Dáš se poddat?“ zašeptal Quinn.

Obřadně si rozložila ubrousek na klín. „Nevím, o čem mluvíš,“

odpověděla mu zdvořile.

„Chceš snad říct, že ses zrovna nesnažila uhádnout, koho tu sleduju?“

Škodolibě se usmál. „Neměla bys zkoušet hrát poker s falešným hráčem.“

Zamračila se. „Děkuju za varování. Tváříš se jako beránek a přitom máš rukávy plné es.“

Mírně se zaklonil, aby před něj servírka mohla postavit hrníček s kávou.

„Nevěděl jsem, že beránci mají rukávy.“

„Dobře víš, jak jsem to myslela.“ Natáhla se pro cukr, důkladně si kávu osladila a potom do ní ještě nalila smetanu.

Quinn ji pozoroval s bolestným výrazem. „Americká káva má velmi dobrou chuť, tak proč si z ní děláš zákusek?“

Od doby, co u ní bydlel, věděla, jakou kávu má rád.

„To, že si vy drsňáci myslíte, že pít něco otřesné hořkého je gurmánský požitek, mě nepřesvědčí.“

35

„Ta káva je hořká?“ ptala se znepokojeně servírka. „To mě opravdu mrzí.“

Morgan zvedla hlavu a uviděla atraktivní rusovlásku, jak s účtenkou v ruce čeká, co si objednají k jídlu.

„Klidně vám přinesu novou.“

„Ne, to je v pořádku.“ Podívala se na Quinna, se svým nesnesitelným úsměvem čtoucího jídelní lístek, a rychle řekla servírce: „Opravdu s ní nic není, já mu jen… něco vysvětlovala.“ Rychle zvedla svůj jídelní lístek.

Po chvíli, když si objednali a servírka odešla do kuchyně, se na něj Morgan zamračila. „Nevyšlo ti to.“

„Co?“

„Snažil ses mě zmást. Třeba bych to uhodla.“

„Mám ti napovídat, jestli přihořívá?“ Zavrtěl hlavou. „Tak na to zapomeň.“

Zklamalo ji to, ale nepřekvapilo. Opravdu mu poker šel mnohem lépe než jí. Jen těžko by jí prozradil něco, co nesměla vědět. „No tak jo, sakra,“

ulevila si znechuceně.

Quinn se usmál, ale měl vážný pohled. „Představ si, že bys najednou zjistila, že jeden z tvých známých je mezinárodně hledaný zloděj a vrah.

Dokázala by ses na něj dívat a bavit se s ním stejně jako včera? Jsi si jistá, že bys nějak nechtěně neprozradila, že o tom víš, a nevyplašila ho tak? Protože bys tím překazila plány policie a navíc se dostala do velkého nebezpečí.

Dokázala bys to, Morgan?“

Po chvíli vzdychla. „Ne, to ne. Bohužel nejsem dobrá herečka.“

„Jestli tě to trochu uklidní, ze stejného důvodu jsem o svém podezření nikomu neřekl. Musíš totiž mít opravdu silné nervy, abys dokázala lhát i ve stresu, třeba když mluvíš s vrahem. A protože si nemůžu být nikým jistý, raději to nebudu riskovat.“

„Takže je to někdo, koho znáš. Je Noční Stín i můj známý?“

„Jestli se nepletu, tak ano.“

Podívala se na něj. „Proč mám pocit, že jsi si jistý, kdo to je?“

Quinn na to odpověděl posměškem na vlastní adresu: „Podle všeho mi ten poker nejde tak, jak jsem si myslel.“

„Neprozradil mi to tvůj obličej. Ani nic z toho, co jsi řekl,“ odpověděla zamyšleně. „Nějak jsem to vycítila. Ty víš, kdo je Noční Stín, viď?“

„Na to ti nemůžu odpovědět.“

„Tím chceš říct, že mi na to neodpovíš?“

„Dobrá, neodpovím.“ Vzdychl. „Měli bychom v zájmu dalšího vývoje našeho vztahu uzavřít jistou dohodu.“

„Jakou?“

36

„Řekněme… že když se setkáme, budeme o práci mluvit jenom první hodinu. Potom už budeme probírat jenom nás dva.

Nepřipadá ti to rozumné?“

„Jenom nás dva? To myslíš takové ty řečičky, když dva spolu začnou chodit?“ Přikývl a ona se na něj zkoumavě podívala. Tentokrát však v jeho výrazu nepostřehla ani náznak nějaké falše. Proto musela jeho návrh přijmout jako rozumný. Alespoň prozatím.

„Tak jak?“

„Připadá mi to rozumné. Samozřejmě to platí jen za normálních okolností. Ne když vykradou muzeum, když nás zamknou v nějaké opuštěné budově nebo když nás postřelí.“

Vážně přikývl. „Za těchto okolností naše dohoda samozřejmě neplatí.“

„V tom případě souhlasím.“ Vzdychla. „Myslím, že se mnou manipulují ruce mistra. Přesto souhlasím.“

Quinn její pochyby nijak nekomentoval, jen znovu vážně přikývl. „Takže teď máme před sebou celý večer až do půlnoci. Pak půjdu.“

„O půlnoci přece utekla Popelka.“

Zazubil se. „Ale v téhle verzi Popelky se koně nepromění v myši, z kočáru se nestane tykev a z tvých šatů hadry.“

„Jen ty se proměníš v Quinna.“ Vyslovila to téměř šeptem, přestože jim nikdo nebyl nablízku.

„Mohlo by to být i mnohem horší,“ uklidňoval ji. „Mohl bych být třeba nudný.“ Natáhl se přes stůl a lehce ji pohladil po ruce. Ukazováčkem jí tam kreslil podivný vzor.

Chvíli ho sledovala a ze všech sil se snažila tvářit nezúčastněně. Měla však pocit, že jí snad měknou i kosti. Pak rukou ucukla a teprve potom se mu dokázala podívat do očí.

„Alexi, víš, co znamená slovo mizera?“ Její hlas zněl bezbarvě, až si v duchu pogratulovala.

Jeho zelené oči pobaveně jiskřily. „Usměvavý darebák?“

„Těsně vedle,“ vzdychla a uhnula, aby jí servírka mohla dát jídlo na stůl.

37

Kapitola čtvrtá

Kolem druhé hodiny ranní se Quinn plížil podél ztichlé tmavé budovy až k bočnímu vchodu. Nebylo zamčeno, takže se téměř okamžitě dostal na zšeřelou chodbu. Pohyboval se tiše jako stín. Zastavil se před bohatě vyřezávanými dveřmi a pozoroval tenký proužek slabého světla pod nimi. Potom se usmál a vstoupil dovnitř.

Slabé světlo pocházelo ze dvou zdrojů, z ohně vesele plápolajícího v krbu a lampičky stojící na opačné straně pracovny. Přesto si okamžitě všiml čekajícího obyvatele této místnosti.

„Jdeš pozdě!“ přivítal příchozího muž, přestal se dívat z okna a zamračil se na něj.

Quinn si sundal černou lyžařskou kuklu i tenké černé rukavice a zastrčil si je za opasek. „Všude je tolik bezpečnostních zařízení, že jsem musel být velice opatrný,“ hájil se klidným hlasem.

Muž mu nešel naproti. Zůstal stát u okna jednou rukou opřený o opěradlo křesla a díval se na Quinna. „Máš to?“

Quinn mlčky otevřel jelenicové pouzdro na opasku, vyndal z něj sametový váček a hodil ho muži. „Dokázal jsem to s prstem v nose.“ Proti tomu, jak ho byla zvyklá slyšet Morgan, mluvil teď mnohem rychleji, ostřeji a s výrazným britským přízvukem.

Muž otevřel váček a vysypal z něj na dlaň diamantový náhrdelník. Chvíli si ho pozorně prohlížel. Potom tiše řekl: „Carstairovy diamanty.“

„Vyndej si lupu a přesvědč se, že jsou pravé,“ poručil mu Quinn.

„Nechci, abys měl jakékoli pochyby.“

Muž odešel od okna a ze starožitného sekretáře vzal klenotnickou lupu.

Rozsvítil stolní lampičku a důkladně si prohlížel náhrdelník.

„No?“ zeptal se Quinn, když se muž napřímil.

„Je pravý.“

„Výborně.“ V Quinnově hlase se ozval slabý náznak výsměchu. Jako by ho mužova nedůvěřivost pobavila.

„Takže můžeme začít mluvit o Bannisterově sbírce?“

„Už jsem ti jednou řekl, že se mi nelíbí, jak je instalovaná.“

„Mně taky ne.“ Quinn se bezstarostně posadil na opěradlo ušáku a podíval se muži přímo do očí. „Ta výstava má nejmodernější bezpečnostní zařízení, což jistě ani jednoho z nás nepřekvapuje. Oba však dobře víme, že i ten nejlepší bezpečnostní systém je pouhá iluze, umožňující majitelům a pojišťovnám klidný spánek. Žádný systém není všemocný.“

38

Mužův pohled náhle ztvrdl a lačně se zaleskl. „Našel jsi způsob, jak se dostat dovnitř?“

Quinn se usmál. „Našel jsem dva.“

„A pak mě odvezl domů,“ končila vyprávění Morgan, dopodrobna popisující Storm předchozí večer. „A nechtěl jít ani na kafe.“

„To je trouba,“ vyhrkla Storm.

Morgan na ni vytřeštila oči a potom se rozesmála. „To vypadám tak zklamaně?“

„Trochu.“

„Opravdu mě to trochu zklamalo.“ Posadila se na okraj Stormina stolu, mračila se a zamyšleně škrábala Medvídka pod bradou. „Poté, co jsem se definitivně rozhodla, že mu nebudu důvěřovat, se celý večer choval jako dokonalý gentleman. Při večeři, na koncertě i v autě. Byl okouzlující, dokonalý společník a navíc za celý večer neudělal jedinou chybu.“

Storm byla jako obvykle zabořená do židle, nohy měla na stole a s úsměvem Morgan pozorovala. „Dal si s tebou další rande?“

Přikývla. „Dneska. Když jsem mu řekla, že už jsem se dávno rozhodla, že na ten charitativní večírek u Kena nepůjdu, poprosil mě, ať si to rozmyslím a jdu tam s ním. Řekla jsem mu ano dřív, než jsem si to mohla pořádně rozmyslet.“ Zavrtěla zklamaně hlavou. „Přestože je v San Francisku oficiálně teprve od středy, má lístky na všechny důležité společenské akce.“

„Zřejmě si všechno předem pečlivě naplánoval.“

„Asi ano, a to mě dost znervózňuje.“ Morgan vzdychla a vstala. Šla ke dveřím, tam se na chvíli zastavila a bezradně se podívala na Storm. „Víš, co si vymyslel na zítra? Chce jít do zoo a potom si udělat piknik.“

„To je přece pěkný způsob, jak strávit neděli,“ poznamenala Storm vážným hlasem.

„Je to normální způsob, jak strávit neděli. Jsem snad opravdu jediná, komu to připadá podivné?“

„Kdyby byl opravdu Alex Brandon, bylo by to naprosto normální. Ale pro Quinna mi to věru také připadá trochu podivné.“

Morgan vážně přikývla. „Je to, jako by byl dva rozdílní muži v jedné kůži.“

„A ty si jedním z nich nejsi jistá?“

„Ne, v tom není problém,“ odpověděla rozhodně. „Oba mi připadají až příliš přitažliví. Vadí mi, že důvěřuju právě tomu s černou lyžařskou kuklou.“

„To je opravdu zajímavé.“

„Je to k zbláznění,“ vzdychla Morgan. „Musím jít zkontrolovat, jestli je v expozici všechno v pořádku. Tak ahoj.“

39

Nějaký muž z davu návštěvníků na ni obdivně hvízdl. Překvapeně se na něj podívala. Dnes totiž nebyla zdaleka tak elegantní jako včera. Měla na sobě černé hedvábné kalhoty, žlutý svetr s kapucí a vlasy měla spletené do copu. I když to bylo elegantní a zároveň pohodlné oblečení, jí nepřipadalo nijak zvlášť sexy. Proto ji ta pozornost velmi zarazila.

Zdvořile mu oplatila obdivný úsměv a pokračovala v chůzi. Za pět minut byl u ní a trochu dotěrně se s ní pokoušel seznámit. S takovou situací už měla zkušenosti, proto se ho zbavila, aniž by musela zvednout hlas nebo volat na pomoc jednoho z hlídačů. Neznámý se s nevěřícným výrazem vzdálil.

Bylo zvláštní, že se o ni daleko častěji než její známí ucházeli cizí muži.

Trochu ji to vyvádělo z míry a nedokázala to sama sobě vysvětlit.

Nedomnívala se, že by známé odrazovala její povaha. Spíš vzhled.

Od pohledné ženy muži obvykle nečekali, že bude ironická, a už vůbec nepočítali s tím, že by snad mohla být i opravdu inteligentní. Takže zatímco ji spousta neznámých mužů oslovovala na veřejnosti a dělala si marné naděje, těm, kdo ji znali, nějakou dobu trvalo, než se smířili s tím, že je u ní atraktivní vzhled spojen s bystrou hlavou a silnou osobností.

To dávalo smysl. A určitě se tomu věřilo snadněji, než že stačí, aby otevřela pusu, a každého muže tím odradí.

Zbytek sobotního dopoledne proběhl poměrně hladce, nic neočekávaného se nestalo. Musela řešit jen jeden drobný problém a potom už neměla na práci téměř nic, jen být po ruce a čas od času odpovědět nějakému návštěvníkovi.

Vrátila se do kanceláře, položila tam desky a hodlala si udělat dlouhou přestávku na oběd. Přesně jak to slíbila Maxovi. Cestou ven se zastavila v počítačové místnosti a našla tam Wolfa zabraného do rozhovoru se Storm.

„Ahoj!“ Mírně se zamračila. „Chtěl jsi se mnou o něčem mluvit? Včera v hale jsi něco takového naznačoval.“

Wolfe zavrtěl hlavou. „Ne, jen jsem ti chtěl navrhnout, že bychom měli po expozici rozmístit více cedulek s nápisem Nedotýkejte se skleněných vitrín. Protože jsi však dneska změnila trasu prohlídky, mezi lidmi a vitrínami je větší odstup.“

Morgan přikývla, potom se však na něj a na Storm lépe podívala. „Co se děje? Vypadáte oba trochu zachmuřeně.“

„Nikdy nevypadám zachmuřeně,“ namítla Storm. „Jen mám starosti.“

„Proč?“ nedala se odbýt Morgan.

Odpověděl jí Wolfe: „Právě mi volal Keane Tyler. Včera v noci někdo ukradl Carstairovy diamanty.“

Morgan se opřela o dveře a zkřížila si ruce na prsou. „To je průšvih! A proč ti to volal?“

40

„Říkal, že bychom to měli vědět. Carstairovi nechtějí, aby se to zveřejňovalo. Náhrdelník byl v sejfu v jejich sídle. Měli nejnovější bezpečnostní systém, mnohem lepší než tenhle náš, a ten zloděj jím prošel, aniž by spustil poplach. Dokonce mají i hlídací psy a ti ani neštěkli.“

„Nepřipadá ti to povědomé?“ zeptala se Storm.

„Snad si nemyslíte, že to udělal Quinn?!“ vyděsila se Morgan.

„Ne,“ okamžitě ji ujistil Wolfe, ale odvrátil oči a zamračil se.

Storm bezbarvým hlasem dodala: „Všichni víme, že v San Francisku je spousta zlodějů. Zvláště teď. To, že tenhle vyzrál na obzvlášť rafinovaný bezpečnostní systém, ještě neznamená, že to byl právě Quinn.“

„Samozřejmě že ne!“ vyhrkla Morgan, sama si však uvědomila, že její hlas zní falešně.

Wolfe se na ni zamračeně podíval. „Nedělejme žádné předčasné závěry.

O ten náhrdelník už léta usilovala celá řada zlodějů a poplašný systém tam měli už delší dobu. Dost dlouho na to, aby se někdo dostal k plánům a našel v nich slabé místo.“

„To je pravda,“ souhlasila s ním Storm.

Morgan se na oba podívala. „Dobrá, dejte mi vědět, jestli Keane něco zjistí. Za dvě hodinky jsem zpátky.“

Wolfe chtěl něco říct, ale Storm se na něj podívala a varovně zavrtěla hlavou. Když osaměli, bránil se: „Jen jsem ji chtěl pozvat, ať jde s námi na oběd.“

„Já vím,“ usmála se Storm. „Byl to dobrý nápad, jen sis ho špatně načasoval.“ Hodila hlavou směrem k monitoru, a když se na něj podíval, pochopil, co se mu snažila naznačit.

Ve vstupní hale stál Quinn.

Morgan byla tak překvapená, když ho tam spatřila, že na okamžik zapomněla na nepříjemnou zprávu, kterou se právě dozvěděla. „Co tu děláš?

Vždyť je sotva poledne.“

V tmavém svetru a černých kalhotách skutečně vypadal jako lupič. Usmál se a pokrčil rameny. „Nemohl jsem spát, tak jsem si řekl, že sem zaskočím a zjistím, jestli bys se mnou nešla na oběd.“

Alespoň jednou v životě by ho chtěla dokázat odmítnout.

„Jasně.“

Za pár minut, kdy už seděla v jeho sportovním autě, si vzpomněla na onu znepokojivou zprávu vyslechnutou od Wolfa. Ačkoli si nechtěla přiznat, že jí duši nahlodávají pochyby, přece jen se otočila, prohlédla si jeho obličej a ledabyle se zeptala: „Už jsi někdy slyšel o diamantovém náhrdelníku paní Carstairové?“

Poněkud stroze odpověděl: „Ten přece zná každý! Proč se ptáš?“

41

„Včera v noci ho někdo ukradl.“

Tiše hvízdl, jeho obličej však prozrazoval pouze zvědavost. „To by mě zajímalo, kdo to dokázal.“

„To… jsi nebyl ty?“ Snažila se, aby to neznělo jako otázka, moc se jí to však nepodařilo.

Krátce se na ni podíval a hned se zase věnoval řízení. „Ne. Já to nebyl.“

Napadlo ji, že se ho zřejmě dotkla. „Musela jsem se na to zeptat.“

„Já vím.“

„Mrzí mě to.“

Znovu se na ni podíval, tentokrát s hořkým úsměvem. „A proč? Oba přece víme, kdo jsem. Byla bys blázen, kdybys mě nepodezírala, a ty nejsi blázen. A navíc se přece k vzájemné důvěře teprve propracováváme.“

„Jen bych si přála…“

„Copak?“

„Jen bych si přála, aby se Noční Stín konečně odhodlal k činu a bylo to za námi. Nedokážu čekat celé dva měsíce.“

„Nevím sice proč, ale nemyslím si, že bude čekat tak dlouho. Překvapilo by mě, kdyby s tou loupeží čekal třeba jen dva týdny.“

„To ti napovídá tvá intuice, nebo zkušenost?“

„Od obojího trochu.“ Znovu se na ni krátce usmál. „Proto jsem přece tady, ne? Protože jsem odborník. Zloděj chytá zloděje.“

Smutně vzdychla. „Kdyby tě to alespoň tak netěšilo.“

„To nic,“ uspokojoval ji. „Po obědě ti bude líp.“

Přikývla a rozhlédla se, kam to jedou. „Jedeme k Tonymu?“

„Myslel jsem, že ano. Jestli ti to tedy nevadí.“

„Ne, vůbec ne. Alexi?“

„Prosím?“

„Tu noc, co jsme se seznámili, jsi z muzea ukradl dýku.“

„Ano,“ přiznal se.

„Nevrátil jsi ji, viď?“

„Ne. Proč?“

Zřejmě ho to pobavilo. Zajímalo by ji, jestli si o ní myslí, že je naivní.

Musela se na to však zeptat. „A od té doby jsi ještě něco ukradl? Řekl bys mi o tom, kdybys to udělal?“

Quinn odbočil na parkoviště a ledabyle jí odpověděl: „Ne, neřekl, Morgan.“ Zaparkoval, ale motor nechal běžet. Lehce se na ni usmál. „Ještě pořád se mnou chceš poobědvat?“

Podívala se do jeho jiskrných zelených očí, potom vzdychla a odpověděla: „Jasně.“

Nepřekvapilo ji to. Quinna taky ne.

42

Zatracený chlap!

Až do chvíle, než se spolu ten den podruhé setkali na dobročinném večírku, sama sebe bez ustání přesvědčovala, že zaplést se s Quinnem od ní nebylo právě nejmoudřejší. Vlastní marná snaha ji však nepřekvapovalo, protože zhruba o totéž se pokoušela od jejich prvního setkání. A i dnes měla podobný úspěch jako obvykle.

Během oblékání si uvědomila, že všechny její námitky a pochybnosti jsou rozumové, nikoli citové. Citově už o Quinnovi měla delší dobu jasno.

Kdyby poslouchala své instinkty a emoce, bez váhání by Quinnovi důvěřovala. S Alexem Brandonem si tak jistá nebyla. Psychologovi by to určitě připadalo zajímavé. Stejně jako Storm. Pravdou však bylo, že poté, co o něm řadu let četla a pak s ním prožila několik velice dramatických nočních setkání, jí Quinn připadal tak přitažlivý jako ještě žádný muž.

A protože jí všechny ty pochybnosti dělaly hlavu ještě těžší, rozhodla se nakonec, že svým instinktům uvěří. Možná že je to nerozum, ale když na něj má podle Storm každý člověk právo, tak proč by ho i ona teď nevyužila.

Dokud před dvěma měsíci potmě v muzeu nevrazila do Quinna, vždycky byla její rozhodnutí rozumná a praktická.

I když si koneckonců nemohla stěžovat. Odkdy se s ním znala, měla pocit, že žije naplno. A i kdyby byl jejich vztah stejně krátký jako výstava Tajemství minulosti, nikdy na něj nezapomene.

Tak proč by si to neužila?

*

Všechny dobročinné večírky, jichž se v minulosti zúčastnila, byly buď příjemné, nebo neuvěřitelně nudné. Protože se pořádaly hlavně proto, aby se vybraly peníze na nějakou obecně prospěšnou záležitost, tentokrát pro soukromá muzea, která byla v poslední době vyloupena, všichni se snažili, aby byly co nejlevnější. Jídlo bylo bez chuti a zábava bez nápadu. Takže když jste přece jen strávili příjemný večer, mohli jste tvrdit, že se večírek povedl.

Tenhle večírek zorganizovali kurátoři několika muzeí, pánové, kteří rozhodně nebyli proslavení svým smyslem pro humor nebo láskou k absurdnu, a tak byla zábava poněkud zvláštní.

„Má to něco do sebe,“ zhodnotil dění Quinn poté, co se naklonil těsně k ní, aby ho slyšela, protože místnost naplnil strašlivý rámus. Tvářil se smrtelně vážně.

Zašklebila se, když uslyšela tu falešnou změť tónů, kterou vyluzovala kapela hodná spíš školního večírku. „Jo, má to něco do sebe. Snad se na to dokonce dá tancovat, ale to po mně nechtěj, prosím.“

43

Zasmál se. „No, svou povinnost jsme, myslím, splnili. Vyslechli jsme si projevy, snědli večeři, pokonverzovali si s našimi spolustolovníky.“ Rozhlédl se kolem. U jejich stolu bylo, jako u všech ostatních, dvanáct židlí. Teď tam však kromě nich seděli pouze dva mladí lidé na opačné straně, a ti se věnovali jen sami sobě.

„Většina spolustolovníků se vypařila už před hodinou.“ Přimhouřila oči, protože bubeník právě nadšeně předváděl své nadání.

Quinn se k ní znovu naklonil, na krku ucítila jeho horký dech. „Myslím, že to od nich bylo rozumné. Nebudeme je následovat? Je nádherná noc a náhodou znám příjemnou kavárnu jen kousek odtud. Co ty na to? Alespoň snadněji strávíme to záhadné jídlo z kuřete, projdeme se na čerstvém vzduchu a dáme si šálek pořádné kávy.“

Morgan s ním naprosto souhlasila, jen ji trochu trápily výčitky svědomí, že se zapojí do hromadného útěku. „Měla bych najít Kena a pochválit mu večírek.“

„Pochválíš mu ho v pondělí v muzeu,“ navrhl jí. „Do té doby si určitě nacvičíš nějaký upřímný obličej.“

Musela se při vstávání rozesmát. „Tobě snad není nic svaté.“

Vedl ji bludištěm odsunutých židlí a ojedinělých tanečníků. „Myslíš v oblasti mravů a společenského chování? Samozřejmě je. Jen si myslím, že bychom k sobě měli být upřímní. Zvláště když chceme ze zdvořilosti lhát druhým.“

Přemýšlela o jeho slovech celou cestou z hotelu, ve kterém se večírek konal. Protože ani jeden z nich neměl kabát, Quinn měl černý smoking a ona černé kalhoty se zlatým tričkem a sakem stejné barvy, nemuseli čekat u šatny a za pár minut byli venku.

„Zvládneš to na těch podpatcích, nebo mám skočit pro auto?“

„Kterým směrem půjdeme?“

Hotel stál v polovině jednoho ze sanfranciských kopců, tenhle však nebyl příliš příkrý. Quinn ukázal směrem dolů.

„Kousek v nich ujdu,“ ujistila ho a vzala ho za ruku, kterou ji ochotně nabízel.

Byla opravdu nádherná noc. Nebe bez mráčku, po mlze ani památky a foukal lehký větřík. Bylo příjemně chladno a město zářilo jasnými barvami.

Zkrátka ideální noc pro procházku.

„Jsi nějak zticha, Morgan. Děje se něco?“

Podívala se na jeho ruku, zhluboka se nadechla svěžího nočního vzduchu a potom se znovu zadívala před sebe. „Ne, jen jsem přemýšlela. Ty jsi k sobě vždycky upřímný, Alexi?“

„Každý, kdo si na něco hraje, musí být k sobě upřímný.“

44

„Kdo si na něco hraje?“ zopakovala tiše. „To děláš?“

Chvilku mlčel a potom naprosto vážně promluvil: „Mohl bych ti tvrdit, že jako malý kluk jsem nevěděl, co chci jednou dělat, ale nebyla by to pravda.

Měl jsem totiž určité… nadání, ne právě moc vhodné pro běžná povolání.“

„A to?“ Čekala, že řekne něco o otevírání zámků a vytrácení se do noci, jeho odpověď však byla mnohem složitější.

„Schopnost něco si vymyslet, kdykoli je třeba. Schopnost… zvládat napětí. Schopnost pracovat sám… a mít z toho požitek.“ Pokrčil rameny.

„Nevím, co by se ze mě bylo stalo. Jednou mě jeden spolužák ve škole navedl, ať děkanovi něco ukradnu z kanceláře, a já jsem to udělal. Moc se mi to líbilo.“

Zvědavě se na něj podívala. „Od studentské recese je ale k profesionálnímu lupičství poměrně daleko.“

Usmál se. „To je pravda.“

„Něco tu vzdálenost… zkrátilo?“

„Myslíš, jestli mou zločineckou dráhu odstartovala nějaká osobní tragédie?“

Musela se usmát. „Na něco podobného jsem se tě už ptala, viď?“

„Jo.“

Došli ke kavárně.

Quinn se zastavil, podíval se na ni a posmutněle se usmál. „Nebylo v tom nic romantického ani idealistického. Nerozhodl jsem se pod tlakem nějakého strašlivě bolestivého zážitku. Bylo to dokonale promyšlené, racionální a chladnokrevné rozhodnutí.“

Vzdychla a pustila ho. „Dala bych si šálek kávy.“

Jeho úsměv byl ještě smutnější. „Moc ti to neusnadňuju, že?“

„Ne. Ale nikdy jsi mi přece neslíbil, že budeš.“ Snažila se, aby to znělo vesele.

Quinn chvíli pozoroval její zvednutý obličej a potom ji políbil. Byl to sice jen krátký polibek, nebyl však vůbec letmý. Morgan by se k němu okamžitě přivinula, kdyby ji pevně nedržel za ramena. Pak zvedl hlavu a jí se zazdálo, že zašeptal něco neslušného, nerozuměla však co.

Nato ji rychle vedl ke dveřím do kavárny. „Možná že sis toho nevšimla, ale už je skoro jedenáct.“

Dovolila mu, ať ji vede. Zklamání v hlase však zakrýt nedokázala.

„Nemůžeš si vzít volno? Alespoň na jednu noc.“

„Na dnešní ne, ale zjistím, co s tím půjde udělat do budoucna.“

Když se usadili u malého stolku v přeplněné kavárně, neměla ani tušení, o čem budou mluvit. Quinn však v tom měl celkem jasno, chtěl něco slyšet o ní.

45

„Moje rodina?“ Zmateně se na něj podívala. „Proč se na ni ptáš?“

„To přece patří k běžnému společenskému hovoru,“ divil se vážně. „A navíc jsem si uvědomil, že o tobě vlastně nic nevím.“

Pořád ještě trochu udivená, začala mu vyprávět svůj životní příběh, který ji vždycky připadal úplně obyčejný. Vyrůstala jako jediné dítě v průměrné americké rodině. Když jí bylo osmnáct, rodiče zahynuli při dopravní nehodě.

Trocha zděděných peněz jí pomohla při studiích. Letní archeologické brigády ji zanesly do nejrůznějších částí světa.

„Už dlouho žiješ sama, viď?“ poznamenal.

Přikývla. „Od školy, šest let.“ Klidně se na něj dívala a dodala: „Byla jsem krátce zasnoubená, v posledním ročníku před promocí.“

„A co se stalo?“

Ještě nikdy o tom nikomu neřekla, teď však zjistila, že ji to jde docela snadno. Tak snadno, že ji to samotnou překvapilo. „Také studoval archeologii, takže jsme měli hodné společného. Alespoň jsem si to tehdy myslela. Ale záhy se ukazovaly jisté varovné příznaky. Měla jsem jim věnovat pozornost.“

„Varovné příznaky?“

„No, například chtěl, abych se oblékala určitým způsobem, do přiléhavých svetříků a krátkých sukýnek. Jeho myšlenky a názory byly vždycky mnohem důležitější než moje. Vlastně jsme se nikdy nebavili o tom, na čem mi záleželo, dokonce ani o archeologii. Jen mi poroučel, že si mám vlasy česat nahoru, víc si malovat oči a používat jiný parfém.“

Zavrtěla hlavou a chabě se usmála. „Postupně mi došlo, že víc než na mně mu záleží na tom, jak vypadám. Jak vypadám vedle něj. Myslel si, že mu všichni kamarádi závidí, protože jsem…“ zmlkla.

„Sexy?“ napověděl jí tiše.

„Asi ano. Nejdřív jsem nechtěla uvěřit, že by byl tak… povrchní. Na podzim v poslední ročníku nám ale dělali testy IQ.“

„A tys ho měla vyšší než on!“ uhádl Quinn.

Morgan se při té vzpomínce trochu zamračila na hrnek s kávou. „O dvacet bodů. Nejdřív tomu nemohl uvěřit. Pořád říkal, že to někdo musel splést.

Nakonec mi došla trpělivost a řekla jsem mu, že i předtím jsem měla vysoké skóre, takže výsledky jsou určitě správné. Ztuhl zděšením. Nevěřícně na mě zíral a nezmohl se na slovo. Tak jsem mluvila sama. Vrátila jsem mu zásnubní prsten a dala mu sbohem.“

„Morgan?“

Podívala se na něj přes stůl.

46

„Muž, který se na tebe podívá a nevšimne si, jak inteligentní a živé máš oči, je buďto slepý, nebo neskutečně hloupý.“ Usmál se. „Stejně slepý by však byl, kdyby si nevšiml, jak ti sluší přiléhavé svetříky.“

Morgan se musela rozesmát, na jeho vážnou poznámku však odpověděla stejným tónem. „Díky této zkušenosti jsem opatrnější, ale nezahořkla jsem.

Koneckonců není přirozené nevšímat si, jak kdo vypadá, takže to lidem vlastně ani nemůžu mít za zlé. Je pouze problém, když někdo někoho posuzuje jen podle vzhledu.“ Odmlčela se a potom dodala: „Musíš ale uznat, že u mě je protiklad mezi vnitřní a vnější schránkou přece jen výrazný.“

„Na první pohled možná. Tvá hlavička je však to nejúžasnější, co máš. A čím víc tě znám, tím víc tě obdivuju.“

„To měla být poklona?“ zeptala se váhavě.

Usmál se. „Ano.“

„V tom případě ti děkuju.“ Poprvé si začala připadat nejistě. „Neměli bychom jít? Už bude jedenáct a ty musíš o půlnoci do práce…“

Za pár minut se vraceli k autu. Quinn jí navrhl: „Vyzvednu tě zítra kolem desáté. Souhlasíš? Nejdříve půjdeme do zoo a pak na piknik. V mém hotelu připravují i piknikové obědy, tak uvidíme, co nám s sebou dají do košíku.“

„V deset? To se moc nevyspíš,“ namítla.

„Budu v pohodě. Neboj!“ Odemkl auto a otevřel jí dveře. Potom auto obešel a sedl si za volant. „Nepotřebuju dlouho spát.“

Později, když ji s políbením tak lehkým, že si nebyla jistá, jestli se jí jen nezdálo, opustil, o tom dlouze přemýšlela. Svlékla si elegantní oblečení a vzala si noční košili. Odlíčila se, učesala a schoulila se na gauč. V televizi našla starý film, dívala se na něj, ale vůbec ho nevnímala.

Quinn hlídá v muzeu celý v černém s lyžařskou kuklou na hlavě. Je neozbrojený, zbraň totiž zásadně nenosí, alespoň tak psali v novinách.

Připomněla si, že se ho na to musí zeptat. A bude sám, protože tak se cítí nejlépe. Bude to dlouhá a chladná noc.

Kolik nocí ještě bude trvat, než past sklapne? A co když Noční Stín unikne? Co bude pak? Ještě se ho na to neptala a nebyla si jistá, jestli to vůbec udělá. Možná bude líp počkat, co jim budoucnost přinese.

Horší bylo, že trpělivost nebyla její silná stránka. A nikdo to nevěděl tak dobře jako ona sama.

*

Daleko od místa Morganina nočního rozjímání a daleko i od muzea, kde měl být na hlídce, se Quinn předklonil v křesle a ukázal na místo v plánech rozložených na nízkém konferenčním stolku.

47

„Tohle je jasná slabina, zamčené neužívané dveře do skladu v přízemí.

Jsou ale tak daleko od výstavy, že cestou budeš muset překonat minimálně dvanáct alarmů.“

Domácí pán, stojící vedle jeho křesla, přikývl. „Jo, to vím. Ale říkal jsi, že znáš ještě jeden způsob, jak se tam dostat.“

Quinn znovu poklepal prstem na plány, tentokrát ukázal na klimatizaci.

„Tady je další slabina. Když se správně připravíš, mohl bys ji využít.“

Muž si ukazované místo důkladně prostudoval a znovu přikývl. „Jo, vidím, na co narážíš.“

„Je to úplně jasné. Ten systém je téměř dokonalý. Téměř. Je tam spousta hlídačů, jedni procházejí muzeem, další jsou v hale a v bezpečnostní místnosti. Hlídají téměř celé muzeum, takže nepozorovaně po chodbě ujdeš sotva pár metrů. Kdybys však stráže zneškodnil dřív, než vstoupíš do muzea, bude snadné dostat se do sklepa a vypnout hlavní i náhradní zdroj elektřiny.

Tím vyřadíš celý bezpečnostní systém.“

„Určitě tam ale bude nějaké zařízení, které spustí poplach, když vypadne elektřina,“ soudil muž.

Quinn se spokojeně usmál. „Je. Stačí však, když mobilním telefonem zavoláš bezpečnostní agentuře Ace, že jde jen o technickou závadu. A protože budeš znát bezpečnostní kód, začnou si dělat starosti, až když bude systém vypnutý déle než hodinu. A to už budeš dávno pryč.“

„Ty ten kód znáš?“

„Znám kód i jméno velitele nočních hlídačů, jeho identifikační číslo a také plán elektrických rozvodů v celé budově.“

Muž se na něj s chladným úsměvem podíval. „Blahopřeju. Nebyl bych věřil, že to Morgan někomu prozradí, dokonce ani když je to její milenec.“

„Informace si obstarávám z několika zdrojů,“ odsekl klidným hlasem Quinn.

„Ale jedním z nich je Morgan, ne?“

Quinn se opřel a ležérně si přehodil nohu přes nohu. Usmál se a chladně pronesl: „Morgan mi tak pomohla, že si to ani nedokáže představit.“

Kapitola pátá

V pondělí téměř nabyla přesvědčení, že Quinn má v životě jediný cíl, trápit ji. Na Bannisterově sbírce a chytání zloděje 48

mu vůbec nezáleželo. Zato se pilně snažil, aby nemohla v noci spát, nervózně si kousala nehty, měla vysoký tlak a určitě přicházela o rozum.

V neděli to vyvrcholilo. Nejdříve jí v zoo dokázal, že miluje zvířata, čímž ještě o něco otupil její ostražitost, a potom následoval piknik. Piknik…

Personál hotelové kuchyně jim připravil úplnou hostinu a Quinn měl s sebou i deku, i když mu příroda vyšla vstříc příjemným suchým počasím, sluníčkem a mírným větříkem. Park, který si vybrali, byl i přes krásné počasí poloprázdný, takže měli soukromí, nakolik to veřejné místo dovolovalo.

Jako vždycky se s ním cítila příjemně. Zatímco obědvali, snažil se dozvědět další věci o její minulosti. Po obědě však začal zkoumat něco úplně jiného.

Ještě teď, v pondělí ráno, se jí třásla kolena a byla celá omámená, když si na to vzpomněla. Přestože jí nerozepnul ani knoflíček na halence a jeho ruce se jí nedotkly na žádném místě, kde by to mohlo vyvolat veřejné pohoršení, podařilo se mu ji dokonale pobláznit polibky. Nikdy v životě nepoznala nic podobného tak ohromující, omamné touze, kterou v ní vyvolal. Toužila po něm tělem i duší, až si připadala jako posedlá.

„Ty to děláš schválně,“ obvinila ho, když ji konečně přestal líbat. Ležela na dece a byla tomu ráda, protože na nohou by se určitě neudržela.

S úsměvem ji pohladil po hořící tváři. Ztmavly mu oči a ochraptěle souhlasil: „Samozřejmě že to dělám schválně. Chci, abys mě chtěla, miláčku.“

Když slyšela jeho odpověď, uklouzlo jí zoufalé zasténání. Neupadla však do rozpaků. Byla naopak ráda, že z ní nevyletělo, nač se ho chtěla zeptat.

Protože to by se totiž musela hanbou propadnout.

A kdy tě můžu mít?

Možná ale, že kdyby mu tuhle troufalou otázku přece jen položila, nerozloučil by se s ní pozdě odpoledne pouze krátkým polibkem. Je však také možné, že by to stejně udělal.

„Dnes večer mám spoustu práce,“ vymluvil se dřív, než ho stihla pozvat dál. „Stavím se pro tebe zítra v muzeu.“

Nebylo to pevně smluvené rande. Přemýšlela o tom i o něm celé dopoledne. Tak dlouho odkládala odchod na oběd, co kdyby náhodou dorazil, až nakonec obědvala sama v malé kavárně hned vedle muzea. Chudinka, Quinn se určitě potřeboval pořádně vyspat. Po návratu do muzea ji čekalo několik problémů, které musela vyřešit, Quinn však ještě stále nedorazil.

Kolem čtvrté, když už poněkolikáté procházela výstavou, byla tak zabraná do svých myšlenek, že si ani nevšimla, že ji vyvolávají domácím rozhlasem.

„Morgan?“

49

Přestala se dívat do vitríny s Bollingovým diamantem a zjistila, že u ní stojí Max. „Jé, ahoj, Maxi!“

Mírně se usmíval, ale vnímavé šedé oči měl plné starosti. „Jsi v pořádku?“

Zamrkala. „Samozřejmě že ano. Proč se ptáš?“

„Už tě voláme přes deset minut.“

Zmohla se na úsměv. „Promiň. Zřejmě jsem byla… zamyšlená. Děje se něco?“

„Ne. Jen jsem o výstavě mluvil s reportérkou z Chroniclu. Přivedla s sebou také fotografa, aby udělal nějaké fotky, nás a samozřejmě i sbírky. Ta výstava má takový úspěch, že se podle všeho dostaneme do novin.“

Fotograf? Dnes měla rozpuštěné vlasy, takže nevypadala příliš seriózně ani upraveně. Podívala se, co má na sobě, a s údivem zjistila, že má krátkou tmavou sukni a dlouhý fialový svetr. A fialové lodičky. Fialové? To je divné.

Nevzpomínala si, že by někdy měla fialové lodičky. Kde je vzala? vypadá dost reprezentativně?

„Morgan?“

Znovu se podívala na Maxe a k svému vlastnímu obrovskému úžasu se ho vážně zeptala: „Myslíš, že můžu mít fialové lodičky?“

Max, vzácný muž, kterého nic nevyvedlo z míry a byl velice chápavý, nehnul ani brvou a odpověděl: „Mně se líbí.“

Cítila, že rudne. „To je dobře.“

Usmál se. „Nechceš si o něčem promluvit?“

Zvedla ruku, ustaraně si prsty přejela mezi obočím a nahmatala tam vrásky. To se celý den mračí? „Ne… myslím, že ne. Pojďme za tím fotografem.“

Max dál nevyzvídal. Storm se však odbýt nenechala, když jí Morgan těsně před zavřením muzea bezmyšlenkovitě odpověděla.

„Budu si to pamatovat, kdybych to někdy náhodou potřebovala,“ řekla jí Storm.

„Co si budeš pamatovat?“ Kdyby ji zabili, nevzpomněla by si, co před chvílí Storm řekla. A o čem vlastně mluvily.

„Kde seženu pohodlné fialové lodičky.“

Morgan na ni vytřeštila oči. „Říkala jsem ti, kde jsem je koupila?“

„Jo, ale předtím jsem se ptala, jestli už ti někdo řekl, že tuhle noc bude v muzeu chybět jeden hlídač.“

Šokovaně se opřela o kliku dveří do počítačové místnosti a špitla: „Bože, už na to dnes nemám.“

„Opravdu se chováš nějak roztržitě,“ souhlasila Storm.

50

„Roztržitě? Jsem úplně mimo. Nemám ani tušení, co se tu dneska dělo.

Někdo mohl sebrat celou sbírku a já bych si toho vůbec nevšimla.“ Zamračila se. „Proč bude o jednoho hlídače míň?“

„Střevní chřipka. Steve říkal, že dneska už přijde, ale právě volala jeho žena, že je v posteli a zůstane tam ještě několik dní.“

Morgan se zamračila ještě víc. „A nemůže agentura poslat náhradu?“

„Ne, taky je trápí ta chřipková epidemie. Max prohlásil, že na jednom hlídači zas až tak nezáleží a Wolfe s ním souhlasil. Ani jeden nechtěl riskovat příchod někoho nového. Nemáme totiž čas na to, abychom ho důkladně prověřili. Jen jsem chtěla zjistit, jestli o tom víš.“

„Díky.“ Podívala se na hodinky a vzdychla: „Dám si ty fialové lodičky a půjdu domů.“

„Možná to opravdu bude lepší… Jo, jaký byl ten piknik?“

Dokonale cítila, jak se červená, o třesoucích se kolenech nemluvě.

Zavřela oči, zavrtěla hlavou a snažila se nepříjemných pocitů nějak zbavit.

Pak znovu oči otevřela a zaostřila je na přítelkyni. „To není spravedlivé, že na mě má takový vliv. Nebo na mě také leze ta střevní chřipka?“

„Asi ne. Tahle tvá nemoc tě nepřejde za dva dny.“

Odrazila se od dveří. S úlevou zjistila, že už se jí nepodlamují kolena, a usmála se. „Snad se to naučím trochu lépe ovládat. Aby se mi to tak nevymykalo z rukou. Určitě mi neuškodí, když se v noci pořádně prospím.

Opravdu raději půjdu domů.“

„Tak pá zítra!“

Jako obvykle šla domů pěšky. Bydlela jen čtyři domy od muzea, takže to zvládla i na podpatcích. Boty si sundala hned u domovního vchodu. Protože výtah jako obvykle nešel, vyšla do třetího patra bosa. Vstoupila do svého bytu, hodila boty do ložnice, pustila televizi, aby vyslechla zprávy, a šla si do kuchyně udělat kávu.

Vůbec nemyslela na to, co dělá, pohybovala se úplni automaticky.

Připravila si večeři, ohřála omáčku od včerejška a nakrájela si trochu salátu.

Potom se najedla, ale vůbec nevnímala chuť jídla. Nakonec si nalila další hrnek kávy a vzala si ho s sebou do obývacího pokoje.

Teprve kolem půl dvanácté začala konečně trochu myslet. Probrala ji vzpomínka na Storminu poměrně nevinnou odpolední poznámku.

Chováš se dnes nějak roztržitě.

Seděla na měkkém gauči ještě pořád v sukni a svetru, nohy si pohodlně položila na polštáře a mračila se na televizi. Pomalu ale jistě se v ní začal zvedat zdravý vztek. To už myslela jasně, dokonale jí fungovaly všechny smysly a poprvé po několika dnech zřetelně viděla, od čeho se jí Quinn ze všech sil snažil odlákat pozornost.

51

Krucinál! Ten zatracený, prolhaný, falešný darebák jí to už zase provedl.

Opět ji svou ležérní lehkostí kouzelnického mistra přesvědčil, aby uvěřila iluzi. Byla tak zmatená a unesená Alexem, že vůbec nepomyslela na to, čeho všeho je Quinn schopen v noci.

Vlastně, občas ji to napadlo, ale nevěnovala tomu pozornost. Jenže měla to udělat. To tedy opravdu měla.

Jako obvykle, když ji něco podráždilo, vůbec nemyslela na to, co vlastně dělá. Našla černé sportovní boty, obula si je k sukni, popadla kabelku a vyběhla z bytu tak rychle, že ani nevypnula televizi.

Místo aby se rozběhla přímo k muzeu, přešla ulici a kryta tmou se snažila jít co nejtišeji. Kabelku si pověsila šikmo přes hrudník, aby měla obě ruce volné. Vyrazila ven tak impulzivně, že si zapomněla připravit sprej se slzným plynem, který s sebou vždycky pro jistotu nosila.

Dostat se nenápadně k muzeu bylo docela snadné. Musela však přijít na to, kde asi Quinn může být. Jako archeoložka ani jako ředitelka výstavy ještě nikdy nemusela odhadovat, kde by bylo vhodné pozorovací místo pro lupiče, takže musela spoléhat jen na svůj zdravý rozum.

Samozřejmě musí být někde výš, aby měl výborný výhled na muzeum, ale zase ne tak vysoko, aby se v případě potřeby nemohl rychle dostat dolů.

Prohlédla si všechny budovy kolem muzea a rozhodla se pro jednu jen o několik pater vyšší, stojící půl bloku od muzea. Byl to činžovní dům se šikovně umístěným požárním žebříkem. Navíc dům právě opravovali, takže v něm nebyli žádní nájemníci ani zvědaví vrátní.

Pět pater. Se zaťatými zuby začala stoupat. Snažila se jít co nejtišeji a v duchu si nadávala, že si nevzala baterku. Měsíc sice trochu svítil, pro sklon žebříku však byla většinu času ve tmě. A jak si později uvědomila, tak dokonale ji překvapit se útočníkovi podařilo především proto.

Stalo se to tak rychle, že ani nestihla vykřiknout. Z ničeho nic ji někdo chytil a strhl k sobě. Zatímco jí svíral ruce, na nos i ústa jí přiložil hadr napuštěný nasládle vonící tekutinou. Snažila se mu vytrhnout a zároveň zadržovat dech. Matně si uvědomila, že její kabelka narazila do žebříku a vydala až neuvěřitelně hlasitý zvuk.

Její plíce zoufale toužily po vzduchu, škrábala nehty, kopala nohama.

Prudká bolest v kotníku jí prozradila, že kopla do žebříku a byla za to potrestaná. Začala ztrácet vědomí, opouštěly ji síly a hlavou jí proběhla strašně rozčilující myšlenka.

Ve všech dobrodružných románech totiž hrdinka vyrazila do noci sama a neozbrojená jen proto, že zaslechla podezřelý zvuk. A jako by nestačilo, že riskovala život, ještě na sobě pokaždé měla jenom průsvitnou noční košilku nebo jiný, pro noční dobrodružství naprosto nevhodný oděv.

52

Vždycky nad nimi ohrnovala nos a říkala si, že ona by takhle nepřipravená nikdy nevyrazila. A až do dneška se jí to vcelku dařilo.

Koneckonců když tenkrát Quinna zajali a ona mu, sama a neozbrojená, vyrazila na pomoc, alespoň byla rozumně oblečená.

Tentokrát, uvědomila si vztekle, vyrazila nejen beze zbraně, ale neměla ani tolik zdravého rozumu, aby si oblékla džíny.

Cítila za sebou útočníkovo silné tělo, sílu jeho paže, svírající ji jak kleště, a náhle jí došlo, že to není Quinn. Potom začal účinkovat chloroform, podlomily se pod ní kolena a cítila, jak se jí vyhrnuje sukně.

Krucinál, opravdu si měla obléct džíny…

Slyšela hlasy. Dva, oba mužské a oba povědomé. Ležela na čemsi velmi tvrdém, velmi chladném a velmi nepohodlném, zřejmě ji však něčím přikryli, protože si připadala v bezpečí. Ještě nemohla otevřít oči ani se pohnout, ale sluch už se jí vrátil.

„Bude v pořádku?“

„Myslím, že jo. Byl to chloroform, hadřík ležel na schodech hned vedle ní.“

„Co tady sakra dělala?“

„Našel jsem ji v bezvědomí, nemohl jsem se jí na to zeptat.“

„Dobrá, tak to zkusím takhle, co se stalo?“

„Nevím přesně. Zřejmě mě začal podezírat, tak sem za mnou vyrazil, buď aby mě sledoval, nebo aby se mě zbavil. Měl s sebou chloroform a pochybuju, že ho nosí na každou akci. Zřejmě chtěl někoho uspat. Morgan ho podle všeho překvapila na požárním žebříku. Nemohl před ní utéct, tak se jí musel nějak zbavit. A kdybych nezaslechl hluk a nešel se podívat, asi by měl dost času dokončit to. Měla zatracené štěstí, že ji nepřehodil přes zábradlí.“

„Dobře, dobře, uklidni se.“

„Já jsem naprosto klidný.“

To řekl Quinn, hlasem tak ostrým, že málem řezal.

Jared tiše vzdychl: „Dobrá, promluvíme si o tom později, asi jsi mě sem zavolal, abych tě vystřídal, ne?“

„Kdyby ti to nevadilo…“ Quinn také vzdychl, ale trochu přerývaně.

„Dneska se už s největší pravděpodobností nic nestane, přesto to tu ale nechci nechat nehlídané. Potřebuju Morgan dopravit domů a přesvědčit se, že je v pořádku.“

„Varoval jsem Dani, ať mě čeká až ráno.“

„Díky. Jo, a raději si tu nech ten telefon.“

„Dobře… A jak ji dostaneš domů?“ následovala otázka.

„Odnesu ji.“

53

„Pět pater dolů po žebříku, potom podél čtyř domů a tři patra nahoru po schodech?“

„Není těžká,“ namítl Quinn. Teď ho slyšela mnohem zřetelněji, protože vedle ní klečel.

V tu chvíli by oči neotevřela, ani kdyby mohla. Byla sice při plném vědomí, ale chránila se pohnout. Cítila, že ji zvedl do náručí. Ty ruce poznala okamžitě, jakmile se jí dotkly. Zasténala a znělo to až trapně smyslně.

Rozladěně uvažovala, jestli to Jared zaslechl. Bohatě stačilo, že to slyšel Quinn…

Cítila, že klesají, ale nic neslyšela. Uvědomila si, že se Quinn dokáže pohybovat naprosto neslyšně, i když ji nese po požárním žebříku.

Když konečně dokázala zvednout ztěžklá oční víčka, byli už dole a Quinn šel po chodníku. Napjala všechny síly, aby se soustředila, až se jí podařilo zvednout hlavou, a přestože se jí zvedal žaludek, ovládla se.

„My-myslím, že dokážu jít i sama,“ ozvala se a připadalo ji, že její hlas zní strašně slabě.

Quinn se na ni podíval, aniž se zastavil. Ve světle pouličních lamp neměl v obličeji vůbec žádný výraz a jeho hlas zněl také podivně bezbarvě. „O tom pochybuju. Máš ošklivě poraněný kotník.“

Protože byla zabalená v dece, na nohy si neviděla. Zkusila pohnout pravou nohou a málem vykřikla bolestí. Vzpomněla si, že při zápasu s útočníkem tvrdě narazila do zábradlí požárního žebříku.

V konejšivém Quinnově náručí trpce litovala, že podlehla návalu hněvu a vyrazila za ním do noci. Měla plné právo zuřit, ale potom se stalo tohle a on ji teď nesl domů. Připadala si hrozně. Vzápětí si však uvědomila něco, co ji trochu uklidnilo.

Kdyby toho neznámého na požárním žebříku nepřekvapila, mohl on překvapit Quinna, uspat ho… a pak…

Otřásla se a cítila, jak jeho objetí zesílilo.

„Už tam budeme,“ uklidňoval ji.

Znovu mu položila hlavu na rameno a zavřela oči, aby lépe dokázala čelit vlnám nevolnosti. Ta nevolnost však zřejmě nebyla jediným následkem chloroformu, protože vzápětí znovu usnula.

Když opět otevřela oči, odemykal Quinn dveře jejího bytu. Musel mezitím v její kabelce najít klíče.

V bytě ji položil na pohovku a zvedl jí na ni i nohy. Snažil se být co nejjemnější, přesto zaťala zuby, když se její zraněný kotník dotkl tuhých polštářů. Sama bolest nebyla tak strašná, vystřelovala však pokaždé, když se nohou snažila pohnout nebo se jí něčeho dotkla.

54

Když se Quinn narovnal a podíval se na ni, pořád ještě se tvářil velmi přísně. V tlumeném světle lampy vypadaly jeho zelené oči mnohem temnější.

Měl na sobě svůj obvyklý quinnovský oblek, byl od hlavy k patě v černém.

Jen co k němu zvedla oči, položil klíče na konferenční stolek, odepnul si pás s nástroji a položil ho na stejné místo.

Šel k puštěnému televizoru a ztlumil zvuk. Potom se znovu podíval na Morgan a řekl jí: „Přinesu ti na ten kotník led.“

Osaměla v obývacím pokoji. Vysvobodila se z přikrývky a zjistila, že má ještě pořád kabelku přes hrudník. Při jejím sundávání podle váhy usoudila, že v ní chybí zřejmě jenom klíče. Takže ji útočník podle všeho neokradl. Hodila kabelku na stolek. Přistála na Quinnově pásu s nářadím.

Podle hodin na displeji videa zjistila, že je teprve jedna hodina po půlnoci. Překvapilo ji to. Jak se toho v tak krátkém čase mohlo tolik stát?

Poslouchala, jak kuchyni štěrchají ledové kostky. Opatrně se předklonila a odhrnula i zbytek přikrývky, aby se mohla podívat na nohy. Když spatřila pravý kotník, zašklebila se. Dírou v punčoše viděla, jak je oteklý a zmodralý.

Opatrně jím zahýbala a okamžitě ji v něm prudce zabolelo. Protože s ním však mohla pohnout, nebyl zlomený. S úlevou zjistila, že už dokáže i jasně myslet a už jí není tak špatně.

Quinn se vrátil do pokoje se sáčkem ledu v jedné ruce a s hrnkem kávy ve druhé. „Nechalas zapnutý kávovar,“ oznámil jí, když jí podával kávu.

„Byla jsem děsně rozčilená,“ přiznala se a odvracela zrak. I hlas se jí vrátil k normálu, což ji také potěšilo, protože kuňkání se jí z duše protivilo.

Její odpověď nijak nekomentoval. Vzal ozdobný polštářek z druhého konce pohovky a opatrně jí podložil pravou nohu. Přiložil jí sáček s ledem na oteklý kotník a znovu zmizel v kuchyni. Za chvilku se vrátil s druhým hrnkem kávy.

Posadil se jí ke stehnu, mírně se předklonil, a předloktím se opřel o opěradlo pohovky, takže jí, ať už schválně nebo náhodou, odřízl únikovou cestu. Dotyk jeho boku ji tak rozptyloval, že přestala vnímat i obrovskou úlevu, kterou jí přinášel sáček s ledem. Co za kouzlo to na ni používá, že po něm její tělo vždycky okamžitě začne toužit?

Quinn se napil kávy, potom postavil hrnek na stůl, znovu se na ni podíval zastřenýma očima a velmi tiše se zeptal: „Řekla bys mi laskavě, cos tam dělala? A uvědomuješ si, že jsi málem přišla o život?“

„To jsem neměla v plánu.“

„Tak ty jsi měla nějaký plán?“

„Nebuď sarkastický, Alexi, nesluší ti to.“

55

„A tobě zase nesluší, když ležíš v bezvědomí na plošině požárního žebříku.“ Jeho hlas začínal ztrácet vyrovnanost, najednou byl hrubší a přísnější. „Cos sakra dělala na tom požárním žebříku?“

„Asi jsem tě hledala, ne? Nevím, kdo jiný by uprostřed noci seděl na střeše liduprázdné budovy.“

Odmítal uznat její pokus o vysvětlení. „Proč jsi mě hledala? Protože jsem včera nepřišel do muzea?“

„Samozřejmě že proto ne,“ ohradila se rychle.

„Tak proč?“

„Už jsem ti řekla, že jsem byla naštvaná.“

„Kvůli čemu?“

„Kvůli tobě.“

Zamračil se. „Kvůli mně? Proč? Co jsem udělal?“

Raději se napila kávy. Utéct nemohla, tak chtěla alespoň získat trochu času na odpověď. Ne že by jí to nějak pomohlo, protože mu stejně odpověděla prudce a s bolestí v hlase.

„Přísahal jsi mi, že se mě nepokusíš využít. Řekls, že mi sice nemůžeš slíbit, že už mi nebudeš lhát, ale přísahals mi, že mě nevyužiješ. A ani toho, co mezi námi bude. Myslím, že jsem tě citovala přesně.“

Pořád ještě se na ni mračil. „Nechci tě využít, Morgan.“

„Ne? Dokážeš se mi podívat do očí a tvrdit mi, že ses mě od toho Leova večírku, kde jsi předstoupil před veřejnost jako Alex Brandon, nesnažil schválně rozptylovat? Že jsi nevyužil Alexův šarm a svádění k tomu, abych se neptala, co dělá Quinn v noci?“

„Mluvíš, jako bych byl dva rozdílní muži,“ protestoval trochu nejistě.

„To také jsi,“ prohlásila okamžitě. „A dělí vás zřetelná dělicí čára. Noc a den, černá a bílá, Quinn a Alex. Dva naprosto odlišní muži. Až na to, že to není tak jednoduché. Ty totiž netrpíš rozštěpením osobnosti a nejsi dva rozdílní muži. Jsi jenom talentovaný herec.“

„Opravdu?“

Přikývla. „Ano. Chceš, abych ti prozradila, jak si asi uvažoval?“

„Klidně.“ Jeho hlas zněl falešně sebejistě.

„Večer jsem tu proseděla hodiny a přemýšlela o tobě.

Snažila jsem se pochopit, co to vlastně děláš. Proč se snažíš, abych si připadala tak trochu mimo. Až mi to nakonec došlo.“

Quinn se mlčky čekal, tvářil se neutrálně a díval se jí do očí.

„Díky mně jsi měl jeden problém navíc, problém, se kterým jsi původně nepočítal.“ Zabodla mu pohled do očí, rozhodnutá to ze sebe dostat. „Něco mezi námi je, něco, co jsi nedokázal ignorovat ani ty. Něco opravdového.“

Quinn souhlasně pokýval hlavou a vážně odpověděl: „Ano, to je pravda.“

56

Snažila se, aby na ní nebylo poznat, jak se jí ulevilo. Byla si téměř jistá, že touhu jenom předstíral. Téměř. Pomalu pokračovala: „A proto, protože jsi věděl, že spolu budeme často, jsi měl strach, že přijdu na něco, co bych neměla vědět. Z řady důvodů.“

„Třeba pro tvoje dobro?“ navrhl a víceméně jí naznačil, že je na správné stopě.

„O tom si promluvíme později,“ odbyla ho, aby neodbočovali od tématu.

„Řekl sis, že nejlepší by bylo, kdybys mě nějak zabavil, abych moc nepřemýšlela o tom, co děláš v noci. A protože jsi výborný herec, rozhodl ses, že z Alexe uděláš neodolatelného milence.“

„Tohle není zrovna přesné,“ zašeptal.

„To,“ vyhrkla a dala mu najevo, jak je zklamaná, „byla součást tvého plánu. Já sice dokážu odpustit dost, ale pochybuju, že to udělám i v tomhle případě.“

„Morgan, já –“

„Teď mlč. Obžalovaný se bude moct hájit později.“

Lehce se usmál a přikývl.

Morgan vzdychla. „Tobě se možná nezdá, že jsi mě využil, ale já to tak cítím. Nevím, jestli mi záleží na tom, z jakého důvodu jsi to udělal. Nevím, jestli vůbec nějaký důvod může být omluvou pro to, co jsi mi udělal. Využil jsi mé city, abys snadněji zakryl, co tady ve skutečnosti děláš.“

„A co tady ve skutečnosti dělám?“

„Sám jsi mi řekl, že jsou chvíle, kdy musíš lhát každému, a podle mě jedna z těch chvil nastala právě teď. Nic totiž není tak jasné, jak ses nám pokoušel namluvit. Lžeš, Alexi. Nevím, jestli Jaredovi, Maxovi a Wolfovi, ale mně určitě.“

„Ty myslíš, že chci ukrást tu sbírku?“ zeptal se bezbarvě.

„Ne.“

„Ne?“

Lehce se usmála, že jí to nevěří. „Ne. Přese všechno, včetně mého zdravého rozumu, tomu nevěřím. Nevím přesně, o co ti jde a jak to chceš dokázat, ale vsadím i své boty, že ti jde hlavně o dopadení Nočního Stínu.

Slyším ti v hlase, pokaždé když o něm mluvíš. Chceš ho dostat a chceš to hrozně moc. Tak moc, že nedovolíš, aby se ti při tom někdo pletl do cesty.“

„To si myslíš?“

„To cítím. Interpol si možná myslí, že ho dokážeš dopadnout, ale ty tu jsi z jiného důvodu. Možná chvíli tančíš, jak oni pískají, ale jediné proto, že se ti to momentálně hodí. Tebe nikdy nikdo řídit nebude. Nikdo. Ten nápad, jak nastražit past, byl tvůj, že jo?“

57

Dlouho na ni hleděl, potom se zhluboka nadechl a dlouze pomalu vydechoval. „Moc přemýšlíš,“ zašeptal, nato se usmál a dodal: „Ale myslí ti to skutečně dobře.“

„Mám pravdu?“

Quinn chvíli uvažoval a pak krátce přikývl. „Ano, ta past byla můj nápad.

Jared z toho neměl radost, ale šanci chytit Noční Stín si nemohl nechat ujít.

Jeho… nadřízení v Interpolu nemají ani tušení, co tu provádíme.“

To ji překvapilo. „Oni o tom nevědí? Chceš říct, že jednáte za jejich zády?“

Podrbal se na zátylku a ironicky se na ni podíval. „Interpol obvykle neláká zloděje na cenné sbírky drahokamů. A kdyby se provalilo, co tu děláme, zřejmě by nás s Jaredem oba zavřeli. Tedy v případě, že neuspějeme, protože když uspějeme, nikdo z Interpolu se nic nedozví.“

„Když Interpol neví, co děláte, tak jak to že jsi na svobodě?“

„Vím, co tím chceš říct. Řekněme… že se Jared spolehl na svého mladšího bratříčka a svým nadřízeným řekl, že tady bude jako něčí poradce, a já budu díky svým zkušenostem poradcem poradce. Jsem tu na jeho zodpovědnost.“

Zatvářila se překvapeně. „Měla jsem pocit, že spolu moc nemluvíte. To jsi také jen předstíral?“

„Říkal jsem ti přece, že spousta věcí, které dělám, jsou jen přetvářka. Ale Jared je na mě opravdu převážně naštvaný. Tvrdí, že jsem zbrklý a že moc riskuju.“

„Neříkej!“

„Sarkasmus ti zrovna nesluší, Morgan.“

Zamračila se. „Takže tys šel za Maxem a přesvědčil ho, aby riskoval svou sbírku?“

„Ano, byl jsem to já.“

„Musím přiznat, že to na mě udělalo dojem. Věděla jsem, že by pro přátele udělal hodně, ale na tobě mu musí opravdu záležet.“

Zatvářil se ublíženě. „A tobě snad ne?“

„Přestaň. Dobře víš, co tím myslím.“

Usmál se. „Ano, vím, pravda však je… že jsme toho s Maxem už dost prožili. Navíc když se dozvěděl o minulých akcích Nočního Stínu, připadalo mu, že dopadnout toho parchanta je výborný nápad.“

Morgan se pořád ještě mračila. Byla si poměrně jistá, že tentokrát mluví pravdu, ale to ještě neznamenalo, že jí říká úplně všechno. Měl úžasnou schopnost říct jí právě tolik pravdy, aby to vypadalo věrohodně, a zároveň neprozradit nic, co by neměla vědět.

58

Tento jeho talent ji znepokojoval a zároveň jí bránil lépe ho poznat. Ráda by věděla, co ho pohání, co ho přimělo stát se tím, čím byl. Každý má nějakou motivaci, nějakou vnitřní sílu, která ho provází životem a ovlivňuje jeho rozhodnutí a volby. Jaká byla ta jeho?

Opatrně se zeptala: „Už jednou jsem ti řekla, že podle mého názoru pronásleduješ Noční Stín z nějakých osobních důvodů. Teď už jsem si tím jistá. A není to jen proto, že tě postřelil. Tak proč, Alexi? Co provedl, že jsi tak odhodlaný? Jak ti zkřížil cestu?“

Quinn chvíli mlčel. Obličej měl naprosto klidný a bez výrazu. Když promluvil, byl jeho hlas tichý a plný napětí. „Před dvěma lety zabil někoho, kdo byl čirou náhodou v nesprávný čas na nesprávném místě, což při jeho loupežích není nic neobvyklého. Jenomže tehdy to byl někdo, na kom záleželo mně.“

„Kdo to byl?“

„Jmenovala se Joanna, Joanna Brentová. Byla na večírku v Londýně, a když šla do knihovny svého hostitele, aby si tam vzala něco ke čtení, překvapila toho parchanta při práci. Zabil ji a na její mrtvé tělo položil růži.“

„To je hrozné,“ zašeptala.

„Ano.“ Hlas mu dusila bolest. „Bylo jí dvaadvacet.“

Morgan se polekaně zahleděla do jeho vážného, hezkého obličeje. „Tys ji miloval.“ Nebyla to otázka.

Krátce zavrtěl hlavou a jeho ztvrdlé rysy trochu povolily. „Ne tak, jak si myslíš. Nikdy jsem neměl sestru, ale Joannu jsem za ni považoval. Když jsem promoval, byla ještě dítě. Potom jsem se toulal po světě, takže jsme se vídali zřídka. Když ji zabil, neviděl jsem ji přes půl roku.“

„Věděla, že jsi Quinn?“

„Ne, důvěřoval jsem jí, ale…“

Morgan ho doplnila: „…ale neřekls jí to, aby si o tebe nedělala starosti.“

„Tak nějak.“

Po chvíli Morgan přikývla a pomalu pokračovala: „Asi ti nemusím připomínat, že pomsta většinou daleko více potrestá toho, kdo po ní touží, než toho, kdo je její obětí.“

Usmál se, ale jeho oči byly tvrdé a chladné jako smaragdy. „Netoužím po pomstě, Morgan. Chci jen spravedlnost.“

„Jaký druh spravedlnosti?“

„Ten nejlepší. Noční Stín celý život sbírá krásné věci a většinu z nich ukryl, aby se na ně mohl dívat jenom sám. Sedí uprostřed svých pokladů a dme se pýchou, protože vlastní skvosty, o jakých se ostatním smrtelníkům může jenom zdát.“ Znovu se usmál. „Dostanu ho do vězení, kde ho budou 59

obklopovat pouze betonové zdi a muži, kteří nemají pro krásu pochopení. A postarám se o to, aby tam shnil.“

Přejel jí mráz po zádech, ale snažila se celou situaci trochu zlehčit. „To je velmi ambiciózní plán.“

Chvilku se na ni vážně díval, potom se však konečně usmál. „Moje plány jsou vždycky ambiciózní.“

Sklopila zrak na hrnek s kávou ve své ruce a uvědomila si, že už je téměř studená. Potom se znovu podívala na něj. „Rozhodl ses, že chytíš Noční Stín, a všechny, Jareda, Maxe a Wolfa jsi přemluvil, ať do toho jdou s tebou?“

„Myslím, že Wolfa přesvědčil Max. Já s ním nikdy moc nevycházel.

Vždycky jsme měli trochu… komunikační problémy.“

„Nemá rád zloděje,“ upozornila ho věcně.

„Ano, to je pravda. Navíc nemá rád, když si někdo čas od času upraví zákony tak, aby mu vyhovovaly. Myslel jsem, že Max bude mít jiný názor, ale příjemně mě překvapil.“

„To snad není možné! Ty jsi schopný podat i ty nejnehoráznější věci tak, že člověku připadají úplně normální.“

„Je k tomu třeba trocha vrozeného nadání a léta dřiny,“ skromně ji poučil.

„A to není tvůj jediný talent.“

„Myslíš, že se žalovaná strana může začít hájit?“ ušklíbl se.

„Jestli sis myslel, že odsud odejdeš, aniž bys mi všechno vysvětlil, tak to ses šeredně mýlil.‘“ Snažila se mluvit bezstarostně, oba však věděli, že to jenom předstírá. Schválně využil její touhu po něm, aby rozptýlil její pozornost. Ani teď si nebyla jistá, jestli mu to dokáže odpustit.

Než mohl začít, ledabyle pokračovala: „Ale než tě vyslechnu, potřebuju si pročistit hlavu. Dám si horkou sprchu, abych ze sebe vyhnala veškeré zbytky toho chloroformu. Kolik je hodin?“

„Kolem půl druhé.“

Zadívala se mu do očí. „Ty bys stejně byl celou noc vzhůru a ani já už asi dneska neusnu. Myslím, že bychom si to všechno mohli vyříkat dnes v noci.

Souhlasíš?“

Pokud váhal, trvalo to jenom chvilku. „Dobrá, ty se jdi osprchovat a já zatím uvařím další kávu.“

Vzal jí hrnek, postavil ho na stůl a vstal. „Jak je na tom tvůj kotník?“

„Na to se mě zeptej, až se postavím.“

Pomohl jí na nohy a podepíral ji, dokud nebylo jasné, že se na zraněném kotníku udrží. Potom ji pustil, ale pořád byl ve střehu.

Kulhala směrem ke koupelně, celá ráda, že bolest trochu polevila. „Za chvilku jsem zpátky,“ volala na něj.

„Počkám tu na tebe.“

60

Alespoň pro tentokrát si mohla být jistá, že mluví pravdu.

Kapitola šestá

Když se přibližně za čtvrt hodiny vrátila do obývacího pokoje, cítila se mnohem lépe. Smyla ze sebe špínu i vzpomínky na chloroform. Opatrně si natřela zraněný kotník hojivou mastí, kůže byla v pořádku, ale měla ošklivou modřinu, a přemýšlela o tom, co jí Quinn řekl.

Jediné, co věděla jistě, bylo, že se zamilovala do značně nepřijatelného muže, jehož by úplně nepochopila, ani kdyby s ním prožila celý život. Navíc to byl ten nejzáhadnější, nejnevyzpytatelnější a nejvzrušivější muž, jakého kdy potkala. A ještě k tomu byl strašně sexy. Nic z toho pro ni nebyla žádná novinka.

Najednou si uvědomila, že se se svými pocity už smířila, a když už je jednou přijala, znamenalo to, že pro ni její vyčerpávající vnitřní boj skončil.

Proč by také zápasila s něčím, co nemůže změnit? Jako ředitelka výstavy byla tou poslední ženou na světě, která by se měla zamilovat do zloděje, ale už se stalo.

Teď to musí nějak vyřešit.

Po zralé úvaze si schválně oblékla volné, pohodlné tepláky a mikinu a obula si legrační chlupaté bačkory. Rozhodně se mu nehodlala znovu vnucovat a chtěla, aby mu to bylo na první pohled jasné.

A protože byl Quinn chytrý, jasné mu to opravdu bylo.

„Kde jsi vzal tu přikrývku?“ zeptala se, když dokulhala zpátky do obývacího pokoje. Pokrývka byla složená a přehozená přes opěradlo křesla, takže si jí okamžitě všimla.

Seděl na pohovce a zamračeně sledoval černobílý film. Jen co promluvila, vstal, prohlédl si ji do hlavy až k patě a v zelených očích se mu zablýskalo.

„Přinesl ji Jared, když jsem mu zavolal mobilem.“

„Aha. V tom případě už je mi to jasné.“

„Je ti lépe?“

„Mnohem. Copak na to nevypadám?“

„Chceš, abych ti lichotil?“

„Ne, jen jsem zvědavá.“

Usmál se. „Měl bych ti říct, že vypadáš sexy, i kdyby sis na sebe vzala pytel od brambor?“

61

Sedla si na druhý konec gauče a ušklíbla se na něj. „Nikdy jsem neviděla, jak pytel od brambor vypadá.“

„Je z takové neforemné hrubé tkaniny.“

„To jsem si myslela. Jen jsem si nebyla jistá. Ty jsi studoval dějiny módy?“

„Ne.“

Morgan se odmlčela a s povytaženým obočím čekala. Quinn se tiše rozesmál. „Vystudoval jsem práva.“

Chvilku se musela ovládat, aby se nerozesmála. „Aha. Takže aspoň přesně víš, které zákony porušuješ.“

„Dojdu pro tu kávu,“ navrhl Quinn a odešel do kuchyně.

Morgan se usmála, potom mezi polštáři našla dálkové ovládání a vypnula televizi. Když se vrátil, vzala si od něj hrnek s kávou a opatrně z něj upíjela.

„Zítra nebudu stát za nic,“ vzdychla, když si sedl těsně vedle ní.

„Myslíš dnes?“ Podíval se na ni a potom jí oznámil: „Když… jsi byla ve sprše, volal jsem Jaredovi, ať dá vědět i ostatním, že zítra přijdeš později.

Vlastně nemusíš chodit vůbec.“ Díval se do hrnku s kávou, jako by v něm hledal tajemství celého vesmíru. „Jestli tě uspal Noční Stín, tak teď znervózněl a možná svůj plán uskuteční dřív.“

Chtěla se ho zeptat na řadu věcí, jejichž nejasnost ji zneklidňovala, ale nyní to ze dvou důvodů nemohla udělat. Jednak proto, že měla na programu začít se věnovat jejich vztahu, a jednak proto, že tušila, že ji prozradí víc, když o tom začne mluvit sám od sebe.

Zatímco jí hlavou vířily všechny tyhle myšlenky, Quinn se nahnul dopředu a postavil hrnek na stůl. Potom se znovu opřel a natočil se k ní.

„Morgan?“

Vzhlédla k němu a zjistila, že se tváří velice vážně.

„Ty jsi na mě opravdu rozčilená, že?“

„Naštvaná,“ opravila ho tiše.

„Nechtěl jsem ti ublížit.“

„Ne? A jak sis myslel, že mi bude, až zjistím, co ve skutečnosti děláš? To tě nenapadlo, že mě naštve, až zjistím, že zatímco jsi na jedné straně řečnil o tom, jak se snažíš získat moji důvěru, na druhé jsi jen chladnokrevně tahal za správné nitky?“

„Takhle to nebylo,“ namítl rozhodně. „I když jsem se skutečně snažil, abys mě chtěla, a k tomu už jsem se přiznal, určitě v tom však nebylo nic chladnokrevného. To mi můžeš věřit. Zhubnul jsem o pět kilo, nemůžu spát a včera jsem objevil první šedivý vlas.“

„I teď se snažíš odvést moji pozornost jinam,“ trvala na svém, pevně rozhodnutá, že tentokrát mu to nedovolí.

62

„Ano, přiznávám, že je to částečně pravda. Jisté věci jsem ti nechtěl vysvětlovat, alespoň prozatím. Ale dobře jsem věděl, že jakmile tvá chytrá hlavinka začne přemýšlet o tom, co dělám v noci, brzy ti dojde mnohem víc, než chci, abys věděla.“

„Děkuju za poklonu,“ prohodila bezbarvě. „Mám však pocit, že ten tvůj plán je tak spletitý, že bych ke každému bodu potřebovala komentář.“

Pousmál se. „Možná že ne. I já už jsem několikrát jednal naslepo. To se stává, když člověk musí náhle improvizovat.“

„Odbočuješ od tématu,“ upozornila ho tím nejpřísnějším tónem, na jaký se zmohla, „a to se týká…“

„Já vím, o čem máme mluvit,“ vzdychl, „jen jsem se tomu snažil vyhnout.“

Jeho upřímnost ji sice trochu odzbrojila, ale ke stažení jejích zbraní nestačila. „Proč?“

Natáhl se k ní, vzal jí šálek s horkou kávou a postavil vedle svého. Potom ji vzal za ruce a pevně ji držel. „Mělas pravdu, Morgan. Neplánoval jsem, že si s tebou něco začnu. Opravdu. Bylo to nečekané. Ale myslel jsem, že se s tím dokážu vypořádat. Myslel jsem, že své city k tobě zvládnu, aniž mě budou odvádět od práce. To jsem si myslel na začátku. Potom jsem za tebou přišel, když mě postřelili. Neudělal jsem to uváženě, ale protože… protože jsem potřeboval být s tebou. Pochopil jsem, že jsem v průšvihu. Že nemám žádnou šanci udržet si tě v bezpečné přihrádce, dokonce ani proto, abych tě tak ochránil.“

Morgan musela vynaložit všechny své síly, aby ho nepožádala, ať své city k ní definuje trochu přesněji. Nechtěla z něj páčit něco, co by jí sám od sebe neprozradil. „Před čím mě chceš chránit?“

„Před všemi riziky spojenými s tím, co dělám,“ odpověděl trochu zoufale.

„Noční Stín zabíjí lidi. Neváhá ani vteřinu a zabije každého, kdo se mu připlete do cesty. Nechci, aby ses mu připletla do cesty i ty. Nechci, aby ho někdy napadlo, že pro něj představuješ problém. Už to, že si tě veřejnost spojuje se mnou, je dost špatné. Čím blíž máš ke mně, tím blíž máš také k němu. A když si představím, kolika nebezpečným situacím už jsi byla vystavená…“

„Jenom jedné, když jsem pronásledovala toho muže, který tě zranil,“

namítla.

Jeho uchechtnutí bylo spíš zvukem zoufalství.

„Už několikrát se ukázalo, že jsi daleko impulzivnější, než je zdrávo. A když jde o tebe, ani já se nemůžu spoléhat na svůj zdravý rozum a nedokážu se od tebe držet stranou. Proto mě napadlo, že nejlíp udělám, když se s tebou budu stýkat jenom jako Alex Brandon. Přestože i to znamenalo, že se Noční 63

Stín dozví, že se o tebe zajímám, a představovalo to poměrně velké riziko.

Nechtěl jsem hlavně, abys měla něco společného s tím, co dělám v noci.

Když se o tebe budu ucházet přes den jako Alex, nebudeš Nočnímu Stínu připadat nebezpečná.“

Morgan zamrkala. Nesedělo jí na tom několik věcí: „Počkej chvilku.

Chceš tím snad říct, že se na veřejnosti ukazuješ jenom kvůli mně? To nebyla součást plánu, jak najít Noční Stín?“

„Já jsem ho už našel,“ přiznal neochotně. „Ale, prosím tě, neříkej to Jaredovi, nebo mě zastřelí.“

Ohromilo ji to. „Ty už víš stoprocentně, kdo je Noční Stín? Takže Alex ho nemá vlákat do pasti?“

„Alex je pouze jedna z improvizací, o kterých jsem mluvil před chvílí. Ta situace je tak komplikovaná, že bych o tom nerad mluvil.“

Vytřeštila na něj oči a pomalu odříkávala: „Jestli zjistím, že se ve skutečnosti nejmenuješ Alex, tak –“

Raději ji nenechal domluvit. „Dávám ti své slovo, že mi má matka dala jméno Alexander. Spokojená?“

„V téhle záležitosti ano. O zbytku však nevím, co si mám myslet,“

přiznala. „Mam takový podivný pocit, že se mě znovu pokoušíš zmást.“

„Kdykoli spolu mluvíme, vždycky máme dost široký záběr. Jestli se nepletu, původně jsme se bavili o mém odsouzeníhodném chování, když jsem tě přinutil, ať po mě toužíš.“

Znechuceně zavrtěla hlavou.

„Že jsem se snažil rozptýlit tvoji pozornost a přinutil tě, ať po mě toužíš.“

„To spíš. Bylo to opravdu odsouzeníhodné.“

„Já vím. Mrzí mě to.“

Sváděla vnitřní boj. Nakonec však nevydržela a řekla: „Nejde jen o to, že jsi to udělal, ale také o to, jak. Kvůli tobě jsem ze sebe dneska, vlastně včera, v práci udělala naprostého idiota. Tak jsi mě pobláznil, že jsem vůbec nevěděla, co dělám. Zato Storm a Max hned poznali, co se se mnou děje.

Neměla jsem srdce na dlani, měla jsem nad hlavou obrovský transparent s nápisem, že jsem zamilovaná.“

Svíral jí ruce ještě pevněji a obličej měl vážný. „Neuvědomil jsem si, jak silný mám na tebe vliv.“

Hořce se na něj podívala. „Ale uvědomil. Nejsi slepý ani hloupý a já jsem průhledná jako sklo. Nejhůře ti však odpouštím tvou krutost.“

„Cože?“

„Ano, tvou krutost.“ Vztekle se na něj podívala. „Sakra proč ses rozhodl rozptylovat mou pozornost zrovna tímhle způsobem, když jsi v tom nechtěl pokračovat?“

64

Promluvil až po chvíli mlčení: „Pravdu už jsem ti řekl na večírku u Lea, bez důvěry mezi milenci –“

Nevěřila vlastním uším. „Důvěry?! Panebože mlč, Alexi, a zamysli se nad tím, co říkáš. Já jsem inteligentní, rozumná a zákonů dbalá žena. Než jsem tě poznala, neošidila jsem ani parkovací hodiny. A co se stalo hned první noc, jen jsme se setkali? Lhala jsem policii, žes tu dýku neukradl. A co se stalo tu noc, kdy tě postřelil ten vrah? Nejen že jsem riskovala svůj život, abych ti pomohla, ale ještě jsem zradila svého zaměstnavatele a dobrého přítele Maxe, nebo jsem o tom přinejmenším byla přesvědčená, tím, že jsem tě varovala, že Tajemství minulosti je past. A nezavolala jsem policii, když jsi krvácel u mě na podlaze. Nic ti to neříká? Co se tebe týče, nějak nepoužívám zdravý rozum.“

Oči mu ožily a ústa lehce zvlnil úsměv. „Ale důvěřuješ mi?“

Vzdychla a úplně zapomněla na důstojnost. „Miluju tě a s tím se asi budeš muset spokojit.“

S potěšením zjistila, že ho překvapila. Víc však z jeho zvážnělého obličeje a zářících očí vyčíst nedokázala.

„Řekni to ještě jednou,“ zašeptal.

„Miluju tě,“ zopakovala tiše, bez zbytečného patosu, zato upřímně.

Quinn se předklonil a pustil její ruce, aby ji mohl obejmout. Přitáhl ji k sobě, sklonil hlavu a přitiskl své horké rty na její ústa. Tiše vzdychla. Když ji ovinul pažemi, náruživě ho objala kolem krku a vzdychla podruhé.

Nedokázala kontrolovat vášnivou reakci svého těla ani zběsilý tlukot srdce.

Pohyby jejího těla byly najednou dokonale sladěny s jeho dotyky. Nikdy nic podobného nezažila. Nebyla to obyčejná touha. Vzbuzoval v ní absolutní a čirou vášeň, spalující jí tělo. Matně si pomyslela, že jisté části jejího těla bez něj zemřou hlady.

Konečně zvedl hlavu a podíval se na ni očima tak tmavýma, že nebylo poznat, že jsou zelené. Ochraptěle řekl: „Slíbil jsem si, že nepřipustím, aby…

se mezi námi stalo něco neodvolatelného, dokud k tobě nebudu moct být zcela upřímný. Dokud nebudeš moct znát celou pravdu…“

Zabořila prsty do jeho hustých lesklých vlasů, sklonila mu hlavu, aby ho mohla políbit, a zašeptala: „Chci tě, Alexi… a to je jediná věc, na které mi teď záleží.“

Znovu chvíli váhal, celé tělo měl napjaté, potom vzdychl a začal ji vášnivě líbat. Hladil ji po zádech a měkké látce její bundy. Špičkou jazyka laskal citlivou kůži na vnitřní straně jejích rtů. Znovu tiše vzdychla, vydala bezeslovný zvuk plný touhy.

Jako vždycky ji ta neovladatelná touha úplně ochromila. Uvědomovala si však, že on je na tom tentokrát stejně jako ona. Nesnažil se ovládat ani zůstat 65

nad věci a nechtěl jen rozptýlit její pozornost. A vůbec ji nemusel nutit, aby ho chtěla.

Neplánovala, že se to stane dnes v noci, opravdu ne. Obávala se jedině toho, aby od ní neutekl jako předtím. „Zůstaň tu dneska se mnou.“

„Opravdu to chceš, miláčku?“ zeptal se zastřeným hlasem a odtáhl se od ní tak daleko, aby na sebe viděli. V obličeji měl napětí a současné vášeň.

„Když jsem sem šel, nebyl jsem na to připravený.“

Chápala, co tím chce říct, ale protože se, pokud šlo o něj, nikdy nechovala rozumně, nevěděla, proč by tuto tradici měla porušit pravě dnes. „Jsem si tím jistá. Chci, abys tu zůstal.“

Znovu se na ni dlouze zadíval a potom ji políbil. Ještě vášnivěji, jako by se jí zmocňoval už jen tím polibkem. Ovlivnil všechny její smysly, připravil ji o dech a ještě víc rozžhavil její touhu. Nakonec nedokázala myslet na nic jiného než na pocity, které v ní vyvolával. Potom ji vzal do náručí a se stejnou lehkostí jako předtím ji odnášel.

Protože tu strávil několik dní, dokonale se v bytě vyznal, takže do ložnice trefil i poslepu. Místnost osvětlovalo tlumené světlo lampy na nočním stolku, kterou před opuštěním bytu nezhasla. Když postavil Morgan vedle postele, překvapené zamrkala.

Vzal její obličej do dlaní a zahleděl se na ni s takovou naléhavosti, jako by si chtěl její rysy vrýt do paměti. Jeho vlastní výraz byl plný napětí. „Už tu první noc v muzeu,“ zašeptal, „když ses na mě podívala těma svýma kočičíma očima, plnýma rozhořčení ze zjištění, že jsem zloděj, jsem věděl, že se tohle stane. Už tehdy jsem to věděl.“

Usmála se. „Tehdy jsem věděla jenom to, že mě strašně rozčiluješ. A že po tvém odchodu byla místnost najednou strašně prázdná.“

V pravidelném rytmu jí palcem laskal spodní ret. „Tu noc jsem neodešel daleko. Když přijela policie a odvezli tě domů, sledoval jsem vás.“

„Opravdu?“

„Ano. A druhý den jsem byl zase v muzeu a potom ještě několikrát. Chtěl jsem tě totiž vidět.“

„Dřív než zjistím, jak vypadáš. Cítila jsem, že jsi někde nablízku.“

Tiše povzdechl, znělo to téměř jako zasmání, potom ji znovu políbil a předchozí letmé dotyky začaly nabírat na vášni.

Pohladila ho po hrudníku a skrz černý svetr cítila jeho pevné svaly. Jeho tlumenou mužnou vůni znala už dlouho a silně ji vzrušovala. Jeho dotyky, polibky a to, že se ho sama dotýkala, její touhu ještě zvyšovalo. Silně si uvědomovala svou ženskost a tak se nikdy v životě necítila.

Se zavřenýma očima nadzvedla okraj jeho svetru, protože se chtěla dotknout jeho kůže. Když se od ní odtáhl, aby ze sebe mohl svetr strhnout a 66

odhodit ho stranou, trochu je otevřela. Okamžitě se podívala na jeho levé rameno a prsty se dotkla jizvy. Uvědomila si, že měl pravdu, skutečné se rychle uzdravuje. Jen těžko by mu někdo uvěřil, že ho postřelili ani ne před třemi týdny.

Ta jizva jí však připomněla, jak je nebezpečné, co dělá. A na to teď nechtěla myslet. Přitiskla ke zjizvené kůži rty, rukama ho pohladila po žebrech a potom po hustých zlatých chloupcích na hrudníku. Dotýkat se ho byl požitek, ona však chtěla víc, mnohem víc, a Quinn zřejmě chtěl to samé.

Svlékl jí bundu stejně rychle jako předtím svůj svetr. Potom si sedl na okraj postele, objal ji kolem pasu a přitáhl mezi svá kolena. Ústy jí přejel po krku, pak po obvodě podprsenky.

Držela se ho za ramena, aby měla oporu. Neměla totiž jistotu, že se udrží na nohou. Měla pocit, že jí měknou všechny kosti. Pomalu ji pohladil po bocích, potom vzal její ňadra do dlaní. Zvolna jí přejel jazykem po vypouklině ňadra a pak úžlabinou mezi ňadry.

Okamžitě jí otřásla žhavá touha. Záda se jí samovolně prohnula a pak mu zaryla nehty do ramenou. Ňadra měla celá rozpálená, naběhlá a rozbolavělá.

Myslela, že snad zemře, jestli se okamžitě nezbaví toho kousku látky dělícího ji od přímých dotyků jeho prstů.

„Alexi…“ šeptala nejistě.

Možná rozpoznal, oč ho tím žádá, možná jen podlehl své vlastní netrpělivosti, v každém případě si jeho dlouhé zručné prsty bleskurychle poradily se zapínáním podprsenky. Matně si uvědomovala, že je až do pasu nahá. Za dlouhého vztahu s bývalým snoubencem si byla až příliš dobře vědoma, jak velká má ňadra. Když se jí jich však později někdo dotkl nebo je laskal, nic to s ní nedělalo. Sotva se jí ale dotkly Quinnovy ruce, vyvolalo to v ní takovou rozkoš, že se musela kousnout do rtu, aby hlasitě nevykřikla.

A pak už se neovládla, protože se zmocnil její bradavky a ji zaplavila vlna slastných pocitů. Jemným sáním a jazykem ji připravoval o rozum. Z nohou se jí vytratila všechna síla, zhroutila se na něj, jako by neměla kosti. Chytil ji a natočil ji tak, že mu seděla na stehně, zatímco laskal její ňadra.

Jednu chvíli si zcela jasně uvědomovala, že se ji opravdu pokouší přivést k šílenství. Než však popadla dech, aby mu to řekla, zvedl ji a položil doprostřed postele. A protože sama by ho dobrovolně nepustila, musel ji sundat ruce ze svých ramenou, což mu dovolila jen proto, že na něm bylo jasně vidět, že ji neopustí.

Rychle se zbavil bot i ponožek, potom se sehnul, aby jí zul bačkory. Nato se tiše zasmál. Dokonce i ve svém současném omámeném stavu si s hořkostí uvědomila proč.

„Nejsou moc sexy, viď?“ zašeptala, než si v tom stačila zabránit.

67

„Ne,“ přitakal zastřeným hlasem. „Ale jsou dokonalé.“

Chtěla ho požádat, ať jí ten dodatek vysvětlí, on jí však už za líbání začal svlékat tepláky a kalhotky, takže na to velice rychle zapomněla. Potom si sám rychle svlékl zbytek oblečení a vrátil se k ní. Když se jeho ústa znovu začala věnovat jejím ňadrům, zasténala. Zuby dráždil vztyčené bradavky, jazykem je konejšil a rukama ji jistě a citlivě laskal.

Celá hořela touhou, myslela, že se snad rozletí. Marně se snažila trochu uklidnit. Především její ruce se uklidnit nedokázaly, musely se pohybovat. A nedokázala potlačit, ani vzdechy, které se z ní řinuly.

Hladil její chvějící se břicho a jeho ruce se posouvaly níž. Jemně pohladil trojúhelník chloupků a potom do ní ponořil prsty, až našel žhavé vlhko a pulzující touhu. Nemohla dýchat, ale nedokázala ho požádat, ať přestane, nebo ať nepřestává, nedokázala udělat nic jiného, než té smršti podlehnout.

Právě když si myslela, že už to ani vteřinu nevydrží, Quinn ji roztáhl nohy a vklouzl mezi ně. Když ucítila, jak do ní neodvratně proniká, zalapala po dechu. Už dlouho s nikým nespala, přesto by však přísahala, že takové pocity při tom nikdy neměla. Tak to bylo důvěrné, tak dokonalé.

Jeho obličej byl vážný, z očí mu vyzařovala touha a dýchal stejně přerývaně jako ona. To bylo všechno, co vnímala, než se v ní začal pohybovat. Potom ji smetla stoupající vlna rozkoše. Znovu ji připravil o sebeovládání, tentokrát mu však byla vděčná za svobodu, kterou jí tím poskytl. Její tělo bylo dokonale sladěné s jeho, reagovalo na jeho i na vlastní vášeň, jako by byli milenci už léta.

Intenzita její neovladatelné vášně neustále stoupala, až se téměř bála, co se to s ní děje. A náhle bylo na strach pozdě, příliš pozdě. Když vášeň dosáhla vrcholu, hlasitě vykřikla. Zaplavily ji vlny rozkoše… Matně si uvědomovala, že i Quinn ochraptěle vzdychl úlevou, potom na ni klesl a ona si přála, aby se už nikdy nemusela pohnout.

Když je oba přikrýval, něžně s ní zatřásl. Nespokojeně zavrněla. Odmítla však otevírat oči, byť se rozesmál. Byla příjemně unavená a naprosto spokojená. Když ji k sobě přitáhl, položila mu hlavu na rameno a šťastně vzdychla.

„Morgan?“

„Hm?“

„Už jsi mi odpustila?“

Pořád ještě nechtěla oči otevřít, i když byla vzhůru. Po chvilce řekla: „Nemusíš se o tom moc šířit, ale ať uděláš, co uděláš, nevydržím se na tebe dlouho zlobit.“

Jeho objetí zesílilo a volnou rukou jí začal hladit vlasy. „Vím, že už se na mě nezlobíš, ale odpustilas mi?“

68

Zvedla hlavu a podívala se na něj. Zjistila, že je vážný.

Opřela se o loket, aby na něj lépe viděla, a odpověděla: „Odpustila jsem ti. Myslím, že spíš snesu, když mi budeš lhát, než když se mnou budeš manipulovat.“

Pořád ještě si hrál s jejími vlasy, ale lehce se zamračil a něžně jí řekl: „Nechci ti lhát.“

„Ne… jen ještě nejsi připravený říct mi pravdu.“ Hořce se usmála.

„Mám k tomu své důvody, miláčku. Podle mě jsou rozumné. Dokážeš to pochopit?“

Zamyslela se. „Chtěla bych. Jenže je už k zbláznění, pořád přemýšlet, co za lži jsi mi vlastně řekl. Můžeš mi alespoň slíbit, že mi nakonec pravdu prozradíš?“

Okamžitě přikývl. „Jen co past sklapne, všechno ti vysvětlím.“

„V tom případě to pochopit dokážu,“ snažila se o bezstarostný tón. „Jen o… tomhle nelži, prosím. Myslím jako o nás. Nestojím o žádné postelové sliby, Alexi.“

Jeho ruka jí sjela na zátylek, stáhl ji dolů a pomalu políbil. Potom jí zašeptal do rtů: „Žádné postelové sliby.“

Myslela si, že je vyčerpaná, ale jakmile se jí dotkla jeho horká ústa, ucítila novou vlnu energie… a touhy. Quinn vypadal podobně svěže a jeho polibky nabíraly na vášni. Po chvíli ji položil na polštáře a odhrnul přikrývku, aby na ni viděl.

Chvilku se navzdory tomu, k čemu mezi nimi před pár minutami došlo, ostýchala. Díval se na ni tak přímo a naléhavě, že ji to znervózňovalo. Potom se však sklonil a políbil ji na břicho a ještě jednou a znovu. Razil si polibky cestičku mezi jejími ňadry. Jeho tichá slova dodávala jeho laskání na smyslnosti a dokonale ji sváděla.

„Žádné postelové sliby… jen pravdu. Máš vůbec představu o tom, co se mnou děláš? Co se mnou děláš od té noci, kdy jsem natáhl ruku a chytil tě?

Neuplynul ani den, abych na tebe nemyslel, a noci… ty noci. Nikdy dřív mi nepřipadaly tak dlouhé. Teď však ano, dlouhé a chladné.“

„I tahle noc?“ zeptala se ochraptěle.

„Ne.“ Zvedl hlavu a podíval se na ni tmavnoucíma očima. „Tahle noc ne.“

A potom se jí opět vklínil mezi nohy. Cítila, jak do ní vešlo jeho horké tělo, a musela zalapat po dechu, protože v ní tím vyvolal okamžitou vášnivou odezvu. Objala jeho záda a zaryla do nich nehty. Vzdychla a zvedla nohy, aby mu nadšeně vyšla vstříc.

Vjel jí prsty do vlasů a držel ji, jako by mu chtěla utéct. Políbil ji a jeho polibek byl žhavý a plný vášně. Spodní polovinou těla se téměř nehýbal.

69

Neměla tušení, že by byla schopná tak rychlé a ohromující reakce. Mířila však k vyvrcholení takovým tempem, že si připadala, jako by podléhala nějaké přírodní síle. Byl v ní, naplňoval ji a její nové probuzené tělo bylo úplné v transu. Prsa měla celá rozbolavělá a bradavky rozdrážděné, jak se o ně otíral jeho hustě ochlupený hrudník a její tělo se nedočkavě vlnilo.

„Jsi krásná,“ řekl ochraptěle a přimhouřenýma očima se jí díval do obličeje. „Nejvíc teď, kdy mě tak chceš.“

Na to by mu nedokázala odpovědět, ani kdyby na tom závisel její život.

Niterné napětí ji totiž udržovalo ve stavu takové rozkoše, až hraničila s bolestí. Nedokázala ani nabrat tolik dechu, aby zasténala.

Přimhouřil oči ještě víc a mučivě pomalu se začal hýbat. Krátká vniknutí se vystřídala s hlubokými pomalými. Už to nemohla vydržet. Připadalo jí, že snad každý nerv v jejím těle pulzuje rozkoší. Její divoký výkřik se zdusil v jeho ústech vášnivým polibkem.

Následoval ji k vrcholu. Jeho silné tělo se rozechvělo, unikl mu ochraptělý vzdech a tentokrát oba unaveně a spokojeně usnuli.

Když Quinn opatrně, aby nevzbudil Morgan, vyklouzl z postele a šel se podívat z okna, nastupoval úsvit. Morgan správně vystihla, že je zvyklý pracovat v noci. Dokonce až tak zvyklý, že za tmy se mu špatně spalo.

Jestli to takhle bude ještě dlouho pokračovat, uvědomil si hořce, opravdu se z něj stane upír.

Stál u okna, pozoroval ztichlou ulici před domem a naslouchal tichému oddychování ženy spící v posteli za jeho zády. Jak ji uchrání před nebezpečím? Na tom teď záleželo ze všeho nejvíc. Snažil se nedat jí najevo, jak s ním otřáslo, co se jí dnes v noci stalo. Pravda však byla, že pokaždé když na to pomyslel, jako by mu vbodli nůž do srdce.

A teď co? Dochází mu čas. To si dobře uvědomoval. Po dnešní noci bude chodit po provaze bez záchranné sítě, přičemž si nebyl jistý, zda dokáže udržet rovnováhu. Teď i v budoucnosti.

„Alexi?“

Okamžitě se otočil a vrátil se od okna k posteli. Vklouzl pod peřinu a vzal ji do náručí. Musel se ovládat, aby ji ze všech sil nesvíral. „Promiň, že jsem tě probudil,“ zašeptal.

„Děje se něco?“ Přitiskla se k němu svým teplým tělem.

„Ne, lásko, nic se neděje,“ lhal. „Můžeš klidně spát.“

Během chvilky znovu usnula, cítil na kůži její teplý dech. Něžně, aby ji neprobudil, ji hladil po zádech a vychutnával sametovou hebkost její kůže i příjemné teplo jejího těla.

Milovala ho. Řekla mu to a byla si tím jistá. Věděla o něm, že je lhář a zloděj, a přesto ho milovala. Bylo to úžasné. Ona byla úžasná.

70

Zíral na strop její ložnice a uvažoval, jestli by ho milovala, i kdyby znala celou pravdu.

Kapitola sedmá

Když se Morgan konečně probudila, byl už pokoj plný světla.

Chvilku jen tak ležela na břiše uprostřed postele a vyhřívala se pod přikrývkou. Bylo jí krásně a připadala si tak nějak jiná. Uvolněná a spokojená. Nejraději by předla jako kočka vyhřívající se na slunci. Všude po těle cítila příjemné teplo a ve všech žilkách tlukot srdce.

Nechtělo se jí ani pohnout, aby neporušila ten báječný pocit naplnění, který právě prožívala. Nebyla však z těch, kdo se dlouho vydrží povalovat, takže ji ospalost brzy přešla. Zaostřila pohled na budík na nočním stolku.

Bylo dvanáct. Poledne!

Zamračila se, zvedla se na lokty a vytřeštila na budík oči. Poledne?

Takhle dlouho už nespala léta, co se to s ní děje? Potom si vzpomněla.

Všechny vzpomínky se jí začaly vracet jedna přes druhou. Obrátila se a rychle se rozhlížela po ložnici, bez ohledu na bolest některých svalů, protestujících proti náhlému pohybu. Byla v pokoji sama. Jen… to oblečení na skříňce u nohou postele bylo jeho. Černý svetr a kalhoty, obojí úhledně složené. Ano, mohlo patřit jedině jemu.

Vydechla úlevou a teprve potom z opačné části bytu zaslechla tichou hudbu. Quinna neslyšela, ale byla si jistá, že tam ještě pořád je. Sedla si a náhlá bolest v kotníku jí připomněla noční zranění. Kotník nevypadal špatně.

Byl jen trochu oteklý a hrál všemi barvami. Když se opatrně postavila, usoudila, že ji unese, jen to bolelo.

V koupelně zjistila, že se Quinn nedávno sprchoval. Vzduch byl totiž ještě vlhký a stejně tak ručník přehozený přes sprchový závěs. A použil také holicí strojek, který mu koupila, když u ní bydlel.

Nechala horkou vodu, ať jí uvolní rozbolavělé tělo. Objevila i další modřiny, které si odnesla z nočního přepadu na požárním žebříku. Připadala si po něm a po neobvykle aktivně prožité noci celá rozlámaná.

Horká voda jí rozhodně pomáhala. Při mytí vlasů se usmívala, protože se jí vybavilo, jak do nich Quinn bořil prsty. Když se dosprchovala a zabalila si vlasy do ručníku, cítila se sice ještě trochu ztuhlá, ale jinak už jí bylo mnohem lépe. Z toaletní skříňky pod umyvadlem vzala lahvičku s tělovým 71

mlékem vůně jejího parfému a trochu se jím natřela. Samozřejmě věděla, že uvolnění svalů dosáhne hlavně masáží a ne zásluhou samotného mléka. Jenže voňavá pleť je přednost, kterou každý milenec dokáže ocenit.

Ovinula si ručník kolem těla a začala si vysoušet vlasy. Za bzučení fénu o tom všem přemýšlela. Milenec, bude Quinn vážně její milenec? Nevěděla, opravdu to nevěděla. Vzhledem k okolnostem si to nenačasovali nejlépe. Ale i kdyby byla vhodná doba na flirt, nevěděla by, co má od Quinna čekat.

Konvence pro něj nic neznamenaly. Vzala-li v úvahu, kdo je a co dělá, bylo docela možné, že milování s ní pro něj byl jen prostředek, jak se sexem zbavit stresu způsobeného vypjatou situací.

To byla skličující představa, ale musela uznat, že poměrně logická. Byl pohledný muž něco přes třicet a podal jí jasný důkaz, že je vynalézavý a citlivý milenec. To vyžadovalo jak zkušenosti, tak dokonalou znalost ženského těla a způsobů, jak ho probudit.

Tyto úvahy ji vůbec nešokovaly. Dokonce ji ani nepřekvapily. Byla rozumná žena a od svého setkání s Quinnem už měla několik týdnů na to, aby vše důkladně zvážila. V podstatě na něj a na jejich eventuální vztah myslela tak často, že si byla téměř jistá, že zvážila všechny možnosti.

Ne že by jí to nějak pomohlo. V minulých týdnech se sice dokázala povznést nad své city natolik, že byla schopná uvažovat o možných důsledcích pozvání záhadného lupiče do své postele, ale teď, když se to stalo, už se nad ně povznést nedokázala. Bez ohledu na zdravý rozum, logiku i následky ho miluje.

A s tím se bude muset nějak vyrovnat, ať už jim budoucnost přinese cokoli.

Než si dosušila vlasy, rozhodla se, že se po tomhle novém zvratu v jejich vztahu bude chovat přirozeně. Měla snad jinou možnost? V jejím životě nebyly žádné záhady, žádná tajemství, falešná jména… ani lži. Bylo mu naprosto jasné, kdo byla a co dělala. Kdo byl, a co dělal on, však bylo pořád obestřeno tajemstvím. Jediné, co věděla jistě, bylo, že to, co dělal, bylo nebezpečné.

Tak si řekla, že přinejmenším do té doby, než Quinnova past na Noční Stín sklapne, bude přijímat všechno, co jí nabídne, a bude se snažit být co nejtrpělivější. Až to všechno bude za nimi a on jí bude moct říct pravdu, budou možná připraveni promluvit si o nějaké společné budoucnosti. Nebo taky nebudou.

Možná že se Quinn vrátí do Evropy a k životu, který se mu tak líbí a dobře ho zná. Bez ní.

V každém případě nemohla udělat nic, čím by ho přiměla, aby ji miloval nebo aby s ní zůstal. Ať se cokoli stane, nesmí na něj vyvíjet nátlak.

72

Vrátila se do ložnice. Po krátké úvaze ze skříně vytáhla hedvábný zlatý župan. Patřil k tomu druhu oblečení, které si sice svobodná žena koupí, ale normálně ho nenosí, protože je určené pro mužské oči. Je to něco drahého a elegantního, co tělu přináší dokonalý smyslový požitek.

Je nátlak… a nátlak, pomyslela si. Žádná žena hodná svého jména přece nebude jenom stát a nechávat rozhodnutí na muži, jehož miluje, aniž by mu předestřela pár výhod, které mu život s ní, rozumnou a citlivou duší, může přinést. To jí připadalo fér.

Bez zbytečné marnivosti věděla, že jí ten župan sluší. Slušela jí jeho barva a lesklý materiál obepínal její tělo přesně tam, kde měl. Když si zavázala pásek, s úsměvem si vzpomněla na svoje včerejší tepláky a chlupaté bačkory. Prostě to vzala z opačného konce. Nejdříve byla směšná a až potom dokonalá.

Bosa zamířila do obývacího pokoje. Byl prázdný, jen v televizi běžely videoklipy. Odtud šla do kuchyně a tam našla Quinna. Stál zády k ní a pilně připravoval chutné jídlo, palačinky s ovocem. Protože jí v kuchyni už několikrát pomáhal, jeho zručnost ji nepřekvapila. Měl na sobě džíny a bílou košili ze svého oblečení, které tu nechal před několika týdny.

Že ho tu našla, bylo dobré znamení, tak na padesát procent počítala s jeho odchodem dřív, než se probudí, nechtěla tomu však přikládat zbytečně velkou důležitost. Všechno chce svůj čas.

„Ahoj,“ pozdravila ho nonšalantně.

Ohlédl se na ni přes rameno, otevřel ústa, aby něco řekl, a zase je zavřel a chvíli na ni zíral s rozzářenýma očima. Prohlédl si ji od hlavy až k patě, potom zmírnil plamen sporáku, odložil obracečku a šel k ní.

„Vždycky si uvědomím, jak jsi vysoký, teprve když stojíš vedle mě. Jak to?“ zašeptala v rozpacích.

„To nevím.“ Polaskal ji šíji a krátce k ní přivoněl. „Krásně voníš.“

Objala ho kolem krku a on ji zvedl. Zareagovala na to tichým zamručením a opět se podivila, jak to že má tělo tak pevné a zároveň se k ní tiskne tak něžně. Protože na sobě měla jen tenoučký župan, měla pocit, že je odděluje jen jeho oblečení.

Potom náhle zvedl hlavu, zamračil se a postavil ji zpátky na zem.

„Mně se to líbilo,“ namítala.

Pousmál se, ale jeho čelo se pořád mračilo. Odhrnul jí vlasy z krku. „To jsem ti udělal já, miláčku?“

Necítila žádnou bolest, když se jí lehce dotkl pod uchem. Věděla však, že se dotýká malé modřiny, které si předtím všimla v zrcadle. „Ne, to náš přítel z požárního žebříku. Kdyby neměl rukavice, mohl bys ze mě sejmout jeho 73

otisky prstů. Udělal mi to zřejmě, když mi na obličeji držel ten hadr s chloroformem.“

Quinn přikývl se záhadným výrazem v obličeji. Sklonil hlavu a lehce ji políbil. V jeho polibku však bylo stejně vášně jako předtím. „Zaslechl jsem sprchu, tak jsem si řekl, že si možná ráda dáš snídani.“

Usmála se na něj. „Umírám hlady. Jenže tys plamen nezmírnil, ale zvětšil, takže se ti palačinka pálí.“

Šťavnatě zaklel, pustil ji a vrhl se ke sporáku, aby zachránil pálící se palačinku. Morgan pustila digestoř a doufala, že se nespustí hlásič požáru u dveří do ložnice. Pro jistotu otevřela i okno. Do místnosti vnikl čerstvý vzduch a rozehnal kouř, než stačil napáchat nějakou škodu.

„Ještě že jsem udělal nějaké těsto navíc,“ ušklíbl se, když zčernalou palačinku házel do odpadkového koše. „Mohlo mě napadnout, že sem přijdeš a budeš krásná jako Helena trojská, co kvůli ní začala válka.“

„Ty lichotníku jeden.“

Promíchal těsto a usmál se na ni. „Přiznej se, Morgan. Věříš tomu, co jsem ti řekl?“

„Tak napůl,“ přiznala se a nalila si hrnek kávy. „Věřit ti víc, považovala bych se za vhodnou kandidátku na psychiatrické vyšetření.“

Zasmál se a znovu se na ni podíval, tentokrát vážněji. „Mrzí tě to?“

Vzpomněla si na jeho upozornění, co se muže stát, pokud se z nich stanou milenci bez vzájemné důvěry. Zavrtěla hlavou a usmála se na něj. „Ne, nic mě nemrzí. Věděla jsem, co dělám.“

Chvilku se soustředil na práci a zručně obracel zlátnoucí palačinku.

Potom tiše řekl: „Byl jsem neopatrný.“

Protože tušila, že k tomuhle rozhovoru asi dojde, byla na to připravená a klidně odpověděla: „Jestli myslíš antikoncepci, tak to je v pořádku.

Gynekolog mi už před pár lety předepsal pilulky kvůli nepravidelné menstruaci.“

Podíval se jí přímo do očí. „Jsem naprosto v pořádku.“

„Já taky.“ Opřela se o kuchyňskou linku a posmutněle se usmála. „Svět je teď plný nebezpečí.“

Quinn se k ní naklonil a něžně ji políbil. „Byl jich plný vždycky. Jediný rozdíl je, že teď jsou ta nebezpečí velice často smrtelná.“

„Jo, někdy je to opravdu těžké,“ poznamenala Morgan. Protože však byla ve své podstatě optimistka, začala roztěkanou pozornost cele věnovat jemu.

Nandal palačinky na dva talíře. Měřila si jeho široká ramena, záda, štíhlý pas, úzké boky a dlouhé nohy. Džíny mu opravdu slušely. Aniž si to uvědomila, vzdychla. „Někdy to ale… nemusí být vůbec špatné.“

74

Z jejího hlasu se zřejmé dalo uhodnout, na co myslí, protože se usmál a zašeptal: „Ty jsi ale zkažená.“

Namítla: „Ne, jsem jen lidská.“ Oběma jim naplnila hrnky kávou a pomohla mu přenést jídlo na malý jídelní stolek.

Teprve když dojedli a uklidili kuchyni, opatrně změnila nezávazné téma jejich rozhovoru. „Alexi… neřekneš mi, kdo je Noční Stín?“ zeptala se cestou do obýváku.

Položil ji ruce na ramena a otočil ji čelem k sobě. „Už jsme o tom přece mluvili, Morgan. Kdyby ses setkala tváří v tvář s mužem, o kterém bys věděla, že je nebezpečný zloděj, dokázala bys mu to nedat najevo?“

„Asi ne, Quinne.“ Klidně se na něj podívala. „Moc jsem to včera pokazila?“

Nesnažil se předstírat, že nepochopil. „Ne. Jestli ovšem dokážu Noční Stín přesvědčit, žes tam chtěla navštívit Alexe Brandona a že nemáš ani tušení, že jsem Quinn.“

„A proč bych proboha hledala Alexe o půlnoci na střeše?“ zeptala se udiveně.

Zamyšleně pokýval hlavou. „Pomoz mi vymyslet nějaký důvod. V

žádném případě se mi nehodí, aby Noční Stín pochopil, že víš, že Alex je Quinn. Protože jestli na to přijde, určitě ho také napadne, proč si to ředitelka výstavy nechává pro sebe.“

„A tak zjistí, že na něj líčíte past.“

„Na jeho místě bych si to myslel.“

Chvilku si kousala spodní ret a potom se posadila. Raději zvolila křeslo než pohovku. Když se jí totiž dotýkal, nedokázala přemýšlet a ona teď potřebovala mít čistou hlavu.

Quinn si sedl na pohovku, co nejblíže ke křeslu, a vážně ji pozoroval.

„Alexi… a on ví, že jsi Quinn? Ví, že Alex Brandon je Quinn?“ Ačkoli to byla otázka, byla si tím jistá.

„Ano, ví to.“

„Potom tomu nerozumím. Ví, že jsi Quinn, a ty víš, že je Noční Stín…

oba vás hledá policie několika zemí. Oba toužíte po Tajemství minulosti, protože Bannisterova sbírka je sen každého zloděje, a oba víte, že o ni má zájem i ten druhý. Jak do toho zapadá ta past?“

Quinn chvíli mlčel a potom vzdychl. „Vlastně je to celé past. Z důvodů, o kterých bych raději pomlčel, nemůže Noční Stín ukrást Bannisterovu sbírku sám. Potřebuje k tomu partnera a to jsem já.“

Otevřela ústa, hned je však zase zavřela. Když Quinn prohlásí, že by o něčem raději pomlčel, pak o tom skutečně pomlčí. Takže místo otázky raději 75

řekla: „Dobrá. A proč ji nemůže ukrást sám Quinn? K čemu potřebuje Noční Stín?“

„Z několika důvodů,“ odpověděl vcelku ochotně. „Protože Amerika je pro Quinna… neznámé území. Dokonce i zloděj, který obvykle pracuje sám, musí mít kontakty. Informátory se spolehlivými informacemi, důvěryhodné lidi, kteří by mu dodávali zásoby a vybavení, po akci potřebuje rychlý a bezpečný dopravní prostředek. Já mám kontakty v Evropě, a měl bych zatracené problémy, kdybych tam chtěl tu sbírku převézt. Ale nemohl jsem sem nepřijet, protože Bannisterova sbírka je, jak říkáš, neodolatelná.

Jenže když při obhlídce muzea narazím na jiného zloděje a přežiju, že mě postřelil, dám si záležet, abych ho vypátral. Pochopitelně ho dost vyvedlo z míry, že se mi to povedlo, řekl jsem mu však, že je mi jedno, co je zač, a že mu nebudu lézt do zelí, ale toužím po jednom kamenu z Bannisterovy sbírky.

A pak se vrátím do Evropy.“

„Po Bollingově diamantu?“

Usmál se. „Blázníš? Ten zatracený kámen je přece prokletý! Pokaždé, když ho někdo ukradl, přinesl zloději strašnou smůlu.“

Udiveně vyhrkla: „A v tom spočívá jeho kletba?“

„Ano, jsou o tom záznamy. Bannisterovi ten kámen získali kolem roku 1500, legálně. Edward Bannister ho nevybroušený a nevyleštěný našel na dně řeky v Indii. Prostě tam jenom tak ležel.“

„To měl ale štěstí!“

„Dal ho vyleštit, ale ne vybrousit, a věnoval ho jako svatební dar své nevěstě. K prvnímu pokusu o jeho krádež došlo během jejich líbánek a zloděj si při útěku oknem zlomil vaz. Traduje se, že Edward stojící nad mrtvolou jen s prostěradlem kolem pasu, jak se narychlo zahalil, když spěšně vstával z manželské postele, oznámil všem přítomným, že osud podle všeho určil, aby diamant patřil jeho rodině a že ho tudíž od této chvíle bude považovat za amulet. Pak mu dal jméno Bollingův diamant.“

„Proč Bollingův?“

Quinn se usmál. „Edward ho nemohl nazvat Bannisterův diamant, protože už jeden diamant toho jména měl. Tak mu musel vymyslet jiné jméno.

Zřejmé měl smysl pro černý humor, protože ten mrtvý zloděj se jmenoval Thomas Bolling.“

„Fakt?“

„Thomase Bollinga by to zřejmě potěšilo, podle všeho byl dost hloupý a snad i trochu blázen. Nebýt setkání se žlutým diamantem, zřejmě by se do historie vůbec nezapsal.“

Morgan se na něj podívala. „Určitě sis to vymyslel. Sypeš to ze sebe nějak podezřele lehce.“

76

„Přísahám, že je to pravda. Zeptej se Maxe.“

„Tak jo, a co se stalo potom?“

„Edward to řekl sice zřejmě jenom proto, aby odradil alespoň pověrčivé zloděje, ale vytvořil tak legendu o kletbě. A osud ho zřejmě vyslyšel. Zkrátka a dobře, budoucnost přinesla celou řadu až neuvěřitelně nešťastných zlodějů.

A Bollingův diamant začal být nechvalně známý. Původně vážil minimálně sto karátů, takže byl pořádná kořist. A později, když ho vybrousili a udělali z něj přívěsek, zase byl tak nádherný, že mu prostě nešlo odolat.

V uplynulých čtyřech stech letech se ho pokusily ukrást desítky zlodějů.

Někteří byli velmi vynalézaví. Nikomu se ho však ukrást nepodařilo. Všichni zloději zemřeli, většina velice bolestivým způsobem.“

Morgan se otřásla. Nebyla sice pověrčivá, ale příběh ji nemohl nechat v klidu. Hlavně proto, že byla zamilovaná do zloděje. Odkašlala si a vystrašeně mu řekla: „Drž se od něj dál.“

Usmál se a náhle vstal z gauče a klekl si před její křeslo. Než stihla cokoli udělat, položil ji ruce na stehna a jemně jí dal kolena od sebe. Zatajila dech, když jí začal laskat vnější stranu stehen, potom se jeho prsty začaly posouvat pod hedvábný župan, dokud ji neobjaly kolem zadečku a nestáhly k sobě.

„Já neukradnu Bollingův diamant, Morgan,“ šeptal s očima přetékajícíma vášní. Políbil ji na krk, a když se hlavou opřela o křeslo, také pod bradou.

Odtud ji poséval polibky směrem k výstřihu a jeho hlas zněl ochraptěle. „Jde mi o smaragd. Talisman.“

Zabořila mu prsty do hedvábných vlasů a jemně ho zatahala. Když se na ni podíval, viděl, že se na něj překvapeně mračí. „O co že ti jde?“

„Noční Stín si myslí, že mi jde o Talisman. Neprobereme to někdy jindy?“ Jemně jí zuby sevřel spodní ret, polaskal ho a hned nato ji začal vášnivě líbat.

Cítila, jak ji jeho silné ruce hladí po zadečku, a když ji přitáhl k sobě a její nahá stehna se setkala s drsnou látkou jeho džín, zasténala. Objala ho nohama a začala mu vášnivě hladit záda.

Zatáhl za pásek jejího županu a ten se rozevřel, jako by jeho posláním bylo sklouzávat z rozpáleného těla. Ňadry se tiskla k jeho hrudníku a strašně ji rozčilovalo, že na svém nahém těle cítila jeho oblečení. Chtěla ho hned, okamžitě. Ta pudová touha ji ovládla s takovou prudkostí, že ji to zaskočilo.

Zaklonila se, aby si poradila s knoflíčky košile a začala mu ji svlékat. Napětí v jeho obličeji a žhavá touha vyzařující mu z očí jí napověděly, že po ní touží stejně netrpělivě jako ona po něm.

Pomohl jí se svou košilí a pak ji odhodil stranou. Rozepnul si kalhoty, společně se spodkami je stáhl, jen kolik bylo nezbytně nutné, a potom si 77

přitáhl její boky, aby se jeho vzrušené pohlaví mohlo do ní hluboce ponořit.

Objetí jejích stehen zesílilo, a když ucítila, jak do ní vnikl, hlasitě zasténala.

Rukama sevřel její ňadra, hladil je a laskal, pak sklonil hlavu, aby jí je mohl dráždit jazykem. Svírala mu ramena a vnímala, jak jeho svaly při každém pohybu pracují, a náhle v jejím těle začalo rychlostí, která jí brala dech, narůstat obrovské napětí.

Vyvrcholení bylo stejně rychlé a prudké jako zrod její touhy. Quinn ji objal a pevně jí k sobě přitiskl. Oběma zachvívaly vlny extáze probíhající jejich těly a naprosto je vyčerpávající.

Morgan položila hlavu na jeho rameno, vdechovala jeho mužnou vůni a její bušící srdce se postupně uklidňovalo. Nechtělo se jí ani pohnout, ani otevírat oči. Jediné, po čem toužila, bylo dál ho objímat a vychutnávat celou tu záplavu pocitů.

Po chvíli si však uvědomila, že jejich poloha sice byla nesmírně erotická, avšak když už byla touha ukojená, i dost nepohodlná. A nebyla by to ona, aby se jí najednou nezačalo chtít smát. Na křesle v jejím obývacím pokoji! A navíc v poledne! I když klečel na koberci, určitě ho musela bolet kolena.

Zvedl hlavu a podíval se na ni, sice s úsměvem, ale přísně. „Jestli se rozesměješ, přísahám, že tě uškrtím,“ zavrčel ještě pořád zastřeným hlasem.

Musel cítit, že se ze všech sil smíchu brání. Jak to proboha mohl vycítit…

Rychle si odkašlala a snažila se potlačit úsměv. „Mrzí mě to, ale nemůžu si pomoct. Nesměju se, protože by tu bylo něco k smíchu, ale protože jsem…

šťastná. Normálně jsme si povídali a zčistajasna…“

„Ano, zčistajasna.“ Políbil ji, odtáhl se od ní, natáhl si džíny, zapnul zip, ale s knoflíkem se nezdržoval. „Chci tě ještě jednou.“

Když vstával, zvedl ji nahoru a její přecitlivělé bradavky se otřely o jeho zarostlý hrudník. Zatajila dech. Zapochybovala, že ji nohy udrží. A jakmile jí pak sevřel zadeček a slabinami se přitiskl k jejím, už si byla jistá, že ne.

„Počkej chvilku.“ Snažila se zachovat jasnou hlavu, protože jí ještě jedna věc nebyla jasná. Poklepala mu ukazováčkem na hrudník, aby si vynutila jeho pozornost. „Skutečně jsi tady jenom proto, abys chytil Noční Stín? To je celý tvůj záměr?“

„Noo,“ přitakal a laskal ji na krku.

Prudce vydechla, když ji kousl do ušního lalůčku. „Tak proč jsi tu noc, co jsme se setkali, ukradl tu dýku?“

„To byla kamufláž,“ zašeptal. „Kdybych byl něco neukradl, připadalo by ti to divné.“

„Aha. Jo a ještě něco. Vím, že už jsem se tě na to ptala, ale ukradls Carstairovy diamanty?“

78

„Ne.“ Přestal jí líbat krk a zvedl ji na ruce. Vášnivě ji políbil a cestou k ložnici pak s úsměvem dodal: „Jen jsem si je vypůjčil.“

Morgan sebrala odvahu žádat od něj vysvětlení až po několika hodinách.

„Jen sis je vypůjčil? Ty ses snad zbláznil!“

Tiše se rozesmál.

Nedala se odbýt. „Mohli tě chytit. Nebo zabít.“

„Noční Stín vyžadoval důkaz… o mé dobré vůli.“

„Tys je ukradl pro něj?“

„Vypůjčil jsem si je, aby si myslel, že jsem je pro něj ukradl. Neboj, Carstairovi je dostanou zpátky.“

„A co když ne?“ Opřela se o loket a chvíli na něj zkoumavě hleděla. Pak překvapeně řekla: „Už budou čtyři odpoledne a my jsme ještě pořád v posteli.“

Otevřel jedno oko, zase ho zavřel, objal ji pevněji a rozkošnicky si vzdychl: „Tohle je má představa o ideálně stráveném dni.“

Natáhla ruku a začala si hrát se zlatými chloupky na jeho hrudníku.

„Souhlasím, ale stále ještě jsem nemluvila s nikým z muzea. Až s nimi budu mluvit, co jim mám říct?“

Otevřel oči. Pořád ještě mu zářily. Vážně se jí podíval do očí a mírně se usmál. „Vadilo by ti, kdyby se dozvěděli, že jsme milenci?“

Rozhodně zavrtěla hlavou. „Samozřejmě že ne. Ale nezpůsobí to nějaké problémy tobě? Myslím s Nočním Stínem?“

„Ne, pokud se mi ho podaří přesvědčit, že jsem tě svedl jen proto, abych získal informace o výstavě.“

Uvědomovala si, že se na ni pátravě dívá, a rychle se usmála. „Proto ses mě nikdy neptal na žádné detaily o ní? Abych si mohla být jistá, že ti nejde o informace?“

Zvedl ruku a odhrnul jí z obličeje pramínek lesklých černých vlasů.

Potom ji pohladil po tváři. „Možná. Chci, abys mi uvěřila, že tohle nikdy nedělám.“

Přestože to nebylo rozumné, věřila mu. Přes všechen jeho šarm a bohaté erotické zkušenosti nebyl typ muže, který by ženu svedl jen proto, aby od ní získal informace. Ne proto, že by to bylo nečestné, ale proto, že to bylo moc jednoduché, a Quinn se vždycky jednoduchým řešením snažil vyhýbat.

„Miláčku?“

Uvědomila si, že se odmlčela na příliš dlouho a řekla: „Rozumím a věřím ti. Jen doufám, že Noční Stín nezjistí, že pokoušet se ode mě získat informace je úplně zbytečné. Bezpečnostnímu systému totiž vůbec nerozumím.“

79

„Vím, za co jsi zodpovědná. A ví to asi každý, kdo se v muzeu vyzná.

Přesto myslím, že ho dokážu přesvědčit, že mi můžeš poskytnout jednu velice cennou informaci. Tedy pokud s tím budeš souhlasit.“

„Tak ven s tím!“

Trochu se zamračil. „Nejdřív si to musím promyslet. Měli bychom se obléct a podívat se do muzea. Stejně nebudeš spokojená, dokud se nepřesvědčíš, že se tam bez tebe všechno nezhroutilo.“

„Ha, ha, ha,“ ušklíbla se. „Zní to spíš jako rozkaz.“

Obešli skoro celý blok, aby se dostali ke Quinnovu autu, které stálo, kde ho v noci zaparkoval. Jako Quinn nikdy neparkoval blízko muzea. Jak jí vysvětlil, jednal tak proto, že nechtěl, aby si někdo jeho auta všiml.

„Tak proto jsi mě včera musel celou cestu nést,“ pochopila.

„Byl to jeden z důvodů.“

Po dalších nepátrala, snažila se, aby jejich rozhovor byl i nadále nezávazný. V duchu si však dávala dohromady všechny informace získané v uplynulých týdnech. Některé z nich zavrhla, jiné znovu rozebírala kvůli novému upřesnění a snažila se složit skládanku, aniž by věděla, jak vlastně má konečný obrázek vypadat.

Byl to pomalý proces, musela však být trpělivá. A to hned ze dvou důvodu. Hlavně proto, že jí Quinn nechtěl říct celou pravdu, a pak byla příliš zvědavá, než aby čekala, až jí ji prozradí. Měla bystrý mozek a o všem by určitě přemýšlela, i kdyby si nedělala starost o milovaného muže.

Dorazili do muzea a jí se ještě nepodařilo složit většinu částí skládačky.

Řekla si, že to raději na chvíli odloží. Protože se muzeum za necelou hodinu zavíralo, vycházelo z něj mnohem více lidí, než do něj vcházelo. Vypadalo to, že návštěvnost dneska byla opravdu velká.

„Zajdu za Storm,“ oznámila Quinnovi ve vstupní hale. „Kdyby bylo třeba něco zařídit.“

Přikývl, potom jí chytil ruku a jemně ji políbil. Byla to velmi důvěrná něžnost. „Já se tady zatím trochu porozhlédnu.“

Na chvilku se zarazila, pak se ale na něj usmála a zamířila na chodbu, kde byly kanceláře. Přemýšlela, proč se chce rozhlížet po muzeu. Samozřejmě mu ani na okamžik neuvěřila, že o nic nejde. Ne že by byla tak podezíravá, jen si udržovala zdravý odstup od jeho nevypočitatelně povahy. Měla pocit, že by si nikdy nevybral přímou cestu, když existuje i nějaká klikatá.

Nejdříve se stavila v bezpečnostní místnosti. Krátce si promluvila se dvěma lhostejnými hlídači, kteří jí oznámili, že dnešní den byl poměrně klidný a nemusely se řešit žádné problémy kromě obvyklého počtu ztracených dětí a dvou mileneckých roztržek. Už před lety ji udivilo, jak překvapivě velké množství milenců volilo k řešení svých problémů muzeum.

80

Zřejmě si mysleli, že rozlehlé místnosti a chodby jim poskytnou více soukromí, než ve skutečnosti poskytovaly.

Protože znala bezpečnostní systém chránící cenné věci, vždycky vnímala kamery, hlídače i ostatní návštěvníky a muzea jí nikdy nepřipadala jako romantická místa poskytující člověku soukromí.

Myslela na to, ještě když vstoupila do počítačové místnosti. Storm tam zamračeně něco psala na počítači.

„Ahoj,“ pozdravila ji Morgan co nejbezstarostněji a opřela se o dveře.

„Děje se něco?“

Drobná blondýnka přestala psát. Opřela se o židli a se zájmem se na přítelkyni podívala. „V podstatě nic. Ale co je s tebou?“

Protože ji hned tak něco nevyvedlo z míry, nezačervenala se ani po jejím pátravém pohledu. „No,“ začala, pořád ještě jako by se nechumelilo, „je mi mnohem lépe než včera.“

„Opravdu? I když tě omámili chloroformem?“

„To nebyl zlatý hřeb večera.“

„To doufám. Quinn?“

Musela se usmát. „Je to vidět?“

„Na tobě celé,“ usmála se Storm. „Trochu tě to vyvedlo z míry, nemám pravdu?“

„Trochu. A co se týče toho ostatního… Rozhodla jsem se, že budu věci brát, jak přijdou.“

„To asi bude nejlepší.“ Storm náhle zvážněla. „Jared říkal, že tě přepadl Noční Stín.“

„Jo.“ Nechtěla o přepadení moc mluvit, protože všechno bylo dost komplikované. „Mám ale štěstí, viď? Nevíš, jestli je tu Max? Mrzí mě, že jsem tu dneska nebyla.“

„Potlouká se někde po muzeu. Je tady i Dinah, u Kena v kanceláři.“

Dinah původně v muzeu pracovala jako asistentka kurátora. Teď už tu zaměstnaná nebyla, ale z času na čas se tu zastavila, protože ji ta práce bavila. Ken Dugan pro spoustu práce, jednak s další výstavou a také proto, že pomáhal řešit problémy i v jiných muzeích, neměl ještě čas najít za Dinah náhradu. Proto byl více než vděčný, že mu takhle pomáhá.

„Půjdu ji pozdravit,“ oznámila Morgan Storm, „a potom zkusím najít Maxe. Jo… a kde máš Medvídka?“ Nikde kocourka neviděla.

„Je s Wolfem.“ Vtom zapípal počítač a Storm se mu musela věnovat.

Přicházela jí elektronická zpráva. „Začíná být trochu nervózní. Myslím Wolfe.“

To Morgan překvapilo, protože věděla, že bezpečnostního experta hned tak něco z míry nevyvede. „Kvůli té pasti?“

81

Storm napsala stručný příkaz a potom se s úsměvem znovu podívala na přítelkyni. „Ne. Kvůli naší svatbě v Louisianě. Chtěl, abychom zašli za knězem už dřív, ještě než se vzali Jared s Dani, ale to nešlo. Když jsem se mamince konečně po šesti synech narodila já, okamžitě mi začala šetřit na svatbu. Nemohla jsem jí zkazit radost. Takže zatímco tady spolu mluvíme, doma už všechno chystají. A Wolfe má hrůzu ze seznámení s celou mojí rodinou a její účasti na naší svatbě.“

Nevypadá, že by ji to nějak trápilo, pobaveně si pomyslela Morgan.

Vlastně k tomu ani neměla žádný důvod. Protože ať už Wolfa v Louisianě čeká jakékoli utrpení, je na první pohled jasné, že Storm tak miluje, že ho od ní nemůže sebevětší horda příbuzných odehnat. K tomu by bylo třeba něco mnohem závažnějšího. Například konec světa.

„Tady dává v sázku svou práci i dobrou pověst a přitom si dělá starosti kvůli troše rýže a věnečku z květů pomerančovníku.“

„Muži jsou zvláštní, viď?“

Morgan se zasmála, zamávala jí na rozloučenou a pokračovala dál.

Zastavila se ve své kanceláři, kde zjistila, že její desky nejsou na stole, kam je položila, a odtud zamířila do kanceláře kurátora na druhém konci chodby, U Kenova stolu našla Dinah Bannisterovou, krásnou a elegantní rusovlásku.

Právě položila telefon. Když zvedla hlavu a spatřila mezi dveřmi Morgan, změnil se její mírně zmatený výraz v ustaraný.

„Jsi v pořádku?“

„Nic mi není,“ ujistila ji Morgan. Věděla, že Maxova žena určitě bude vědět, co se stalo včera v noci. „Dnes už mi to připadá jen jako zlý sen. Jako by se to ani nikdy nestalo.“

„Max tvrdí, žes mohla přijít o život.“

Quinn tvrdil to samé, vzpomněla si Morgan. „Nevím, stalo se to tak rychle, že jsem ani nestihla dostat strach. Tak jako tak už je to pryč.“

Rozhlédla se po Kenově neuspořádané kanceláři. „Neviděla jsi náhodou moje desky? Na mém stole nebyly, tak jsem si řekla, že –“

„Jsou to ony?“

„Ano, díky. Ken je zřejmě potřeboval. Měla jsem tu být.“

Dinah ji pobaveně uklidňovala: „Panebože, přestaň se cítit tak provinile.

Vždyť se tu už měsíce dřeš a jeden den volna ti jenom prospěl. Navíc tu dneska podle mých informací žádné problémy nebyly.“

„Když jsem sem vešla, tak ses mračila,“ namítla Morgan.

Dinah zavrtěla hlavou. „Právě jsem mluvila se Stuartem Atkinsem z Collierova muzea. Říkal, že několik muzeí v okolí má problémy s bezpečnostními systémy. Samovolně se spouštějí alarmy a podobné věci.

Tady se však všechno zdá v pořádku.“

82

„Nechval dne před večerem,“ varovala ji Morgan.

„Já vím, proto o tom raději řeknu Maxovi. Kdyby náhodou…“

Morgan přikývla. Souhlasila, že to bude nejlepší řešení. Ještě chvilku si s Dinah povídala, potom se vrátila do své kanceláře, položila desky na stůl a šla hledat Quinna.

Kapitola osmá

Když procházela vstupní halou, byla téměř prázdná. Na schodech potkala Lea Cassadyho. Štíhlý a pohledný sběratel se na ni usmál a zůstal u ní stát.

„Ahoj, Morgan! Takže tě Alex nezavraždil, když tě tenkrát doprovázel domů z mého večírku.“

S hrůzou si uvědomila, že oficiálně se s Alexem Brandonem zná necelý týden, přesto se dokázala na Lea usmát. „Ne, nezabil mě, ale úplně mi změnil život.“

„A za to můžu já?“

„Tvůj večírek, Leo. Myslím však, že bychom se stejně setkali. Tahle výstava totiž sběratele přitahuje jako magnet.“

Hořce se přiznal: „Ani já jí nedokážu odolat. Je tu někde Alex?“

„Ano, je,“ odpověděla ledabyle. „I Max je tu.“

„S Maxem už jsem mluvil, ale Alexe jsem ještě neviděl. Pozdravuj ho ode mě, ano?“

„Jasně. Ahoj.“

Pokračovala do schodů a on zase dolů. Nahoře se zastavila a pozorovala Lea, jak kráčí vstupní halou. Dokonce ani jeho ledabylá chůze nedokázala zakrýt lehkost a eleganci pohybů dokonale ovládaných svalů. Pohyboval se jako tanečník nebo atlet.

Co to říkal Quinn? Kdyby ses setkala tváří v tvář s mužem, o kterém bys věděla, že je Noční Stín…

Noční Stín byl tedy někdo, koho znala. A zřejmě se s ním přinejmenším občas stýkala. Jinak by ji Quinn přece mohl jeho totožnost prozradit. Mohl by to být Leo?

Chytila se masivního sloupku a trochu roztržitě pozorovala vstupní halu.

V hlavě jí divoce vířily myšlenky a po zádech jí běhal mráz. Leo? Byl sběratel, a přestože se to často snažil zlehčovat, sám nazval svou lásku k 83

vzácným a krásným věcem posedlostí. Cestoval kvůli nim po celém světě a platil vysoké částky, aby vlastnil poklady, které nikdo jiný nemá…

Je Leo Noční Stín?

Nechtěla tomu věřit. Nechtěla se raději ani zabývat myšlenkou, je-li to možné. Noční Stín vraždil lidi, zavraždil dvaadvacetiletou dívku, kterou Alex Brandon miloval jako vlastní sestru. Noční Stín postřelil Quinna.

Noční Stín ji omámil chloroformem.

Ačkoli vynaložila všechny své síly, nevzpomněla si na nic, podle čeho by mohla identifikovat muže, který ji držel v železném sevření a omámil. Byl vyšší než ona, nedokázala však odhadnout o kolik. Byl silný a hbitý.

Nevybavil se jí žádný zápach kromě chloroformu a žádný zvuk kromě těch, které při tom zápase způsobila ona sama.

Dokázal by Leo použít chloroform na ženu, kterou dobře znal, a druhý den se na ni klidně usmívat?

Quinn o sobě jednou tvrdil, že je schopný přesvědčivě lhát i ve stresu.

Tvrdil, že je na to třeba mít jen pevné nervy nebo falešnou povahu. Co když je Leo podobně troufalý?

Nemohla to vědět jistě. Lehce se otřásla a šla hledat Quinna. Přemýšlela, jestli by jí řekl pravdu, kdyby se ho přímo zeptala, jestli je Leo Noční Stín. A dokázala by se ho na to vůbec zeptat?

„Nelíbí se mi to,“ namítl Max.

„To jsem ani nečekal,“ vzdychl Quinn a zamyšleně si Maxe prohlížel.

„Oba víme, že Morgan je impulzivní. Naštval jsem ji, tak si to šla se mnou vyřídit. Před půlnocí. Byla dost chytrá na to, aby uhodla, kde se schovávám, a dost rozzuřená, aby tam za mnou lezla po požárním žebříku.“

„Já vím, Alexi.“ Protáhl si ramena a prozradil tak, jak je napjatý. „Co však nevím a co mi nechceš prozradit, je, co na tom požárním žebříku dělal Noční Stín. Samozřejmě pokud to opravdu byl on.“

Oba stáli na chodbě nedaleko výstavy. Záměrně k rozhovoru volili prázdnou chodbu, aby se k nim nikdo nemohl nepozorovaně přiblížit, a oba mluvili velice tiše.

Quinn se na tenhle rozhovor právě netěšil, věděl však, že k němu dříve nebo později dojde. Max byl příliš inteligentní, než aby mu uniklo, jak důležité bylo, co se stalo včera v noci. Tak ledabyle, jak jen to dokázal, se Maxe zeptal: „Copak ti to Jared nevysvětlil?“

„Ne, tvrdil, že jsi byl včera, když tě přišel vystřídat, příliš rozrušený na to, abys o tom mluvil. Měl jsem takový pocit, že on sám se tě chce na něco zeptat.“

84

Quinn se jen tak tak ovládl, aby se neušklíbl. Pomyslel si, že Jared bude mít otázek celou spoustu, protože měl celou noc na to, aby si probral vše, co mu řekl. Zřejmě mě začal podezírat, tak sem za mnou vyrazil…

Bylo to poprvé v jeho kariéře, co ho něco tak rozrušilo, že mluvil neuváženě. Možná už Jaredovi došlo, že ví, kdo je Noční Stín.

Řekl si ale, že se tím bude zabývat až později. Odkašlal si a přesvědčivým tónem prohlásil: „V jádru to není nijak složité, Maxi. Noční Stín, tedy jestli to byl on, si zřejmě obhlížel muzeum, i když nechápu, jak mi to mohlo uniknout. Podle všeho mě zahlédl na střeše. Nemůžu vědět, co chtěl udělat, ale Morgan mu zkřížila cestu, tak ji uspal. Zaslechl jsem hluk a slezl dolů, dřív než jí stihl udělat něco mnohem horšího. Okamžitě utekl. To je všechno.“

Max se mu neustále díval do očí. „Prozraď mi něco, Alexi. Nenosíš i ty s sebou v noci chloroform?“

„Ví se to o mě,“ přiznal upřímně. „Je to účinný a poměrně neškodný prostředek, jak se vypořádat s nečekaným problémem.“

„A mívá ho i Noční Stín?“

„Včera v noci ho měl.“

Po dlouhém mlčení se Max zeptal: „Je Morgan v nebezpečí?“

Na to Quinn odpověděl skutečně podle pravdy: „Udělám všechno pro to, aby nebyla.“

Max se zamračil. „Neodpověděl jsi mi na otázku.“

„Odpověděl jsem ti jediným způsobem, jakým můžu. Maxi, něco jsem opravdu neplánoval a to je i Morgan. U ní je skutečně strašně obtížné odhadnout, co v nejbližší chvíli udělá, nemůžu si být jistý, že nevyrazí k dalšímu požárnímu žebříku. Ale nedovolím, aby se jí něco stalo.“

„Máš všechno natolik pod palcem, že mi to můžeš slíbit?“

„Maxi, já…“ odmlčel se a potom dodal: „Nakolik mám všechno pod kontrolou, se dozvím až dnes v noci. Do té doby ti nemůžu nic slíbit. Budeš mi muset důvěřovat, že vím, co dělám.“

„Dobrá,“ odpověděl pomalu Max. „Počkám do zítřka.“

„Přesně to po tobě chci.“ S trochou štěstí si do té doby vymyslí nějaké přijatelné vysvětlení. Nebo se bude muset Maxovi vyhýbat, dokud to celé neskončí. „Teď, když dovolíš, půjdu za Morgan.“

„Vyřiď jí, že ji pozdravuju.“ Max počkal, až se k němu Alex otočil zády, a nečekaně se zeptal: „Alexi, ukradls ty Carstairovy diamanty?“

Quinn nebyl tak pošetilý, aby se zatvářil uraženě. Jeho odpověď zněla upřímně: „Ne, Maxi, neukradl jsem je.“

Max už nic neřekl, jen krátce přikývl a pohledem sledoval mladšího muže, jak odchází chodbou. Vůbec ho nepřekvapilo, když se vzápětí na 85

chodbě za ním objevil Wolfe a přistoupil k němu. Měl na sobě černou koženou bundu a rozhodně nevypadal jako bezpečnostní expert, už jen proto, že mu na rameni seděla kočka.

V poslední době ale Medvídek Wolfa doprovázel velice často. Max pořád ještě hledící za Quinnem, zamyšleně poznamenal: „Začínám si myslet, že mi Alex lže.“

„Alespoň víš, jak je to příjemné,“ řekl mu Wolfe. Vypadalo to, že nejen vůbec není překvapený, ale dokonce cítí notnou dávku uspokojení.

„Já jsem ti nikdy nelhal. Jen jsem ti zamlčoval některá fakta.“

„Ano, jistě,“ přikývl a mrzutě dodal: „Možná že Alex dělá to samé. Oba víme, že lže, jenom když si je jistý, že mu to projde. Ale vsadím se, že tentokrát je v tom namočený mnohem víc, než nám prozradil.“

„V tom s tebou souhlasím,“ přitakal Max. Potom vzdychl.

„Pravděpodobně nás čeká další problém. Volala matka. Je v Austrálii a míří sem.“

Wolfovi se rozzářil obličej, ale vzápětí se znovu zamračil. „Nenačasovala si to právě nejlépe. Nemůžeš ji nějak zastavit?“

„Zastavit matku?“ zeptal se nevěřícně Max.

„Promiň, zapomněl jsem se.“ Wolfe zakroutil hlavou. „Třeba než sem dorazí, bude už všechno za námi.“

„Mňau,“ komentoval posměšně jeho slova Medvídek.

Max pohlédl na kocourka a vzdychl: „Máš pravdu, Medvídku.“

Když Quinn spatřil Morgan před jednou z vitrín, na chvilku se zastavil a pozoroval ji. Matně si uvědomoval, že muzeum se bude co nevidět zavírat a že by bylo rozumnější, aby odtud co nejrychleji zmizeli a cestou se nesrazili s Maxem. Nedokázal se k tomu však přinutit.

Na co asi myslí? Tvářila se smrtelně vážně. S rukama zkříženýma na prsou upřeně hleděla na Bollingův diamant. Měla na sobě džíny a svetr a černé vlasy se jí leskly jako antracit. Stačil pohled na ni, a zrychlil se mu tep i dech, napjal se mu každý sval v těle. Ví Morgan, co s ním dělá? Určitě. Jeho tělesné reakce si musela všimnout. Věděl, že svou fyzickou touhu nedokáže skrýt, proto se o to ani nepokoušel.

Život z něj udělal experta na skrývání hlubších citů a přetvářku. Nebyl si však jistý, do jaké míry je schopen utajit, co cítí k ní. Jared to včera v noci určitě poznal. I Max to věděl, ale od rozhovoru, který spolu měli, když ho postřelili, o tom nemluvil.

Ví to i Morgan?

Šel k ní kočičím krokem, protože tak musel chodit velice často. Když ji objal, nelekla se. Musela vycítit, že je to on.

86

„Čtu si tady na cedulce,“ řekla mu pomalu „historii Bollingova diamantu, jen není podaná tak zajímavě, jako jsi mi ji vyprávěl ty.“

„Děkuju za uznání, miláčku.“ Odhrnul jí vlasy a políbil ji na krk, kde se její jemné kůže rád dotýkal rty.

„Pomáhala jsem s instalací informačních štítků ke každému exponátu a ani jeden jsem nečetla,“ přiznala se.

„Měla jsi spoustu jiných starosti,“ připomněl jí a znovu ji políbil za ucho na hebkou kůži poraněnou surovýma rukama. To zranění v něm stále ještě vyvolávalo těžko ovladatelný hněv. Připsal to Nočnímu Stínu na seznam zločinů. Jemně se otřel rty o místečko s namodralou kůží.

Morgan tiše vzdychla a otočila se v jeho náručí, aby mu viděla do očí.

Zvedla ruce a položila mu je na hrudník. Usmívala se a smyslně přivírala zlaté oči. Tenhle její výraz miloval. Když promluvila, měla hlas mírně zastřený. „Oba dobře víme, kolik na nás právě teď míří kamer. Nevím jak ty, ale já bych nerada byla terčem zábavy hlídačům.“

Lehce ji políbil. „Máš pravdu.“ Trochu ustoupil, vzal ji za ruce a pevně je sevřel. „Víš, že je závěrečná?“

Přikývla a naposledy se podívala na jiskřivý Bollingův diamant. Cestou ke dveřím se zeptala: „Proč by ho nějaký zloděj chtěl ukrást? Jak může nějaký rozumně uvažující člověk chtít něco s takovou historií, jakou má?“

„Jednak kvůli jeho ceně a hlavně pak kvůli posedlosti svým vlastním mistrovstvím,“ shrnul výstižně. „Každý ze zlodějů věřil, že právě jemu se to podaří.“

„I tentokrát? Věří Noční Stín té kletbě?“

Odpověď na to měl už důkladně zváženou. „Noční Stín je posedlý touhou mít to, co jiné zničilo. Věří, že on to dokáže. Že je proti nebezpečí imunní.

Věří, že má právo vlastnit cenné a krásné věci. Že osud mu je příznivě nakloněn.“

Podívala se na něj. „A ty tomu věříš?“

Pokrčil rameny. „Věřím tomu, že se snaží zaplnit svou vnitřní prázdnotu.

Má úplně prázdnou duši, nemá v ní žádný cit, nic, na čem by člověku mělo skutečně záležet.“ Uvědomil si, že ho s pátravým výrazem pozoruje, a najednou si začal připadat hrozně nejistě. Proto vesele dodal: „Absolvoval jsem zkoušku z psychologie.“

Morgan na to neodpověděla. Zato ho znovu pobavila svou tvrdohlavostí dostat odpověď na svoje otázky (kteroužto vlastnost vždycky projevovala v tom nejnevhodnějším okamžiku), řekla totiž: „Přečetla jsem si i štítek u smaragdu Talisman. Chceš, vlastně chce ho Quinn proto, že měl kdysi patřit čaroději Merlinovi?“

„Stopadesátikarátový smaragd má velkou cenu, ať už patřil komu chtěl.“

87

„Víš, co tím myslím.“

Věděl. „O Quinnovi je známo, že má zájem o předměty s tajemnou minulostí a údajnými nadpřirozenými schopnostmi. A protože to ví i Noční Stín, snadno uvěřil, že Quinn urazil takovou dálku, jen aby ukradl Talisman.“

„A proč tedy Quinn nechtěl Bollingův diamant?“

„Namluvil jsem mu, že jsem pověrčivý a strašně se i bojím kleteb. Uvěřil mi.“

Mlčky mířili ke schodům. V polovině schodiště směrem dolů to už Morgan nevydržela a zeptala se: „Alexi, můžu hádat, kdo by mohl být Noční Stín?“

„Nedělej to, Morgan,“ odpověděl klidně. „To, že budeš vědět, kdo to je, nám nijak nepomůže. Není žádný důvod, abys to věděla dřív, než bude nutné.

Důvěřuj mi.“

Dole v hale zvedla hlavu, podívala se na něj a tiše se zasmála. „Nic jiného mi nezbývá, viď?“ A než mohl odpovědět, pokračovala stejně bezstarostným tónem: „Až do půlnoci máš volno, že?“

„Víceméně,“ souhlasil. „Seženeme si něco k jídlu a půjdeme k tobě domů.“

„Skvělý nápad.“

Přestala mluvit o výstavě, Nočním Stínu a ostatních problémech a Quinna to potěšilo. Věděl, že sám by na to neměl přestávat myslet, ale když byl s ní, nemohl se na nic soustředit. Tak ho fascinovala. A každá jejich ne právě nevinná schůzka jeho omámenost ještě zvyšovala.

Byla úžasná. A nemyslel tím jenom její fyzickou krásu. Napadlo ho, že i mramorová socha vzdáleně připomínající muže by kvůli ní slezla z podstavce a chtivě ji následovala. Morgan nebyla jen hezká. Byla tak živá, bystrá a vnitřně silná, že jí to zářilo ze zlatých očí a rozsvěcovalo tváře jasem.

Mluvila rychle a každé její melodicky a maličko zastřeně vyslovené slovo znělo jako pohlazení. A její chytrá hlava… ach ta její hlavička!

Byla inteligentní, se smyslem pro humor. A také velmi vnímavá.

Mnohem citlivější a sentimentálnější, než byla ochotná přiznat. A přes svoji upovídanost a šarm dost upjatá.

Zřejmě ji v životě hodně ublížili. Nejen její snoubenec, příliš omezený na to, aby dokázal pod její vnější krásou najít nitro z ryzího zlata. Mnohokrát v životě byla posuzovaná jen podle vzhledu a to ji naučilo chránit si své zranitelné srdce.

A proto bylo tím neuvěřitelnější, že se zamilovala právě do něj. Pořád tomu nemohl uvěřit. Pesimisticky naladěný mozek mu našeptával, že až s ním Morgan prožije delší dobu, zjistí, že se ve svých citech zmýlila, ať jakkoli jeho srdce oponovalo. Z očí jí přece zářila láska.

88

Cítil její lásku i teď, v úterý večer, když neochotně vstal z její postele, aby se oblékl. Bylo už skoro jedenáct a on se před noční službou ještě potřeboval zastavit v hotelu. Většinu večera strávili v posteli, a přestože noc předtím si moc nepospal, cítil se příjemně svěží.

Morgan si dala polštáře pod hlavu, na nahá ňadra si natáhla přikrývku a pozorovala ho. Ve světle lampy měla oči nesmírně hluboké. Znovu začala mluvit o Nočním Stínu. Klidně, ale rozhodně.

„Už jsi vymyslel, co mu řekneš, až se tě zeptá, proč jsem hledala Alexe Brandona v noci na střeše?“

„Ano,“ přiznal se a usedl na okraj postele, aby si obul boty. „Alex ti řekl, že tam bude. Je to sice zvláštní místo pro rande, ale právě pro tu praštěnost tomu Noční Stín rád uvěří. A já potom okamžitě přejdu do protiútoku.“

Morgan se na chvilku zamyslela. „Vyčteš mu, že na tom požárním žebříku neměl co dělat?“

„Přesně tak. A navíc s chloroformem. Zatímco já jsem seděl na střeše, pozoroval muzeum a lámal si hlavu, kudy bych se do něj mohl dostat, kradl se ke mně, buď aby mě zkontroloval, nebo aby mě provedl něco mnohem horšího. Řekl bych, že předvedl přinejmenším smutný nedostatek důvěry ve svého partnera. Pěkně se rozčílím. Až tak, že budu váhat, jestli mu mám prozradit důležitou informaci, kterou jsem, drahoušku, získal od tebe.“

„Jakou informaci jsem ti mohla prozradit?“ Zamyšleně se na něj podívala.

„Pokud ho chceš zmást něčím takovým, měl by sis to opravdu dobře promyslet. O bezpečnostním systému toho moc nevím, takže co jsem ti jako mohla prozradit?“

Sklonil se k ní a políbil ji. Ne proto, že by se chtěl vyhnout odpovědi na její otázku, ale protože líbat ji už pro něj bylo stejně nezbytné jako dýchání.

Když konečně neochotně přestal, musel se ze všech sil ovládat, aby se nesvlékl a nevklouzl k ní zpátky pod přikrývku. Ospalý, smyslný výraz v jejich očích jeho vůli právě neposiloval.

Odkašlal si, ale ochraptělosti se nezbavil. „Prozradilas mi, že Max chce svou sbírku rozdělit a darovat několika muzeím. A chce to udělat už v průběhu výstavy.“

Chvilku byla překvapená, potom však chápavě přikývla. „Aha, a až se sbírka rozuteče po celé Americe, ne-li po celém světě, k většině exponátů už se nikdy nedostane.“

„Přesně tak. S trochou štěstí bude pro něj ta zpráva znamenat přinejmenším důvod k zamyšlení. A pokud ho mám správně přečteného, určitě zaútočí dřív, než původně plánoval.“

89

Znovu přikývla, potom se však kousla do rtu a podívala se na něj. „Buď opatrný, Alexi. Jestliže bude spěchat, může být ještě agresivnější než obvykle.“

Políbil ji, tentokrát ale velmi lehce. „Dám na sebe pozor. Už jsem ti přece říkal, že vždycky přistanu na nohou.“

Nerad ji opouštěl, ale nutně se potřeboval sejít s mužem zvaným Noční Stín a odvrátit jeho pozornost od Morgan. Nebude v bezpečí, dokud se ty chladné nenasytné oči znovu nezačnou věnovat pouze Bannisterově sbírce.

Tato myšlenka ho definitivně přinutila vstát z postele a otočit se k ní zády. Ve dveřích se však musel zastavit a naposledy se na ni podívat. „Ráno budu potřebovat místečko, kam bych složil své unavené tělo. Nedoporučila bys mi nějaké?“

Líně se usmála a z očí jí znovu zazářila láska. „Myslím, že se zámkem na hlavních dveřích si poradíš velice snadno. Nebo klidně můžeš použít okno, posledně ti také nedělalo žádné problémy. Tak si vyber. Já na tebe ráda počkám v posteli.“

Představil si ji a věděl, že překoná jakoukoli překážku, jen aby se sem dostal. Jak přežije tu dlouhou dobu dělící ho od úsvitu?

„Nějaké problémy?“ zeptal se Quinn vesele Jareda, když se k němu pár minut po půlnoci připojil.

„O žádných nevím.“

Protože jejich pozorovatelnu Noční Stín odhalil, shodli se v krátkém telefonátu, že se musí přesunout. Takže se setkali ve čtvrtém patře další budovy s výhledem na muzeum. Pronajali si ji ještě před zahájením výstavy.

Quinn se snažil mluvit bezstarostně, i když věděl, že se sporu s Jaredem nemůže vyhnout. „Dobrá, tak ode mě pozdravuj Dani.“

„Ne tak rychle.“ Jared se posadil na velký stůl a naznačil mu, že nehodlá nikam odcházet. V místnosti bylo šero, ale i to stačilo, aby bylo vidět, že se hrozivě mračí.

Quinn se opřel o parapet a skrz žaluzie pozoroval muzeum na druhé straně ulice. Ze všech stran osvětlené vypadalo naprosto bezpečně. Tam žádnou pomoc nenajdu, pomyslel si zoufale a téměř si přál, aby ho přepadlo pár po zuby ozbrojených zabijáků.

„Alexi.“

„Ano?“ Znovu se podíval na bratra a pořád ještě se tvářil bezstarostně.

„Kryju ti při téhle akci záda,“ řekl Jared rozvážně. „Vysvětlil jsem si několik zákonů, jak mi vyhovovalo, a porušil několik pravidel, protože jsem věděl, proč je pro tebe důležité dostat Noční Stín za mříže. A až do dneška jsem toho nelitoval.“

„To je dobře,“ zašeptal Quinn.

90

„Počkej, počkej. Nechal jsem tě lhát Maxovi. Nelíbilo se mi to, ale tvé důvody mi připadaly rozumné. Nechal jsem tě lhát Wolfovi, i když mi bylo jasné, že kdyby zjistil pravdu, utrhne nám oběma hlavu. Nepočítej ale s tím, že bych ti dovolil, abys lhal i mě.“

Quinn mlčel a ani se nepohnul. Poznal v Jaredově hlase výhrůžný podtón.

A přestože byl o kousek vyšší než bratr, širší v ramenou a zřejmě i silnější, Jared byl ten poslední člověk na světě, s kterým by se chtěl prát.

Hlavně proto, že věděl, že není v právu.

„Chci znát celou pravdu, Alexi.“

„Dobrá,“ souhlasil tiše Quinn. „Stejně bych ti ji jednou prozradil. Možná ne dneska… určitě však brzy.“

Jared se zhluboka nadechl. „Tak sem s ní.“

A Quinn mu ji řekl.

Následující dny byla Morgan neobvykle klidná, hlavně proto, že každé ráno procitala vedle vášnivého lupiče. Ne že by právě v té chvíli byla nějak klidná, její touha totiž den ze dne rostla. Když ho však každé ráno neochotně opouštěla a šla do práce, klid z ní přímo vyzařoval.

A pokud ostatní postřehli, že za její usměvavou tváří a zamyšlenýma očima pracuje bystrá a pozorná mysl, nijak to nekomentovali. Storm ji škádlila, že Quinn s ní dělá divy, ještě pořád se jí roztřásla kolena a zatočila hlava, pokaždé když si vzpomněla na jejich milování, a Max i Wolfe se trochu pozastavovali nad její náladou a nad tím, že je nějak zamlklá. Jestli si nějakého rozdílu povšiml i Quinn, nedal ji to vůbec najevo.

Morgan to vyhovovalo. Nepokoušela se tajit, že je do něj zamilovaná (vlastně by to ani nedokázala, protože to měla napsané na čele). Co se má stát, to se také stane, říkala si fatalisticky.

Dva dny po sobě se pro ni stavěl v muzeu na oběd, pak znovu před zavírací dobou a zbytek večera byli spolu. Potom odcházel a stával se z něj Quinn. Ráno pak ho pokaždé našla vedle sebe, ale nedokázala by říct, kolik času vlastně v jejím bytě tráví. Pořád měl pronajaté apartmá v Imperiálu a přinejmenším jednou denně se tam stavěl. Nenavrhl jí, že se k ní nastěhuje, a sama o tom také nezačínala.

Snažila se však veškerý čas, kdy byla s ním, trávit co nejrozumněji. Často se spolu milovali, ale jejich vzájemnou touhu to nijak nezmírňovalo.

Popichovala ho, dokud ji nezačal učit, jak otevřít zámek. I když tvrdil, že to dělá jenom proto, aby se před ní mohl vytahovat svou zručností, a skutečně tím na ni udělal dojem. Jako obvykle spolu také hodně mluvili. Neptala se ho na kdeco, ale pečlivě si otázky vybírala a ještě pečlivěji volila dobu, kdy mu je položit.

91

A možná proto, že čím víc myslel na tu past, si asi nevšiml, jak se jí nenápadně, ale metodicky daří získávat další a další informace.

V pátek měla pocit, že už alespoň přibližně chápe, co se ve skutečnosti děje a proč. Jestliže se nemýlila, znala Alexovu vnitřní motivaci, onu sílu, která ho poháněla a ovlivňovala jeho rozhodnutí.

Tím pro ni přestal být buď Alex nebo Quinn. Když teď mluvili o jedné z jeho podob, přestala o ní hovořit ve třetí osobě. Byla přesvědčená, že mu rozumí, a Alex pro ni začal být stejně skutečný jako Quinn.

V sobotu dospěla k názoru, že Alex je v pěkné kaši, a není to kvůli Nočnímu Stínu. Velmi si dával záležet, aby nezůstal sám ani s Maxem, ani s Wolfem, ale když se odpoledne nečekaně, těsně po Alexově příchodu, v muzeu objevil Jared, bylo více než jasné, že i mezi nimi je značné napětí.

Stála v hale v ústí chodby ke kancelářím a zamyšleně pozorovala, jak Alex mluví s Maxem u přepážky hlídačů. Nedaleko se bavili Jared s Wolfem.

Všichni čtyři vypadali velmi vážně a ji ovládla podivná předtucha… Jako by ji mozek varoval, že je nablízku nebezpečí, někde přímo před ní, jen ho nedokázala rozeznat…

Vtom se podívala za ně, protože její pozornost vyvolal nějaký pohyb, a spatřila ze schodů scházet Lea. Věděla, že je tady, protože se tu stavěl pravidelně jako hodinky. Zavolal něco na Maxe a pak jí mávl rukou na pozdrav. Nato muzeum opustil a jejího pátravého pohledu si zřejmě nevšiml.

„Morgan… Promiň, nechtěl jsem tě vylekat.“

Otočila se a za ní stál Ken Dugan. Přinutila se k úsměvu. „To nic, Kene.

Mám jen spoustu starostí. Na co ses to chtěl zeptat?“

Kurátor výstavy byl jako obvykle trochu v rozpacích. „Máš seznam opravářů, které sem můžeme přivolat během výstavy? Těch prověřených.“

„Jasně,“ odpověděla zaraženě. „Proč?“

„Porouchala se klimatizace. Copak sis nevšimla, že je tu hrozné horko?“

Protože si, kdykoli byl Alex nablízku, vždycky připadala, jako by měla horečku, opravdu si toho nevšimla. Až teď, když se o tom Ken zmínil, si uvědomila, že i tady v hale by se vzduch dal krájet. „Máš pravdu.“

„Zřejmě se porouchal termostat,“ soudil Ken. „Ten systém je určitě stejně starý jako muzeum, proto by ho někdo měl co nejrychleji zkontrolovat.“

Morgan se podívala na hodinky a zamračila se. „Půjdu někoho sehnat, ale pochybuju, že někdo bude ochotný přijít dřív než v pondělí. Do té doby asi budeme muset klimatizaci vypnout.“

Ken přikývl, ale moc šťastně nevypadal. „Ano, to bude nejlepší řešení.

Venku není moc horko a všechny vitríny mají vlastní termostaty, takže by to 92

nemělo vadit. Krucinál co se to děje? Většina muzeí v okolí má nějaké problémy s elektronikou.“

„Možná nějací skřítkové,“ poznamenala Morgan suše.

Přikývl a potom prohlásil: „Pro jistotu o tom ještě řeknu Maxovi a Wolfovi.“

Morgan se vrátila do kanceláře a volala opravářům. Příjemně ji překvapilo, že hned druhý ochotně souhlasil, že do hodiny přijde.

Samozřejmě za příplatek, jestli s tím muzeum souhlasí…

Bez váhání slíbila patřičnou částku a řekla opraváři, ať přijde, potom zavěsila a zamračeně si prohlížela své desky. Tyhle desky se spoustou papírů ji věrně provázely životem a obsahovaly všechny informace, které mohla potřebovat. Byl tam půdorys výstavy, zpřesňující údaje o umístění jednotlivých exponátů, kopie jejich seznamu pro pojišťovnu, seznam prověřených osob, které by mohly provést nejrůznější opravy, kdyby to bylo třeba, a spousta dalších údajů.

Vždycky si dávala pozor, aby desky při odchodu zamkla do stolu a potom zamkla i kancelář.

Jak se však na ně teď dívala, přepadla ji nejistota. V úterý je našla u Kena. Proč? Zapomněla se ho zeptat, když na to teď ale myslela, nedokázala přijít na nic, co by v nich mohl hledat.

Připadalo jí sice absurdní jenom na to pomyslet, ale neříkal náhodou Alex, že Noční Stín potřebuje partnera? Jenže proč, když se dosud při všech akcích bez něj obešel? Co když proto, že si netroufal použít své vlastní prostředky, svůj bezpečnostní klíč a kód, aby se dostal k lupu v muzeu, kde je kurátorem?

Panebože, to by byla ironie!

Být zlodějem a mít tak cennou sbírku přímo pod nosem! Protože policie by okamžitě měla podezření, že pachatelem je některý zaměstnanec muzea, Quinn by byl pro něj přímo dar z nebes. Využije ho k vyřazení bezpečnostního systému a převzetí viny za loupež.

Co jako Noční Stín riskuje? Quinn sice zná jeho totožnost, ale Noční Stín zase zná jeho. A to chránilo jednoho před druhým.

Bylo by to možné, pomyslela si Morgan. Nedokázala si však představit Kena dmoucího se pýchou ve své skrýši plné pokladů, ani jak jí drží na obličeji kapesník s chloroformem, nebo jak v noci střílí na Quinna. Ale právě tak si v této roli neuměla představit ani Lea, vlastně žádného ze svých známých.

Po chvilce zamkla desky do stolu, vyšla z kanceláře a zamkla za sebou dveře. Podívala se přes chodbu do Kenovy otevřené kanceláře, ale nešla do 93

ní. Zamířila k hale, znovu nasadila klidný výraz a připravovala se říct Kenovi, že opravář už je na cestě.

Předsevzala si, že si dokáže nechat všechny své myšlenky i dohady pro sebe. Alespoň v to doufala.

Ten večer se Quinn začal oblékat už krátce před jedenáctou. Vysvětlil jí, že se ještě musí na chvilku stavit v hotelu. Morgan ležela a pozorovala ho, jak se obléká. Obdivovala ho a vůbec se za to nestyděla. Myslela na to, jak je hezký. Také jí neušlo, že je plný energie, přestože jí před chvílí v posteli poměrně dost spotřeboval.

„Stane se to dnes?“ zeptala se tiše.

Sedl si na okraj postele a klidně se na ni podíval. „Nevím, Morgan.

Možná ano.“

„Kdybys to věděl, řekl bys mi to?“

Naklonil se, aby ji políbil. „Asi ne,“ přiznal se s úsměvem. „Jen by sis zbytečně dělala starosti. Úplně zbytečně.“

Morgan se na něj podívala. „Myslím, že jsi mě slyšel říkat Kenovi, že přijde opravář na tu klimatizaci.“

„Ano, slyšel.“

Už do něj pomalu začínám vidět, pomyslela si. Náhle se mu zablýsklo v zelených očích. Byla si jistá, že se dnes v noci něco stane.

„Alexi –“

Znovu ji políbil a rychle vstal. „Do rána jsem zpátky. Hezky se vyspi.“

Nezhasla lampičku na nočním stolku, přestože byla velmi unavená. Místo spaní se dívala na dveře, až bolestně si uvědomovala jeho nepřítomnost a snažila si nějak uspořádat myšlenky.

Dnes v noci. Určitě se to stane dnes v noci. A nějak s tím souvisí klimatizace v muzeu buď poruchou, nebo její opravou. Rozhodně s tím musela nějak souviset. Ken a Wolfe zůstali v muzeu, dokud nebude oprava hotová. Ale v případě, že Ken je Noční Stín…

Morgan měla strašný, svíravý pocit, že jí uniklo něco, co bylo životně důležité. Trápilo ji to už od odpoledne, avšak od té doby nepříjemný pocit tak zesílil, že byl přímo nesnesitelný. Co to bylo? Vybavilo se jí, že když stála na chodbě a pozorovala halu, náhle a z neznámého důvodu ucítila nebezpečí.

Jako by se ji její instinkt a podvědomí pokoušely varovat.

Co to jenom bylo?

Zavřela oči, soustředila se a ze všech sil se snažila vzpomenout si, co odpoledne viděla. V hale stáli muži. Za pultem seděli hlídači. Ze schodů scházel Leo. Zezadu se k ní blížil Ken, vycítila, že se k ní blíží?

Pozorovala je, nikam nepospíchala a přemýšlela, proč všichni vypadají nějak zachmuřeně…

94

V tu chvíli zapadl na své místo poslední dílek skládanky a Morgan prudce vydechla. No jasně! Teď už to všechno dávalo smysl! Všechny ty drobnosti, o kterých musela neustále přemýšlet, už jí byly jasné.

Zaplavila ji vlna překvapení, úlevy a vzteku, ale současně si uvědomila i něco mnohem závažnějšího.

Když na to přišla ona, mohlo se to klidně podařit i někomu jinému.

Někomu nebezpečnému. Ten někdo mohl vědět totéž, co zjistila ona. A možná ještě víc. A stejně jako jí mu stačilo dát si všechno dohromady a potom se podívat na výsledek.

Stačil jeden špatný záblesk světla a Noční Stín určitě zjistí, že ho lákají do pasti.

Podívala se na budík, vyskočila z postele a spěšně se začala oblékat. Ještě nebyla půlnoc, takže Alex byl pravděpodobně v hotelu. Stihne to?

Teprve když autem uháněla k jistému domu, napadlo ji, že mu mohla zavolat. Už však měla půl cesty za sebou.

Musí to stihnout. Prostě musí.

Kapitola devátá

Jak tvrdila později, jediný důvod, proč se o to pokusila, byl, že se tam poměrně dobře vyznala. Dokonce znala i kód zámku branky do zahrady, protože nedávno tam pomáhala organizovat dobročinnou zahradní party a on měl nejkrásnější zahradu ve městě.

Samozřejmě že ji napadlo, že mohl kód změnit a pak by zabezpečení domu musela zdolávat mnohem obtížněji. Naštěstí ho nezměnil, takže nemusela využít svých čerstvě získaných znalostí o odemykání zámků.

Proklouzla mlhou zastřenou zahradou na terasu. Dva kroky od skleněných dveří vedoucích do pracovny ji sevřely silné ruce, hrubě odtáhly stranou a přitiskly k pevnému tělu.

Začíná to být pravidlem, pomyslela si, když se jí úlevou podlomila kolena. Otočila se Quinnovi v náručí a objala ho kolem krku.

Quinn ji chvíli objímal, potom však její ruce odstrčil a sykl: „Sakra, co tu děláš?!“

„To je pěkné přivítání,“ odpověděla mu také šeptem.

Zamračil se na ni. „Zatraceně, Morgan, máš být přece v posteli.“

„Musela jsem přijít,“ nenechala se odbýt. „Právě mi došlo, že –“

„Psst!“

95

Zmrtvěl tak, že slyšela, i jak z psího vína na zdi stékají kapky. Z domu nic neslyšela, on však zřejmě ano, protože napětí v jeho těle vzrostlo. Potom vzal do rukou v rukavicích její obličej a podíval se na ni s takovou naléhavostí, že jeho zelené oči ve tmě svítily jako kočičí.

„Poslouchej mě, miláčku. Nemáme čas, za chvilku přijde do pracovny.

Zůstaň tady a ani se nehni. Rozumíš?“

„Ale –“

„Slib mi to, Morgan! Ať už v domě uslyšíš nebo uvidíš cokoli, ať už se v té místnosti stane co chce, zůstaneš tady a ani nemukneš, dokud si nebudeš jistá, že je pryč. Slib mi to!“

„Dobrá, slibuju. Ale já, Alexi –“

Políbil ji, krátce, ale s takovou vášní, že se jí roztřásla kolena. „Miluju tě,“ zašeptal.

Zjistila, že se opírá o zeď mezi mokrým psím vínem. Rozuměla mu správně? Snažila se rychle uklidnit a náhle se začala strašně bát. Došlo jí totiž, že by jí to určitě neřekl, kdyby se nebál, že už k tomu možná nebude mít příležitost.

Dala mu ale slib, takže ho musela splnit. Než se vzpamatovala, rychle a zručně otevřel terasové dveře a zmizel za nimi. Protože je nechal pootevřené, mohla slyšet, co se v pracovně děje. Z místa, kde stála, viděla, jak odhrnul závěsy a prstem v rukavici začal vyťukávat číselný kód.

Bezpečnostní systém, uvědomila si. On zná kódy? Samozřejmě že je zná.

Vždyť je Quinn.

Teprve potom vstoupil dovnitř a Morgan se opatrně přemístila, aby alespoň trochu viděla do místnosti. Protože uvnitř svítila lampička a venku byla tma a mlha, věděla, že je pro každého v pokoji prakticky neviditelná.

Přesto však raději zůstala u zdi a jen trochu vystrkovala hlavu.

Quinn měl naprosto klidný výraz. Vnitřní napětí, které u něj předtím vycítila, dokázal dokonale skrýt. Stál u krbu, kde tiše praskal vyhasínající oheň. Pořád ještě měl rukavice, ale lyžařskou kuklu měl zastrčenou za páskem. Díval se na druhou stranu místnosti, kde se otevřely dveře z chodby a dovnitř vstoupil pán domu. Quinn trochu netrpělivě řekl: „Jdeš pozdě. Jestli tvůj muž splnil svůj úkol, měli by být všichni hlídači v muzeu tak za hodinu vyřazeni.“

Jeho hlas ji trochu překvapil, s ní totiž mluvil úplně jinak. Teď hovořil rychleji, ostřeji, úsečně a zlověstně. Byl to hlas muže, který by snadno mohl být světově proslulým lupičem.

Leo Cassady, celý v černém, šel k stolu a zahleděl se do na něm položených plánů. Zjevně si nevšiml pootevřených dveří na terasu a pokud ano, bylo mu to úplně lhostejné. Hezký obličej měl kamenný, bez výrazu.

96

„Máme spoustu času,“ namítl. „Zásobníky s plynem se otevřou v půl druhé a do muzea je jenom kousek.“

„Nechci zbytečně riskovat,“ trval na svém Quinn. „Musíme odpojit elektřinu, kdyby se náhodou některý z hlídačů stačil dostat k alarmu. I když jsme celý týden spouštěli alarmy a zkratovali elektrická vedení v nejrůznějších objektech ve městě, nezaručí nám to, že si v bezpečnostní agentuře Ace neřeknou, že to zase bude nějaká porucha v jejich systémech.“

Tak proto měla všechna muzea nějaké problémy!

„Máme spoustu času,“ zopakoval Leo. Potom, s hlavou stále ještě skloněnou nad plány, řekl: „Prozraď mi něco, Alexi.“

„Když budu moct…“

„Proč nenosíš zbraň?“

Quinn se krátce zasmál. „Ze dvou velmi dobrých důvodů. Jednak proto, že za ozbrojenou loupež je mnohem přísnější trest, a také proto, že jsem mizerný střelec. Stačí?“

„To je nebezpečná slabina.“

„Myslíš? Proč?“

„Protože se nemůžeš bránit. Teď už tě k ničemu nepotřebuju. A rád bych si nechal i Talisman, přece nebudu sbírku trhat. Když už mám ty správné bezpečnostní kódy, abych tak na hodinku zmátl Ace, už mi opravdu nejsi k ničemu.“

Quinn se zachmuřil: „Já jsem ti přece ty kódy nedal.“

„Ne, a bylo od tebe velmi moudré, že sis je nechal pro sebe.“ Leo se na něj podíval s falešným prázdným úsměvem. „Na něco jsi však zapomněl.

Jsem už v téhle branži dlouho. Abych pravdu řekl, déle než ty. Tak jsem se zajistil a opatřil si vlastní zdroj informací, a ani jsem s ním nemusel spát.“

„Koho?“

„Kena Dugana. Je úžasně ješitný, a tak se snaží, aby se člověku zalíbil.

Určitě mu vůbec nedošlo, co může způsobit, když mi během běžné konverzace o bezpečnostních problémech prozrazoval identifikační kódy.“

Quinn vykročil směrem ke stolu, když však Leo sáhl do zásuvky a vyndal zbraň, zůstal stát.

Morgan se zastavilo srdce. Zbraň, černá lesklá věc s nástavcem na hlavni, tlumičem. Vypadala obrovská. Chtěla vykřiknout, něco udělat, vzpomněla si však na drsně šeptané varování. Ať už v domě uslyšíš nebo uvidíš cokoli, ať už se v té místnosti stane co chce… Slíbila mu to!

„To není dobrý nápad,“ řekl v té chvíli Quinn klidným hlasem.

Leo obešel stůl se zbraní pořád namířenou na něj. „Dovolil bych si nesouhlasit,“ namítl zdvořile. „Nejsem právě nadšený, že tě musím zabít u sebe doma, ale asi to bude nejlepší. Nemám teď čas, abych tě někam odvážel 97

a neudělám tu hloupou chybu nechat tě naživu, dokud to nebudu moct zařídit jinak.“

„Asi to bude znít jako klišé, ale tohle ti neprojde.“

Ví, co dělá… panebože, ať ví, co dělá…

„Teď jsi mě zklamal, Alexi. Samozřejmě že mi to projde. Už mi to přece prošlo tolikrát. A tentokrát, protože bych velmi rád přesvědčil jisté úřady, že loupež století spáchal záhadný Quinn, se postarám o to, aby tvou mrtvolu nikdy nikdo nenašel.“

„Nechci se chlubit cizím peřím. Můžeme si o tom ještě promluvit.“

„To je chyba, kterou dělají všichni záporní hrdinové ve filmech a v televizních seriálech,“ ušklíbl se Leo, „nechají své oběti moc mluvit.

Sbohem, Alexi.“

A střelil Quinna třikrát do hrudníku.

Ty tři výstřely byly zcela tiché, díky tlumiči se ozvalo v podstatě jen zašustění, ale neuvěřitelnou silou odmrštily Quinnovo tělo dozadu, kam neviděla. Slyšela jen, jak se žuchnutím padlo na podlahu. A tupě zírala na místo, kde předtím stál.

Leo si byl tak jistý svou přesnou muškou, že se na něj ani nešel podívat.

Zkontroloval čas, vyndal ze zásuvky další náboje a svižně odešel z místnosti.

Ani teď však neporušila daný slib. Až teprve zvuk motoru jeho auta ji vyhnal z temného místa hrůzy, kde se skrývala. Zavyla jako raněné zvíře, vrhla se ke dveřím, rozrazila je a vběhla do pracovny. Dopadla na kolena vedle něj a nevěřícně zírala, jak si sedá, stahuje si rukavice a opatrně si prohmatává hrudník. Dokonce ani nebyl bledý.

„Ty žiješ?!“ vyhrkla.

„Samozřejmě, že žiju, Morgan. Nikdy nedělám stejnou chybu dvakrát.“

Trochu si stáhl límec černého svetru a poodhalil neprůstřelnou vestu. „Nosím ji na každou schůzku od té doby, co mě postřelil.“

„Ty žiješ!“ zopakovala nevěřícně.

„Připadám si, jako by mě kopl kůň,“ zavrčel a trochu ztuhle se postavil.

Potom se sehnul, zvedl ji za ledově studené ruce a objal.

Z očí jí tekly slzy.

„Promiň, miláčku,“ zašeptal ochraptěle a pevně ji tiskl k sobě. „Počítal jsem s tím, že to asi udělá, ale neměl jsem čas tě varovat. Mrzí mě to…“

Cítila, kam ho zasáhly kulky. Konstrukce vesty tam byla poškozená. Ještě několik minut trvalo, než se přestala třást. Celou tu dobu ji hladil po zádech a šeptal jí konejšivá slůvka. Když konečně zvedla uplakaný obličej, otřel jí slzy a políbil ji. A okamžitě jako vždycky, když to udělal, dokázala myslet jedině na to, jak ho miluje a jak po něm touží.

„Nerad se opakuju. Ale co tu děláš?“

98

Vzlykla a podívala se na něj. „Napadlo mě, že když to došlo mně, může to dojít i Leovi, a pochopí, že je to past.“

„Co ti došlo?“

„Kdo ve skutečnosti jsi.“

Podíval se na ni a v koutcích úst mu zacukalo úsměvem. Nato nevěřícně zavrtěl hlavou. „Ty jsi úžasná, Morgan.“

Znovu vzlykla a rukou si utřela nos. „To teda jo.“

Dal jí svůj kapesník. „Vysmrkej se.“

„Děkuju.“

Vysmrkala se a utřela si z tváří poslední slzy. Quinn šel ke stolu a zavolal z Leova telefonu. „Už jede, Jarede,“ oznámil.

Mlčky poslouchal.

„Ne, myslí si, že mě zabil. Zítra budu samá modřina, ale jinak mi nic není. Jasně. Za chvilku tam dorazíme.“

Jared se zřejmě zeptal, co znamená to „-me“, protože Quinn se zatvářil nešťastně a šeptl: „Je tady Morgan.“ Potom odtáhl sluchátko od ucha. Řinuly se z něj neartikulované zvuky.

Už si ho k uchu nedal a s povzdechem zavěsil. „Prý mě zabije,“

poznamenal věcně.

„Když to dodnes neudělal,“ utěšila Morgan svou lásku, „tak už to neudělá. Ale musí mít s tebou svatou trpělivost, Alexi.“

„Opravdu? A co kdybychom spočítali, kolikrát ses vrhla do nebezpečí ty?“

Morgan nad tím mávla rukou s jeho kapesníkem. „Teď by mě zajímalo, co bude následovat. Leo míří k muzeu a…?“

Opřel se o Leův stůl a ochotně jí vysvětloval: „Nenajde tam nic nečekaného. Zásobníky s plynem, které jeho komplic dal do klimatizace, paralyzovaly všechny hlídače.“

„Ale není to pravda, že?“

„Ne. Wolfe ty zásobníky vyndal okamžitě, jakmile Leův opravář odešel.“

„Takže jen předstírají, že jsou v bezvědomí.“

„Ano. Ale jsou tam i další stráže a ty společně s policií hlídají na všech důležitých místech. Zřejmě jim někdo dal echo, že se do muzea dnes někdo pokusí vloupat a když našli ty zásobníky s plynem, řekli si, že se raději důkladně připraví.“

Morgan se na něj podívala. „Aha.“

„Takže Leo, tedy Noční Stín, přeruší přívod elektřiny, což pro něj nebude problém. Potom zavolá bezpečnostní agentuře Ace a díky znalosti kódů a identifikačních čísel jim řekne, že elektřina nepůjde asi hodinu. Tak bude mít spoustu času. Při troše štěstí snad strážcům zbudou zlaté zuby.“

99

„Ale to si jen Leo myslí?“

„Správně. Ve skutečnosti se mu nepodaří dostat se k cennostem díky spoustě ostražitých hlídačů a perfektně vymyšlené rohožce, kterou Storm navrhla pro vedlejší bezpečnostní systém. O tom Leo nic neví.“

„Když ale přeruší elektřinu –“

„Vedlejší systém má vlastní napájení. Je tak dokonale ukrytý ve sklepě, že by ho Leo nenašel, ani kdyby měl mapu.“

Morgan se nadechla. „Takže ho máte. Ale…“

„Ale?“

Vzpomněla si, jak se před několika týdny museli vypořádat s jiným zlodějem. „Když se nedostane k ničemu cennému, tak ho budete moct obžalovat jen z nezákonného vniknutí do objektu, ne?“

Quinn se usmál. „Jediné, o co nám jde, je mít nějaký důvod, abychom mohli prohledat tenhle dům, dosud se nám to nepodařilo, protože nám Leo neposkytl žádnou záminku. Proto když se dnes v noci vloupá do muzea, policie se určitě bude celá třást zjistit, jaká tajemství tu Leo skrývá. Někde tu musí být trezor nacpaný nesmírně cennými věcmi. A pořád ještě má zbraň, kterou zabil přinejmenším dvě ze svých obětí, což by balistická zkouška měla prokázat. A kdyby to nestačilo, tak se u něj určitě najdou Carstairovy diamanty.“

Morgan se usmála. „Ty ses zkrátka rozhodl, že ho dostaneš, viď?“

„Ano,“ souhlasil a hned nato zvážněl. „Zabil spoustu lidí a svým dnešním krokem strašně ublíží člověku, který ho považoval za přítele.“

„Maxovi.“

Přikývl a přestal se opírat o stůl. „Maxovi. Měli bychom vyrazit.

Nechceme přece přijít o to nejlepší.“

Zakončení slavné kariéry Nočního Stínu moc slavné nebylo. „Rohožka na přivítanou“, navržená Storm, udělala z krátké chodby doslova klec. Při fungování hlavního bezpečnostního systému, byl vedlejší v klidu a neškodný, jestliže však nefungoval, stačilo se lehce dotknout tlakového senzoru v podlaze a na obou stranách chodby se spustily ocelové mříže.

Morgan nevěřila vlastním očím. Neměla ani tušení, že Storm využila staré zařízení k uzavírání jednotlivých chodeb, napojila ho na elektronický systém a vytvořila tak klec.

A Leovi v kleci nezbylo nic jiného, než vzdát se policii. Byl úplně klidný, zřejmě si myslel, že mu nemají moc co přišít. Když ho však vedli halou a spatřil Quinna, zřejmě mu došlo, že má mnohem větší problémy, než se domníval, protože zbledl.

100

Quinn, který se v autě převlékl do tmavých kalhot a sportovní džínové košile, hleděl na Lea s chladným uspokojením člověka, který právě splnil obtížný úkol.

Leo nic neřekl. Zřejmě už si v duchu formuloval obhajobu a své informace o Quinnovi si schovával pro tuto příležitost. Když ho však vedli kolem Maxe, zastavil se a podíval se na něj. Zkřivil ústa, ale jeho hlas byl vyrovnaný a téměř bezbarvý. „Kdyby sis tu svoji sbírku nechal v trezoru, nic by se nestalo. Tys jí však musel předvést.“ A potom dodal: „Nic ve zlém, Maxi.“

„Mýlíš se, Leo.“ V Maxové hlubokém melodickém hlase byla bolest i opovržení.

Leo si prohlédl i obličeje ostatních lidí. Quinn byl klidný, Wolfe se sice mračil, ale vypadal spokojeně, Jared neměl v obličeji žádný výraz.

Nechyběly tam ani ženy nějak spojené s výstavou. Dinah stála vedle Maxe a zcela viditelně si přála, aby mu mohla alespoň trochu ulevit od bolesti, Dani s klidnýma tmavýma očima měla Jaredovu ruku kolem pasu, Storm stála vedle Wolfa.

A Morgan, která se s Leem znala nejlépe, stála vedle Quinna. Podívala se Leovi do očí a snažila se působit co nejklidněji. Byla však přesvědčená, že vypadá stejně nešťastně jako Max. Rozum jí sice říkal, že ten muž je zlý, nedokázala však zapomenout na to, kolikrát ji rozesmál. Nechápala, jak mohl být zároveň bezohledný zloděj a vrah.

Ušklíbl se na Morgan a suše prohodil: „Nevíš, co je zač.“

Cítila, jak Quinn ztuhl, ale s pohledem upřeným do očí muže v poutech mu stejně tiše odpověděla: „Ne, Leo. To ty nevíš.“

Max gestem pobídl policisty: „Odveďte ho!“

Protože se Maxovi podařilo sehnat elektrikáře, ochotného v noci přijít do muzea a opravit elektřinu v bezpečnostním systému, nemuseli tam zůstávat dlouho. Přesto muzeum znovu zamykali až po třetí hodině. A protože se nikomu z nich nechtělo spát a většina měla spoustu otázek, navrhl Max, ať zajdou k němu na kávu a všechno si vysvětlí.

První „vysvětlení“ na ně čekalo v Maxově bytě, zjevně velice dotčené, že na přání svého nejstaršího syna muselo počkat doma.

„Jako byste se na mě nemohli spolehnout,“ durdila se Elizabeth Sabinová.

„Ale, mami, už jsme to přece probírali,“ chlácholil ji trpělivě Max. „A všechno jsem ti vysvětlil.“

„Hlavní důvod byl, žes nechtěl, aby mě někdo viděl,“ odsekla Elizabeth a nevyhlížela moc přesvědčeně. I přes svých šedesát let vypadala se svými nádherně stříbrnými vlasy a postavou, kterou by jí záviděly i mnohem mladší 101

ženy, pořád skvěle. A nápadně se podobala Quinnovi, což vysvětlovalo, proč ji nadšeně objal.

„Mami, jak dlouho už tady jsi?“

„Od včerejška,“ odpověděla a také ho objala a políbila. „Viděla jsem se s Maxem a Wolfem, ale nařídili mi, že vám s Jaredem smím zavolat, až tahle věc bude za vámi. Takže už je, že? Alexi, ty jsi zhubl!“

„Hrozně,“ přitakal vesele, vzal Morgan za ruku a přitáhl ji k sobě.

„Seznam se s příčinou.“

Hned však doprovodil svou neomalenou poznámku vážným vysvětlením a Morgan se náhle dívala do vřelých zelených očí matky čtyř nejzajímavějších mužů, které znala. Protože už na to sama předtím přišla, nebyla moc překvapená, ale ještě se docela nevzpamatovala.

„Jste nevlastní bratři, viď?“ pošeptala Quinnovi, když spolu uhnuli, aby se s matkou mohl přivítat i Jared a seznámit ji s Dani. „Máte různé otce i příjmení, ale matku společnou.“

Vedl ji k pohodlnému křeslu v rozlehlém obývacím pokoji a ptal se: „Jak jsi na to přišla? Podle toho, co říkal Max, ses s mámou nikdy nesetkala.“

„Ne, ale viděla jsem její fotku, Max ji má v pracovně.“ Zavrtěla hlavou a sedla si na opěradlo křesla. Alex by ji nejraději posadil někam úplně jinam, ale tiše se bránila: „Nemohla bych myslet, kdybych ti seděla na klíně.“

Láskyplně se na ni podíval. „To je jedno z nejkrásnějších tvrzení, jaké jsem kdy od tebe slyšel.“

„Hm. No a dneska, tedy vlastně včera v muzeu jsem vás čtyři viděla poprvé pohromadě. Zřejmě už jsem to někde v podvědomí měla, ale došlo mi to až později.“

„Že jsem podobnější Maxově matce než Max sám?“

„Něco takového. Viděla jsem tě v hale mluvit s Maxem a Jareda s Wolfem… a něco v tom, jak jste všichni stáli… nebo jak vás ozařovalo slunce… Zkrátka, rozsvítilo se mi v hlavě. A potom jsem si vzpomněla, že jsem v Maxově pracovně zahlédla fotku jeho mámy, a napadlo mě, že ji Leo mohl vidět také. Věděla jsem, že Max a Wolfe jsou nevlastní bratři a že jejich matka byla několikrát provdaná. Leo je chytrý, mohl se nad tím zamyslet.

Kdyby to udělal, určitě by měl důvod pochybovat, že s ním kterýkoli Maxův bratr bude chtít spolupracovat. A pochopitelně by začal cítit past. Strašně mé to vyděsilo.“

„Tak proto ses plížila Leovou zahradou?“

Vzdychla. „No, napadlo mě, že když Max nevěděl, že líčíš na Lea past a že Quinn s Nočním Stínem jsou zdánlivě spojenci, tak asi také nevěděl, že by se Leo neměl dozvědět, že jste bratři.“

102

Dřív než na toto trochu spletité vysvětlení stačil Quinn zareagovat, vložil se mezi ně Max: „Zřejmě jsem toho nevěděl zatraceně moc.“

Morgan se rozhlédla a zjistila, že ostatní se začali usazovat do křesel a na pohovky. Dinah a Storm, které se tu včera večer seznámily s Elizabeth, servírovaly kávu. Obličeje všech v místnosti hořely zvědavostí.

Nakonec se ozval Quinn: „Jarede, nezačneš?“

Jared pokrčil rameny a stručně je uvedl do situace, jak se s Alexem dohodli, že na Noční Stín nastraží past.

„To vím,“ ohradil se Max netrpělivě. „Zajímá mě, kdy Alex přišel na to, že Leo je Noční Stín.“

„Tak se ho zeptej,“ vyzval ho suše Jared.

Quinn po něm střelil pohledem a zašeptal: „Zrádče.“

Maxe to vůbec nepobavilo a vyzval ho: „Alexi?“

„Bylo to… poměrně nedávno.“ Podíval se na matku. Nechtěl se před ní zmiňovat o noci, kdy ho postřelili.

Proto rychle pokračoval v naději, že po něm Max nebude chtít příliš mnoho detailů. „Doufal jsem, že snad uspěju, když za ním půjdu a nabídnu mu partnerství. Koneckonců jsem tu cizinec bez jakýchkoli kontaktů. On zas nemá žádné zkušenosti s loupežemi v muzeích, vždycky dával přednost soukromým domům, takže to partnerství bylo oboustranně výhodné.“

„Nám jsi ale tvrdil něco jiného,“ ozval se nebezpečně klidně Wolfe.

Quinn si odkašlal. „Já vím… ale nastražit past v muzeu a čekat, až se ho rozhodne vyloupit, mi připadalo strašně nejisté. Navíc mohl s tím loupením týdny otálet a nikdo z nás nechtěl vyčkávat donekonečna.“

„Tak ses rozhodl trochu ho postrčit,“ konstatoval Max.

„Víceméně. Setkal jsem se s ním a ujistil ho, že dokážu najít způsob, jak se dostat do muzea. A on po té sbírce tak toužil, že se se mnou spojil. A bylo to,“ dodal bezstarostně. „Byl dopaden při vloupání do muzea a policie při prohlídce jeho domu určitě najde spoustu důkazů proti němu.“

Morgan se zamračila: „Jenže Leo zase ví spoustu věcí, které mohou ublížit tobě. Ví, že Alex Brandon je Quinn.“ Rychle se podívala na Elizabeth s obavou, že řekla příliš. Ta se na ni však klidně usmála, proto Morgan stočila zrak na svou lásku.

„Opravdu?“ usmál se na ni Quinn. „Jen tvrdí, že Alex Brandon je Quinn.

Ví však jenom to, že jsem mu sám řekl, že jsem Quinn. A nemůže to nijak dokázat. V San Francisku nedošlo k žádné loupeži, kterou by připisovali Quinnovi. Pokud se mě bude snažit obvinit, pomůže mi má bezúhonná pověst. Navíc Interpol potvrdí, že muž, jehož podezřívají, že je Quinn, nikdy neopustil Evropu. A protože v minulých týdnech došlo na druhé straně 103

Atlantiku k několika loupežím připisovaným Quinnovi, zatímco Alex Brandon byl v Americe, komu bys věřila?“

Max na to poznamenal: „Ještě že Carstairovi souhlasili, že o té loupeži náhrdelníku teď pomlčí.“

A Quinn se nevinně hájil: „Policie jejich náhrdelník naštěstí najde u Lea v trezoru, takže ho ukradl Noční Stín.“

„Jasně,“ zavrčel Wolfe.

Storm se náhle zachichotala: „Musím uznat, že na tom provaze opravdu mistrně držíš rovnováhu.“

„To chce jen léta cviku,“ bránil se Quinn skromně.

Matka ho však věcně vybídla: „Alexi, nemyslíš, že je načase, abys bratrům prozradil pravdu?“

Kapitola desátá

Quinn přimhouřil oči a zavrtěl hlavou.

„Jakou pravdu?“ chtěl vědět Max. „Mami, ty jsi věděla, že Alex je lupič?“

„Samozřejmě, drahoušku. Prozradil mi to, když před lety provedl svou první loupež.“

Max na sobě jen málokdy dal znát nějakou emoci, tentokrát však bylo naprosto jasné, že je úplně ohromený. „Ty víš, že je zloděj?“

„Nikdy zlodějem nebyl, Maxi. Myslíš, že neznám své syny? Vymyslel si ho, aby se dostal na místa, kam by jako policista neměl přístup.“

Morgan to zjevně potěšilo, avšak nijak zvlášť nepřekvapilo. Quinn nepochyboval, že už pravdu uhádla sama. Starosti mu však dělali Max s Wolfem.

Nejstarší bratr se na nejmladšího dlouze zadíval. Quinn se tvářil k popukání nevinně. Potom se Max podíval na Jareda. Ten tiše hvízdl a hleděl si na špičky nohou.

„Jarede?“

„Ano?“

„Jak dlouho už je Alex u Interpolu?“

Jared se zamračil a pracně vzpomínal: „Vlastně ani nevím. Alexi, nepamatuješ si, kdy jsi u nás nastoupil?“

„Když já nemám hlavu na čísla,“ ušklíbl se Alex.

Nato se ironicky ozval Wolfe: „Vždycky jsem měl silné ruce. Chcete, abych vám to, vy dva komedianti, dokázal?“

104

Jared se na něj podíval, mrkl a pak řekl: „Myslím, že… už to bude skoro deset let.“

Max se zhluboka nadechl. Ze všech sil se snažil ovládnout. „Deset let!

Deset let Alex předstírá, že je proslulý lupič?“

„Já jím jsem,“ ohradil se smutně Quinn. „A všechno klapalo jenom proto, že nikdo z vás neznal pravdu, Maxi.“

„Jared ji znal.“

„Musel jsem mít nějaký kontakt. Navíc jsme s Jaredem trávili většinu času v Evropě a vy dva jste nás moc nenavštěvovali. A když už jsme se viděli, nikdy jsme o tom nemluvili. Kdybyste se mě na to zeptali, nelhal bych. Ale ani jeden z vás se mě nikdy neptal, jestli spolupracuju s Interpolem.“

Podíval se na oba bratry a od obou sklidil výhružné pohledy. Zatvářil se téměř svatě. „Vždyť se nestalo nic hrozného.“

„Okrádal jsi lidi!“ namítl Wolfe.

„Ne tak docela.“ Quinn se podíval na Jareda. „Pomoz mi trochu, ano?“

Jared se vyhnul Maxovu pohledu a řekl: „První loupeže byly jen předstírané, ti jakoby okradení lidé s námi spolupracovali. Potom už bylo snadné vytvořit kolem něj legendu a nechat tisk, ať ji rozšiřuje. Kdykoli někde došlo k mistrovsky provedené loupeži, někdo zakřičel: To Quinn! A jeho pověst neustále rostla.“

Max se podíval na Quinna. „Takže když jsi za mnou přišel s tím svým příběhem, že musíš pomoct Interpolu chytit Noční Stín, jinak půjdeš do vězení, tahal jsi mě za nos jenom proto, abys mě přesvědčil, ať riskuju svou sbírku?“

Quinn se ušklíbl, ale klidně čelil pohledu tvrdému jako ocel. „Mrzí mě to, Maxi. Zkrátka jsem si myslel, že bys to udělal jedině v případě, abys mi pomohl.“

Jared zavrčel. „Říkal jsem mu, že je to střelený nápad.“

„A proč jsi to neřekl mně?“ zeptal se Max.

„Řekl. A nejednou.“

„Ale nezmínil ses, že mu hrozí vězení.“ Max po něm střelil pohledem.

„Když už o tom mluvíme, vy dva jste se určitě dobře bavili, když jste předstírali, že jste spolu na kordy. Polovinu času s vámi jsem si připadal jako rozhodčí.“

Jared mu jeho vyčítavý pohled oplatil. „Hele, nebyli jsme jediní, kdo měl nějaké tajemství, z tebe se také stal, poměrně úspěšný lhář.“

Wolfe se podíval na Maxe. „To je pravda. Proč jsi mi, prosím tě, nemohl hned zkraje říct, že vy tři líčíte past na Noční Stín a tvrdil jsi mi, že Jared pronásleduje Quinna?“

105

„To bylo jen na začátku, protože jsi mi neřekl, že víš, že Alex je Quinn,“

bránil se Max.

„Dokud ho nepostřelili, nevěděl jsem, že to víš i ty.“

„Alexi!“ pokárala ho matka jako svého nejmladšího synáčka vracejícího se domů s monoklem.

Quinn už sice nebyl malý, přesto se zatvářil provinile. „Promiň, mami,“

zašeptal.

Max na něj chvilku hleděl a potom se přísně podíval na Jareda. „Celá ta léta jsi ho nechal riskovat!“

„Tak moment!“ zasáhl Quinn. „Je to můj život, Maxi. A můj nápad.

Jaredovi se to nelíbilo, ale věděl, že když nebude souhlasit, půjdu do toho na vlastní pěst. Proto se raději zachoval tak, abych to nemusel udělat.“

„Nemohl jsem ho zastavit,“ potvrdil Jared, „připadalo mi tedy lepší dělat všechno pro to, aby zůstal naživu. Nevěřili byste, jak strašně pořád riskuje.“

„Nechme už toho,“ přerušil ho Quinn.

Wolfe se zamračil. „Pořád ještě chci vědět, proč jsem se o tom, kdo jsi, nebo kdo předstíráš, že jsi, musel dozvědět tak, že jsem tě přistihl s rukou v sejfu.“

„Kdybys byl v posteli, kde jsi měl v tu hodinu být, nestalo by se to. Jak jsem měl vědět, že jsi na návštěvě u biskupa?“

Wolfe a Max se ptali jeden přes druhého a oba jevili značnou neochotu jen tak hned Quinnovi odpustit. Také Jared přispěl svou troškou do mlýna svým líčením všeho, co museli během těch let podstoupit.

Morgan se opřela loktem o opěradlo křesla vedle Quinnovy světlé hlavy a pobaveně jim naslouchala. Přemítala, jestli si to bratři hned rozdají všichni proti všem nebo z toho ráno bude souboj na nože, jen co se dohodnou, kdo koho nejvíc podvedl. Usoudila, že raději možné rvačce předejde a náhle se rozesmála.

„Co je na tom tak k smíchu?“ zeptal se jí Quinn.

„Ta děsná spletitost. Zřejmě jste do toho všichni pěkně namočení.“

Když se Alex s Morgan vraceli do jejího bytu, už vycházelo slunce. Po vzrušující noci a kávě se jim však vůbec nechtělo spát. Cestou domů si toho moc neřekli a teprve doma se Morgan odhodlala promluvit o tom, co ji už dlouho trápilo.

Začala mírně a klidně, i když se celá svírala úzkostí. „Vracíš se do Evropy brzy? Vím, že Jared s Dani si před Jaredovým návratem do služby chtějí užít líbánky, a když už jste svůj úkol splnili…“

Vzal ji za ramena a otočil, aby se mu dívala do očí. Když se chtěla odvrátit, chytil ji za bradu. Tvářil se smrtelně vážně. „Ještě mi zbývá pár 106

týdnů dovolené,“ odpověděl jí. „Tak jsem si řekl, že je nějak rozumně využiju.“

„A co chceš dělat?“

„Budu se ti snažit všechno vynahradit.“

Dokázala se usmát. „Myslíš to, jak jsi mi pořád lhal? To je v pořádku, Alexi, chápu, proč jsi to dělal.“

„Opravdu?“ zůstal vážný.

„Jistě. Svým způsobem jsi stejný jako Max. Oba jste ochotní sejít z cesty, abyste ty, které milujete, ochránili před nebezpečím. V tomhle případě jsi chtěl chránit své bratry, proto jsi jim lhal o tom, co děláš. Storm měla s tím provazem pravdu. Opravdu na něm dokážeš dokonale balancovat.“

„Nikdy jsem ti nechtěl lhát, Morgan.“

„Já vím. A vím, že ti to skutečně vadilo, zvlášť poté, co se z nás stali…

milenci.“

Chvilku váhal a potom pomalu řekl: „Teď na to není nejvhodnější čas, protože máme za sebou dlouhou noc a oba jsme unavení… ale musíme si o řadě věcí promluvit.“

Morgan sebrala všechny síly. „Dobrá.“

„Za prvé si musíme promluvit o tvém zlozvyku bezhlavě se vrhat do nebezpečí. Mám být na to připravený i v budoucnosti?“

Zamrkala. „No…“

„Děláš to proto, že mi nedůvěřuješ, nebo prostě proto, že jsi tak impulzivní?“

„Z toho druhého důvodu,“ prohlásila vážně. „Někdy mi to trochu nemyslí.“

„To je u jinak rozumné ženy poměrně zajímavý povahový rys, ne?“

„Ano, ale ty sám jsi neopatrný, Alexi. Kdybys nechal Jareda mluvit, vstávaly by nám z jeho historek o tobě vlasy na hlavě.“

„Teď mluvíme o tobě,“ napomenul ji přísně.

Dlouze se na něj podívala a potom se usmála. „Pravda je, Alexi, že normálně jsem rozumná a opatrná. Ale…“

„Ale?“ pobízel ji.

„… ale zjistila jsem, že se mi líbí, když je kolem mě rušno. Netvrdím, že se mi líbilo, když jsi mi krvácel na podlaze, a z toho, že po tobě včera v noci Leo střílel, budu ještě dlouho mít noční můry, ale nic z toho mi nezabrání znovu se vrhnout do nebezpečí, lézt v noci po požárních žebřících a plížit se v mlze do domů, kde bydlí vrazi, v případě, že tam budeš ty.“

„Když si budeš myslet, že jsem v nebezpečí?“

„Přesně. Nemůžu si pomoct.“

107

„Doufám, že si uvědomuješ, že vzhledem k mému povolání budu v takových situacích velice často.“

„To je mí naprosto jasné.“

„Takže bych byl naivní, kdybych doufal, že z tebe bude hodná a…

poslušná manželka?“

„Dokážu být hodná, když je třeba,“ namítla. Až potom si uvědomila, co vlastně řekl, a překvapeně vykulila oči.

Vzal její obličej do dlaní a usmál se. „Nikdy však poslušná, že? Jsi chytrá, vnímavá, umíněná, zábavná a neuvěřitelně vášnivá, a já jsem se do tebe zamiloval snad hned tu první noc, kdy jsem tě chytil do náručí.“

Morgan se usmála. „Byl jsi moc hezký zloděj, plný šarmu. Když jsem si uvědomila, co k tobě cítím, byla jsem z toho úplně vedle.“

„A teď?“ šeptal.

„I teď jsi moc hezký a plný šarmu. Miluju tě.“

Sklonil hlavu a políbil ji a s neskrývanou vášní. S přimhouřenýma očima se na ni podíval a zastřeným hlasem se jí zeptal: „Vezmeš si mě, miláčku?“

Jako vždycky, když ji líbal, se jí roztřásla kolena a srdce jí přestávalo bít.

Přesto mu dokázala říct: „Myslela jsem, že se na to nikdy nezeptáš.“

Znovu ji políbil, šťastně a vášnivě, a potom ji vzal do náručí a zamířil s ní do ložnice. „A teď spolu strávíme celý den v posteli.“

„To zní jako příkaz,“ souhlasila tak radostně, až ji to samu překvapilo.

Mnohem později se Alex překulil na bok a zvědavě se zeptal: „Jak jsi věděla, že je to Leo?“

„Nevěděla jsem to.“ Přitulila se k němu, a když ji pevněji objal, usmála se. „Musela jsem tě najít… a něco mi napovědělo, kde jsi. Možná mám strážného anděla.“

„Myslím, že ho máme oba,“ zašeptal.

Morgan si pomyslela, že Alex jako anděl strážný si na nudu rozhodně nebude moci stěžovat. A ona také ne.

Byl typický sanfranciský večer. Cáry pobřežní mlhy zesvětlovaly tmu, vlezlé vlhko neodbytné sedalo na město. Starožitný nábytek, jímž byl zařízen byt, se matně leskl v zvenčí vnikajícím světle pouličních lamp.

V obývacím pokoji ponořeném do tmy bylo slyšet pouze praskání dřeva hořícího ve velkém mramorovém krbu. Žádný další zvuk nerušil noční ticho.

Zamračený muž, sedící na pohovce, duchem nepřítomný hleděl do ohně.

Teprve po hodné chvíli znovu promluvil na svého hosta: „A podle čeho soudíš, že ho chytíš? Dosud se to nikomu nepodařilo.“

Oslovený muž přeběhl pohledem po místnosti. Stejně jako jeho hostitel, i on mluvil tlumeně. „Nasadí-li se dostatečně lákavá návnada, lze chytit všechno. A každého. Budeme mu muset předhodit takovou, které neodolá.“

„Ale co když tak vylákáme z doupat i jiné zloděje, kteří zatouží po kořisti jako smečka hladových vlků po šťavnatém soustě?“

„Neměj strach, tak zlé to zase nebude. Policie bude ve střehu, a až past sklapne, buď zloděje chytíme, nebo získáme aspoň dostatek usvědčujících důkazů, abychom ho dostali za mříže.“

„Policie?“ Muž na pohovce se srdečně zasmál. „Oběma nám je přece úplně jasné, že úspěšnost FBI je po pouhá iluze. Jistě, spoustu malých rybek hoši dopadnou, ale tím to skončí a řada prohnanějších si dál bude brousit zuby na to, jak jsem řekl, šťavnaté sousto.“

Návštěvník přikývl. „To je pravda, jenomže těch ambiciózních, odhodlaných za každou cenu ukořistit Bannisterovu sbírku, moc nebude. Pro klasické zloděje by bylo vrcholně riskantní pokusit se zpeněžit tak známou sbírku, byť i po částech. Risk by byl v tomhle případě mnohem větší než zisk.“

„Nezapomínej, že někteří ze zlodějů jsou současně i sběrateli.“

„Takových není mnoho. Zato ten, na kterého si brousím zuby, sběratelem zaručeně je. Jestliže si zrekapitulujeme seznam jeho krádeží, každý kus, který v posledních třech letech ukradl, patřil k absolutní špičce. A Bollingův diamant, zlatý hřeb Bannisterovy sbírky, špičkový rozhodně je. Postačí zaševelit, že bude veřejně vystavený, a náš přítel bude přímo slintat, aby se ho zmocnil.“ Host se neklidně zavrtěl a pak dodal: „Nerad bych riskoval 111

celou tvou sbírku. Tenhle náš přítelíček je natolik mazaný, že by byl ve stavu zmocnit se jí celé, kdyby něco zahaprovalo.“

„Nemůžu vystavit Bollingův diamant sám o sobě. Je součástí celistvé sbírky a kromě toho jsem se sám dal už několikrát veřejně slyšet, že nebudu vystavovat pouze jednotlivé její kousky. Změnit teď z ničeho nic názor, náš koumák by mohl nabýt podezření.“

„Nevěděl jsem, žes něco takového prohlásil… Ale nemůžu přece po tobě chtít, abys riskoval celou sbírku. To je příliš nebezpečné. Uhlídat jeden diamant je v našich silách, vystavit ale všechno sakům prásk na jednom místě… Kdyby nás přechytračil, mohl by shrábnout všechno najednou.“

„Takže past by nesklapla a přišli bychom i o návnadu. Možná dokonce navždy.“ Domácí pán se znovu zahleděl do plápolajícího ohně a tiše dodal: „Naše rodina tu kolekci sbírala skoro pět set let.“

„Já vím.“ Následovalo dlouhé ticho. Teprve pak host pokračoval: „Promiň. Byl to pitomý nápad. Zkusím vymyslet něco jiného, Maxi.“

Maxim Bannister po něm šlehl podrážděným pohledem. „Nedá se vymyslet nic jiného a ty to dobře víš. I když ti otevřeně řeknu, že si kromě sebe samého nedokážu představit jiného sběratele, ochotného podstoupit takové riziko.“

„Právě proto nemůžu od tebe žádat, abys je podstoupil.“

„A máš snad na vybranou?“

112

Kapitola první

V prostoru bylo šero, ale ženskou postavu, která se jím kradla, viděl naprosto zřetelně. Výraz kradla byl zcela na místě, protože se pohybovala přesně jako člověk snažící se utajit svou přítomnost.

Stál ve tmě, kde nemohl být viděn, vlastně se také skrýval, přestože měl právo být zde v muzeu, kde má být zanedlouho vystavena jeho drahocenná sbírka.

Dinah Laytonová se blížila k němu…

Sledoval ji, a čím víc se vzdálenost mezi nimi krátila, tím byl vzrušenější.

Zajímal se o ni z lidsky pochopitelného důvodu. Po pravdě z ní nebyl s to odtrhnout zrak. Byla pro něj výjimečná.

Rusé vlasy neobvyklého odstínu, na jakou by se nezmohla žádná kosmetická firma na světě, se jí i v nedostatečném vnitřním osvětlení muzea ohnivě leskly. Hladká smetanově bílá pleť bez jediné pihy, tak charakteristického rysu rusovlásek, ostře kontrastovala se zářivou barvou vlasů i safírově modrýma, pozoruhodně hlubokýma očima.

Jedním slovem, podle jeho mínění byla Dinah Lay tónová krasavice, což si řekl okamžitě, jakmile ji poprvé spatřil. Musel by být slepý, kdyby si toho nevšiml. Nebo kdyby mu uniklo, jak půvabně se pohybuje, jak svůdná je její štíhlá, na patřičných místech správně zaoblená postava, navzdory skutečnosti, že v posledních dnech určitě nějaké to kilo dvě shodila.

To všechno však dostatečně nevysvětlovalo jeho zájem o ni, hraničící s posedlostí. Krásné ženy se mu pletly do cesty už dvacet let téměř denně, ani jediná z nich však s ním nedokázala udělat to, co Dinah.

Dosud nikdy fyzické kráse jako takové nepodlehl hned, vždycky se snažil vytvořit si o ženě, s níž se seznámil, komplexní obraz. Tím spíš nechápal, proč v případě Dinah Laytonové učinil výjimku. Proč v neuvěřitelně krátkém čase propadl posedlosti, posedlosti ženou, o které nevěděl prakticky nic.

Jak se k němu zvolna blížila, neslyšně ustupoval hlouběji do tmy, ale oči z ní nespouštěl. Bylo na ní vidět, že je vystrašená. Její oči v úzkém bledém obličeji vypadaly obrovské. Max cítil, jak se mu sevřelo srdce. Ano, ty velké oči svědčily o panickém strachu.

113

Nemohlo mít jeho jednání docela prostou příčinu? Nedal se jeho neobvyklý zájem o Dinah vysvětlit snahou chránit ji, protože vycítil, že je v ohrožení? Už nejednou se přesvědčil, že jedním z jeho vrozených pudů je bizarní snaha chránit lidi v nouzi. Dokonce někdy upadal do stavu, že mu bylo lhostejné, co všechno při tom dává v sázku.

Nebyl tohle pravý důvod, proč zůstal v muzeu po závěrečné hodině? Proč se tady ukrývá ve stínu, aby Dinah netušila, že ji sleduje?

Nebo potřebuje prožívat napětí, aby zahnal nudu?

Kdyby mě byl nezachytil, zaručeně bych si byla zlomila vaz…

Dinah Laytonová o tom vůbec nepochybovala. Obrovské muzeum o několika křídlech po skončení návštěvní doby osvětlovala jen bezpečnostní světla a ona se jako nová zaměstnankyně ještě v jeho labyrintu místností, hal a galerií, o nástrahách vyplývajících z příprav nové expozice ani nemluvě, příliš nevyznala. Právě jednoho takového zrádného místa si nevšimla a zakopla o jakési harampádí. Protože leželo u nejhořejšího schodu schodiště, hrozil jí pád z prvního patra.

Kdyby ji byl Max Bannister nezachytil…

Objevil se, jako by spadl z nebe. Ohromil ji nejen svou přítomností, ale i svým pohotovým zásahem. Musel být někde úplně blizoučko ní, vůbec si ho však nevšimla.

„Proboha, dávejte pozor!“

Hlas měl neuvěřitelně hluboký. Jeho napomenutí na ni zapůsobilo jako varovné zavrčení psa i laskavé pokárání současně, zatímco jeho pevné ruce ji držely s překvapivou něhou.

„Na takových zrádných místech je spěch nebezpečný, zvlášť potmě.“

Jen co Dinah stála zase pevně na vlastních nohou, odtáhla se od svého zachránce. Srdce jí tlouklo jako poplašenému ptáčeti. Znala ten hlas, i když teď hovořil k ní poprvé. Minulý týden, v jejím prvním týdnu ve funkci asistentky kurátora muzea, se dost často objevoval v místnostech sousedících s její kanceláří. Účastnil se totiž příprav nové expozice o názvu Tajemství minulosti.

Tato expozice byla jeho srdeční záležitostí. Jmenoval se Maxim Bannister a unikátní sbírka vzácných kamenů a uměleckých předmětů, jež měla být vystavena, byla jeho majetkem.

„Děkuji,“ zašeptala, „už budu opatrnější.“ Přestože se od něho chtěla odvrátit, dál stála nehybně na místě a hleděla do jeho obličeje.

Byl vysoký a statný, určitě měl přes metr osmdesát, budil respekt i za normálních okolností, tím spíš za večerního přítmí. Nepůsobil nebezpečně, i když citelně z něj vyzařující autorita spolu s jeho značnou fyzickou silou 114

mohly člověka zastrašit. Dinah ale byla přesvědčená, že byl odmala vedený k slušnému chováni, zejména k ženám.

Navzdory své nervozitě a urostlosti Maxe Bannistera se necítila nepříjemně. Docela by si to lechtivé vzrušení, které se jí zmocnilo, vychutnala, nebýt jediné maličkosti, a sice že si nebyla s to vymyslet žádnou hodnověrnou lež pro zdůvodnění své noční návštěvy v křídle, kde neměla co hledat.

Pustil ji, ale neustoupil od ní. „Dnes pracujete přes čas, slečno Laytonová?“

Položil jí sice nepříjemnou otázku, ale jeho tichý hlas budil důvěru.

Dinah na okamžik překvapilo, že zná její jméno, jenže pak si domyslela, že zná jmény veškeré osazenstvo muzea. A pravděpodobně ví i mnohem víc.

Bezpečnostní opatření ohledně jeho sbírky pamatovala na všechno. Určitě si prošel i osobní informace o každém zaměstnanci. Jen co si to uvědomila, zamrazilo ji v zádech. Jak to, že ji to nenapadlo už dřív? Stát se tak, určitě by nepřijala toto místo… A k ničemu by nedošlo.

„To víte, byrokracie…“ postěžovala si co nejotráveněji. „Kolem chystané výstavy je tolik papírování a já jsem tady nová… Chci se uvést v co nejlepším světle.“ I kdyby se divil, co za administrativní práci ji mohlo přivést tak daleko od její kanceláře a navíc do křídla, kde se připravovala vzácná expozice, nezeptal se. Mlčky ji pevně chytil za ruku a vedl po schodech dolů.

„Už je osm pryč, slečno Laytonová. Ken nemá rád, když jeho podřízení pracují přes čas,“ pokračoval po chvilce.

Kenem myslel Kennetha Dugana, kurátora muzea.

„Kromě toho se v tomhle křídle právě montuje nejmodernější bezpečnostní zařízení a já jsem přesvědčený, že vedení by se mohlo nelíbit, kdyby se tu po závěrečné potloukali lidé, kteří zde nemají co hledat.“

V prvním popudu se Dinah chtěla omluvit, nějak přijatelně se vymluvit, aby se vyhnula nepříjemným následkům možného oznámení, ale neudělala to. Nedovoloval jí to strach, rostoucí ze dne na den.

„To kvůli té krádeži v Muzeu moderního umění?“ zeptala se, jak nejklidněji dokázala.

„Částečně.“

Sešli do přízemí. Pořád ji držel za ruku. Dole na chviličku zůstal stát a zahleděl se na ni. Pak ale odvrátil zrak a řekl: „Počkám tady, než zamknete kancelář… Nebo víte co, raději půjdu s vámi.“

„To skutečně není nutné, pane Bannistere. Ještě bych chtěla chvíli pracovat…“

115

„Práce není zajíc, do zítřka neuteče.“ Tón jeho hlasu zůstával přátelský.

„Dnes jste pracovala už skoro dvanáct hodin a určitě jste nebyla ani na obědě.

Takže pro dnešek stačilo, slečno Laytónová.“

Dinah znovu přeběhl po zádech mráz. Slyšela už, že Maxi Bannisterovi nic neujde, ale jak mohl vědět, že byla v práci celých dvanáct hodin? Dnes ho přece vůbec neviděla… až dokud ji před chvílí nezachytil nad schodištěm.

Když přecházeli do křídla, kde byly kanceláře, vrátný se po nich sice podíval, ale to bylo z jeho strany všechno.

Dinah pochybovala, že se její společník někdy v životě ocitl v její situaci.

Vypadal, jako by životem procházel jistě, bez zaváhání. Kdopak ví, jaké to je, být si vždycky jistý sám sebou, ničeho se nebát… Cítit se bezpečně.

Vešli do osvětlené chodby před kancelářemi. Dinah hodila kradmým pohledem po hezké snědé tváři svého průvodce a násilně polkla. Věděla, že je bohatý. V San Francisku patřil k místní honoraci. Měl pověst skvělého společníka, ale také velice nepříjemného člověka vůči nepřátelům. Propříště by se mu měla raději vyhýbat.

Došli ke dveřím její kanceláře. Odemkla a vešla do malé místnosti bez oken. Max Bannister zůstal stát ve dveřích. V tmavém plášti vypadal ještě mohutněji. Uvědomila si, že z ní nespouští zrak. Ještě pořád cítila dotek jeho ruky, jako by ji jím nějak poznamenal. Z opěradla židle u psacího stolu svěsila svou kabelku.

„Odvezu vás domů,“ nabídl se.

Dinah právě brala kabát z dřevěného věšáku. Polekaně se k němu otočila a překvapeně zvedla obočí. Z jeho ocelově šedých očí se však nedalo nic vyčíst. Doufala, že nepostřehl v jejím obličeji strach, který na ni okamžitě padl. S kýmkoli jiným by se moc ráda svezla, v jeho společnosti však cítila nervozitu a napětí. Sedět s ním v malém uzavřeném prostoru auta bylo to poslední, po čem by toužila.

„Děkuji, ale to vážně není potřebné,“ odmítla spěšně. „Bydlím jen pár bloků odtud a tohle je bezpečná čtvrť. Vždycky chodívám domů pěšky.“

Nepatrně pokýval hlavou a s pohledem upřeným na ni zamumlal: „Doprovodím vás. Pojďme.“ Nebyl to rozkaz, přesto tónu, jakým to řekl, prostě nešlo nevyhovět.

Sklopila oči, aby se zbavila nebozezů jeho zraku, a začala se oblékat. Tři kroky ode dveří mu stačily, aby jí pomohl do kabátu. Bylo to obyčejné galantní gesto prozrazující jeho slušné vychování, navzdory tomu v ní však vyvolalo nepříjemný pocit, a když se teplými prsty dotkl její šíje, aby jí vytáhl zpod kabátu dlouhé vlasy, celá strnula.

Nejanči, ty bázlivko! okřikla se v duchu, když si brala kabelku z věšáku, kam ji pověsila, než se oblékne. Trochu se uklidnila, zhasla a zamkla dveře.

116

Max Bannister mlčky cekal na chodbě. Když ji znovu vzal za ruku a vedl k východu, už se nechvěla.

U vrátnice ji pustil, odepsal je z evidenční knihy, přátelsky se rozloučil s vrátným a pak ji zase chytil, pro změnu pod paží.

Strážný je zdvořile doprovodil k hlavnímu východu, kde |im uctivě každému zvlášť popřál dobrou noc. Jeho srdečný úsměv dělal Dinah dobře, ovšem jen dokud si neuvědomila, že oba muži, vrátný i strážný, klidně mohli Bannisterovi bez zlého úmyslu prozradit, že takhle dlouho lústává v práci už celý týden.

A co když Max Bannister tohle věděl a zůstal v muzeu li li valně, aby zjistil, co vlastně ji tam zdržuje? Panebože!

íenže proč by to dělal?

Co je Maxi Bannisterovi do toho, že chce pracovat déle, třeba i do půlnoci? On přece nebyl ani ředitelem, ani vlastníkem muzea, tedy pokud jí bylo známo, a neodpovídal ani za jeho provoz či bezpečnost. Přirozeně otázky týkající se budoucí expozice jeho sbírky ho zajímal mohly…

Zmítaná znepokojivými myšlenkami si neuvědomila jak nepříjemně studený vítr venku fouká. Když jí ale její neodbytný průvodce otevřel dveře tmavého mercedesu parkovaného před budovou, bez protestu nasedla. On usedl za volant. Udala mu adresu a znovu mlčela. I docela běžný zdvořilostní rozhovor byl nad její síly.

Auto se nehlučně pohnulo vpřed, motor předl tak tiše, že ho skoro nebylo slyšet. Snad proto sebou úlekem trhla, když na ni Max po chvilce tlumeně promluvil: „Nejste v San Francisku dlouho, viďte, slečno Laytonová?“

Pohlédla na něj, pro tmu mu ale neviděla do obličeje. Při každém míjení lampy veřejného osvětlení však zahlédla, jak pevně svírá volant. Ruce měl velké a silné, přitom laskavé, jak se mohla přesvědčit, když ji zachránil před pádem ze schodů, takže strach v ní nebudily. Bylo to podivné. Velice podivné…

Pokrčila rameny a tiše odpověděla: „Necelý rok.“

„Odkud jste přišla?“

Ačkoli jeho otázka byla pravděpodobně nevinná, dalo by se říct, že i logická, chvíli jí trvalo, než se zmohla na odpověď. A ať mu sebevíc chtěla odpovědět nějak vtipně a nic mu neprozradit, nijak ji nepřekvapilo, že mu řekla pravdu. Něco v něm ji nutilo být k němu upřímná.

„Z Bostonu,“ zamumlala.

„To je pěkně daleko. Rodinu jste tam nechala?“

Právě zastavili na křižovatce. Dinah šlehla zlostným pohledem po světlech semaforu. Mimovolně se jí vybavil jeden z mnoha Murphyho zákonů schválnosti: Chcete-li se někam dostat co nejrychleji, zastaví vás 117

první semafor. Ne že by domů spěchala, jenom chtěla uniknout nepříjemným otázkám Maxe Bannistera.

„Slečno Laytonová?“

Domáhal se odpovědi s pohledem zvědavě na ni upřeným. Cítila ho. Tím nejklidnějším hlasem, na jaký se zmohla, odpověděla: „Mám jenom staršího bratra. Bydlí v Bostonu s manželkou a dětmi.“

Po chvilce ticha se Max dal slyšet: „Soudím správně, že vy dva si nejste příliš blízcí?“

„Dalo by se tak říct.“ Konečné se světla změnila. Ulevilo se ji, když mohla říct: „Zelená.“

Mercedes se znovu rozjel a Max se věnoval jeho řízení v ještě pořád značně hustém provozu. „Mrzí mě, že se v mé společnosti necítíte dobře,“

vyhrkl nečekaně.

Být normálně při smyslech, byla by jeho postřeh přešla mlčením, jenomže mozek jí vypovídal poslušnost. Důkazem toho byla její nepředložená odpověď: „Ne, to ne. Jedná se spíš o to, že… že vás prakticky neznám.“

„Pak tedy mám naději.“ A než stačila cokoli namítnout, zlehčujícím tónem pokračoval: „Možná vypadám jako hrdlořez, ale ujišťuji vás, že to je jenom optický klam. Můžu vám dát písemně, že jsem slušný člověk, pokud by to pomohlo, abyste se mě míň bála.“

Další křižovatka a další červená!

„To není třeba,“ špitla se sevřeným hrdlem. Odvrátila hlavu stranou, jako by chtěla prosit světla semaforu o smilování. Nechápala, proč s ní mluví tímto způsobem. Proč by mu mělo záležet na tom, co si o něm myslí?

„Když já ale,“ oponoval klidně, „vážně nechci, abyste se mě bála.“

Dinah pocítila další nápor panického strachu. Tajit ho dlouho bylo nad její síly. „Pane Bannistere, vzhledem k tomu, že nemám nic společného s vaší výstavou, nevidím důvod, proč by vás mělo trápit, co si o vás myslím.“

„Jinými slovy, chcete říct, že bych se měl starat sám o sebe a nestrkat nos do vašich záležitostí?“

Něco jako podráždění v jeho tónu ji přimělo začervenat se. Cítila se uboze. „Zelená,“ zamumlala znovu.

Nepromluvil už ani slovo, dokud nezastavil u jejího domu.

„Doufám, že mi věříte.“

Byla to téměř prosba a to ji znervóznilo víc než cokoli ze všeho, co jí dosud řekl. Jak to myslel? Tuší snad něco? A proč se jí najednou chce brečet?

Vždyť ho přece skoro vůbec nezná! Jak to, že se mu podařilo vyvolat v ní tak silné emoce?

118

Ze všech sil se snažila uklidnit a stavět se hluchá k jeho slovům, protože netušila, jak by mu měla odpovědět. „Děkuji pěkně za svezení.“ Nedala mu příležitost odpovědět. Okamžitě vystoupila a spěchala k otevřenému vchodu.

Auto zůstalo stát na místě, to slyšela, ale ani se neohlédla.

Max nějakou dobu pozoroval vestibul domu, nato zvedl pohled výš, kde se v druhém patře rozsvítilo nejprve v jednom okně a hned potom v dalších.

Tam tedy bydlela. Záclony na žádném z oken se nepohnuly. V návalu podivného neklidu nervózně bubnoval dlouhými štíhlými prsty na volant.

Mezi obočím se mu objevila hluboká kolmá vráska.

Pomalu projel kolem domu, pak si povzdechl, poposedl, vyhodil směrovku a zařadil se do jízdního pruhu směrem ke svému obydlí.

Doma si, znovu v zadumání, sedl k ohni plápolajícímu v mramorovém krbu. Sedával tak už několik měsíců, ode dne, kdy se rozhodl riskovat svou vzácnou sbírku. Tentokrát ale se nezaobíral myšlenkami na svou vzácnou kolekci.

Ano, ty velké smutné oči svědčily o strachu. Kolikrát už mu přátelé předhazovali, že smutné oči mohou být trik, s nímž jejich vlastník může kalkulovat. Několikrát se také prokázalo, že jeho soucit opravdu nebyl na místě.

Svou lekci od života už tedy dostal. Znovu ale spoléhal na svůj instinkt a ten mu teď našeptával, že Dinah Laytonová je opravdu v nebezpečí. A jeho srdce jako by tomu tušení přizvukovalo, nezůstávalo lhostejné. Tentokrát rozhodně nešlo pouze o soucit.

Slečna Laytonová. Oslovoval ji jako slečnu Laytonovou, ačkoli od první chvíle, co ji uviděl, jí v duchu neřekl jinak než Dinah. Tenhle týden trávil v muzeu mnohem víc času než kdykoli předtím, protože doufal, že se mu naskytne, vhodná příležitost promluvit s ní. Naskytla se až dnes večer.

Pokaždé totiž, kdy se ji užuž chystal oslovit, jako naschvál se kdoví odkud vynořil Ken Dugan, ochotný pomoci mu ‚se vším, co ho trápí‘.

Max věděl, že Ken Dugan je schopný člověk, ambiciózní a jasně si uvědomující, že budou-li spolu dobře vycházet a výstava bude mít úspěch, odrazí se to v budoucnu na jeho další kariéře. Jistě, nebyl první ani poslední, kdo takhle uvažoval a podle toho se i choval, jenomže Maxovi to teď děsně vadilo.

Nespokojeně poposedl na pohovce a zachmuřil se. Bezděky ho napadlo, že dnes večer se on sám ženě, která ho tak silně zajímá, nepochybně mohl jevit stejně, právě tak vlezlý a otravný, jako byl Ken jemu. Dinah Laytonová ale zaručeně tajila něco, co mu nemínila prozradit.

119

„Co jsi dnes večer hledala v křídle, kde bude vystavená moje sbírka, milá Dinah?“ bručel si sám pro sebe, zahleděný do ohně. „A čeho se tak panicky bojíš?“

Dinah jako uhranutá visela očima na zvonícím telefonu. Bála se zvednout sluchátko a ještě větší strach měla z toho, co se stane, když je nezvedne. Jen jedinkrát si dovolila zvonění ignorovat a následovala symbolická výstraha, zvadlá lilie položená na práh dveří jejího bytu. Zaúčinkovalo to na ni mnohem hůř než telefonáty, protože ten květ byl důkazem, že mu nedělá žádné potíže se k ní dostat. Jak blízko byl! Bezprostředně za dveřmi…

Sevřela a strnulými prsty zvedla sluchátko a po hlubokém nadechnutí se ozvala téměř šeptem: „Halo?“

„Dnes večer ses činila. Jsi opravdová hrdinka, Dinah.“

Mužský šepot byl klidný, prostý sebemenší stopy jakéhokoli citu.

Anonymní a neutrální. Mohl patřit komukoli –ale patřil pokaždé jen jedinému a témuž člověku. Ten šepot ji pronásledoval a strašil už dva roky.

„Dejte mi pokoj!“ Hlas jí vibroval jako tenká nit napjatá bezmeznou beznadějí.

Muž se zachechtal. „Víš dobře, že to nemůžu udělat, Dinah. Ještě jsi mi neodvedla jistou službu. Ale dnes večer sis u mě šplhla. Jestli budeš dál takhle poslušně plnit mé příkazy, brzy ti dám pokoj a takřečeno zmizím z tvého života. Jestli ale odmítneš plnit úkoly, kterými tě pověřím… Víš, co s tebou pak udělám? Nebo ti to mám zopakovat?“

„Ne,“ hlesla. Pevná vlákna, jimiž ji ovládal jako loutku, se opět bolestivě napjala při vzpomínce na jeho příšerné vyhrůžky.

„Jsem rád, že si rozumíme. Ty buď dál poslušná holčička a dělej, co ti řeknu, a já ti nebudu muset ublížit.“ Nato zavěsil.

Dinah měla prsty ledové a jako bez života. Sluchátko jí dvakrát vypadlo z ruky, než se jí napotřetí podařilo položit je správně do vidlice.

Neschopná pohybu pak seděla v koutě plně osvětlené místnosti, aby ji celou měla na očích. S nohama vtaženýma pod sebe očima nepřetržitě těkala z místa na místo, především na dveře zamčené na dva západy a pro jistotu zajištěné řetízkem a pečlivě zavřená okna. V děsivém tichu jako pronásledovaná zvěř, na hranici hysterie, napjatě poslouchala, neozve-li se jakýkoli zvuk ohlašující nebezpečí.

Do svítání bylo daleko.

Byť pro to neměl žádný důvod, Max Bannister se objevil v muzeu časně ráno, dlouho před jeho otevřením pro veřejnost. Z pohledu na nočního strážného, pouštějícího ho dovnitř, hned poznal, že se něco muselo stát. Četl to z jeho ustaraného výrazu obličeje. Na nic se ho ale neptal. Vešel do haly a zvědavě se rozhlížel. Všiml si nezvyklé čilosti pracovníků muzea i dvou 120

dalších strážných, kteří nastoupili do denní služby. Hovořili s Kenem. I Dinah tam byla, s nikým ale nemluvila a po chvíli odešla do své kanceláře.

Sotva stačil udělat pár kroků, spěchala k němu Morgan Westová s notesem v ruce. Na komisařku expozice jeho sbírky mu připadala trochu moc mladá. Dlouhé černé vlasy upravené do uzlu dávaly víc než jiný účes vyniknout hezkým rysům jejího obličeje, efektní lesklý žlutý svetr spolu s tmavými kalhotami jí také moc slušely. Svým zjevem poutala pozornost strážných, vrhali na ni obdivné, přímo žádostivé pohledy.

Max počkal, až k němu Morgan přijde, a teprve pak se zeptal: „Co se děje?“

„Třeba je to jenom vlnobití v šálku čaje,“ odpověděla měkkým, příjemným hlasem. „Ale možná také ne. Když ranní směna prováděla obchůzku, našla jedny venkovní dveře otevřené.“

„Které?“

„Jedny ze služebních. Vedou do suterénu. Divné, že? Kdyby někdo chtěl muzeum vykrást, proč by volil vchod tak daleko od exponátů? A navíc, vždyť by musel projít nejméně třemi chodbami chráněnými alarmem!“

Bezpečnostní systém, na nějž narážela Morgan, se aktivizoval okamžitě po zamčení vchodu pro veřejnost. Strážní, Max i Morgan měli magnetické karty umožňující průchod kolem čidel bez spuštění poplašného zařízení, Ken Dugan měl dekodér, který automaticky vypínal celý bezpečnostní systém, chránící budovu i vystavené předměty.

„Doufám, že nic nezmizelo?“ tázavě prohodil Max.

„Nic. Dveře byly sice pootevřené, ale kromě jejich alarmu ani jeden z dalších nebyl vypnutý. Protože ještě není zapojený panel nového systému, nedá se zjistit, kdo použil magnetickou kartu a kdy. Alarm těch dveří ale byl jednoznačně vypnutý a dveře pootevřené,“ odpověděla Morgan.

Max daroval muzeu nejmodernéjší bezpečnostní systém ovládaný počítačem, jeho instalace však nebyla ještě dokončená. Předchozí systém, v podstatě také docela spolehlivý, umožňoval každému, kdo měl magnetickou kartu, vypnout kterýkoli ze soustavy alarmů, na rozdíl od nového, teprve instalovaného, však neumožňoval určit, která z karet a kdy byla použitá. Co se dveřních alarmů týkalo, jejich kódy se momentálně vyťukávaly ručně a znali je všichni zaměstnanci. Max zavrtěl hlavou. „Jestliže někdo vypnul dveřní alarm a dostal se dovnitř, proč nechal dveře otevřené?“

„Nějak to nedává smysl, že?“ vzdychla Morgan. „Myslíš, že se někdo snaží doběhnout náš bezpečnostní systém?“

„To je také jedna z možností. Co na to říká Wolfe?“

121

„Je právě na cestě sem.“ Nato se zatvářila pobaveně. „Přála bych ti slyšet, co řekl, když jsem mu volala. Nemyslím, že jsem ho vzbudila, spíš mám pocit, že byl vyrušený v nějaké choulostivé situaci.“

„On zřídka bývá k zastižení sám,“ pousmál se Max. Ohlédl se a spatřil Kena, mířícího k nim s vráskami na čele. Tlumeně požádal Morgan: „Morgan, udělej mi laskavost, zabav na chvíli Kena, ano? Jestli ho totiž nechám začít kombinovat nebo mě vehementně přesvědčovat, kdo je podle něj pachatelem, nezbavím se ho celý den.“

„Ale jistě, šéfe.“ Spiklenecky na něj mrkla. „Mimochodem, vrátila se do své kanceláře.“

„Kdo?“ Max zahrál nechápavého tak amatérsky, že to dokonce i jemu samému přišlo nevěrohodné.

„Přece Dinah.“ Morgan zvedla obočí, ale vzápětí už udělala několik krůčků, aby znemožnila kurátorovi dorazit k Maxovi. „Konečně jsi tady, Kene! Mám nějaké problémy s osazením vitrín. Nemohl by ses na to podívat?“

„Když já bych si chtěl promluvit s –“

„Je bezpodmínečně nutné, aby ty vitríny seděly s projektem. Potrvá to jenom pár minut, slibuji. Max se tady zdrží, můžeš si s ním popovídat později. Máš krásný oblek. Ladí s barvou tvých očí.“

„Dík. Jsem rád, že se ti líbí, jenže já –“

Max s úsměvem na rtech nenápadně sledoval, jak Morgan odvádí na nejvyšší míru rozčileného Kena pryč. Morgan nesnášela, když se k ní někdo choval jako k hezké loutce, na to byla příliš inteligentní. V případě potřeby však uměla využít svých půvabů, postavy i kočičích šikmých očí, k dosažení svého cíle. A navíc byla nesmírně vnímavá k svému okolí. Nebo se snad z něj dá jeho zájem o Dinah číst jako z otevřené knihy? •

Zapudil tu myšlenku jako nepřijatelnou a vykročil ke kancelářím. Co řekne Dinah?

V prvních dnech pokládal její zdrženlivé chování za pouhý projev stydlivosti, ale postupem času nabyl přesvědčení, že zaručeně trpí strachem.

Bez ohledu na to málo, co mu řekla předchozí večer, už o tom ani v nejmenším nepochyboval.

Protože si byl vědomý, že by se mohla bát i jeho, záměrně se o tom před ní zmínil. V žádném případě neměl v úmyslu zahnat ji do kouta. Časem ji snad přesvědčí, že jí od něho nic nehrozí. Co ale když je ten čas luxus, který si nemůže dovolit?

Zaručeně je tady někdo další.

Dinah se pohybovala v křídle, kde neměla co hledat. I když to bylo daleko od dnes ráno objevených pootevřených dveří, otázka, co tam vlastně dělala, 122

mu nedopřávala klid. Informace v její osobní složce byly značně kusé a tvrzení, že prací dlouho do večera se chce projevit v dobrém světle, vyznělo víc než nepřesvědčivě. Dokonce ani jeho nepřesvědčilo, a on jí chtěl věřit.

Usoudil, že musí zjistit pravdu dřív, než se u vedení muzea i u Wolfa ocitne na prvním místě seznamu podezřelých. Otázkou ale bylo, jak ji přimět k řeči bez zvětšení jejího už tak značně velkého strachu.

Přede dveřmi její kanceláře zaváhal. Když konečně zaklepal a dveře otevřel, našel ji stát nad mořem papírů –a měl-li někdo zřetelně na čele napsanou vinu, byla to právě ona.

Bylo nad slunce jasnější, že ty dveře otevřela ona. „Dobrý den,“ pozdravil tiše.

Zvedla k němu ustrašený pohled. Ve tváři byla bílá jako křída a její safírově modré oči vypadaly ještě větší než obvykle. Neřekla ani slovo, němě na něm visela pohledem prozrazujícím paniku.

A on jí chtěl položit tolik otázek…

„Slečno Laytonová…“ Zarazil se, zavrtěl hlavou, vykašlal se na zdvořilost a zeptal se úplně od věci: „Dinah, věříte v lásku na první pohled?“

123

Kapitola druhá

Kdyby nic jiného, alespoň jí po jeho otázce zmizel z očí strach.

„Prosím?“ zeptala se vyjeveně.

„To je poměrně jednoduchá otázka, nemyslíte?“ Vešel dovnitř, usedl na židli pro hosty a usmál se na ni. „Věříte v lásku na první pohled?“

„Pane Bannistere, já –“

„Maxi, prosím… Od nynějška stačí jenom Maxi.“

Zmatena, ještě pořád v zajetí strachu, nejisté přikývla, ale navrhované osloveni nezopakovala, když pokračovala: „Ne, nevěřím.“

„Proč?“

„Láska na první pohled je nesmysl. Nemůžete přece někoho miloval, když ho vůbec neznáte… To by bylo absurdní.“

„I já jsem si to dosud myslel. Jenomže když se člověku přihodí, co předtím pokládal za nesmysl, nezbude mu než svůj názor změnit.“

Dinah se zatvářila, jako by se ho užuž chtěla zeptat, co ho vede k řeči na tak nezvyklé téma, ale nezeptala se. Pouze pokrčila rameny. „Možná.“

„Takže souhlasíte, že něco může existovat a že jenom proto, že s tím nemáme zatím zkušenost, to nemůžeme pokládat za nemožné?“

Znepokojeně na něj chvíli hleděla, než suše odpověděla: „Z filozofického hlediska ano… souhlasím s vámi.“

„To jsem rád. Pojďte dnes se mnou na oběd.“

V tom okamžení se jí do obličeje vrátil ustrašený výraz. „Nezlobte se, ale mně se tady nahromadila strašná spousta práce.“

„Dinah, tohle muzeum nijak neutrpí, jestliže si uděláte hodinku volna na oběd.“

„To vím. Já ale dávám přednost práci před jídlem, pane Bannistere.“

„Maxi,“ opravil ji. „Dohodli jsme se přece na Maxovi.“

„Když vám na tom tak záleží…“

124

Max zachoval úsměv na rtech, byť to pro něj nebylo nijak snadné. Rád by zlomil její odpor, přesvědčil ji, aby s ním na ten oběd šla, ale její odmítnutí bylo nekompromisní. Proto si řekl, že udělá líp, když si nejdřív promluví s Wolfem. Vstal, a teprve až byl ve dveřích, ještě jednou se otočil k Dinah.

„Bojíte se mě, viďte?“ zeptal se nevýrazně.

Na tvářích se jí objevily narůžovělé skvrny. „Proč bych se vás měla bát?

Vždyť vás vůbec neznám.“

„Právě na to jsem myslel.“ Po krátké odmlce pak dodal: „A nepracujte příliš.“ Nečekal na odpověď, protože dobře věděl, že by se jí okamžitě chytil jako záminky k dalšímu setrvání, a rychle za sebou zavřel dveře.

Těsně před vyústěním chodby do haly zastoupil cestu Wolfu Nickersonovi. „Co se děje, nevypadáš právě vesele,“ politoval ho.

„Taky nemám proč,“ zavrčel Wolfe. Šestatřicetiletý muž, o dva roky mladší než Max, byl jeho nevlastní bratr. Vy chovaní každý jiným otcem na protilehlých pobřežích Atlantiku, poznali se až jako dospělí. Ale navzdory poměrné řídkosti vzájemných, teprve před patnácti lety navázaných styků, k sobě cítili neobvykle silné pouto.

Fyzicky se navzájem vůbec nepodobali, Wolfe měl husté kaštanové vlasy, jasně modré oči a okouzlující úsměv, vábničku pro spoustu žen. Oba měli jenom stejnou výšku a příjemný hluboký hlas, u Wolfa se v něm tu a tam projevoval neklid. Jako právě teď.

„Napadá tě nějaké vysvětlení těch otevřených dveří?“ ptal se Max.

„Jenom jediné. Podle strážných má co dělat s večerní procházkou Dinah Laytonové po zavřeném muzeu. Jdu si s ňí o tom trochu popovídat.“

„Nejdřív si popovídej se mnou.“ Chytil Wolfa za ruku a tahal ho k hlavnímu vchodu muzea.

Před vchodem, nad širokým schodištěm, v tuto časnou hodinu ještě liduprázdným, se Wolfe najednou ohradil: „Co to má kruci znamenat? Vždyť se sotva rozednilo! Venku mrzne a já jsem ještě neměl svou ranní kávu.“

„Já ti ji koupím,“ uklidňoval ho Max. „Tady hned za rohem je malá kavárnička.“

Wolfe se nehýbal z místa. Jak tam tak stál se zvednutým límcem krátkého hnědého koženého kabátu, zakaboněný jako čert, vyvolával spíš dojem zlotřilce než bezpečnostního experta na muzea a zástupce světoznámé londýnské pojišťovny Lloyd’s. „Morgan mě přinutí vylézt v nekřesťanskou hodinu z postele a ty mi mě teď zveš do kavárny. Jak si to mám vysvětlit, Maxi?“

Max strčil ruce do kapes kalhot a chvíli mlčel. Pak si vzdychl a bez okolků se rovnou zeptal: „Podle tebe ty dveře otevřela Dinah Laytonová?“

„Ano,“ odsekl Wolfe.

125

Nato se Max nechal slyšet: „Jo, i já jsem si jistý, že to má na svědomí ona.“

Wolfe zamrkal. „Tak proč mě taháš kamsi pryč, když jsem si ji chtěl právě podat?“

„Protože se příšerně bojí.“

„Být ty komplicem zloděje, taky by ses bál,“ soudil Wolfe. „Tak co uděláme? Určitě by nám všechno vysypala, kdybychom ji trochu skřípli.“

Max rázně zavrtěl hlavou. „Wolfe, už jsi někdy viděl panický strach v něčích očích? Nebo aspoň vyděšený pohled zvířete zahnaného do kouta?“

„Několikrát.“ Wolfe se netvářil už tak sveřepě. Zamyšleně si prohlížel bratrův obličej. „Ještě pořád mluvíme o Dinah Laytonové?“

„Ano. Většinu času v poslední době jsi věnoval přípravě a dozoru nad instalací bezpečnostního systému. Proto jsi neměl kdy poznávat lidi zaměstnané v tomhle muzeu. Zato já ano. Když Dinah minulý týden nastoupila, zdála se mi nějaká nervózní. Dalo se to ale pochopit, protože nastoupila do nového místa, nikoho tady neznala a celé muzeum je vzhledem k přípravě výjimečné expozice vzhůru nohama. Po pár dnech, kdy by člověk předpokládal, že se už uklidní, její nervozita naopak ještě vzrostla a v očích se jí objevil strach. A posledních pár dnů se ten strach změnil v jasnou paniku. Pokud ty dveře skutečně otevřela, udělala to jenom proto, že ji k tomu někdo přinutil.“

„Myslíš, že se jedná o prachsprosté vydírání?“ nadškrtl Wolfe. „Právě jsem ti chtěl říct, že informace, které o ní máme, jsou velice podezřelé. A nedostatečné. Přirovnal bych je k dobře vyzrálému ementálu. Možná jí nad hlavou doopravdy visí meč.“

Max se na chvíli zamyslel, ale pak zavrtěl hlavou. „Neřekl bych, že prachsprosté. Ten pohled v jejích očích… Takové oči jsem viděl u lidí, co se stali obětí přepadení. Někdo ji zmlátil nebo ji jinak terorizuje a krutě ji vydírá.“

Wolfe si založil paže na hrudi. „Dám na tebe. Když jde o psychiku lidí, míváš lepší intuici než já. Možná máš pravdu. Jenomže to musíme vědět určitě, stejně jako zjistit, kdo těmi provázky tahá. A proto si s ní musím promluvit.“

„Když na ni začneš štěkat ty své otázky, vyděsí se ještě víc,“ s pobaveným úsměvem brzdil jeho horlivost Max.

„Tuhle urážku ti výjimečně prominu,“ velkoryse prohlásil Wolfe.

„Nejsem žádný sadistický vyšetřovatel, nesvítím lidem při výslechu do očí, ani se nesnažím dostat z nich odpovědi pomocí pendreku. Jestli vážně věříš, že jsem jedinkrát v životě týral nebo uhodil nějakou ženu, můžu ti na to jedině říct, abys otevřel oči a dobře se podíval, koho máš před sebou. A to je 126

tady kromě mého osobního odporu k násilí navíc naše máti. Té kdyby se doneslo, že některý z nás vztáhl ruku na nějakou ženu, zaručuji ti, že bychom svého činu do smrti litovali.“

„To je pravda,“ s úsměvem souhlasil Max. „Tak jo, omlouvám se ti za svou poznámku. Přesto si pořád myslím, že s ní musím hovořit sám.“

„Proč? Proto, že se ti líbí?“

Max přivřel oči. „Mám to napsáno na čele?“

Wolfe se chvíli potutelně usmíval a pak řekl: „Pokud si myslíš, že mi uniklo, jak najednou pilně docházíš do muzea a kolik času v něm trávíš, musíš být hodně naivní. Odhalil jsem tě už před pár dny.“ Zhluboka si vzdychl. „Jestli je ta chuděra do něčeho namočená, nezávidím ti. A že ji nějaký zloděj nutí k spolupráci, aby se dostal k vaší rodinné sbírce, připouštíš i ty sám.“

„To je pravda… jenomže je na pokraji nervového zhroucení, Wolfe.

Přitlačit na ni jen maličko silněji…“

„Chápu tě, jenže co když přitlačí silněji on? Udělá to znovu. To nesmíme připustit. I když nám do otevření expozice zbývají ještě dva měsíce, nemůžeme si dovolit nechat mezi námi pobíhat komplice zloděje, tak řečeno zlodějovy náhradní oči a uši. Především teď ne, kdy se montuje nový bezpečnostní systém.“

„Vidím to takhle, včerejší večer byl jenom první zkouškou nanečisto,“

navrhoval Max zamyšleně. „Zkouškou poslušnosti Dinah.“

„Aby si prověřil, jestli je použitelná?“ zbystřil pozornost Wolfe. „To by dávalo smysl. Vysvětlovalo by to, proč k tomu sáhl tak dlouho před otevřením expozice. Nechtěl vzbudit podezření. Proto také dostala příkaz otevřít dveře daleko od výstavních prostor.“

„Jo, takhle si to vysvětluji i já.“

Po chvíli Wolfe pokračoval: „Nejjednodušší by bylo Dinah propustit.

Zabili bychom dvě mouchy jednou ranou. Zbavená možnosti pomáhat zloději zevnitř, ztratí pro něj cenu, přestane jí vyhrožovat a ty ochráníš i svou sbírku.

Jenže ty to určitě chceš řešit jinak, že jo?“

„Jo. Kdyby šlo jenom o její bezpečnost, do puntíku bych s tebou souhlasil.

Ale zkusím něco jiného, najdu někoho, kdo ji bude chránit.“

„Koho?“

„Bodyguarda,“ odpověděl Max, jako by se to rozumělo samo sebou. „Neboj se, nepoleze ti do zelí.“

Wolfe si vydechl, nato se pozorně zahleděl na bratra a pro jistotu se ujistil: „Takže… ty chceš získat její důvěru. Chceš sám zjistit, kdo je ten zločinec, co ji terorizuje, a já mám sedět se založenýma rukama?“

„Ty máš jiné starosti. Musíš vychytat všechny možné mouchy 127

bezpečnostního systému a vymyslet rafinované pasti na ochranu naší vzácné sbírky před sebevychytralejším zlodějem, který si na ni brousí zuby,“ opravil ho Max.

Wolfe očividně nerad souhlasil. „Přistupuji na to, Maxi. Ale aby bylo mezi námi naprosto jasno, dokud můj zaměstnavatel, slovutná pojišťovna Lloyd’s, ponese riziko za vystavení té sbírky, podniknu všechno, aby nedošla k úhoně.“

„Nic jiného si ani nepřeji,“ usmál se Max spokojeně.

Když se Max těsně před polednem objevil ve dveřích kanceláře Dinah Laytonové a zopakoval své pozvání na oběd, Dinah bezděčně napadlo, že s ní hraje hru na kocoura a myš. Nic jiného to být nemohlo. Věděl, že ty dveře otevřela ona. Určitě to věděl. Viděla mu to na očích dnes ráno. Dosud se však o tom nezmínil ani slůvkem.

Den v muzeu probíhal jako obvykle, jako by se zhola nic nestalo.

Noční strážní odešli domů, denní jako po jiné dny postávali na svých místech, návštěvníci se přesouvali po chodbách a schodištích, aby zhlédli pokud možno všechny probíhající výstavy.

Ken Dugan zřejmě přesvědčil sám sebe, že ty dveře zůstaly otevřené čirou náhodou, a důrazně upozornil všechny zaměstnance, aby byli pozornější. Pak jako by případ pustil z hlavy.

Wolfe Nickerson se celé dopoledne potloukal muzeem, což dříve nedělával, ale kromě Maxe a Kena s nikým nepromluvil. Dinah napjatě čekala, kdy se objeví v jejích dveřích.

Když se však dveře konečně otevřely, stál v nich Max.

„Jste připravená?“ ptal se přátelsky. Než se zmohla na jakoukoli výmluvu, rychle dodával: „Je tady něco, o čem bych si s vámi hrozně rád popovídal, a to velmi naléhavě. Venku je chladno, vezměte si plášť.“

Dinah přišla o poslední naději na možnost vytáčky. Ba dokonce si už přála, aby ji obvinil a usvědčil. Odevzdaně vstala od stolu a šla si pro kabát. Když se k ní Max vrhl, aby jí do něj pomohl, málem se pominula strachy.

Neuběhlo ani patnáct minut a oba, zatvrzele mlčenliví, byli usazeni ke stolu v tiché restauraci, pár bloků vzdálené od muzea. Když Dinah zavrtěním hlavy odmítla číšníkovu nabídku aperitivu, Max objednal kávu. Číšník si zapsal objednávku, podal jim jídelní lístky a odešel. Od stolu měli překrásnou vyhlídku na sanfranciskou zátoku a Dinah se k ní upjala jako k záchrannému lanu.

„Dinah?“

„Ano?“

Klidným, mírným hlasem ji obvinil: „Tak na rovinu. Nechci, aby se to nad námi vznášelo jako temný mrak, ale jsem přesvědčený, že ty dveře jste včera 128

otevřela vy. Stejně tak jsem ale přesvědčený, že vás k tomu někdo přinutil.

Někdo, kdo vás vydírá.“

Dinah se k němu s trhnutím otočila. V očích měla nepopiratelné zděšení.

Pokojně pokýval hlavou. „Musíte mi důvěřovat. Rád bych věděl, kdo je to.“

„Nevím, o čem mluvíte,“ pípla hlasem umírajícího v poušti.

„Dinah, dobře mě poslouchejte.“ Naklonil se k ní. Výraz jeho obličeje svědčil o porozumění, hlas měl také konejšivý. „Vidím na vás, že se někoho panicky bojíte. Jsem si jistý, že vás ten gauner něčím drží v šachu a vyhrožuje, že v případě neuposlechnutí vás bez pardonu zničí. Jenomže já mu to nedovolím.“

Tak ráda by mu věřila! Toužila znovu prožívat, jaké to je, nemuset se ničeho bát. Vidina možného ráje jistoty a bezpečí byla pro ni nesmírně lákavá. Bohužel po tom, co prožila přede dvěma roky, už věděla, že bezpečnost je pouhá iluze. Zámky na oknech i dveřích, odposlech, policejní ochrana, to všechno dohromady nestačilo ochránit ji před krutostí, rozhodl-li se její trýznitel zaútočit.

Zmítaná vírem myšlenek, navenek lhostejně prohlásila: „Jestli jsem podezřelá, asi by bylo nejmoudřejší, kdybych z muzea odešla.“ Ten telefonující tyran jí sice barvitě vylíčil, co s ní provede, pokud ji napadne opustit muzeum tímhle nejjednodušším způsobem, jenomže co jiného jí zbývalo? Jediné útěk. Další.

Číšník právě přinášel kávu, proto jí Max mohl odpovědět, až když znovu osaměli.

„Nikdo nechce, abyste z muzea odešla, Dinah. Chci vám pomoci. Pokuste se mi důvěřovat.“

Pokrčila rameny. „Slyšela jsem, že jste lidumil, ale že chcete vědomě riskovat vlastní sbírku… ne, to je nad moji schopnost chápání. I kdybych vám chtěla věřit, na světě není, co by mi mohlo pomoci.“

„Odkud berete tu jistotu?“

Dinah se na něj podívala očima náhle starýma k jejímu obličeji a tiše odpověděla: „Z vlastních zkušeností.“

Max správně tušil, že jejich dnešní rozhovor bude pouze prvním krůčkem, pokusem přesvědčit ji, že je ochoten a připraven jí pomoci. Pochopitelně si nepředstavoval, že se mu hned vrhne kolem krku a v slzách se mu se vším svěří. Bylo mu jasné, že to z její strany chce čas. Jenomže při pohledu do jejích strachem potemnělých očí pochopil, že času nemá nazbyt. Za jiných okolností by trpělivě čekal, když ale viděl její trýzeň, bylo čekání nesnesitelné.

Chtěl jí pomoci, byť nevěděl, z čeho vlastně její strach pramení.

Po chvíli přivolal číšníka a objednal si. Dinah si objednala úplně 129

mechanicky a během jídla jen tu a tam prohodila slůvko. Max se na nic nevyptával. I když hrozně chtěl, aby se jí do duše znovu vrátil klid a mír, tušil, že to nebude vůbec jednoduché. Včera spolu mluvili poprvé v životě, těžko mohl už dnes očekávat, že se mu svěří, kdo je ten tajemný trýznitel, který ji tak děsil. Vzal na sebe náročný úkol, nejenom zbourat běžnou bariéru mezi dvěma cizími lidmi, ale i zdolat ochrannou hradbu, jíž se obehnala.

Vyčkal, dokud nedojedli, přesněji řečeno, dokud nebylo pochyb, že Dinah už nebude jíst.

Když opustili restauraci, usadil ji do auta, ale místo aby jel rovnou zpět do muzea, zastavil u parčíku přibližně v půli cesty. Byl by dal přednost uzavřenému soukromí, jeho instinkt ho však varoval, že sebemenší náznak možnosti, že by někde měli být spolu sami, ji k smrti vyděsí.

„Proč zastavujete?“ zeptala se nervózně, když vypnul zapalování.

Max hned neodpověděl. Vystoupil z auta, přešel na její stranu, otevřel jí dveře a teprve pak řekl: „Náš rozhovor ještě neskončil, Dinah. Proč bychom si na chvíli nesedli na lavičku v parku, když sluníčko tak pěkně hřeje?“

„Jenomže já musím co nejrychleji zpět k práci,“ protestovala Dinah.

„To je v pořádku. Řekl jsem Kenovi, že se trochu zdržíte.“

Na to, aby dala najevo rozhořčení, neměla dost sil. Max Bannister se očividně rozhodl prosadit svou. Nemohla proti tomu nic dělat.

Max však zastavil na čistě nenadálý popud. Vůbec neměl předem představu, čeho tím rozhovorem chce dosáhnout. Jedině že jí chce pomoci. A protože ji nechtěl nechat vyhodit ze zaměstnání, ani ji dát zatknout, ani podniknout cokoli jiného, nezbývala mu jiná možnost, než zlomit její nedůvěru.

Nevzala na vědomí jeho podávanou ruku, vystoupila sama a rázné vykročila k prvni volné lavičce. Usedla na její okraj a přemítala, jak dlouhé mučení ji asi čeká. Přeložila si ruce na klíně a prsty vsunula do protilehlých rukávu ne proto, že by jí byla zima, ale protože se jí chvěly strachem a ona nechtěla, aby si toho všiml. Nevidoucí pohled upřela na děti, hrající s míčem pod dozorem matek a pěstounek.

Max se také posadil a otočil se k ní obličejem. „Včera večer jste mi o sobě skoro nic neřekla, i když jsem se vyptával. Především ne to, co mě obzvlášť zajímá, protože se nemůžu zbavit dojmu, že jste na opačný konec Ameriky z Bostonu utekla. Smím vědět, proč jste se rozkmotřila se svým bratrem?“

„Souvisí to nějak s naším, podle vás nedokončeným rozhovorem?“

„Ano.“

Nerozčiluj se, napomenula se v duchu. Jedině tak si ho dokážeš udržet od těla. Hned si však sklesle přiznala, že rozčilit se ani není schopná. O veškerou energii jí obíral strach. Nemít tak urputně neodbytný strach, neohlížela by se 130

co chvíli přes rameno, neškubala by sebou při každém zvuku. Byla hotovým klubkem nervů, každý zvuk vnímala prizmatem strachu a nedůvěry. Teror, jemuž byla vystavená, jí působil bolest a obíral ji i o fyzické a psychické síly.

Byla do krajnosti vyčerpaná, už i myslet bylo nad její schopnost.

„Nerozkmotřila,“ zalhala mu s pohledem odvráceným stranou. „Stává se přece, že sourozenci mívají rozdílné povahy a ty jim brání být si blízcí. To je případ Glenna a mě. Máme… vlastně nemáme k sobě žádný vztah.“

„A vaši rodiče?“

„Zahynuli, když jsem ještě byla středoškolačka. Bylo to neštěstí. Utonuli na lodi.“

„Och, to je mi líto.“

Stálo ji to nemálo námahy, ale zeptala se úplně klidně: „Tak co, už stačilo?

Smím se už vrátit do práce? Nebo jedeme rovnou na policii?“

„Kdybych vás chtěl nechat zavřít, už byste seděla.“ Hlas měl pořád laskavý, neuvěřitelně trpělivý, přesto v něm zazníval náznak jakéhosi neklidu. „Chci od vás slyšet pravdu. Chci vědět, co vás nutí utíkat před minulostí. A kdo vás pronásleduje teď, pokud to není tentýž člověk. Dovolte, abych vám pomohl.“

Až když panika trochu polevila a hrdlo se přestalo dusivě svírat, konečně se ji vrátil hlas. „Kde jste sebral, že utíkám před svou vlastní minulostí? Pro Američany je přece normální stěhovat se z místa na místo za prací, to přece není důvod podezřívat hned každého, že před něčím utíká. Jenom proto, že jsem tady přijala místo –“

„Jsem přesvědčený, že jste se přestěhovala, abyste začala nanovo,“ přerušil ji Max. „Před rokem žádná Dinah Laytonová neexistovala. Řidičský průkaz, sociální karta, bankovní účty, kreditky, ani jeden z těchto vašich dokladů není starší deseti měsíců. Změnila jste si jméno, Dinah. Zřekla jste se své rodiny, svého zázemí, zpřetrhala jste veškeré vazby na minulost. Tak se lidé chovají pouze tehdy, kdy chtějí před něčím utéci… Nebo před někým,“

dodal.

Hrdlo měla úplně sevřené, oči ji pálily. I srdce se jí svíralo čím dál víc a víc a nehty ukryté v rukávech zatínala hlouběji a hlouběji do dlaní. Neměla nikoho, komu by se mohla svěřit, s kým by se mohla podělit o svůj strach, o hrůzu ovládající její nitro. Účinek tyranie se stával den ze dne, z hodiny na hodinu nesnesitelnějším. Chvílemi už se bála málem pohnout, jako by ji i ten nejnepatrnější pohyb mohl rozmetat na tisíce částeček.

Copak je na ní ten strach tak vidět? Nenaučila už se snad ho jakž takž utajit?

„Ráda bych už šla,“ řekla bezbarvě.

„Dinah…“ Natáhl ruku, aby se povzbudivě dotkl jejího ramene.

Nepřátelsky se odvrátila, celá se stáhla do sebe, ale když po chvíli znovu k 131

němu otočila hlavu, z jejích očí četl zoufalství. Znehybněl s rukou v půli cesty. Pomalu ji stáhl zpět, spojení s jejíma očima však nepřerušil. „Kdo vám ubližuje, Dinah?“ zeptal se tiše. „Kdo je to?“

Neslyšela jeho tichou prosbu. Neslyšela vůbec nic. Něco se s ní stalo, něco se jí vymklo z rukou. Podvědomí ji nabádalo nebránit se jeho něžnému nátlaku. Celým tělem vnímala pouze touhu vrhnout se mu do náruče.

Všechny její smysly ji vyzývaly, aby tak bezodkladně učinila. Jako kdyby jí Max podával spolehlivou ruku, která ji uchrání před pádem do propasti.

Náhle se cítila v bezpečí. Strach zmizel.

„Odpovězte, Dinah!“ naléhal.

Musela s pravdou ven, stejně tak jako musela dál dýchat. „Nevím, kdo to byl… vlastně kdo to je. Nikdy ho nechytili,“ mumlala sotva srozumitelně. „I když od toho dne, co se to stalo, uběhly už skoro dva roky.“

Maxovi jako by srdce stiskla ledová ruka. Uhodl, že jí bylo ublíženo tím nestrašnějším způsobem, jakým se dá ženě ublížit. Hruď mu sevřel nenávistný vztek na toho bídáka, co se k ní takhle zachoval. Nejraději by ji vzal do náruče a hladil tak dlouho, dokud by na bolest nezapomněla. Jenže neodvážil se toho. Jenom opatrně zvedl ruku a chlácholivě ji položil na její paži. Vycítil, že se jí už sama od sebe vrací síla, zrakem se ale dál vpíjela do jeho očí, jako by ji čerpala z něj.

„Následoval mě až sem,“ pokračovala. „Policie tvrdila, že sexuální delikventi to zásadně nedělají… Tedy že nenapadnou tutéž ženu podruhé.

Jenomže já jsem se tak příšerně bála, že to zopakuje… navzdory jejich přesvědčování… Když jsem tu hrůzu už dál nebyla schopná snášet, odstěhovala jsem z Bostonu. Začala jsem znovu. Udělala jsem všechno pro to, aby mě nemohl objevit. Změnila jsem jméno a všechny doklady, jak jste správně řekl. Změnila jsem si všechno, co se dalo. Ale nepomohlo to. Našel mě i tady.“

Max se snažil zachovat klidný tón, jakkoli to bylo v příkrém rozporu s tím, jak mu bylo. „Jak víte, že je to tentýž chlap, Dinah?“

Zamžikala, chvíli nepřítomným pohledem hleděla do prázdna, ale pak odpověděla s naprostou jistotou: „Protože se všechno opakuje. Nejprve telefonáty. Má příšerný, chraptivě šeptavý, krutý hlas. Pak… takzvané pozornosti. Zvadlé květiny, které mi klade před dveře bytu. A před dvěma dny se…“ hlas se jí zlomil, jak násilím zadržovala slzy. „Vzbudila jsem se a on byl u mě. Měl v ruce nůž a svalil se na mě. Přesně jako tenkrát. Řekl…

řekl, že mi to znovu udělá… ještě surověji než poprvé. Ale když splním, 0 co mě žádá, dá mi pokoj,“ dokončila třesoucím se hlasem.

Při představě, jakou hrůzu musela prožít, byl Max v stavu toho hajzla, mít ho po ruce, na místě zabít. A měl vztek i sám na sebe. Stalo se to přede 132

dvěma dny… kdyby byl našel odvahu promluvit na ni dřív, mohl ji ochránit.

U všech rohatých, proč tak dlouho otálel?!

„Strašně jsem se bála,“ zašeptala. „Policie mě zklamala. Na tu se nemůžu obrátit. Řekli by mi, že si jenom vymýšlím. Vždyť ho nedopadli ani předtím.“

„A pátrali po něm vůbec?“ zeptal se Max tichým hlasem.

„Myslíte v Bostonu?“ Slzy se jí řinuly po bledých tvářích. „Oznámila jsem to policii, hned na začátku. Nejprve mi totiž začal telefonovat a nechávat jenom ty… pozornosti. Prohlásili, že nemohou nic podniknout, protože v podstatě mi nijak neublížil. Jenže pak znásilnil jednu ženu. Ve výpovědi uvedla, že i jí zpočátku jenom volával a nechával stejné ‚pozornosti‘. Z toho usoudili, že chce znásilnit i mě.“ Zmlkla.

„A co se stalo pak?“ povzbudil ji.

„Použili mě jako volavku,“ šeptala dál. „Souhlasila jsem, protože jsem moc chtěla, aby ho konečně chytili. Chtěla jsem něco pro to udělat. Navíc tvrdili, že budu pod spolehlivou ochranou. Můj byt hlídali tajní, nainstalovali mi v něm odposlechové zařízení a měli napíchnutý i můj telefon. Jenomže on nikdy nemluvil tak dlouho, aby ho mohli vystopovat. A dny ubíhaly bez jakéhokoli náznaku útoku. Když nakonec… přišel, chechtal se mi do obličeje, jak je policie neschopná.“

Trhaně se nadechla. „On… dostal se do mého bytu nikým nepozorovaný.

Měl s sebou malou krabičku, přístroj co vydává uklidňující zvuk, aby člověk trpící nespavostí mohl snáz usnout. Nechal ten přístroj zapnutý a řehtal se, jaká pitomost stačí k přelstění policie. Tvrdili mi pak, že kmitočtem toho zvuku vyřadil všechny mikrofony v domě 1 odposlechové zařízení, co u mě rozmístili. Proto vůbec neslyšeli, co se mnou prováděl. Byli před domem, jenom pár metrů ode mne, a nepomohli mi, protože… protože vůbec nevěděli, že je u mě. Nevěděli, jak mě mučí.“

Dinah měla bolestně stažený obličej, i když se to stalo už přede dvěma roky.

Přimět ji znovu projít tehdejším peklem bylo to poslední, po čem toužil, jenže už bylo pozdě, už ji nemohl zastavit.

„Jak dlouho jste pak ještě zůstala v Bostonu?“

„Několik měsíců,“ odpověděla sklesle jako vyždímaná, zbavená jakýchkoli citů.

„Všichni - psychiatři i policisté - mě ujišťovali, že se určitě z toho dostanu. I mí přátelé. I můj bratr Glenn. Jenomže já jsem se už nikdy pak necítila bezpečně, ať bylo na dveřích a oknech sebevíc zámků. Nakonec jsem nalezla jediné řešení - že musím z Bostonu pryč. Zkusit jinde začít znovu.”

„Tak jste přišla sem?”

133

Přikývla. „Přítelkyně z Traumatizačního centra pro oběti násilí mi poradila, jak můžu změnit svou totožnost, jméno i doklady. Po rodičích jsem zdědila nějaké peníze. Stačily právě na to, abych se přestěhovala a usadila tady.

Začala jsem si hledat zaměstnání. Kurátor muzea v Bostonu, kde jsem byla zaměstnaná, mi napsal velmi dobré doporučení. A chápal mé důvody ke změně totožnosti. Loni na podzim jsem se sem přestěhovala. Zkusila jsem několik příležitostných zaměstnání, ale hledala jsem něco, co by mě víc uspokojovalo. Když jsem minulý týden dostala tohle místo… myslela jsem si, že konečně budu moct začít úplně nanovo.”

„Jenže pak znovu zavolal?”

Dinah se zachvěla. „Ano, zavolal.”

Maxe znovu sevřel hrozný pocit. Začalo být nad jeho síly v tomto rozhovoru pokračovat, na druhé straně ale potřeboval zjistit co nejvíc podrobností, proto si řekl, že možná i pro ni bude lepší, dostane-li ze sebe úplně všechno najednou. „A jste si jistá, že to byl tentýž muž?”

„Šeptal úplně stejně.” Její odpověď byla málem neslyšná. „Nikdy ten hlas nezapomenu. Jen co jsem ho uslyšela, bylo mi jasné, že je to on… že mě našel. V první chvíli jsem sipřipadala jako v nějakém filmovém hororu, želbohu… byla to realita.“

Max zatoužil přitáhnout ji k sobě, sevřít do náruče. Nejraději by ji ujistil, že teď už je v bezpečí, že se o ni postará, jenomže po takovém zklamání, jaké ji potkalo přede dvěma roky, po selhání policií zaručované spolehlivé ochrany, mu bylo jasné, že by mu nevěřila. Ten zmetek jí ublížil nejen tím, že ji znásilnil. Zbavil ji i důvěry v lidi, připravil ji o schopnost uvolnit se, cítit se bezpečně, věřit slibům.

„Chtěla jsem znovu utéct,“ pokračovala nejisté, „ale… ale on mi řekl, že si mě všude najde. A že mě zabije. Proto jsem udělala, o co mě žádal. Včera večer jsem ty dveře otevřela. A šla jsem na jeho příkaz i do křídla, kde se připravuje expozice vaší sbírky. Mrzí mě to. Vážně mě to mrzí, jenomže skutečně jsem neviděla žádné východisko.“

„To je v pořádku, Dinah. Nic vám nevyčítám. Nikdo vám nebude nic vyčítat. Dávám vám na to své slovo.“ Vkládal do svého hlasu veškerou přesvědčivost, jíž byl schopen.

„Nechtěla jsem to udělat,“ mumlala. „Ale tak hrozně jsem se bála. Tak příšerně…“

„Já vám rozumím. Už se tím netrapte. Nedovolím, aby vás ještě někdy trápil. To vám slibuji.“ Svůj slib jí dal dost neuváženě. A přesně jak se dalo čekat, Dinah mu nevěřila.

„Nic proti němu nezmůžete. Policie se ho snažila dopadnout, měla k dispozici profesionály, techniku, zbraně…“

134

„Na policii zapomeňte.“ Byla vyčerpaná, to bylo očividné. V první řadě si potřebovala odpočinout. Ale protože znovu na něm visela očima, jako by najednou nebyla s to pohledět někam jinam, využil příležitosti a tiše pokračoval: „Musíte mi důvěřovat, Dinah. Jste příliš unavená, musíte si odpočinout. Do vašeho bytu vás nemůžu odvézt, tam byste neusnula. Už dlouho jste se pořádně nevyspala, viďte?“

„Bojím se, že když tvrději usnu, znovu mi vnikne do bytu.“ Ta jediná věta obsahovala celý oceán strachu.

„Odvezu vás někam, kam se nemůže dostat. Na místo, kde budete v bezpečí, kde si budete moci dokonale odpočinout. Dovolíte mi to?“

„Kam?“

„Do svého bytu.“ Neuniklo mu, jak strnula. „Ve vší počestnosti. Je v něm má hospodyně, bude vám dělat garde. Jenom chci od vás slyšet slib, že opravdu budete spát, aspoň několik hodin. Souhlasíte? Důvěřujete mi?“

Může mu důvěřovat? Bohužel teď právě nebyla schopná zdravého úsudku.

V hlavě měla děsný zmatek a jediné, co vnímala, byla nesmírná únava.

Mlčky kývla hlavou a neprotestovala, ani když vstal z lavičky a pomohl na nohy i jí. Dovolila mu odvést ji k autu a bez protestů nasedla.

Měl pravdu. Potřebovala spánek. Až se probudí, třeba zjistí, že to všechno byla jenom mučivá noční můra, děsivý sen. Slyšela jeho hlas, slyšela, že někomu volá mobilem, ale obsah jeho slov vůbec nevnímala. Když se jí opatrně zeptal, jak se původně jmenovala, odpověděla že Deborah Lockwoodová.

Čelo jí zbrázdily hluboké vrásky a od hlavy k patě se zachvěla, když si uvědomila, co jí vadí na možnosti, že to všechno je jenom zlý sen.

On. Max Bannister. Protože měla-li být tohle všechno jenom noční můra, pak i on by se jí jenom zdál. Která žena v podobně děsivé situaci by nesnila o někom podobném? Max se jí jevil jako anděl spásy. Jako pohádkový princ, vysvobozující zakletou princeznu. Princezna se do něj zamilovala a pak šťastně žili, dokud nezemřeli…

Škoda ze i krásné sny mají konec.

Její unavená hlava odmítala myslet. Jen jako v mlze si uvědomila, že auto zastavilo a Max jí pomáhá ven. Byla tam nějaká budova, vestibul a výtah.

Max na ni hovořil, oslovoval ji lásko moje, a ona, neschopná chápat význam jeho slov, se ochotně poddávala účinku jejich uklidňujícího tónu.

Pak uslyšela další hlas, hlas nějaké ženy, laskavý, až mateřský. Maxe už neslyšela, jenom tu ženu.

Někdo jí pomohl svléct se a uložil ji do měkké teplé postele.

135

Cítila se v bezpečí, opájel ji tak božský klid, jaký už dávno nepoznala.

Příjemný ženský hlas zmlkl a následující ticho v místnosti bylo pro ni hotovým balzámem. Absolutním rájem.

Usnula tak tvrdě, že se jí vůbec nic nezdálo.

Tma tmoucí kolem ní začala řídnout a jí se zdál podivný sen. Alespoň se domnívala, že to je sen.

Zdálo se jí, že vstala z postele a šla tmou neznámého pokoje ke dveřím.

Tichounce je otevřela, jen maličko, na prst, a y té chvíli uslyšela mužské hlasy. Byly dva. Jeden Maxův, druhý neznala.

„… nechci, abychom ji do toho zatahovali. Po tom co zažila, ji nechci vystavovat dalšímu nebezpečí. To je všechno, co ti k tomu můžu říct,“ říkal Max tónem, jemuž nebylo radno odporovat.

„Uklidni se, Maxi,“ bránil se druhý hlas. „Naprosto chápu, že nechceš dopustit, aby ji ten všivák dál terorizoval. Je mi to jasné a souhlasím s tebou.

Tvrdím jenom, že tím, že si ten padouch našel kontaktní osobu zevnitř, hodně riskoval. A právě pro jeho odvahu takhle riskovat silně pochybuji, že by se jen tak vzdal. Chápu, že po tom, co Dinah prožila, mu chceš přestřihnout nitky, kterými ji ovládá. Ale jestli tak strašně touží po tvé sbírce, určitě se bude snažit najít jiný kontakt.“

Maxova odpověď přicházela tu jakoby z větší dálky, tu zase zřetelněji, jako kdyby neklidně přecházel místností.

„Tak tedy se mnou souhlasíš? A taky si myslíš, že to není tentýž lump jako před dvěma roky v Bostonu?“

„Dám krk na to, že je to někdo jiný. Sexuální delikventi se obvykle nestávají zloději. Tak aspoň soudím podle všech vyslechnutých i vyčtených vědomostí.“

„Chci je tedy oba,“ prohlásil Max s nebezpečným klidem. „Tu svini zpřed dvou let i darebáka, který jí nahání hrůzu teď. Chci, abv se oba na věčné věky smažili v pekle.“

Po krátké pauze, pro Dinah ale tísnivě dlouhé, ten druhý klidným tónem řekl: „Mohli bychom, všimni si, že užívám množného čísla, chytit toho chlapa, co ji terorizuje tady. A jediná možnost, jak ho dopadnout, je vyčkat na jeho další krok. Jenomže chytit toho v Bostonu… no, nevím, nevím. Sám jsi přece četl policejní zprávu z vyšetřování, nenašli jediného svědka. Byl neuvěřitelně mazaný. Zjistil, že ji nasadili jako volavku, věděl o odposlechových štěnicích v jejím bytě i že je hlídaná, a přesto se k ní dostal.“ Po hlubokém povzdechu hlas pokračoval: „Dával si zatracený pozor.

Nezanechal po sobě jedinou stopu a žádný další takový případ nebyl hlášený.

Můžeme jenom předpokládat, že buď změnil působiště, nebo s tím skoncoval. V obou případech ho nenajdeme.“

136

„Mluvíš úplně jako polda.“

„Nech si to, jo? A prosím tě, nesahej na ten mikrofon laskavě. Upozorňuji tě jenom na to, co sám dobře víš. Ten grázl v Bostonu je nevypátratelný, dokud znovu nezaútočí.“

„S tím nesouhlasím,“ odporoval Max.

„Budeš muset. Kromě toho mysli na Dinah. Nebude souhlasit s tím, že se chceš hrabat v tom svinstvu starém dva roky. Na to zapomeň. Naším úkolem je zabývat se tím, co se děje tady a teď.“

Max dlouho mlčel, pak si slyšitelně vzdychl. „Dobrá, ať je po tvém.

Mluv… jak a odkud začneme, aby se o tom Dinah nedozvěděla?“

„Jak jsem řekl, má zálusk na tvou sbírku. Prostě musíme být ve střehu.“

„Jestli rozumím správně, nemyslíš si, že je to stejný chlapík, po kterém jdeš ty?“ ověřoval si Max.

Druhý hlas odpověděl dost podrážděně: „Bohužel. Ten, po kterém jdu já, je vlk samotář, nikdy nikoho nevydíral. Nevím už, kdo z nás dvou před časem předpověděl, že tvoje sbírka vyláká z doupat víc zlodějů, kteří zatouží po kořisti jako smečka hladových vlků po šťavnatém soustě.“

„Už si nepamatuji, ale je to dost logické.“

„To tedy ano,“ zhluboka vzdychl druhý hlas. „Mrzí mě to, Maxi.

Nepředpokládal jsem takové komplikace. Ještě pořád můžeme výstavu odvolat, jestli máš strach, že o sbírku přijdeš.“

„Ne, už jsem se jednou rozhodl. Jenom prosím tě udělej všechno, abys toho syčáka dopadl, ano? Aspoň jednoho z těch dvou.“

„Vaše přání je mi rozkazem, Veličenstvo.“

137

Kapitola třetí

Dinah si z toho podivného snu dál už nic nepamatovala, jenom že dveře zase tiše zavřela a vrátila se do postele. Když se pak probudila, slunce svítilo do oken a její vnitřní hodiny říkaly, že spala hodně, hodně dlouho.

Zvolna se posadila a rozhlížela se kolem sebe. V první chvíli si nebyla s to vzpomenout, kde vlastně se nachází. Ležela v široké posteli, stejně pozoruhodné jako ostatní zařízení ložnice. Baldachýn nad postelí i květované závěsy pastelových barev budily dojem, že pokoj patří ženě, ne muži. Když Dinah sklopila zrak na sebe, zjistila, že má oblečenou hladkou saténovou noční košili.

Nebyla její stejně jako tento pokoj.

Po chvíli se jí ale v hlavě rozjasnilo a ona si na všechno vzpomněla. Na Maxe. Na to, že mu všechno prozradila. Nacházela se v jeho bytě a byla zde už od oběda. Kolik vlastně je hodin?

„Dobré ráno.“

Dinah se s trhnutím ohlédla. Ten hlas jí připadal známý. Žena na prahu pokoje byla středního věku, trochu při těle, pečlivě učesaná a příjemného obličeje. Ať se sebevíc snažila, nemohla si vybavit, jestli si byly představeny nebo ne.

„Ráno?“ zeptala se zaraženě. Snad už není sobota?!

„Je osm hodin ráno.“

Propánakrále, to spala skoro patnáct hodin?!

Žena se usmála. „Jmenuji se Perryová a jsem hospodyní pana Bannistera.

Ze včerejška si toho asi moc nepamatujete. Cítíte se už líp?“

„O ano, děkuji.“ A se sklopenýma očima se přiznávala: „Je mi to hrozně trapné. Vážně jsem spala od včerejšího poledne?“

„Potřebovala jste spánek jako sůl,“ odpověděla žena s úsměvem a po krátké odmlce dodala: „Koupelna je za vašimi zády, jestli se chcete osprchovat ještě před snídaní. Šaty máte oprané a vyžehlené na křesle. Max právě vyřizuje 138

nějaký telefonát, ale určitě se k vám připojí. Snídaně bude za půl hodinky.“

Dinah se zmohla pouze na zamumlání: „Děkuji vám.“ Až když byla hospodyně na odchodu, zavolala na ni: „Paní Perryová, a co tahle noční košile?“

Paní Perryová, plně chápající smysl otázky, se konejšivě usmála. „Včera jsem vám do ní pomohla já sama. Patří matce pana Maxe. Je drobné postavy jako vy. Pořád ještě šarmantní, muži ji ochotně obletují. Tenhle pokoj je její, protože trasy jejích cest vedou několikrát ročně přes San Francisco.“

Byla to vyčerpávající odpověď na všechny nevyslovené otázky ohledně noční košile i zařízení pokoje. Jen co však Dinah vstala z postele a vešla pod sprchu, začaly se jí v hlavě rojit další otázky.

Max se jevil jako velice citlivý muž, i když by nedokázala říct proč.

Skutečně ji oslovoval lásko mojel Určitě se jí to jenom zdálo. Vždyť poprvé na ni promluvil teprve přede dvěma dny. V její kanceláři sice něco breptal o lásce na první pohled, ale určitě tím nemínil sebe a ji. Nebo ano? Muži jako Max Bannister se přece nezamilovávají do neznámých žen, které mění totožnost, tají svou minulost a pomáhají zločincům! Nemá smysl být hned vztahovačná. Prostě měla štěstí, že natrefila na milého, soucitného muže.

Neuvěřitelně soucitného. Bylo mu jí líto, a proto ji vzal k sobě domů, aby si odpočinula.

Když dospěla k tomuto závěru, dobrá nálada ji rázem přešla.

Dosprchovala se, utřela a oblékla se. Kartáčem si učesala mokré vlasy a novým zubním kartáčkem, očividně tam připraveným pro ni, si umyla zuby.

Oblečená se obula a vyšla na chodbu. Bylo jí trochu trapně, ale rozhodně se cítila mnohem lépe než kdykoli v posledních dnech. Zvědavě se rozhlížela po chodbě. Kromě pokoje, v němž spala, napočítala ještě tři další. Nato vešla do prostorného obývacího pokoje s okny od podlahy až ke stropu, poskytujícími úchvatnou vyhlídku na zátoku. Byl zde mramorový krb a starožitné kusy nábytku se střídaly s moderními, což však nepůsobilo rušivě, naopak vyvolávalo dojem útulnosti a harmonie.

Sousední místností byla jídelna, kde na masivním jídelním stole bylo prostřeno pro dva, dveře z ní vedly jistě do kuchyně. Dvoukřídlé dveře stranou krbu byly maličko pootevřené. Dinah zřetelně poznávala Maxův hlas.

S rukama v kapsách kalhot váhavě vykročila tím směrem, ačkoli neměla žádnou představu, co mu asi řekne.

„… ten projekt jsem schválil před měsícem. Nemohl jsem vědět, že dojde k takovým komplikacím. V nejhorším případě by se výstava dala odvolat.“

Ticho.

„Ne, já přece něco vydržím. Dělej, co umíš, zjisti, kdo je ten chlap, jo?

Tak aspoň zneškodníme dalšího ze zájemců.“

139

Ticho.

„Jsem rád. Díky.“

Dinah přestala poslouchat a nahlédla do místnosti. Byla to pracovna plně zaměstnaného muže, kde se doopravdy i pracuje. Knihy všech možných velikostí ve vysokých policích byly zakoupeny k studiu, ne k ohromování hostů počtem, barevností či drahou koženou vazbou. Vedle psacího stolu stály na stojanu dva nejmodernější počítače, na obrazovkách se teď pohybovaly figurky šetřiče.

Dále byla v místnosti ještě rozměrná pohovka s křesly, očividně kožené, a konferenční stolek, na němž ležela spousta novin a časopisů.

„Měj se. Když bude třeba, příští týden poletím. S tím počítám.“

Dinah hleděla na Maxe, jak skládá sluchátko, a ještě pořád nevěděla, co mu řekne. V džínách a svetru vypadal sportovněji než v oblecích s kravatou, jak ho vídala dosud. Mužněji a… přitažlivěji. Až ji zaskočilo, jak silně vnímá jeho tělesný zjev. Když se k ní obrátil a ona uviděla jeho výrazné šedé oči, srdce jí poskočilo, jak ještě nikdy.

„Dobré ráno,“ usmál se mile.

„Dobré ráno.“ Chtěla se od něj odvrátit, ale nedokázala to. „Máte hodně práce?“

„To je jediné, co vás zajímá?“ ptal se vesele. „Ano… nevím… snad.“

Cítila se strašně trapně. „Pijete ráno kávu?“

„Ano.“

„Tak se nejdřív nasnídejme.“ Popošel k ní, pořád s úsměvem na rtech.

„Třeba vám káva a snídaně pomůže vymyslet si lepší otázku.“

Dovolila mu odvést ji z místnosti. Trochu se uklidnila, už tak hrozně netoužila zmizet v myší díře jako před chvílí. Pochopila totiž, že jeho úmysly nebyly ani tak projevem lidumilství, o nějaké lásce na první pohled ani nemluvě, jako spíš praktické. Bylo přece nad slunce jasnější, že pokud ji někdo chtěl zneužít jako prostředníka, aby se dostal k jeho sbírce, pochopitelně ho muselo zajímat její minulost…

Znovu se jí vybavil ten podivný sen. Usedla na nabídnutou židli a ze všech sil se snažila vybavit si ho co nejpřesněji. Pamatovala si však pouze, že Max hovořil s nějakým mužem, jehož hlas dosud neslyšela. Říkal něco v tom smyslu, že po tom, co zažila, ji nechce vystavovat dalšímu nebezpečí.

Nechce, aby s její pomocí vypátrali zloděje, který si brousí zuby na jeho sbírku, a žádal toho druhého muže o nalezení obou těch gaunerů, co jí ublížili… aby se na věky věků smažili v pekle…

Víc si nepamatovala.

Co když se jí to ale nezdálo?

Pozorovala ho, jak jí nalévá kávu ze stříbrné konvičky.

140

Hlavu měla chladnou a klidnou.Co když jsou opravdu dva? Ať bylo jakkoli těžké věřit, že bostonský násilník ji mohl sledovat skoro pět tisíc kilometrů daleko, ještě těžší bylo představit si, že jakýsi jiný lump, bezohledný zloděj, se nějak dozvěděl o jejím neštěstí a využil toho k jejímu přinucení ke spolupráci. „Dinah?“

Zvedla k němu zrak a přiměla se ke klidné otázce: „Vy si nemyslíte, že ten chlap… ten z Bostonu, je tady?“

„Není to pravděpodobné. Znásilnění je akt pudový, postrádá rozumový motiv. Většinou je projevem sexuální deviace, tedy úchylky. Kdežto krádež, zejména jedná-li se

0 něco takové hodnoty jako moje sbírka, vyžaduje člověka schopného logicky myslet, chladnokrevného a předvídavého.“

Dinah by nejraději couvla od rozebírání tohoto choulostivého tématu.

Lidé, kteří o jejím případu věděli, se s ní už na toto téma nebavili. Její psychická labilita v ní pokaždé znovu vyvolávala silný pocit hanby a křivdy, takže pak často zlostné vybuchla, především když tu a tam někdo mezi řádky naznačil, že se jí to jistě nestalo tak úplně nezaviněně. Dokonce i její bratr…

Rychle odehnala smutné vzpomínky.

Max byl jiný. Nepodezříval ji, co asi vyváděla, přesněji nakolik toho chlapa provokovala, že ji znásilnil. Jeho soucit působil věrohodně, v očích měl pochopení, jako by nebylo ublíženo pouze jí, ale i jemu.

Proto s ním o tom byla schopná hovořit, a stalo se poprvé, že měla pocit, že ji někdo doopravdy chápe.

„Vy si tedy myslíte, že ten muž, co mi vyhrožuje, mi neublíží?“

Max zaváhal. „Jsem přesvědčený, že roli násilníka pouze hraje, ale tvrdit, že by vám zaručeně neublížil, si netroufám… Pokud se za každou cenu chce zmocnit mé sbírky… víte, je ohromně vzácná. Mnoho lidí už přišlo o život i kvůli věcem mnohem nižší ceny. I když nemusí být tím z Bostonu, i tenhleten vám může v návalu vzteku ublížit.

„Když to tedy není tentýž, tak proč jedna stejná ‚

„Postupuje podle promyšleného plánu. Kdyby nebyl přesvědčený, že jste jeho jediná naděje, byl by ještě ostřejší. Pokládá vás, neurazte se prosím, za nástroj, jehož pomocí se dostane do muzea. Za nástroj k získání pokladu, po kterém touží.“

„Ale… proč právě já? A jak to zjistil, tedy to… o Bostonu?“

Max se na ni na chvíli zahleděl, jako by posuzoval její momentální duševní stav, pak ale bez rozpaků odpověděl: „Podle mě měl informace o všech zaměstnancích, nikdo z nich se mu ale nejevil vhodný k manipulaci. U

nikoho neobjevil slabé místo, néco, co by mu umožňovalo vydírání. Pak přijali vás a on začal pátrat ve vaší minulosti. Je to schopný chlapík. Stačilo 141

mu zjistit, že jste byla zaměstnaná v bostonském muzeu, předložila jste přece doporučující list. Další podrobnosti mohl získat v personální agendě v počítači. Nepochybuji, že mu nedělalo problém se do systému dostat.“

Dinah zhluboka nabrala dech a pomalounku vydechovala, než strávila Maxovu domněnku. „Ale jak to, že se chová úplně přesně jako ten z Bostonu? I hlas v telefonu mění…“

Max natáhl paži a pevně jí stiskl ruku. „Dinah, informace o vašem znásilnění i té ženy před vámi byly v novinách i v policejních zprávách z vyšetřování. Všechno, dokonce i to, jak šeptal. Hlasy šeptající do telefonu jsou těžko identifikovatelné. Vy si pamatujete pouze to šeptání, ne hlas.“

Na tom něco bylo, ale Dinah mu pořád nevěřila. „A co ty policejní zprávy? Jak se dostal k nim?“

„Je možné, dokonce velmi pravděpodobné, že je počítačový maniak a jako takový se zřejmě naboural do policejní sítě. Když jsme sem včera po obědě přišli, podařilo se mi v neskutečně krátkém čase získat moře informací.“

Dinah si vzpomněla na spoustu novin a časopisů na jeho konferenčním stolku. Dlaň, kterou držel její ruku, byla velká a teplá, uklidňující. „Vám?

Takže vy už o mně všechno víte?“

„Nechtěl jsem čenichat ve vašem soukromí,“ vysvětloval svůj motiv. „Ale měl jsem pocit, že musím zjistit, co všechno ten gauner mohl o vás zjistit.

Rozumíte mi?“

Dinah nejisté přikývla, pak pohlédla stranou a rychle svou ruku vytrhla z jeho dlaně, protože právě vcházela paní Perryová. Čiperně před každého z nich položila talíř a s úsměvem jim popřála dobrou chuť. Kdyby něčeho chtěli přidat, ať si klidně zakřičí. Dinah obvykle nesnídala a poslední dny jí vůbec chyběla chuť k jídlu, ale teď cítila přímo vlčí hlad.

Max ji nenutil k dalšímu hovoru, počkal, až dojedli, pak jim oběma nalil další kávu a zeptal se: „Myslela jste, že mi jde o něco jiného?“

V prvním okamžiku nepochopila, o čem mluví, až pak si vzpomněla na jeho vysvětlení soukromého pátrání v její minulosti. Napila se kávy, ale nepomohlo jí to. „Ne,“ odpověděla. „… ale napadlo mě, jestli nechcete, abych vám pomohla toho zloděje dopadnout.“

„To v žádném případě!“ odmítl kategoricky a jí se znovu vybavila vzpomínka na vyslechly rozhovor, který zřejmě nebyl snem. „Nedopustím, aby vás ten gauner znovu terorizoval.“ Na chviličku se odmlčel a pak, už mírněji, dodal: „Nejraději bych byl, kdybyste odtud beze mě nevytáhla paty.“

Něco takového by od něj nikdy nečekala. „Prosím?“

Max rozváděl svou myšlenku dál, jako by si jejího úžasu vůbec nevšiml.

„Přes den budete v muzeu, tam budete v bezpečí. Teď se tam zdržuju prakticky celý den a sem se můžeme vracet společně. Tahle budova má jednu 142

z nejlepších ochran ve městě a můj byt je speciálně chráněný. Takže zde můžete mít stoprocentní jistotu.“

„To nepřichází v úvahu.“

„Tady se vám naprosto nic nemůže stát.“

Dinah rozčileně vyskočila ze židle. „O to nejde. Dobře víte, že tady nemůžu zůstat!“

„Proč ne?“

Otevřela ústa, pak je zase zavřela, ale nakonec potom vyhrkla: „Vždyť vás sotva znám!“

„Paní Perryová odtud na noc neodchází.“ Jeho tón se maličko změnil, když dodával: „Jestli máte strach ze mě, máte mé slovo, že nikdy neprovedu nic, čím bych vám ublížil nebo vás vystrašil.“

Měla podivný pocit, že ji lapil do pasti svých šedých očí a jestli se nezmůže na odpor, přikývne na jeho návrh. Odvrátila se od něho a snažila se nabýt vnitřního klidu. Má snad Max hypnotické schopnosti?

„Dinah?“ Nevzdal se. Koneckonců byl Max Bannister, vždycky dosahující svého.

S trhnutím se k němu otočila obličejem, rukou však svírala opěradlo židle, jako by potřebovala oporu. Rozhodla se, že mu řekne o vyslechlém rozhovoru, ať už se jí jenom zdál, nebo doopravdy proběhl několik kroků od ní. „Nebudu se tady s vámi teď dohadovat.“ Než mohl něco na to říct, rychle pokračovala: „Slyšela jsem, myslela jsem si, že to byl jenom sen, ale už vím, že to byla skutečnost, tedy slyšela jsem vás včera večer mluvit s nějakým mužem.“

Zamračil se. „Ano. Mohla jste nás slyšet. Proč mi to říkáte?“

„Protože podle toho muže jediná možnost, jak dopadnout toho člověka, je vyčkat na jeho další krok. To by mohlo znamenat čekat celé týdny, klidně i celé dva měsíce, do otevření výstavy. Tak dlouho tady přece nemůžu zůstat.“

„Proč ne?“

„Přestaňte se už konečně tak hloupě ptát! Hleďte… prostě jsem vám vrcholně vděčná za poskytnutí přístřeší, kde jsem se mohla konečně dosyta vyspat, jenomže nemůžete na sebe brát odpovědnost za mou osobu.“

„Dinah, ve svém bytě se nebudete cítit jistá, to je nám oběma jasné.“

Už pouhá představa návratu do vlastního bytují vyvolala mrazení v zádech. Byť muž, který ji terorizoval tady, v San Francisku, nemusel být tím z Bostonu, a možná ji vůbec nemínil znásilnit, pořád se ho k smrti bála. Kdo mohl vědět, jaké s ní měl úmysly? „To je můj problém,“ nedala se.

„Ale můj také. Trápí mě to.“ Popošel k ní o malý krůček. „Proč nemůžete přijmout můj návrh?“

143

„Nejde to.“ Zavrtěla hlavou. „Vím, že mě sleduje. Určitě ví, že jste mě sem přivezl. Pochopil, že teď už mu nemůžu být užitečná, protože jsem vám prozradila, oč mu jde. Přestane se o mě zajímat, jestliže… jestliže opustím San Francisco, pravda pokud je vaše sbírka skutečně to, po čem touží.“

„Takže znovu chcete utíkat?“ zeptal se dutě.

Dinah, jakkoli jí bylo těžko, odvážně zvedla hlavu. „Vy nevíte, jaké to je,“ zašeptala ztrápeně.

„Ne, to nevím,“ souhlasil, „ale stačí mi vidět paniku ve vašich očích, a rozumím vám. Chcete odtud pryč, stejně jako jste utíkala z Bostonu, chápu i to, že útěk vám připadá jako jediné možné řešení, jenomže to není pravda.

Jestli teď zase utečete, už nikdy se nezastavíte.“

Opřela se o opěradlo židle zády a objala si paže rukama, jako by jí byla zima. „Možná. Jenomže jediná svoboda, která mi zůstává, je rozhodování, kam utéct.“

„Nikde se nebudete cítit bezpečná.“

„Přežiju to.“

„Jenomže jak? Jako troska unášená proudem, která dovolila jakémusi bezohlednému surovci zničit jí život?“

Jeho slova dopadla na Dinah tak tvrdě, až se jí zatmělo před očima.

Jenom silou vůle zůstala stát, protože za nic na světě by nepřipustila, aby ji viděl zhroucenou, v politováníhodném stavu ubohého zbabělce. Nebyla však s to ohradit se ani popřít jeho slova, neměla sílu bránit sama sebe. Příšerně se bála.

Dinah nebyla odjakživa pokorná a bázlivá. To ta hrůzná zkušenost s brutalitou ji změnila a jedině její vrozená, i když do kouta zahnaná životaschopnost ji pořád udržovala ve víře, že jednou zase bude taková jako před napadením. Na krátký čas se jí to už málem podařilo, když po odjezdu z Bostonu pozapomněla na strach do takové míry, že už mohla v noci spávat a na ulici se přestala neustále ohlížet za sebe.

Teď ale byla znovu tam, kde předtím. Ten zlosyn ji nutil mít neustále na paměti tu hroznou životní zkušenost –a strach z jejího opakování ji opět ochromoval. Její pocit ohrožení byl tím silnější, že dobře věděla, co ji čeká, i jak se po selhání ochrany policie cítila všemi opuštěná, naprosto bezbranná a neschopná cokoli podniknout pro svou ochranu.

Maxova námitka, že jestli opět uteče, stane se ní troska unášená proudem, byla namístě. Zase by přervala těch pár slabých kořínků, které už stačila zapustit v tomhle městě, a potloukala by se z místa na místo jako bezdomovec bez přátel a bez rodiny. Nikdy by se už úplně nevzpamatovala, už nikdy by se nestala plnohodnotným člověkem.

Musí zabojovat, zabojovat jakýmkoli způsobem, který by jí pomohl 144

zvítězit. Zvítězit nad svým pronásledovatelem i nad svým strachem.

Věřila, že by to bylo moudřejší než přijmout jeho nabídku. Zřejmě by snáz přijala pomoc od zcela neznámého člověka, přestože její víra v jiné byla otřesená, než by ohrozila Maxe.

Max vsunul ruce do kapes a zamyšleně na ni hleděl, zmítaný emocemi pro ni nesrozumitelnými. Po chvíli jí naprosto otevřeně řekl: „Když už nechcete zůstat kvůli sobě, zůstaňte aspoň kvůli mně.“

„Už jsem vám řekla, vy za mě nejste odpovědný,“ naléhala.

Zavrtěl hlavou, ale oči z ní nespustil. „Moje důvody jsou hluboce sobecké. Chci vás mít u sebe. Chci vás denně vídat, mluvit s vámi, poslouchat vás. Chci vám dokázat, že jsem hoden vaší důvěry.“ Mrkl na ni.

„A o to všechno bych přišel, kdybyste mi utekla.“

Dinah byla na vážkách, čemu věřit, má o ni opravdu zájem, jak tvrdil, nebo je to jenom mistrný tah, jak ji mít neustále pod dozorem? Natolik ho ještě neznala, aby uměla rozlišit, kdy mluví pravdu a kdy lže. Včera dosáhl, aby se mu svěřila, dnes už ale nebyla na tom tak špatně, byla schopná mu vzdorovat.

Lidé, jimž člověk věří, mu mohou ublížit nejvíc…

Nechtěla riskovat, zkusila už tolik zla. Sotva však začala záporně vrtět hlavou, Max ji chytil za bradu a zabránil jí v tom. „Počkejte. Nespěchejte.“

Žádal ji tak naléhavě, tak úpěnlivě, že byť rozhodně odmítala, její vnitřní hlas ji nutil k opaku. Po chvilce váhání pokrčila rameny.

„Dejte mi dva týdny, Dinah,“ naléhal.

Zamračila se. „Čeho chcete za dva týdny dosáhnout?“

„Dopadnout toho darebáka. To je snad rozumný termín. Zůstaňte tady dva týdny a já se ho pokusím dostat.“

„Budete chtít, abych vám pomohla?“

Max rychle zavrtěl hlavou, ale pak se zarazil. „Hm… možná ano. Možná něco z toho, co jste si zapamatovala, by nám mohlo posloužit. Víc hlav, víc rozumu. To ale rozhodně není důvod, proč chci, abyste tady zůstala. Musíte dopřát čas sobě i mně, zapátrat v paměti, jestli jste na něco nezapomněla, uvažovat o vhodném řešení. Máte zaměstnání, které vás baví, nenechte se o ně připravit. Dejte mi dva týdny a já vám vrátím svobodu.“

Dinah nebyla v stavu si představit, jak toho chce za pouhých čtrnáct dnů dosáhnout. Vnitřní hlas jí ale našeptával, že za pokus by to stálo. Ten zloděj může vymyslet něco jiného, jak se dostat do muzea… výstava koneckonců začíná až za dva měsíce. Její pomoc Maxovi by byla docela na místě. Vážně by mu měla pomoci. Je jeho dlužnicí, už jen za jeho ohleduplnost a chápavost.

145

Na rozdíl od útěku by tohle byl krok správným směrem. Směrem k znovunabytí vlády nad svým osudem. Moci jakkoli přispět k lapení zloděje, byla by to z její strany významná pomoc.

Musel vycítit její nerozhodnost, protože jeho hlas nabyl na přesvědčivosti, když říkal: „Dva týdny mi bude stačit. Tady budete v bezpečí stejně jako v muzeu. Nebudete se muset pořád ohlížet za záda, a jestli se nám podaří chytit toho syčáka, už nikdy nebudete muset před ním utíkat.“

„Vy jste hodně tvrdohlavý, viďte?“ utrousila.

Max se usmál. „Ani ne. Nenutím vás přece, abyste tady zůstala, jenom se snažím vás k tomu přemluvit.“

Dinah už jednou spálila mosty za sebou, a ten maniak –podle Maxe další, přece přišel na způsob, jak si zjistit všechno o její minulosti. Najednou cítila silnou potřebu zůstat a bránit se. Útěkem ze San Franciska by ztratila kontakt s Maxem. Toho by jí bylo líto nejvíc, i když si to nechtěla přiznat.

Neznala ho, neodvažovala se důvěřovat mu, pochybovala o jeho motivech, a navzdory tomu něco v jeho očích ji nutilo zůstat. Nedokázala by říct čím, prostě ji přitahoval. Ráda by zjistila proč.

Nedalo se nic dělat, přikývla. „Tak dobrá. Zůstanu dva týdny. Ne tady, ale v hotelu…“

„Zůstanete tady. V hotelu by se k vám mohl dostat.“

„Jestli se dozví, že jsme spolu obědvali, že jsem dokonce tady přespala, snad se už o to nebude pokoušet,“ oponovala nejisté.

„Snad?! Nebudu přece riskovat váš život pro nějaké snad,“ zabručel.

Bylo správné uvést tuto námitku, přesto byla ráda, že trval rozhodně na svém. A i když chlap, co ji teď pronásleduje telefonáty a deprimujícími zvadlými květinami, nemusí být oním z Bostonu, v koutku duše jí o tomto tvrzení pořád zůstávala jistá pochybnost, neznamená to, že jí není nebezpečný. Hrozně se ho bála.

„Tak jo. Zůstanu.“ Po krátké odmlce pak dodala: „A děkuji vám, pane Bannistere.“

Max se znovu usmál. Hlasem už nepoměrně optimističtějším se zeptal: „Co myslíte, dokázala byste vyslovit mé jméno bez nápovědy?“

Musela se na oplátku také usmát. „Uvidíme… Maxi.“

„Dekuji. Co takhle zajet teď do vašeho bytu sbalit vaše věci a přestěhovat vás sem?“

V pondělí pozdě odpoledne Dinah prudce zvedla hlavu, když zaslechla tiché zaklepání na pootevřené dveře své kanceláře. Jakmile v nich však spatřila Maxe, ulehčené se usmála.

„Jedeme domů?“ zeptal se.

146

„Potřebuji ještě deset minut,“ odpověděla a ukázala na papír před sebou.

„Dobrá. Musím stejně ještě něco vyřídit s Morgan, dokud je tady. Počkám tě na chodbě.“

Dinah přikývla na souhlas a pět minut z oněch deseti vyžádaných věnovala úvahám o posledních dvou dnech. Bylo zvláštní, že ačkoli věděla, že bezpečnost je pouhá iluze, s Maxem se cítila bezpečně. A úplně uvolněně.

Byl velice příjemný společník. S výjimkou občasného telefonování trávil s ní veškerý svůj volný čas, věnoval jí všechnu svou pozornost a jí to vůbec nebylo nepříjemné.

Když byl s ní, dařilo se mu vytvářet atmosféru báječné pohody. Žasla, jak to dokázal. Prozrazovala mu na sebe, co má a co nemá ráda, hravě ho porážela v pokeru, jen kvůli politice se málem se pohádali.

V neděli ráno se zapojila do práce v kuchyni. Paní Perryová byla milá společnice, a z oběda se vyklubal piknik v parku Golden Gate.

Až nyní si Dinah uvědomila, jak rychle na ni zabral jeho léčebný postup.

Dnes už byla mnohem podobnější ženě, jakou byla před znásilněním. Jako by se všechna bolest a strach, celé dva roky v ní přetrvávající, zvolna vytrácely.

Dnes ráno přišla do práce s odvahou, jakou už dlouho neznala. Naštěstí na ni nikdo nevyrukoval s nepříjemnými otázkami, kam v pátek zmizela.

Nejvíc z vyžádaných deseti minut však věnovala úvahám o Maxovi. Lidé, s nimiž přicházel do styku, se k němu chovali velice uctivě. Přitom to vůbec nevyžadoval. Jako by si to zasluhoval už jenom tím, že s každým jednal navýsost slušně, férově a přátelsky. Čím dál tím víc byla přesvědčená, že se umí vciťovat do kůže trpících lidí, byť sám jejich bolestnou zkušenost neprožil.

Byl osobitý, ale rozhodně příjemný společník. Řekl-li chápu, nebyla to fráze. Opravdu chápal. Lidé v jeho přítomnosti mimovolně napřimovali záda, připadali si silnější a lepší už jen proto, že se na ně usmál, jako by v nich viděl nějaký klad, o němž sami neměli tušení. Navzdory počáteční skepsi mu Dinah začínala věřit. Věřila tomu, co říkal. Namlouvala si sice, že jenom proto, že mu věřit chce, protože přijala jeho nabídku bydlet v jeho bytě.

Zklamat se zase, byl by to její konec.

Její klíčící důvěra však vycházela z něčeho mnohem závažnějšího.

Několikrát už ji napadlo, že jí pomáhá uzdravit se ne budováním ochranné zdi kolem ní, ale tím, že jí poskytuje vnitřní sílu, aby byla s to stát na vlastních nohou. Svým charismatem, schopností ovlivňovat chování lidí ve svém okolí, léčil její sebevědomí.

Den ze dne víc a víc si uvědomovala, že Maxova duševní síla a jeho pomoc jiným pramení ne z toho, kdo je, ale jaký je, a právě to, jaký je, je zdrojem jeho neodolatelné přitažlivosti.

147

Stín neklidu však ji neopouštěl. Celé dva dny nemluvili o zloději jevícím zájem o Maxovu sbírku, ale ona dobře věděla, že dříve nebo později na něj musí přijít řeč.

Kdyby ho nechytili…

Venku na chodbě Morgan zatím Maxovi vysvětlovala, proč se jedna z nových vitrín nemůže použít.

„Takže se budeme muset vrátit k té původní,“ končila zklamaně. „Určitě si teď říkáš, že někdo z nás mohl přijít dřív na to, že nebude vyhovovat, ne až když je hotová a její úpravy by se nemusely stihnout do ohlášeného termínu otevření expozice.“

„Nemá smysl ztrácet čas,“ soudil Max.

„Souhlasím s tebou. Jestli kdokoli navrhne přesunout vernisáž na pozdější datum, utrhnu mu hlavu,“ prohlásila Morgan odhodlaným tónem.

Max se uchechtl. „Tohle řešení rád přenechám tvým schopným pacinkám.“ Podíval se na hodinky a zeptal se: „Nemáš tak náhodou smluvené rande?“

„Propána, ještě že jsi mi to připomněl.“ Trochu se začervenala, pak se zasmála. „Je tak trochu podivín, nu uvidíme, co se z něj vyklube.“

„Láska člověku kalí zrak… pokud ale dá na své instinkty, nedopustí se velké chyby.“

„Začínám si už nad sebou zoufat, Maxi. Říkám ti otevřeně, že jestli se zase ukáže, že se jedná jenom o dalšího záletného kocoura se záluskem na moje vnady, pak raději zůstanu na ocet nebo půjdu někam do kláštera.“

„Hlavu vzhůru a měj oči otevřené,“ radil jí Max s úsměvem. „Určité se vyskytuje na světě mužský schopný ocenit tvou inteligenci přinejmenším stejně jako tvé tělo, třeba na něj narazíš čirou náhodou, kdy to vůbec nebudeš čekat.“

„Když myslíš…“ vzdychla otráveně Morgan. „Teď ale v každém případě už musím letět. Vyřiď můj pozdrav Dinah. Pá zítra.“

Přikývl a zůstal na chodbě čekat, až uplyne vyžádaných deset minut.

Přemítal o Dinah. Rozum by sice měl respektovat varování instinkty a řídit se jím, ne ale vždycky.

Právě měl možnost vyzkoušet tuto prastarou pravdu na vlastní kůži.

Rozum mu totiž napovídal, že Dinah potřebuje čas, kdežto jeho instinkty naléhaly, aby neotálel. Toužil po ní od prvního okamžiku, kdy ji spatřil, a nic, co se od té doby přihodilo, jeho touhu nezměnilo.

Teď už se ho nebála, viděl na ní, že mu začíná důvěřovat. Pořád se ale strachoval, jak asi by zareagovala, kdyby jí vyklopil celou pravdu, že se do ní na první pohled zamiloval. Netušil, zda by jí to pomohlo zapomenout na 148

ten hrozný zážitek, nebo by ji naopak jeho přiznání vylekalo a v panice by od něj utekla. Byl to jeden z vzácných případů, kdy si něčím nebyl jistý, kdy instinkty a rozum stály proti sobě.

Potřeboval jediný signál vyslaný Dinah, sebenepatrnější známku, že je pro ni něčím víc než přítelem a že k němu necítí pouze vděčnost, jenomže nic takového nepřicházelo. Že ho pokládá za příjemného společníka, to vycítil.

Ale zda ho vnímá jako muže, o tom pořád pochyboval Toužil ji držet v náruči, líbat ji, až by se probrala a on se s ní mohl milovat, dokud by úplně nezapomněla na násilí a strach, na všechny mužské na světě kromě něj.

Jediné, co mu v tom bránilo, jediný důvod, proč krotil svou touhu, spočíval v jeho vědomí, jak křehká může být její důvěra. Ublížil jí bezohledný muž tím nejkrutějším způsobem, celý její život se zachvěl v základech. Uvěří-li znovu nějakému muži, bude to hotový zázrak.

Pokusí se o ten zázrak.

Když si znovu připomněl míru jejího strachu a co ho vyvolalo, skutečnost, že znovu byla s to klidně spávat, mu dodávala naději. Neklidné noci plné nepokojného přehazování se, jakými začínal trpět on sám, byl ochoten ve jménu této naděje obětovat.

Přisedl k ní na pohovku s vírou, že zázračně navázané pouto mezi nimi mu pomůže získat si ji úplně. Ničím jiným než zázrakem se totiž nedalo vysvětlit, proč se tak rychle začala cítit uvolněně a bezpečně.

Usnula s otevřenou knihou na břiše. Když jí ji opatrně bral z prstů, pootevřela rozespalé oči.

„Ahoj,” řekl jí tiše, odložil knihu na konferenční stolek a usmál se na ni.

„Usnula jsem?”

„Ano. Nerad tě budím, jenomže spát tady celou noc, zítra bys nemohla pohnout krkem.” „Kolik je hodin?” „Bude jedenáct.”

Dinah se začala zvedat, aby se posadila, a Max ji vzal za paže, aby jí pomohl. Ocitli se jeden druhému tak blízko, jak ještě dosud nikdy.

Dinah se zasekl dech, ale jenom na chviličku, nanejvýš na jeden úhoz srdce. Zato následující pocit ji tak ochromil, že nebyla schopná dalšího pohybu. S pohledem upřeným do jeho šedých očí si uvědomovala, jak se v ní vzmáhá podivná, čím dál větší vlna touhy a všechny její smysly jsou rázem ve stavu pohotovosti. Měla pocit, jako by se její tělo, dosud spící, znenadání probudilo.

Max zvedl ruku z její paže, pohladil ji po měděných vlasech a prstem se dotkl její tváře. „Už jsem ti řekl, jak jsi krásná?“ ptal se tónem, jaký u něj ještě neslyšela. Milým jako vždycky, ale tentokrát obohaceným o celou škálu citů, dosud pečlivě zatajovaných.

149

„Ne.“ Nebyla schopná od něj odtrhnout zrak, cítila žár jeho prstů na své kůži.

„Jsi nádherná. Pomyslel jsem si to, hned když jsem tě poprvé uviděl.“

„Maxi…“ Nevěděla, co mu na to říct. Byla zaskočená svou touhou, že je vůbec možná. V hlavě měla divoký vír zmatených myšlenek, její city bouřily.

„To nic, Dinah. Vím, že ještě nejsi natolik v pořádku, abys mě vyslyšela.

Ještě ne.“ Hovořil tiše, ale z hlasu mu slyšitelně zaznívala touha. „Jednoho dne se jistě všechno změní, pevně v to doufám.“

Oči otevřela dokořán, když se k ní naklonil, a sevřela ústa, když se jí dotkl svými rty. Políbil ji jako jemný vánek, přestože jeho touha byla neutajitelná. Byl to jen kratičký dotek rty, ale zasáhl ji do hloubi nitra.

Jeho slova jí docházela jen pomalu. Překvapení vystřídal úžas, pocit, že se právě stal zázrak. Tím zklamanější byla, když se od ní odtáhl. To vážně zabolelo.

Proč nepokračoval?

Max vstal a podal jí ruku, aby jí pomohl na nohy. Chvíli před ní mlčky stál, pak řekl: „Už je spousta hodin, zítra sis přála jít do práce dřív než jindy.

Raději si už jdi lehnout. Dobře se vyspi.“

Dinah se nechtělo, ale poslušně od něho ustoupila. „Dobrou noc, Maxi,“

rozloučila se šeptem. „Dobrou, Dinah.“

Doprovázel ji pohledem, dokud mu nezmizela. Zápolil s pokušením zavolat na ni, rozběhnout se za ní. Přinutil se však zůstat stát a nevydat ani hlásek, navzdory ukrutné touze strávit s ní celou noc, a každou další. Odolat bylo to nejtěžší, co ho doposud potkalo. Povzbudilo ho ale, jaké Dinah dělá pokroky, neodvrátila se od něho, dokonce po prvním políbení cítil, že by jí nebylo proti mysli pokračovat.

To bylo velice nadějné.

Netušil, že na opačné straně San Franciska zatím došlo k něčemu, co mělo ovlivnit nejen další osud více lidí, ale i vyvolat vážné pochybnosti o bezpečnosti jeho sbírky.

150

Kapitola čtvrtá

Tělesné proporce působily Morgan Westové problémy už od jejích třinácti let. Výšku měla vcelku průměrnou, vlasy černé a snědou pleť schopnou se rychle opálit. Obojí bylo dědictvím po čerokézském předkovi, stejně tak jako vysedlé lícní kosti, rozhodnost a hrdost.

Tím vším přispěl do jejího genetického základu otec, kdežto šikmé kočičí oči zdědila po předcích z matčiny strany. Morgan byla přesvědčená, že jsou příliš velké, a dlouhé prohnuté řasy, černé jako uhel, o nichž bývalo devět z deseti lidí přesvědčeno, že jsou umělé, v ní kdysi vyvolávaly zuřivost. Jako desetiletá úpěnlivě prosila rodinného doktora, aby jí s nimi něco udělal.

Naštěstí odmítl. Po letech mu dala za pravdu. Nikdy nemusela použít maskaru, což by každá žena pokládala za malou životní výhru. Koneckonců byly i horší věci než kdekomu odpovídat: Nejsou umělé, jsou přirozené.

Její exteriér jí však nepřinášel štěstí.

Někteří muži tvrdili, že dlouhé, hezky formované nohy je ponoukají k hříchu, jiné zase svádělo vlnění jejích boků, avšak počet těch, kteří se okamžitě postavili málem do pozoru při pohledu na její poprsí, byl pohříchu nepoměrně vyšší.

Zájem mužů unesených jejími vnadami byl tak okatý, že se sama sebe často tázávala, zda vůbec vědí, o čem spolu mluví. Tajně doufala, že středoškolský profesor, který o ni projevil vážný zájem, v ní bude vidět lidskou bytost, a proto s ním začala chodit, jenomže pokaždé, jakmile mu pohled sklouzl na její hruď, oněměl vzrušením. A to se mu stávalo velmi často. Proto se s ním rozešla.

Šťastná kombinace genů jí kromě ostatního nadělila i tenký pas, hodný Scarlett 0’Harové, oblé boky a malý pevný zadeček, jenž podle nadšeného tvrzení jistého pána obzvlášť nádherně vynikal v džínách. Zatímco v třinácti byla nadšená zájmem osob mužského pohlaví, v osmnácti si začala připadat jako pouťová atrakce.

Od těch dob se situace nijak výrazně nezlepšila. Marně se snažila být stejně hrdá na své proporce jako na to, že se jí dostalo i daru bystrého 151

rozumu. Její pro jistotu opakovaně testované IQ ji spolehlivě řadilo do pásma vysokého nadprůměru.

Lidé průměrně hezcí a průměrných proporcí nad ní ohrnovali nos ve smyslu ‚to je toho‘. Jiní dávali najevo své přesvědčení, že efektní vnější skořápka je důkazem prázdného obsahu. A pro většinu míra přes prsa (105

cm) odpovídala i jejímu IQ.

Morgan to věděla. Jak muži, tak ženy se k ní chovali buď jako k sexy kočce, nebo jako k husičce. Případně jako k obojímu současně. Že je úplně zbytečné dokazovat svou inteligenci, zjistila už hrozné dávno.

Maxim Bannister si ji získal právě tím, že byl naprosto jiný. Když poprvé vstoupila do jeho pracovny, sice ohromením polkl, ale ačkoli s ní pak setrval v nejméně hodinovém rozhovoru, ani jednou mu zrak nesklouzl na její hruď.

A vůbec nemusel násilně koukat jinam, než by si doopravdy přál. Od toho dne nejen měl její sympatie, ale v jeho společnosti se jí vždycky zvedla nálada, především v případech, kdy zažila nějaký trapas a zoufale se jí žádalo vykřičet do světa, jací jsou ti chlapi mameluci.

Měla Maxe upřímně ráda. Byl jedním z mála jejích přátel a vědomí, že byť mu neunikly její tělesné proporce stejně jako kdekterému muži, přesto jeho zájem o ni nebyl vyvolaný bouřením hormonů, ji těšilo. Především jeho úžasnému smyslu pro barvy a styl vděčila za to, že se v průběhu půlroční přípravy výstavy Tajemství minulosti postupně vzdala nošení volných blůz tmavých barev, jimiž se snažila své proporce maskovat, a začala se oblékat do světlých barev různých odstínů, jež jí rozhodně slušely mnohem víc.

Když jí totiž Max složil poklonu, že v něčem vypadá moc hezky, věděla, že je to pravda. Jednou se dokonce vyjádřil, že je krásná jako královna, a od té chvíle úplně bezděčně hrdě nesla hlavu na vzpřímených ramenou a přestala se hrbit, jak si navykla v třinácti.

Dlouho si neuvědomovala, co se to s ní vlastně děje. Slovo v pravé chvíli, upřímná pochvala, povzbuzení v správném okamžiku a na pravém místě, to vše se u ní okamžitě odrazilo v zlepšení nálady. Max jednoduše dával před kritikou přednost dobromyslnému poukázání, jak by se to či ono mohlo lépe udělat.

Mnohokrát si už řekla, že pod Maxovým vlivem lidé přímo rozkvétali.

Když se teď občas zahleděla na sebe v zrcadle, nevěřila vlastním očím. V

krátkém čase několika měsíců se mu podařilo zcela nenápadně udělat z ní jinou ženu. Rozpustit její zamrzlost. Jeho zásluhou teď byla stejně hrdá na své tělo jako na svůj rozum.

No… téměř.

Jisté problémy totiž mít nepřestala.

152

Ač se v posledních letech cele věnovala práci a nejevila zájem o muže, Maxovým nenápadným, mazaným působením začala svůj odmítavý postoj k nim měnit. Proto dnes přijala pozvání na večeři od kurátora jiného sanfranciského muzea, jenž se k ní vždycky choval naprosto korektně a omezoval se pouze na přátelské úsměvy.

U stolu byl džentlmensky pozorný, při odchodu z re staurace se jí ale zeptal, zda se nechce zajít podívat do jeho muzea na nejčerstvější exponát z Egypta, který ještě dlou ho neměla vidět veřejnost.

Nebylo to sice doslova ono nejapné Nechcete si prohlédnout mou sbírku motýlů?, ale daleko k němu nemělo. Dotklo se jí to, na druhé straně však by ten exponát ráda viděla. Musela by vynaložit mnohem víc času a námahy chtít se na něj podívat někdy v budoucnu než na pacifikaci tokajícího nápadníka. V každém případě tam přece bude noční muzejní služba.

„To je divné,“ mumlal, když svým klíčem odemkl boční vchod.

„Prosím?“ nechápala.

„No, strážný měl –“

Ano, měl už o ně projevit zájem, to bylo Morgan jasné, její průvodce však nestačil dopovědět. Neudělali ani tři kroky do tmy, když ji náhle pustil, něco zablekotal a jako hadrový panák se složil na zem.

Morgan v té tmě uvnitř nepostřehla, co se stalo, za zády však bezpečně zaslechla dech, rychlý a vzrušený.

Okamžitě se vzpamatovala, bleskově se zula a vzala nohy na ramena, nevnímajíc chlad mramorové dlažby. Její výhodou bylo, že muzeum znala.

Jako většina archeologů, i ona pokládala muzejní depozitáře plné starých památek za svůj druhý domov, kde také trávila spousty volného času.

Rozhodla se co nejrychleji dostat ze skladištních prostor do výstavních.

Věděla, že expozice jsou tlumeně osvětlené i po zavírací hodině, a tím pádem bude pro svého pronásledovatele dobře viditelná, ale doufala, že se jí podaří někde se skrýt dříve, než ji dohoní.

Za následujícím rohem konečně zahlédla před sebou světlo.

První místnost, kam vrazila, představovala jeskyni s prehistorickými nástěnnými malbami. Morgan se podařilo vklouznout do jednoho ze dvou klenutých otvorů.

Teprve nyní ji napadlo, že v muzeu může být víc než pouze jeden zloděj se záluskem vzácné exponáty, jimiž mohly být především klenoty uložené ve velké skříňové vitríně. Ta se ale naštěstí nenacházela ve směru, jímž prchala.

V této části muzea byly vystaveny velké exponáty, pro zloděje nezajímavé, jako antické sochy a jiné artefakty, pro své rozměry nejen krádež znesnadňující, ale navíc i těžko uschovatelné.

Vplížila se do sousedního sálu s nadějí, že tam by se mohla skrýt, když ji 153

znenadání zezadu sevřela jakási ruka, na první dojem určitě ocelová, a zvedla ze země. Okamžik ji nechala zděšenou viset za podpaždí ve vzduchu jako loutku a hned nato jí druhá ocelová ruka zakryla ústa, takže nestačila ani vykřiknout. A poté ji ta první ruka přitiskla zády k pevnému tělu majitele.

Několik hrůzostrašných vteřin si myslela, že ji svírá jedna z vystavených mramorových soch, ale když jí mužský hlas zašeptal do ucha: „Psst!“, okamžitě tuto hororovou představu zahnala.

Strážný to rozhodně nebyl. Ruka na jejích ústech byla v černé gumové rukavici, a když sklopila zrak, zjistila, že i druhá ruka a nohy jsou v černém.

Jakýsi tvrdý předmět u pasu jejího věznitele ji tlačil do zad. Náhle tlak ještě zesílil, protože se nedaleko ozvaly spěšné kroky, a současně ucítila na spánku i cosi vlněného, zřejmě měl na hlavě lyžařskou kuklu.

Možná mě rdousí sám ďábel… neubránila se další absurdní myšlence, ale chránila se jakéhokoli projevu odporu proti kleštím mužova objetí. Zatímco se snažila zhluboka dýchat, očima jezdila po místnosti. Násilník ji doslova odnesl do téměř černého kouta za sochou římského vojáka, aby je nebylo vidět.

Kroky slyšitelně zpomalily, nato zahlédla jakýsi odporný obličej, zdeformovaný nenávistným šklebem. Strnula, avšak muž díkybohu pokračoval v chůzi. Jen co ozvěna spěšných kroků zanikla, pokusila se vydrat na svobodu. Ocelová ruka ji však znovu nemilosrdně stiskla, až nemohla dýchat a dostala strach, že má určitě zlomené nějaké žebro.

Až po chvíli pochopila proč.

„Ede!“ zaznělo sípavě pár kroků od nich.

Morgan znovu znehybněla.

Na zavolání odpověděl další hlas a pak se znovu, o něco zřetelněji, ozval ten první, nepopiratelně člověka vrcholně rozezleného.

„Myslel jsem, že běžela tímhle směrem. Zatraceně, může být kdekoli v tomhle labyrintu.“

„Viděla tě?“ ptal se mírnější hlas, zřejmě onoho Eda.

„Ne, byla tam naštěstí tma. Sotva jsem praštil toho frajera, co šel s ní, vypařila se jako duch. Proč ji u všech rohatých tahal do muzea? Když si s ní chtěl pošpásovat, měl ji vzít k sobě. Podle těch proporcí by si s ní zaručeně užil!“

Morgan znovu ztuhla, tentokrát účinkem oplzlé poznámky.

„To nic,“ prohlásil mírnější hlas netrpělivě. „Hlídáme všechny dveře ven, takže ufrnknout odtud nemůže a telefony mají přeřezané šňůry. Vrať se na místo a čekej. Za pár minut budeme hotoví a vypadneme. Zůstane tady zamčená do rána, takže nám nebude moct uškodit.“

„Nelíbí se mi to, Ede.“

154

„Nemusí se ti to líbit. A přestaň mě už oslovovat jménem, troubo jeden.

Vrať se zpátky na své místo.“

Nastalo nepříjemné ticho, načež se drsňák vracel s ještě děsivější grimasou.

Morgan slyšela jeho kroky doznívat v tmě. Napjatým sluchem ještě chvíli zachytávala kroky toho Eda. Muselo uběhnout nejméně pět minut než muž v černém povolil stisk a opatrně ji postavil na studenou zem. A hned nato jí tichým syčivým hlasem zašeptal do ucha: „Neublížím vám. Ale musíte zachovat naprosté ticho, jinak nás najdou. Rozumíte?“

Němě přikývla. Jen co ji však pustil, ustoupila od něj a obrátila se k němu obličejem. „Co tady…“ začala šeptem, ale pak ztichla, protože odpověď na svou otázku už viděla.

Byl to vysoký muž, snad ke dvěma metrům, jehož pevné tělo prozrazovalo pravidelný trénink. Od hlavy k patě v černém, kolem pasu měl na úzkém opasku ledvinku. A z očních otvorů černé lyžařské kukly na ni svítily ty nejzelenější oči, jaké kdy viděla.

Pochopila, co tam dělá. „Proboha!“

„No, snad to nebude až tak zlé.“

Jeho vtipkování nebylo namístě, ale jakýmsi zázrakem se jí podařilo zachovat klidný hlas, když konstatovala: „Takže i vy jste zloděj.“

„Ale fuj!“ ohradil se dotčeně. „Jak nehezké slovo. Dokonce bych řekl, že odporné. Já nazývám sám sebe ušlechtileji privatizátorem a –“

„Stop!“ přerušila ho. „Nebudeme si hrát na slovíčka. Jste prachobyčejný kriminálník a patříte za mříže.“

Zelené oči mu zablýskaly, očividně se bavil. „Mýlíte se, anděli. Já rozhodně nejsem prachobyčejný. Po pravdě jsem jeden z posledních příslušníků vymírající profesní skupiny, dnes už s bídou přežívající vzhledem k všelijaké té moderní bezpečnostní technice. Jestli mě za každou cenu potřebujete nějak oslovovat, říkejte mi ‚kočičí zloděj‘. I když já osobně dávám přednost oslovení Quinn.“

Morgan na něho vytřeštila oči. Quinn? Quinn! Slyšela už o něm.

Panebože, jasně že už o něm slyšela! Skoro deset let se jméno Quinn, ověnčené nepřeberným množstvím květnatých přívlastků ve všech možných jazycích, objevovalo ve všech sdělovacích prostředcích. Nesmírně odvážný pachatel neuvěřitelně vynalézavých krádeží. Dalo-li se věřit uveřejňovaným zprávám, nejbohatší rodiny v Evropě obíral o šperky a umělecké předměty a zaměřoval se výlučně na nejpověstnější kousky. Při krádežích lehce zdolával i ty nejkomplikovanější bezpečnostní systémy. Podle tisku nikdy nepoužíval zbraň, nikdy nikomu neublížil a nikdy nebyl dopaden, svým způsobem získal pověst lidového hrdiny.

155

„Jděte k čertu!“ zvolala Morgan.

„I to bude, ale ještě v pekle nejsem.“ Jak se zdálo, bavil se ještě líp. „Jak slyším, moje jméno má zvuk. To je skvělé. Je příjemné zjistit, že člověk svou prací dosáhl uznání.“

Nereagovala na jeho černý humor. „Myslela jsem, že se specializujete na Evropu.“

„Nezapomínejte, že Amerika je zemí neomezených možností,“ uchechtl se a pokýval hlavou.

Nevěděla, jestli se má smát, nebo mu začít spílat. Musela si přiznat, že ji pobavil. Ale na druhé straně, umělecká díla vystavovaná v muzeu byla příliš vzácným svědectvím minulosti a umu mnoha generací na to, aby mohla obdivovat jejich zloděje. A ať jakkoli nehorázně drzým způsobem své krádeže prováděl, a navzdory tomu, jak některé zprávy s obdivem a uznáním jeho odvážné loupeže podávaly, ona v něm neviděla novodobého Robina Hooda. I když rozhodně neokrádal chudé. Co by jim taky mohl ukrást, že ano?

„Co tady děláte?“ zabodla do něj ostrý pohled. „To, co obyčejně, anděli.“

Morgan se zhluboka nadechla. „Zatraceně… přestaňte mi už civět na prsa!“

Quinn si významně odkašlal a úplně klidně prohlásil: „Držel jsem už v rukou nejeden umělecký kus, ale ani ve snu by mě nenapadlo, že se mi do nich dostane tak úžasný výtvor Matky Přírody, jako jste vy… Smím –“

„Ne, nesmíte!“ zasyčela přes zaťaté zuby. Ze všech sil zápolila s náhlým náporem potrhlého smíchu. Musela ho umlčet, protože jeho humor se jí začínal čím dál víc líbit.. „Ne, pochopitelně že ne,“ zamručel a pak smutným hlasem dodal: „Promiňte, i zloděj-džentlmen je jenom člověk a má právo na nějakou tu slabinu.“

„Ó, tak vy jste dokonce zloděj-džentlmen?!“

„Prozradíte mi i vy své jméno?“ přeslechl její jedovatost.

„Morgan Westová.“ Podivné, ani ji nenapadlo nechat si své jméno sama pro sebe.

„Morgan? Neobvyklé jméno. Předpokládám, že odvozené od Morgany…

Znáte přece legendy o Merlinovi a králi Artušovi, ne?“ Po chvíli řekl: „No jo, už si vzpomínám. Vy jste komisařka chystané výstavy Tajemství minulosti.“

Morgan zvedla ruku a napřímeným ukazováčkem mu přejela po krku.

„Jestli se opovážíte dotknout byť jen jediného kousku Bannisterovy sbírky,“

zlostně sekala slova, „najdu si vás, i kdybych vás měla honit po celém světě, svážu vás do kozelce a nechám opékat na rožni jako jehně.“

„Věřím, že byste toho byla schopná,“ odpověděl nevzrušeně. „Ani Interpol mi nevyhrazuje hůř.“

156

„Vůbec o tom nepochybujte.“ Nechala ruku padnout k boku a pak klidným tónem přiznala: „Strašně jste mě vyděsil.“

„Určitě ne tak, jak jste vy vyděsila mé, Morgano.“

„Jsem Morgan, ne Morgana.“

„Mně se víc líbí Morgana.“

„Jste drzý…“ Vzpamatovala se. To je absurdní. A ze všeho nejsměšnější je… Uvědomila si, že je noc a že je v muzeu, které právě vykrádá banda lupičů. Mramorovými sály ji honil kdosi, kdo by zaručeně nebyl příjemný, kdyby se mu podařilo ji chytit. A teď se dohaduje s mezinárodně proslulým zlodějem, okouzlena jeho šarmem.

Ona!

Stočila řeč jinam. „Vykašleme se na to. Když tedy nepatříte k téhle bandě, tak proč jste tu?“

„Tahle situace je děsně komická,“ svěřoval se jí s úsměvem. „Oni i já jsme měli shodný nápad jak prožít dnešní večer. Ale protože proti nim jsem v každém směru v nevýhodě, jich je nejméně deset na mě jediného a navíc jsou ozbrojení, uznal jsem za moudřejší jim nekonkurovat. Rve mi to srdce, protože ta věcička, pro kterou jsem si sem přišel, je teď už určitě v jednom z těch jejich ohavně vyhlížejících kožených vaků. Nu co, jak říkají Francouzi, c’est la vie. Takový je život.“

Morgan z něho nespouštěla pohled. „A pro co konkrétního jste si přišel?“

„To není vaše starost, andílku.“

Po chvíli ticha znovu promluvila: „Předpokládám správně, že mi nemíníte ukázat svůj obličej?“

„Inu, to by vážně nebylo ode mě moudré, nemyslíte? Quinn je přezdívka, mám i další, Noční Stín, to vám musí stačit. Mám silný pocit, že máte slušný pozorovací talent, mnohem lepší než obvyklý průměr, a já nechci číst popis svého obličeje ve všech novinách. Jak bych mohl být dál tajemným zlodějem, kdyby každý věděl, jak vypadám?“

Ledabyle se jednou rukou opíral o stěnu, působil vysloveně uvolněně, když vtom, než stačila postřehnout proč, prudce sebou trhl. Rázem byl ve střehu.

„Pst,“ sykl krátce a přitáhl ji k sobě do nejhlubšího stínu. „Vracejí se.“

Ten mizera musel mít sluch jako netopýr. Sama vůbec nic neslyšela, až po chvilce zaslechla blížící se tlumené kroky. Rozhodně nepatřily jednomu člověku.

Quinn sehnul hlavu k jejímu uchu a hlasem tichým jako vánek jí pošeptal: „Náklaďák mají zaparkovaný u bočního vchodu. Musí projít touhle místností, aby se k němu dostali.“

Morgan se bála, co bude následovat, ale jedno si stačila uvědomit a zarazilo ji to: Quinn projevil nadšení nad takovým výtvorem Matky Přírody, 157

jako je její tělo v jeho rukou, nedovolil si ale jimi na tom těle ani pohnout.

Pevně ji držel kolem pasu a vůbec se nepokusil o náznak průzkumu lákavějším směrem. Což mu slouží ke cti, pomyslela si. Nebo snad bylo znakem profesionality zloděje nedat se ‚při práci‘ ničím jiným rozptylovat?

Či jí chtěl jenom zalichotit?

Ráda by to věděla. Hrozně moc ráda by znala pravdu. Odehnala tyhle nepatřičné otázky a snažila se i nebrat na vědomí vzrušující blízkost jeho těla, protože je právě míjela konkurenční banda zlodějů, napočítala jich dvanáct.

Všichni nesli tašky či vaky a různé nástroje. A ona jako by si až teď teprve uvědomila, že v těch zavazadlech jsou drahocenné exponáty.

Při pomyšlení na to jí tělem projel šíp výčitek svědomí. Nemůže tam přece mlčky stát a nečinně přihlížet k vykrádání muzea!

Jenomže Quinn jí v tom okamžiku přitiskl dlaň na ústa a druhou rukou ji tak stiskl kolem pasu, že se nezmohla na sebemenší pohyb.

Jak ji vyhmátl? Umí snad číst myšlenky?

Ne. Pochopitelně že ne.

Pustil ji až po deseti minutách. Po dobrých deseti minutách.

„Moje žebra!“ zaúpěla. „Určitě je mám polámaná. Nejméně tři.“

„Promiňte, někdy si neuvědomuji svou sílu,“ omlouval se navýsost slušně.

Následovala ho z úkrytu, podle jeho klidného kroku a normálně znějícího hlasu jí bylo jasné, že nebezpečí je zažehnáno. „Co provedli se všemi strážnými?“ zeptala se.

„Nevím,“ odpověděl a přidal do kroku, „ale podle toho, jak se tady bez obav pohybovali, bych soudil, že je pravděpodobně uspali. A sama jste slyšela toho záhadného Eda, že vyřadili i všechny telefonní linky.

Bezpečnostní zařízení se jim také podařilo zneškodnit a žádné dveře nebyly zvenčí násilně otevřené. To znamená, že měli… doprdele!“ vyletělo mu z úst na prahu expozice starého Egypta.

Morgan si ulevila ještě drsněji. Po pravdě řečeno vychrlila celý proud těch nejšťavnatějších výrazů, a když skončila, Quinn se k ní otočil s uznalým ohodnocením: „Slušné!“

„No vždyť se koukněte, co tu nadělali! Vypadá to tady jako po mejdanu.“

Vztekle se rozhlížela sálem a ozvěna vracela slova jejích výkřiků zpět.

Skutečně to tam vypadalo jako po nevázaném večírku. Vandalsky rozmlácené, uboze prázdné, úděsně žalostné.

Zloději byli velmi důkladní. Do svých objemných vaků nacpali veškeré stříbro a zlato, co byli schopni unést. Sošky, zlaté mísy i číše z pokladů určených pro posmrtný život faraónů.

„Propánakrále, sarkofág!“ zašeptala. „I ten sebrali?!“

158

„Jo. Ten odnesli, ještě než jste jim svým příchodem trochu narušila mejdan,“ odpověděl Quinn hlasem k neuvěření klidným.

Morgan se otočila, uhodila ho pěstí do hrudi a spokojená, že ho její zásah přinutil zapotácet se, zlostně mu vytkla: „A vy jste se ani nepokusil jim v tom zabránit?“

„Inu, bylo jich tolik na mě jediného,“ hájil se nepřesvědčivě. „A měli zbraně. Netlučte mě prosím… třebaže vypadáte skvostně, takhle navztekaná.“

Probodla ho zlým pohledem, a když o krok ustoupil, znovu do něj šťouchla pěstí. Nečekal to, ale očividně se mu to docela líbilo. „Máte hroší kůži,“ obvinila ho. „Stál jste tady a vůbec nic nepodnikl… A mně jste zabránil křičet. Výkřik v tom mrtvém tichu by je polekal a možná bychom jim byli zabránili odnést všechno.“

„To bylo pouze vaše poslední zbožné přání. Kdybych dostal do rukou muže, který si tuhle akci objednal, asi bych ho uškrtil.“ A ironickým tónem pokračoval: „Tahleta velká a dobře připravená loupež signalizuje, že za ní stojí nějaký bohatý a chamtivý sběratel. Je to odporné a bezcitné vůči nám, poctivým řemeslníkům.“

„Poctivým řemeslníkům?“ vykřikla.

„Koneckonců i já se musím nějak živit,“ hájil se s úsměvem. „Můžu snad za to, že mě má nevšední zručnost a instinkt předurčily stát na druhé straně zákona?“

Zpražila ho mrazivým pohledem, ale když znovu vykročil, šla mu v patách. Mramorová podlaha ji studila do chodidel… a vtom si vzpomněla…

„Proboha, doufám, že Petra nezavraždili!“ vykřikla Quinnovi za zády.

„Máte na mysli svého přítele?“

„Muže, se kterým jsem sem přišla,“ opravila ho. „Je tady kurátorem.“

„Po pracovní době? Počkejte, nechte mě hádat. Chtěl vám ukázat sbírku známek… nebo snad motýlů?“ zavtipkoval.

Morgan nemusela vidět jeho obličej, aby věděla, že teď musel mít úsměv odporně jízlivý. Na druhé straně ji však jeho otázka tak pobavila, že jen s vypětím sil zachovala uražený výraz. Až po chvíli mu se sladkým úsměvem odpověděla: „Do toho je vám houby.“

„Dostal jsem, co mi patří.“ A než mohla znovu vybuchnout, chlácholivě dodal: „Já bych se o vašeho prince nebál. Profesionálové ne vraždí.“

„I o vás to platí?“ zeptala se sarkasticky.

„Pochopitelně. Soudy trestají krádeže přísně, ale vraždu mnohem přísněji.“

159

Morgan se nezmohla na víc než na posměšný úšklebek, který ale neměl dlouhé trvání, když viděla, jak Quinn nahlíží do místností, kolem nichž procházeli. Zvědavost jí nedala a opatrně se zeptala: „Hledáte něco?“

„Nenávidím fušeřinu,“ zahučel nepřítomně.

Málem zakopla o strážného, ležícího na podlaze s rukama svázanýma za zády, pochrupujícího v limbu po nějakém uspávacím prostředku. Když znovu nabyla rovnováhy, popoběhla, aby dohonila slavného zloděje se zájmem hledícího do skleněné schránky.

„Kellermanova dýka,“ utrousil.

Jeho tón se jí nelíbil. „A co má být?“

„Je to krásný kus. Rukojeť vykládaná zlatem a rubíny. Tvar jednoduchý, ale zaručeně má slušnou cenu.“

„Doufám, že si nemyslíte, že tady budu nečinně přihlížet, jak kradete?“

Morgan byla rázem tak rozhořčená, že jí přeskakoval hlas.

„Ne.“ Vzdychl si. „Budu ale raději, když z vaší strany zůstane pouze u vyslovení téhle námitky.“

Později si Morgan ani za svět nebyla s to vysvětlit, jak se mu to podařilo.

Neskočil po ní přímo, přitočil se k ní tak nenápadně, ale zato razantně, že ztratila rovnováhu. Na to jediné se mohla vymluvit. Byla zákeřné připravená o rovnováhu a omámená smyslným šarmem toho zatraceného zloděje.

Protože když se probrala z ohromení, našla se sedět na mramorové dlažbě. Nic se jí nestalo, pouze měla obě zápěstí svázaná černou elektrickou šňůrou a přivázaná k ozdobně vyřezávané noze starožitné truhlice, na kterou užasle hleděla. Dokonale zneškodněná.

Její pokus kopnout Quinna byl pochopitelně neúspěšný. Byl od ní příliš daleko.

Zasmál se. Nato vytáhl z ledvinky na opasku jakýsi nástroj. Hlasem, v němž se netajil obdiv, jí řekl: „Z očí vám srší zlost jako divoké kočce.

Přestaňte kopat, ublížíte jenom sama sobě.“

Morgan s přimhouřenýma očima pohlédla na truhlici a pak na něho.

„Doufám, že mě tady nemíníte takhle nechat?“

„Budete mi to moci někdy odpustit?“ zahučel. „Ach vy, parchantě!“

Asi zaslechl v jejím hlase strach, protože si ji pozorně změřil pohledem.

„Jenom na hodinku dvě, čestné slovo. Jakmile odtud vypadnu, uvědomím policii, co se stalo.“

Zamračená jako čert měla vztek sama na sebe, že dala najevo slabost.

Když ale představa, že by zde, ve vykradeném muzeu se svázanými chrápajícími strážnými a možná zavražděným Petrem měla zůstat sama, se jí ani trochu nelíbila. Dosud si to neuvědomila, ale v Quinnově společnosti se z 160

jakéhosi záhadného důvodu, nad nímž se jí nechtělo zamýšlet, cítila bezpečně. Byť to byl prachsprostý kriminálník.

„Stojí vaše slovo za něco?“ zeptala se mrazivě.

Quinn chvíli mlčel, než vážně odpověděl: „Čestné slovo je často to jediné, co zloději zbývá, a pokud si zakládá na své cti, ačkoli se to zdá absurdní, nesmí je porušit.“

Jeho slova měla pravděpodobně nějaký skrytý význam, Morgan ale nenapadalo jaký. Sledovala, jak vyndal dýku ze schránky a vsunul ji do své ledvinky. Teprve pak se vzpamatovala a připomněla mu, co i on musel slyšet: „Ed přece řekl, že tady budu zamčená až do rána. Jak se odtud chcete dostat vy?“

„Stejně, jak jsem se dostal dovnitř,“ odpověděl stručně. „A to?“

Oči mu zasvítily jako šelmě, když je na ni upřel. „To je mé sladké tajemství, anděli. Tohoto triku totiž míním použít i k návštěvě vašeho muzea.“

Jako by ji ovanul severák. „Přísahám znovu, Quinne, že jestli sáhnete na jediný kousek Bannisterovy sbírky…“ hlas jí odumřel.

„To jsem už slyšel,“ řekl, když nepokračovala. „Vaše hrozba zněla dost přesvědčivě. Jak to bylo dál?… najdete si mě, kdybyste mě měla honit po celém světě, svážete do kozelce a necháte opékat mé hříšné tělo na rožni jako jehně. Tak nějak?“

Zlostně frkla.

Zasmál se. „Je mi líto, ale musím jít, anděli. Sedí se vám pohodlně?“

Hrdost jí poroučela na jeho posměch nereagovat, jenže mramor strašně studil. Zdravý rozum vyhrál, její čerokézská pýcha jí však nedovolila prosit.

„Ne, krucinál. Podlaha je hrozně studená.“

„Och promiňte, Veličenstvo!“ přijal její výtku vážně. „Vynasnažím se to hned napravit.“ A zmizel v sousední místnosti.

Morgan se chtělo křičet. Muzea v noci jsou hrozně deprimující svou rozlehlostí, velkými tmavými předměty vrhajícími tajemné stíny a zatuchlým pachem stařiny. Celá se rozechvěla, když najednou viděla všechny ty němé svědky lidských dějin ze zcela jiného úhlu pohledu.

Netrvalo dlouho a Quinn se vrátil s polštářkem bůhvíkde sehnaným. Ještě pořád na něj měla zlost, ale současně byla zvědavá, co udělá. Její poloha na zemi byla nepohodlná, nedovolovala jí zvednout se. Postavil se za její záda, sehnul se a jednu paži jí ovinul kolem pasu, ve vší počestnosti, bez náznaku postranních úmyslů. Nato ji nadzvedl a polštářek jí podsunul pod zadnici.

„Už se vám sedí líp?“ zeptal se.

161

Šlehla po něm zlostným pohledem. „Líp,“ odsekla. „Policie mi ale asi těžko uvěří, až jim budu tvrdit, že nepolapitelný Noční Stín byl tak laskavý, že mi podstrčil pod zadek polštář.“

Srdečně se rozesmál. „Uvěří vám, žádný strach. Jen řekněte, že jste o ten polštář požádala.“ Nato se přestal smát a pomalu vstal. „Nezapomeňte jim říct, že jsem tady byl také.“

Morgan si byla jistá, že jí nikdo neuvěří. A uvědomila si, že už se předem rozhodla Quinna ze své výpovědi vynechat. Obojí jí přišlo tak zábavné, že se málem rozesmála. „Já… ne. Vlastně jsem si ještě nepromýšlela, co policii řeknu.“

Quinn chvíli mlčel a pak se jemně zeptal: „Chcete kvůli mně lhát, anděli?“

„Ne,“ ohradila se okamžitě. „Kvůli vám ne, ale kvůli sobě. Uvědomujete si, že když jim řeknu pravdu, budu působit podezřele? Napřed prchám jako o život před bandou zlodějů a vzápětí nato přijmu ochranu světoznámého zloděje, který se právě ten večer rozhodl vloupat do téhož muzea? A když je po všem, můj šlechetný zachránce mě přiváže k noze truhlice, podloží mi zadnici polštářem, ukradne vzácnou dýku, kterou bůhvíproč jeho předchůdci nechali bez povšimnutí, a pak záhadně zmizí? Nezapomínejte, že Petr a já jsme sem přišli společně, a jen co otevřel dveře, skolili jej jedinou ranou. To by policii okamžitě nasadilo brouka podezření, že jsem váš nebo jejich komplic, nemyslíte?“

„Pokud jim tohle nenakukáte sama, věřte mi, že je to ani omylem nenapadne.“

„Mám se snad raději chovat jako vystrašená hysterka? Bože můj a to všechno jenom proto, že mi Petr chtěl zaimponovat. Přestaňte se pochechtávat, všiváku jeden zatracený! Už ať jste odtud pryč. Zmizte!

Doufám, že tam, kde máte zálusk krást příště, bude hlídat smečka ostrých psů. Dobrmanů. Obrovských dobrmanů, zlých a hladových! Dobrmanů, kteří už několik dnů nedostali žrát!“

Bez sebe vzteky se dívala, jak se ležérně opírá o nejbližší vitrínu a šklebí se na ni.

„V tom případě bych dal přednost tomu rožnění.“

„Jestli vás nedopadne Interpol, mně se to zaručeně podaří.“

Quinnovy rty se přestaly usmívat a rychle se napřímil. „Už se nemůžu dočkat. Děkuji předem, anděli, a děkuji i za vítané zpestření jinak nudného večera.“

Nechala ho dojít ke dveřím, a teprve tehdy na něj zavolala: „Quinne?“

Zarazil se, pak se pomalu otočil. Zachytila lesk jeho zelených očí.

„Opravdu zavoláte na policii?“

162

„Dal jsem vám slovo, Morgano. Budou tady do hodiny.“

Přikývla, že mu věří, a za okamžik už byla sama v obrovské budově s uspanými strážemi a tajemnými stíny. V absolutním tichu. Začínala jí být zima. Kruci, proč ho nepožádala, aby našel její lodičky, hřál ji jedině ten polštářek pod zadnicí.

Musí si vymyslet nějakou výmluvu po vzoru Penelopy. Ta statečná žena, věrně čekající na svého manžela Odyssea, si chytře držela od těla nezvané dorážející nápadníky slibem, že se za jednoho z nich vdá, jakmile dotká rubáš pro tchána. A co přes den utkala, následující noci vypárala.

„Řeknu vám všechno, co vím, pane detektive,“ promluvila nahlas do ticha místnosti. „Bylo to takhle…“

Podle jejích hodinek se policie dostavila za třičtvrtě hodiny. Quinn nelhal, aby do něj hrom bacil! A nemýlil se ani v tom, že bez mihnutí okem bylo přijato její vysvětlení, že jeden ze zlodějů se obtěžoval přinést jí polštář, když mu řekla, že ji podlaha hrozně studí.

Někdy i sexy postava a šikmé kočičí oči mohou přijít vhod. Někdy.

Jednou za uherský rok.

163

Kapitola pátá

„Ani trochu se mi to nelíbí,“ řekl Wolfe na úvod své zprávy o vykradení dalšího sanfranciského muzea. Poposedl na židli a pokračoval: „Dvě muzea vyrabovaná v průběhu dvou týdnů, a v obou případech ve značném rozsahu. Připadá mi to, jako by do města zavítal zvlášť schopný gang. Obávám se, že těmito dvěma úspěšnými loupežemi jejich řádění ještě neskončilo.“

Sezení mělo charakter málem skupinové burzy nápadů. Konalo se časně ráno kolem pracovního stolu v jedné z místností muzejního skladu. Tady mohli být všichni pěkně pospolu, nerušeni telefony či nevítanými návštěvami. Přítomní byli Max, Wolfe, Morgan a Dinah. Ken Dugan s Petrem ve vyloupeném muzeu sepisovali seznam postrádaných předmětů.

Po chvíli ticha se slova ujala Morgan. „Ani jedno z těch muzeí nemělo tak spolehlivý bezpečnostní systém, jako máme my, nemluvě o tom, co se právě instaluje. V obou spoléhali pouze na strážné a běžné dveřní alarmy. Žádné lasery, dokonce ani žádný požární hlásič.“

Wolfe zavrtěl hlavou. „Tohle mi nedělá starost. I já jsem přesvědčený, že zajišťování bezpečnosti obou těch muzeí bylo zastaralé, mně se spíš nelíbí ten obrovský rozsah obou krádeží. Ti zloději se chovali jako perfektně vycvičení a sehraní výsadkáři a ukradli všechno, co mohli odnést. Podle mě to zaručeně nebyli běžní kriminálníci. Tihle ti jednali metodicky a organizovaně. Nezanechali jedinou stopu, neudělali jedinou chybu. Všechno, co víme, se zakládá výhradně na očitém svědectví Morgan: tucet mužů, jeden z nich se jmenuje Ed. Sehraná parta zlodějů, za kterou zaručeně stojí velká ryba, a určitě sběratel. To znamená, že nic z toho, co ukradli, se nikdy nenajde, protože se to nedostane na černý trh s kradenými uměleckými předměty. Policie je stejného názoru.“

„Ta dýka by se mohla najít,“ broukla Morgan.

Dinah, pozorně si ji prohlížející, napadlo, že Morgan dnes vypadá nějak jinak, nahlas to ale nevyslovila.

„Jaká dýka?“ zajímal se Max.

164

Morgan si odkašlala a podívala se mu do očí. „Kellermanova dýka. Tu nesebrala ta tlupa, sebral ji někdo jiný.“

„Kdo?“ chtěl vědět Wolfe. „Quinn.“

Wolfe se k ní bleskurychle otočil. „Quinn? I on tam byl?“

Rychle přikývla a s pohledem upřeným na Maxe pokračovala: „Ano, byl.

Policii jsem to neřekla, protože… nu, kdyby mi byl nepomohl, ta banda by mě chytila a zaručeně bych z toho nevyšla se zdravou kůží.“

„Já jsem si myslel, že tě chytili?!“ podivil se Wolfe.

„Ne, nechytili. Nebyli tím sice nadšení, ale nedělali si z toho těžkou hlavu. Když vypadli, Quinn, kterému udělali škrt přes rozpočet tím, že mu vyfoukli kořist doslova před nosem, si vzal aspoň tu dýku, na kterou zřejmě ve spěchu zapomněli. Protože jsem se na něj začala sápat, abych mu v tom zabránila, přivázal mě k starožitné truhlici, abych mu nepřekážela.“

„Vidělas jeho obličej?“ zeptal se Max.

„Ne, měl na hlavě lyžařskou kuklu. Odmítl mi prozradit, co mínil ukrást on sám. Řekl mi jenom, že když zjistil, že ho předběhli a že konkurence je početná a dobře ozbrojená, usoudil, že moudřejší bude zůstat v závětří.“

Max na ni chvíli pátravě hleděl a pak ironicky prohodil: „Zdá se, že jste spolu setrvali v delším přátelském rozhovoru.“

Morgan se začervenala, ale očima neuhnula. „Nevím, jak si to mám vysvětlit, ale rozhodně jsem z něj neměla žádný strach. Chci říct… necítila jsem se jím vůbec ohrožená. Choval se slušně, byl vtipný… nechte si své připomínky, že ve skutečnosti je mnohem nebezpečnější než většina těch, co tam kradli. O tom ani já nepochybuji. Celá ta záležitost je nepochopitelná, řekla bych až neuvěřitelně nepravděpodobná. O něho ale přece nejde. Jediný předmět, který ukradl, je ta dýka, a pokud se někde objeví, tak –“

Vtom ji nečekaně přerušila Dinah: „Jestli se ta dýka opravdu objeví, neodvede vyšetřování nesprávným směrem? Nevzbudí domněnku, že i ostatní kradené věci se časem objeví na trhu s kradenými předměty, jak bývá pro běžné zloděje obvyklé?“

„Takže se jedná o problém klasičtí zloději, přesněji zloděj, versus sběratelé,“ pokýval hlavou Max. „Je to docela pravděpodobné, pochybuji ale, že Morganino zatajení Quinnovy přítomnosti v muzeu zkomplikuje vyšetřování. Co ty na to, Wolfe?“

Wolfe k němu otočil ustaraný obličej. „Policie vyšetřuje všechny krádeže stejně, na prvním místě si prověří alibi všech, kdo přicházejí v úvahu. V

podstatě ani víc za daných okolností, tedy bez jakéhokoli markantního důkazu, dělat nemůže. Pokud se dýka objeví, bude se snažit vypátrat, kdo ji dal na trh, ale současně bude pátrat i jinými směry.“ Po krátké odmlce pokračoval: „Také si myslím, že to, že se Morgan nezmínila o Quinnovi, 165

případ nezkomplikuje. Jestliže je Quinn v Americe, policie se to v každém případě dozví.“

Dinah nebylo neznámé jméno Quinn alias Noční Stín stejně jako nikomu, kdo měl co dělat s vzácnými starožitnostmi, tím ale její vědomosti o něm prakticky končily. „Quinn je jeho pravé jméno?“ zeptala se.

„Pochybuji,“ odpověděla Morgan. „Jestli se nepletu, přezdívku Noční Stín mu dala jedna zanícená novinářka, když o něm psala. Zřejmě tak chtěla naznačit jeho prohnanost a nepolapitelnost. A inteligenci.“ Podívala se na Maxe, chvíli váhala, ale pak odhodlaně pokračovala: „Dosud se neobjevila žádná zpráva, že by Quinn loupil i ve Spojených státech. Ale je tady. A věděl dokonce, že já jsem komisařka výstavy Bannisterovy sbírky. Nevím, co chtěl ukrást včera, ale jsem na sto procent přesvědčená, že jeho cílem je právě tvá sbírka, Maxi.“

„Troufá si,“ zabručel Wolfe sklesle. „Kolika podezřelými se ještě budeme muset zabývat, než se expozice Tajemství minulosti vůbec otevře pro veřejnost?“

„Koneckonců jsme to víceméně čekali,“ ujal se znovu slova Max.

„Všichni jsme s něčím podobným počítali. Já tedy určitě ano. Nezměním své rozhodnutí a neodvolám vystavení své sbírky. Jsem přesvědčen, že nové bezpečnostní zařízení je tak spolehlivé, že žádný sebeskvělejší gang nepochodí.“

„Takže o zrušení výstavy neuvažuješ,“ zamyšleně řekl Wolfe. Bylo to spíš konstatování než otázka. „Ne.“

Morgan si skousla ret. „Mohli bychom posunout vernisáž o pár týdnů…

Nebezpečí pro sbírku hrozí v čase, kdy bude vystavená v muzeu nebo během přemisťování. Kdybychom nějaký čas počkali, třeba by policie dopadla –“

„Ne,“ přerušil ji rázně Max. „Nejsem toho názoru. Policie neobjevila žádnou stopu ani po té první krádeži, ani po druhé, a o tom, že by chytila Quinna, nemůže být ani řeč. Jestli stojí za oběma krádežemi nějaký bohatý sběratel případně skupina sběratelů, ukradené předměty se nedostanou do oběhu a skončí v dobře chráněných soukromých sejfech nebo zamčené na sto západů. Odložení vernisáže je podle mě zbytečné.“ Pokrčil rameny. „Jediné, co podle mého názoru můžeme udělat, je postarat se o dokonalou ochranu, mít oči otevřené a uši nastražené.“

Wolfe vstal ze židle a beze slova odešel.

„Snad se nepolekal?“ podivila se Morgan a se zvednutým obočím se otočila k Maxovi.

Max se tlumeně zasmál. „Přirozeně že ne. Wolfe miluje dobrodružství.“

Morgan s úsměvem sklapla notes, kam si dělala poznámky, a vstala. „Jdu k machrům na bezpečnostní systémy. Kdyby ty mládence napadlo něco, co 166

jsme ještě do našeho systému nezahrnuli, ráda se nechám poučit. Jestli bude potřeba, uděláme z tohohle muzea klidně pevnost Fort Knox.“

Dinah počkala, až Morgan odešla, teprve pak se zeptala Maxe: „Nepřipadá ti nějaká divná?“

„Máš pravdu, jako by měla v hlavě trochu zmatek, ale ztráta rozumu jí zaručeně nehrozí,“ usmál se Max dobromyslně a pak se s povzdechem Dinah svěřil: „Ten její nápad byl rozhodně na místě. I já si myslím, že nejrozumnější by bylo posunout otevření výstavy na pozdější termín a poskytnout tak policii čas na vypátrání té bandy.“

„Tak proč jsi byl proti?“ divila se s pohledem na něj upřeným. Seděli na sousedních židlích u starého rozvrzaného stolu tak blízko u sebe, že se málem dotýkali rameny.

„Dal jsem slovo. Prohlásil jsem tisku, že výstava se pro veřejnost otevře za dva měsíce.“

„To vždycky tak úzkostlivě dodržuješ slovo?“

„Vždycky.“

Dinah tomu začínala věřit.

Od okamžiku, kdy jim Morgan telefonicky oznámila ještě horkou novinku o svém nočním dobrodružství, Max a Dinah spolu o ničem jiném nemluvili. Tedy především ne o sobě a jejich vzájemném vztahu po tom, k čemu mezi nimi došlo předchozí večer. Stud a nervozita navíc nedovolovaly Dinah začít na to téma hovořit jako první. Proto kormidlovala každý rozhovor jiným směrem, jen aby se vyhnula námětu, z něhož jí běhal po zádech mráz.

„To je zajímavé, že ten legendární zloděj Morgan pomohl… Člověk by předpokládal, že Quinn je opatrnější,“ prohodila.

„Vážně tě to tak zajímá, nebo se jenom snažíš kličkovat, protože jsme zůstali sami?“

Nebylo to poprvé, co Max uhodl její záměr a nutil ji hovořit o svých pocitech. Marně se tomu snažila vyhnout jako čert kříži. I když momentálně jí to nebylo až tak nepříjemné. Už se necítila tak nejistá jako předtím.

„Byla to docela logická poznámka,“ odsekla.

„Ovšem. Ale současně také pokus odvést mou pozornost na něco jiného.“

Díval se na ni málem zbožně.

Musela si přiznat, že je to tak. Svou poznámku vyslovila především proto, aby oddálila rozhovor na choulostivé téma. Podvědomě se vyhýbala jakékoli konfrontaci či hádce. Dnes poprvé po těch dvou letech se za to styděla a připadala si zbabělá.

„Dinah?“

Nadechla se. „Ztrácíš se mnou čas. Já nemám zájem o trvalejší vztah.“

167

„Jsi si tím jistá?“

„Jsem.“

„Nechceš se o něj aspoň pokusit?“

Dinah s pohledem upřeným na poznámky před sebou sváděla urputný vnitřní boj, aby se na Maxe nepodívala. Nevěděla, jak mu vysvětlit, že nemá smysl, aby se o něco pokoušela, protože to stejné dopadne špatně.

Nedokázala ze sebe vymáčknout jediné slovo. Jako by ji něco vybízelo přece jen se o to aspoň pokusit, byť se hrozila už pouhé představy tak riskantního kroku. Dosud nepoznala muže podobného Maxovi, a všechny instinkty jí našeptávaly, aby nazahazovala životní šanci, příležitost prožít něco vzácného, možná i lásku po hrob.

I když se poslední dny Maxovou zásluhou cítila v mnohem lepším duševním stavu a strach už ji tak neochromoval, pořád si nebyla jistá, že na něco podobného už dozrál čas.

„Dinah? Dalas mi dva týdny, abychom nalezli toho chlapa, co tě terorizuje. Nemohla bys počkat aspoň do konce těch dvou týdnů a až pak se rozhodnout, co bude s námi

dvěma?“

Jako by se v ní svářely dvě osoby, jedna mu to toužila slíbit, druhá ji současně před takovým slibem varovala.

Nakonec přikývla, a obavy jako by se náhle rozplynuly. „Dobrá.“ Zvedla k němu zrak, a jako už tolikrát předtím, pak ho od něj nemohla odtrhnout.

„Nechci se… s nikým sbližovat,“ mumlala. „Strašně se bojím.“

„Já vím.“

„Nenávidím se za ten strach. Vím, že jsem zbabělá, ale…“

Max vstal a vzal ji za ruce. „Dinah, tvůj strach je po tom všem, co jsi prožila, naprosto normální.“ Oči měl jasné, mile se usmíval. „Mě se ale nebojíš, viď že ne?“

„Ne,“ odpověděla mu okamžitě po pravdě.

„To jsem rád.“ Sevření jeho dlaní zesílilo. „Začínáš mi důvěřovat a já doufám, že mi zanedlouho budeš věřit úplně.“

„Nevím, jestli jsem toho schopná,“ zašeptala. „A jestli vůbec kdy budu.“

Max ji jednou rukou pustil, aby ji mohl pohladit po tváři. Prsty měl teplé, a když se jí jemně dotkl, ozvěnu zrychleného pulzu cítila v celém těle.

„Jsi toho schopná,“ zašeptal. Nato začal sklánět pomalu hlavu, až se nakonec rty dotkl jejích úst.

Stejně jako předešlý večer, Dinah ovládly pocity, o jejichž existenci dosud neměla tušení. Tělo se jí vzrušeně rozechvělo, jako by se k životu hlásily všechny její smysly najednou. Cítila, jak ji Max hladí po vlasech, jak jeho něžné prsty kloužou k jejímu krku, zatímco druhá jeho paže ji ovíjí 168

kolem pasu, aby ji přitáhla k jeho tělu. A stejně jako včera vnímala i sílu jeho touhy.

Rty bloudil po jejím obličeji, poséval jej polibky, srozumitelně ji vyzýval, aby dala najevo, je-li jí to příjemné či nikoli. Rty se jí samy od sebe pootevřely, normální teplota těla se změnila v horečku. Když Max zachytil její souhlas, začal ji líbat vášnivěji. Spíš cítila, než slyšela slabé zasténání, které se jí vydralo z hrdla, spokojené vzdechnutí, které by ji zaručeně polekalo, být schopná jediné rozumné myšlenky.

Naštěstí jí schopná nebyla. Tlak jeho jazyka ji přiměl otevřít ústa a ruku zvedla k jeho tváři mimovolně, bez vědomého přání. Všechno kolem, s výjimkou Maxe, jako by přestalo existovat.

Nechtěla, aby to skončilo…

Max zvedl pomalounku hlavu, jejich oči se do sebe navzájem omámeně vpily a srdce jí na chviličku přestalo bít.

Jeho hlas zněl stejně přidušeně jako její před chvílí, když jí šeptal: „Strašně po tobě toužím, Dinah. Slibuji ale, že nebudu naléhat. Nebudu zacházet dál, než mi dovolíš. Kdykoli mě můžeš zastavit. Stačí slovo.

Nezapomeň na to, lásko moje.“

Nepřítomně přikývla, ještě pořád unášená vírem pocitů. Ruka jí zvolna klesla, ale pranic neprotestovala, když ji vzal pod paží a vedl zpět do nepřátelského světa, který jí tolik ublížil.

Až po dveře její kanceláře mlčeli.

Uběhly další tři dny, pro Dinah stejně jako pro všechny zaměstnance muzea vrchovatě naplněné prací. Instalace bezpečnostního systému pozvolna pokračovala.

Wolfe byl snad na všech místech najednou a obvykle všude vyvolal dusno, jako by s ničím nebyl spokojený. Na chuděře Morgan pak bylo do detailů řešit moře jeho připomínek.

Dinah se na dlouhé hodiny zavírala do své kanceláře. Její pronásledovatel jí zavolal znovu, dvakrát. Do práce. Nic po ní nechtěl, pouze opakoval své hrozby.

Maxovi o tom raději neřekla, věděla, že by se jenom zbytečně rozčilil, a to v žádném případě nechtěla.

Jakkoli ji ten děsivý nenávistný šepot, vědomí, že ji pronásleduje netvor bez tváře i těla, přiváděl do zoufalství, přece jenom to nyní snášela lépe. Život pod jednou střechou s Maxem byl pro ni dobrodiním a navzdory oběma telefonátům její pocit jistoty a osobní bezpečnosti den ze dne pozvolna vzrůstal.

Navíc se Max o ni teď už veřejně ucházel, a když nepracovala, myslela výhradně na něho.

169

V souladu se svým slibem na ni nenaléhal. Často ji něžně hladil, tu a tam ji zlehka políbil, i když se něžný polibek občas zvrhl ve vášnivý, ale dál nikdy nezašel a vždycky byl připravený skončit.

Dinah si uvědomovala, jak násilně se musí ovládat, a její důvěra k němu tím víc rostla. V jeho chování nebyl sebemenší náznak nátlaku nebo čehokoli, co by jí nahnalo strach.

Se vzrůstající důvěrou se i tělesná stránka jejich vztahu stávala čím dál přirozenější a Dinah se začínala projevovat uvolněně. Byť ještě úplně nepřekonala psychické trauma způsobené znásilněním, Max jí dokazoval, že nepřestala být žádoucí ženou. To, že na ní nevymáhal důkaz lásky, jí umožňovalo zapomenout na bolest a strach a tělesně získávala novou zkušenost, nesmírně příjemnou zkušenost.

Během nemnoha dnů se Max stal důležitou součástí jejího života. Když si tuto pravdu uvědomila, velmi ji to rozrušilo. Nechtěla si stavět vzdušné zámky. Max se nikdy nezmiňoval o společně budoucnosti, nemohla si dělat naděje, že by spolu mohli žít trvale. Pouze jí často opakoval, jak velmi po ní touží. Navzdory neustále opakovaným sladkým něžnostem nevěděla, bylo-li to u něj něco neobvyklého, nebo zda se jednalo o běžnou praxi dobře vypadajícího muže, zvyklého lichotit ženám.

A třebaže se jí zdálo, že Max nepatří k mužům libujícím si ve flirtech, neznamenalo to, že by toužil po manželství.

Lámala si hlavu spoustou otázek. Má u něj zůstat, aniž by měla jistotu, že jejich vztah má budoucnost? A po čem vlastně prahne víc, po jeho lásce, nebo jenom po bezpečí, které jí poskytoval?

Odpovědi neznala a lhůta, na které se dohodli, se krátila.

Co bude potom? Nemohla by s ním zůstat dál? U něj by zaručeně byla v bezpečí. Připadalo jí však nečestné zbaběle se schovávat, obelhávala by tak sama sebe a v konečném důsledku by to zničilo naději úplné se uzdravit a nabýt zase nezávislosti a sebedůvěry. Dříve nebo později bude muset vzít svůj život do vlastních rukou. Zatím viděla jen dvě možnosti, co dál. Buď znovu uteče a bude se skrývat, nebo sebere odvahu a postaví se svému nepříteli. Třeba i s Maxovou pomocí.

Na konečné rozhodnutí měla ještě týden.

***

Ve čtvrtek se jí Max zeptal, jestli by s ním v pátek nešla na dobročinný večírek. Pořádal ho jeho přítel Leo Cassady, známý sběratel umění a mecenáš. Výnos tomboly na večírku se měl stát příspěvkem na činnost městské umělecké školy a podle společenských rubrik místního tisku byla sezvaná celá sanfranciská smetánka.

170

Dinah tím trochu vyvedl z klidu. Nepocházela sice z chudých poměrů, ale také se dosud neobjevovala v společenských kruzích, kde se Max jistě cítil jako ryba ve vodě. Poradila se s Morgan a v pátek o polední přestávce se spolu vydaly koupit Dinah šaty.

Max, který ji všude doprovázel, tentokrát souhlasil, aby šla jen s Morgan.

Postaral se jim však o auto s řidičem. Dinah si byla vědomá, že nebezpečí trvá, ale příliš na ně nemyslela. Nejen proto, že se v duchu zaobírala večírkem, ale i zásluhou Morgan, jejíž optimismus byl nakažlivý.

„Myslím, že tohle je přesně, co potřebuješ,“ prohlásila Morgan v dalším obchodě, kam vešly, a ukázala na jedny ze šatů. „Tyhle přímo volají, že jsou pro tebe stvořené.“ Mávnutím ruky odmítla pomoc prodavaček a vzala ze stojanu poutavé večerní šaty ze stříbřitě lesklé látky.

Dinah se na šaty překvapeně zahleděla a zapochybovala: „Tyhle? Jsou hrozně nápadné, nezdá se ti?“

Morgan se v živých očích mihlo pochopení, přesto suverénně prohlásila: „Loni jsem se toho večírku zúčastnila a můžu tě ujistit, že všechny ženy tam byly vyparáděné jako na ples. Uvidíš, že tam budou i v toaletách zdobených peřím a pošitých flitry… jako z dvacátých let.“ Spiklenecky se usmála.

„Navíc ti musím prozradit, že Max bývá středem pozornosti žen, měla by ses proto snažit být opravdu krásná. Tedy, aby si to o tobě všechny ty pávice myslely.“

Dinah nepotřebovala bližší vysvětlení. Avšak při představě, že si ji budou všichni prohlížet, až se tam objeví po Maxově boku, jí nebylo všechno jedno.

Chvíli si třpytivé šaty prohlížela a pak se zeptala: „Znala ses s Maxem už dřív, ještě než jsi začala pracovat v muzeu?“

„Ne. Seznámili jsme se před pár měsíci, když se rozhodlo, že budu komisařkou jeho výstavy. Od vidění jsem ho ale znala už hodně dávno, dobře jsem věděla, kdo je. Než mě jmenovali, vykonávala jsem různé administrativní práce pro muzeum a pro sanfranciský umělecký výbor. Proto jsem na seznamu hostů zvaných na všechny akce spojované se světem umění.“

„Takže budeš i na zítřejším večírku?“

„Původně jsem s tím nepočítala. Jenže dvě hodiny poté, co jsem Maxovi oznámila, že tam nepůjdu, mě Wolfe požádal, jestli bych mu nedělala partnerku.“

Dinah se na ni bleskově podívala. „Wolfe? Nikdy by mě nenapadlo, že on a ty…“

Morgan se zasmála. „To ne, mezi ním a mnou vážně není nic, co by stálo za řeč, a ani v budoucnu nebude. Zbláznila bych se, muset snášet to jeho urputné mlčení, a já sama bych ho na druhé straně zaručeně dohnala do 171

blázince, víš přece, jak umím být užvaněná.“

Dinah se usmála. Protože Morgan nedělalo potíže hovořit klidně o pěti různých věcech najednou, muž se sklonem k mlčenlivosti by byl po týdnu pravděpodobně schopen ji zavraždit.

Morgan pochopila její úsměv jako souhlas. Proto řekla jenom: „Tak vidíš… ale co, jiná už nebudu. Wolfe bude mým společenským partnerem, nic víc. Podle mého soudu to spískal Max. To určitě on navrhl Wolfovi, aby mě pozval jako svou partnerku.“

„Proč? Proč si Max přeje, abyste tam byli oba?“

Morgan se uculila. „Nechápeš? Sběratelů umění tam bude jako máku. No a protože Wolfe odpovídá za bezpečnost jeho sbírky a protože je téměř jisté, že za její případnou krádeží mohou stát jedině sběratelé, čím víc se dozví o umělecké smetánce, tím líp.“

„To je pravda,“ souhlasila Dinah.

Morgan znovu pokývala hlavou. „Takže Wolfe tam vlastně bude víceméně služebně. Proto pozval mne místo některé z těch svých atraktivních blondýnek.“

„Copak jich má víc?“ podivila se Dinah s úsměvem nad Morganiným přeháněním.

„Nejméně dvě. Nevídali jsme se dosud nijak často, ale když už jsem ho viděla, tak výhradně ve společnosti blondýn. Nejprve jsem si myslela, že se pokaždé jedná o tutéž, Barbie jako vystřižená, s dlouhýma nohama a hřívou blond vlasů, ale pak jsem si uvědomila, že se jedná o dvě různé ženy. Liší se od sebe jedině tím, že ta první jezdí v modrém mustangu, kdežto ta druhá v porsche.“

„Ty je rozeznáváš podle aut?“

„To je nejspolehlivější způsob. Wolfe má byt v New Yorku a tady nemá vlastní auto. Mám pocit, že musí být velice schopný milenec, když ho ty ženské vozí, kam je požádá. Všimni si ho, když ráno přichází nebo večer odchází, pochopíš, jak jsem to myslela.“ Po krátkém zamyšlení pokývala hlavou. „Ti dva, třebaže jsou bratři, jsou každý z úplně jiného těsta. Možná je to tím, že jsou nevlastní.“

„Chceš říct, že Wolfe a Max jsou…?“

„Ano. Mají společnou matku. Ještě jsem se s ní nesetkala, ale podle toho, co jsem o ní slyšela, je to dost výstřední žena. Max mi jednou řekl, že někdy je z ní naprosto hotový, ale přitom se něžně usmíval.“

Dinah tato informace velice překvapila a Morgan to postřehla.

„Víš, Wolfe nevyrůstal v Americe, což spousta lidí neví. Já sama jsem na to přišla čirou náhodou. Každý si nemusí hned všimnout, jak jsou si oba navzájem blízcí, ale je tomu tak. Občas mě napadne, že jim oběma jejich 172

otcové způsobili nějaké rány na duši a právě to je sblížilo, přestože se s tím už dávno niterně vyrovnali. Protože mají různá příjmení a jeden druhému se nepodobají, málokoho napadne, že jsou příbuzní. Mají také důvod o tom mlčet. Když se Max rozhodl, že dá sbírku pojistit u Lloyd’s, a když pojišťovna trvala na tom, že chce mít na místě dozorného inspektora, postaral se, aby ten úkol byl svěřen Wolfovi. Zavání to tak trochu klientelismem, a proto snad bude moudřejší o tom, že jsou bratři, pomlčet.“

I Dinah soudila, že bude rozhodně moudřejší tohle tajemství zachovat.

„V každém případě jsou naprosto rozdílní, co se žen týče,“ dodala Morgan. „I proto si myslím, že si musíš vzít tyhle překrásné šaty.“

„Něco mi nedochází?“ nechápavě zvedla obočí Dinah.

Morgan se zahuhňala. „Dovol, aby ti to vysvětlila. Ani jednu z těch momentálních dvou blondýnek, co střídavě doprovázejí Wolfa, neudiví, když se objeví s další mladou dámou v závěsu, protože je mění opravdu velmi často. Kdežto Max na rozdíl od něj není vděčným soustem pro klepy společenských rubrik. Dostavuje se na podobné akce zásadně sám, a sám z nich i odchází. K vrcholnému vzteku mnoha zdatných lovkyní, které na něj už léta líčí.“

Dinah se zaraženě zeptala: „A proto bych si měla vzít tyhle nápadné šaty?“

„Varování předem je užitečné. Nebo snad chceš vlézt do klece plné tygřic oblečená jako Popelka, než dostala tři oříšky? Připrav se na to, že budeš muset ukázat drápky… Už rozumíš, co ti tím chci naznačit?“

„Dokonale,“ nespokojeně zamumlala Dinah.

„Žádný strach, ty to zvládneš,“ povzbuzovala ji Morgan. „Až se zítra večer objevíš u Lea Cassadyho, s radostí se popasu na některých obličejích, přes vrstvu mejkapu rázem změní barvu v hráškově zelenou.“

Jen co se Max a Dinah v pátek vrátili z muzea do jeho bytu, Max musel k telefonu. Bylo těsně po páté a večírek měl začít v sedm. Na úpravu zevnějšku měla tedy času dost. Protože se na večírku počítalo i s občerstvením, rozhodli se doma raději nevečeřet.

Když byla hotová, v bytě bylo ticho jako v hrobě. Max nebyl ve své pracovně, předpokládala tedy, že se také převléká. Paní Perryová šla s přítelkyněmi na odpolední představení muzikálu, domů se měla vrátit až pozdě v noci.

Dinah položila kabelku na židli a přistoupila k oknu. Přemáhala nervozitu. Pohled do zrcadla ji sice ujistil, že vypadá docela dobře, Morgan se nemýlila, ty stříbrné šaty jí skutečně slušely, její pošramocené sebevědomí a sebeúcta se však ještě pořád nevzpamatovaly z hrůzy minulých týdnů. Vlastně celých minulých dvou let.

173

Poslední dny, prožité s Maxem, jí značně pomohly, působila navenek vyrovnaněji, ale hluboké rány na duši se hojily značně pomalu. Největší starost jí dělala vlastní zbabělost, i když s ní ze všech sil zápolila.

Nebyl snad její útěk z Bostonu projevem zbabělosti? A to, že přijala Maxovo pozvání pod jeho střechu, nebyl také důsledek její neschopnosti čelit nebezpečí? Ale nebyly pohnutky, proč bydlela u něj, složitější? Využívala pouze jeho laskavost, jeho velkorysé dobrodiní, nebo ji k němu přitahovalo i něco hlubšího?

„Páni, ty jsi nádherná!“

Napůl se odvrátila od okna a hleděla, jak se k ní Max blíží. Jeho obdivné zvolání jí rozbušilo srdce. A ještě víc jí zrychlil tep jeho přitažlivý vzhled ve smokingu.

Stěží bych teď byla tak rozechvělá, kdybych k němu cítila jenom vděk, uvědomila si náhle, čímž si odpověděla na jednu ze svých otázek.

„Děkuji,“ zaševelila, když byl už skoro u ní.

S něžným úsměvem vzal její ruku do svých dlaní a pozorně se na ni zahleděl. „Nádherná, ale ustrašená. Pronásledují tě snad znovu démoni, Dinah?“

„Uhodls,“ špitla.

„Kéž bych je mohl zahnat místo tebe.“

Dinah chvíli mlčela, než odpověděla: „O to právě jde. Nechci, abys to udělal za mě.“

Max zvedl ruku a pohladil ji po tváři. Úsměv mu pohasl. „Proč?“

„Sám jsi mi řekl, že když budu pořád utíkat, bude to jeno*i důkaz mé zbabělosti. Ale není to, že bydlím u tebe a spoléhám na tvou ochranu důkazem téhož? Tvářím se, že se nic neděje. Nenašla jsem odvahu postavit se tomu člověku, přijít na něco, jak ho přinutit zaplatit za to, co mi provedl.

Dokonce se bojím mít na něj zlost. Bydlím v tomhle krásném bytě, v teple a bezpečí, a nemám ani tolik odvahy, abych se tě zeptala, jestli jsi už něco zjistil.“

„Proto u mé nechceš zůstat? Abych neřešil místo tebe tvé problémy?“

Jako obvykle, Max okamžitě trefil hřebík na hlavičku.

„Ano,“ zašeptala. „V každém případě mám čím dál silnější pocit, že bych tady neměla zůstávat. Nestojím o vztah s mužem, který pro mě znamená pouze útočiště, bezpečný úkryt. Tak jsi mi zpříjemnil ten týden zde, že teprve teď si uvědomuji, jak moc jsi mi pomohl. Předtím by mě možnost něčeho takového zaručeně nenapadla. Jenomže můžu se postavit na vlastní nohy, když se nenaučím bojovat sama za sebe?“

Max jí hleděl do rozčileného obličeje a hladil ji po tváři. „Lásko moje, ty se u mě neschováváš, ty se u mě v první řadě léčíš. V tom je obrovský 174

rozdíl. Nikdo z nás není s to vybojovat velkou bitvu, dokud není naprosto v pořádku.“

Dinah stáhla pochybovačně obočí úsilím domyslet, co z jeho slov vyplývá.

„Uvažuj. Co se ti přihodilo v Bostonu, tě tak sebralo i proto, že jsi neměla nikde útočiště. Bezpečný domov. Místo, kde by sis odpočinula, nabrala nové síly. Ten gauner klidně vešel do domu hlídaného policií a vnikl do tvého bytu. Obral tě o poslední pocit jistoty. Útěk ti nepomohl. Pár měsíců po tvém příchodu sem si tě našel další darebák.“

„U tebe se cítím jistá, ale mám pocit viny,“ zašeptala.

„U mě se především léčíš, Dinah. Opakuji, každý člověk potřebuje bezpečný útulek, místo, kde si může lízat rány a nabírat novou sílu. Tvým útulkem je teď tenhle byt. Naším vztahem si nelámej hlavu. Nemíchej tyhle dvě záležitosti dohromady. Kdybych mohl, s radostí bych za tebe vybojoval všechny tvé bitvy, jenomže vím, že nemůžu. Nedovolila bys mi to, natolik jsi silná. Otázky, které tě trápí, jenom potvrzují, co říkám. Chceš se bránit sama a já jsem přesvědčený, že to dokážeš. Ale až se uzdravíš. Až na to budeš připravená.“

Co říkal, znělo rozumně. Byla tady však ještě jedna nejasnost, která ji trápila. „Poskytuješ mi bezpečné bydlení, věnuješ svůj čas. Už jenom tím, že jsi se mnou –“

S úsměvem jí skočil do řeči: „A to ti vadí?“

„Jsem z toho zmatená. Nechápu, proč to děláš.“ Pohlédla mu zpříma do očí. „A další otázka: Jak mám vědět, zda to, co k tobě cítím, je pouhý projev vděčnosti nebo i něčeho jiného?“

Bylo to poprvé, co nahlas připustila, že k němu cítí i něco víc. Max před ní mlčky stál a prohlížel si ji. Byla překrásná v těch stříbrných šatech, obepínajících její štíhlou postavu. Pramínky dlouhých měděných vlasů se jí vlnily kolem půvabného obličeje a sahaly jí téměř k pasu. Toužil po ní dlouho a tak silně, jako by na ni čekal už celou věčnost. Ale její safírově modré oči byly neklidné a rty se jí chvěly. Působila tak zranitelně, že znovu ucouvl. Uvědomoval si, že příliš rychlým útokem by mohl přijít o všechno, čeho se mu prozatím podařilo dosáhnout.

Po chvíli řekl hlubokým hlasem: „I já k tobě cítím vděčnost. Vděčnost, že jsi mi projevila důvěru a zůstala u mě. Vděčnost, že jsi vstoupila do mého života, když jsem se už vzdal veškeré naděje, že někoho jako ty potkám. Na vděčnosti nevidím nic špatného. Ale neuniklo ti něco? Nedošlo ti, že jsem se do tebe zamiloval?“

Něco takového od něj v žádném případě nečekala. Chvíli byla tak zaražená, že na něj jenom němě civěla. Zamiloval se do ní? On? Rozechvělá 175

se ho třaslavě zeptala: „Vždyť mě znáš sotva pár týdnů, jak můžeš vědět, že, “

„Ptal jsem se tě přece, jestli věříš na lásku na první pohled. Odpovědělas, že ne. Já na ni věřím, protože jsem poznal na vlastní kůži, že je možná.“

Přitáhl ji k sobě a pevně ji objal. „Miluju tě, Dinah. Zamiloval jsem se do tebe okamžitě, jen co jsem té spatřil.“

„To není možné!“ hlesla.

Svým vyznáním ji bezděky zasáhl na nejbolestivějším místě. Už dva roky ji mučil utkvělý názor, že je poskvrněná, cítila nevysvětlitelnou vinu za to, co se jí stalo. Pronásledovalo ji přesvědčení, že už nikdy nebude čistá, že zůstane poznamenaná neviditelným cejchem do konce života. Ne fyzická bolest, ale rána hluboko v duši z ní udělala roztřesenou trosku, bezmocnou a snadno ovladatelnou loutku, poslušně podléhající mužské brutalitě.

Všichni temní démoni z nejhlubšího dna jejího nitra se rázem vynořili, jako by jim jeho slova otevřela dvířka klece, v níž je stěží držela. V panice se od něj chtěla odtáhnout, utéct, skrýt se, ačkoli to byl holý nesmysl. Vedla ji k tomu jediná myšlenka, která jí zbyla v hlavě a klovala jako zběsilá: že si nezaslouží, aby ji někdo miloval. „Dinah?!“

Zděšeně na něho pohlédla a až tehdy si uvědomila, že stojí jako solný sloup. Jak asi musí vypadat, když Max tak zbledl a oči mu ztemněly, až se zdály být skoro černé? Odstrčila ho od sebe. „To není možné,“ šeptala málem neslyšně. „Já si přece nezasloužím lásku… jsem nečistá.“

„Přestaň!“ okřikl ji ostře. „Tohle už nikdy neříkej! Ani si to nepřipusť! To přece nebyla tvá vina. Co se ti přihodilo, byla strašná věc, aje proto nejsi nečistá. Jsi stejná jako jsi byla předtím. Zasloužíš si všechno hezké, co život nabízí. A především lásku.“

176

Kapitola šestá

Dinah se přestala vzpouzet. Max si ji znovu přivinul.

Dosud nahlas nepojmenovala, co k němu cítí, přiznat si pravdu bylo pro ni těžší než cokoli, s čím se dosud v životě musela vyrovnat.

„Miluju tě, Dinah,“ opakoval Max.

Schoulená v jeho náruči, začala se neovladatelně chvět. Vrátily se jí vzpomínky na onen příšerný večer v její zdánlivě bezpečné ložnici v Bostonu. Všude byla tma, ten nedostatek světla jako by byl předzvěstí následující hrůzy. Všeho toho, co musela prožít. Té bolesti, nepředstavitelného děsu, kruté degradace člověka v roztřesené klubko obnažených nervů a vědomí vlastní bezmocnosti…

Až o nějaký den později jí došlo, že muž, který ji znásilnil, ji docela klidně mohl připravit o život, tak lehce jako mouchu, neměla pražádnou šanci se mu ubránit.

Pocity pošpinění, hanby a viny se dostavily až později. Až když si ji po zprávě v novinách lidé začali měřit podezřívavými pohledy. Pořád jako by slyšela jejich šeptání. Dokonce ani vlastní bratr jí nevěřil…

Právě Glenn jí několikrát naznačil, že musela udělat něco, čím na sebe upoutala pozornost toho násilníka, proč by si jinak byl vybral právě ji? A potom nechte vyslechla

Glennův rozhovor s jeho přítelem. Bratr se hrozně divil, jak to že neměla po těle žádné modřiny nebo jiné stopy po tak surovém napadení, proč se nebránila?

Je divné, slyšela ho říkat, že se ten chlap dostal do jejího bytu úplně hladce, nikým nepovšimnutý, navzdory policejní ochraně a nainstalovanému odposlechu. Vypadá to, jako by ho byl dovnitř někdo vpustil…

Jako by ho byl dovnitř někdo vpustil… Ona snad?

To byla poslední kapka. Tehdy se rozhodla odejít z Bostonu. Aby zpřetrhala veškerá pouta s minulostí a začala nanovo. Neměla jiné východisko, když dokonce i její bratr, jediný muž, kterému ještě věřila, si myslel, že si sama může za to znásilnění. Po pravdě řečeno ale, i kdyby byl 177

Glenn nepochyboval o její pravdomluvnosti, i tak už měla Bostonu plné zuby.

Vaše pocity jsou normální, opakovaně jí tvrdila psycholožka na posttraumatických sezeních.

Jenže pocit, že se média, policie i všichni známí vyžívají v přetřásání jejího znásilnění, že se stala vděčným předmětem klevet, že zpochybňují její výpovědi, ji neopouštěl. Jako kdyby si o znásilnění řekla svým provokativním chováním. Spousta lidí totiž pořád zastává názor, že chudák mužský musí být k takovému zločinu vyprovokovaný, z čehož vyplývá, že odsouzeníhodná je v první řadě sama postižená.

Váš pocit viny, vysvětlovala jí psycholožka, pramení právě z tohoto odsudku. Ve společnosti dodnes přetrvává archaický předsudek, že znásilněná žena se provinila už tím, že ten hrozný čin vůbec přežila.

Ověřila si, že tenhle relikt, pozůstatek minulosti, že pro ženu je zneuctění horší než smrt a že každá by raději měla obětovat život než se podvolit znásilnění, je stále do značné míry vyznávaný. U spousty lidí setrvává sice jen hluboko kdesi v podvědomí, ale ona ho pocítila na vlastní kůži. Odtud pramenil její pocit, že je nečistá, byť by si drhla tělo, kolikrát denně chtěla. A mimoděk se v ní zrodilo přesvědčení, že to měla vepsáno v svém osudu a že je jednou provždy poznamenaná.

Nepřišla pouze o panenství, ale i o víru. V sebe i v jiné lidi… Miluju tě, Dinah…

Ať by se duševně jakkoli rychle uzdravila, podle velmi jemného upozornění psycholožky bylo její vnímání života navždy změněno.

Pravděpodobně navždycky jí zůstane strach z tmy. Zhasnutí světla už nikdy pro ni nebude tím prostým úkonem jako kdysi. Noc co noc ji budou provázet noční můry. Na neznámé lidi se bude dívat s podezřením a vždycky si je napřed důkladně prověří, než jim začne sebemíň důvěřovat. Pokud vůbec začne. A nikdy, opravdu už nikdy se nebude cítit úplně v bezpečí.

To bylo nejtěžší břemeno, způsobené násilným aktem.

Jedině díky Maxovi se pomalu, pomalounku propracovávala k rozumovému vítězství nad démony trýznícími její duši. Dělala pokroky v přesvědčování samé sebe, že není pošpiněná či nehodná ubožačka jenom proto, že ji potkalo tragické, nepochopitelné neštěstí. To přece nebyla její chyba…

Miluju tě…

Konečněji ta slova, vyslovená od srdce, pronikla do chaotické mysli, kde zaúčinkovala jako hojivý balzám. On to skutečně myslel vážně, naprosto vážně! Bylo to neuvěřitelné, ale zdálo se, že ji má doopravdy rád! Nezajímalo 178

ji, co bude dál, bude-li následovat láska až po hrob, teď bylo důležitější, že ji miluje, ať to jak chtělo znělo neuvěřitelně.

Po chvíli ji třesavka začala opouštět. Její raněná duše dál trpěla, ale ne nadarmo se říká, že podělit se o neštěstí přináší poloviční úlevu. Už necítila tak hroznou bolest, vzpomínky ji už nedrásaly jako zuby obludných příšer.

Ani si nepamatovala, kdy naposled plakala.

Když se chtěla vyprostit z Maxovy náruče, nedovolil jí to. „Musím vypadat děsně,“ mumlala a utírala si poslední slzy z očí upřených na něj. Ještě že kosmetický průmysl vyvinul řasenku odolnou proti vodě, pomyslela si přes slzy. „Určitě jsem ti umazala smoking…“

„Vykašli se na smoking.“ Usmíval se, ještě stále však byl pobledlý, jako by její tichý, zato tím bolestnější vnitřní zápas stejnou mírou deptal i jeho. „Pro mě budeš vždycky krásná. I s červeným nosem.“

Měla by mu něco říct. Vyznal jí lásku a ona mu odpověděla slzami a vzlyky. Nesmí mlčet, jako by to pro ni nic neznamenalo. „Maxi, já…“

Přejel jí po rtech lehce ohnutým ukazováčkem. „Vím, co teď cítíš… Já cítím totéž. Nechrne tomu trochu času. Konečně jsi dovolila démonům, co ti týrali duši, vylézt na světlo boží. To prozatím stačí.“

Jeho slova ji nepřekvapila. Vděčně přikývla. „Cítím se hned mnohem líp,“

přiznala čestně. „A silnější.“

„To je dobře. Jsi dost silná na to, abychom vyrazili na ten večírek?“

Dinah ucítila, jak se jí rty samy od sebe zvlnily úsměvem při pomyšlení, zda se její démoni pro dnešní večer nepřevtělí do dam v elegantních róbách zdobených peřím. Žádná dáma ji teď už nemohla rozházet. „Ano, myslím že to zvládnu. Dopřej mi ještě deset minut, abych se trochu upravila, a můžeme jet.“

„Tvůj obličej nemá jedinou chybu,“ prohlásil Max přesvědčivě. „Ta růžová víčka ještě víc zvýrazňují tvoje safírové oči.“

Dinah se musela zasmát. Po Maxově ujištění s radostí oželela žádaných deset minut na úpravu zevnějšku.

Pokud vůbec někdo na večírku vyslovil zlomyslnou poznámku na její adresu, šla mimo její sluch. Když i v následujících dnech marně po nějaké pátrala v paměti, usoudila, že jich asi mnoho nebylo, byť možná proto, že Max se od ní nehnul a tak zabránil, aby pocítila ostré ženské drápky. Nedržel ji celý večer za ruku, takovou ochranu nepotřebovala, ale svým chováním dával nepokrytě najevo, že její místo je po jeho boku.

Nádherné zařízení vily na pobřeží, patřící Leovi Cassadymu, ji nedokázalo ohromit. Středem její pozornosti byl Max. A on se vůbec nesnažil tajit obdiv k ní. Jak se postupné vzpamatovávala ze šoku způsobeného jeho vyznáním lásky, blaženě vychutnávala jeden za druhým projevy jeho uznání.

179

Bylo jí zvláštně. Pořád tomu nemohla uvěřit, ale natolik dobře ho už znala, aby věděla, že se nesnažil tímto způsobem jí manipulovat. Vždycky se choval jako čestný člověk. Nikdy by nelhal, co cítí. S ubíhajícím večerem její jistota dál rostla.

Jedli a tančili a Max jí ukázal mnoho vzácných moderních i klasických obrazů a jiných cenností z Leových úchvatných sbírek. Všimla si několika strážných v civilu, nenápadně dávajících pozor na vzácná díla. Ale ani nádhera umění, ani ochrana proti možným zlodějům nemohly zaujmout její pozornost na delší dobu.

Max ji totiž co chvíli chytil za ruku nebo něžně pohladil po zádech či objal kolem krku, jako by sebekratší fyzický dotek byl i pro něj důležitý.

Kdykoli na ní spočinuly jeho šedé oči, cítila jeho teplo a slyšela jeho hlas, hlas, který vyslovil ta dvě neuvěřitelná slůvka, poskočilo jí srdce blahem.

Čas běžel. Dinah se poté, co absolvovala torturu nekonečného představování, uzavřela do sebe. Doufala, že se zachovala správně, když se s nikým nepouštěla do řeči, až dokud se o nějakou hodinu později neobjevila Morgan. Max po její levici se právě bavil s Leem Cassadym, příjemným, všeobecně oblíbeným mužem, nejméně o deset let starším než Max.

Nacházeli se v nádherné hale zdobené úchvatnými olejomalbami. Část hostů tančila na parketu pár metrů od nich.

„Bylo zbytečné varovat tě,“ pošeptala jí Morgan do ucha. „Každá z žen, co tady dnes jsou, okamžitě pochopila, jen co jste se objevili, že Max je zadaný. Je to tak očividné, že si přiznaly porážku bez jediného pokusu o protiútok.“

S rukou v bezpečí Maxovy teplé dlaně se Dinah cítila příliš spokojená, než aby jí to začala vymlouvat. Místo toho si přítelkyni, oblečenou v zlatém hedvábí, s úsměvem prohlédla a pak se zeptala: „Kde máš Wolfa?“

„Opustil mě kvůli další z blondýn,“ odpověděla Morgan ledabyle a nato se zahihňala. „Zapomněla jsem ho upozornit, že ta dáma, právě s ní tančí, je hotový žralok v lidské podobě včetně ostrých zubů. Nakonec náš Wolfík je už přece velký kluk, ať se tedy o sebe stará sám.“

Leo o krok ustoupil, aby viděl na Morgan. Bylo zřejmé, že její slova slyšel. „Mluvíte o Nysse, krásná Morgan?“ zeptal se vesele.

„Ano, právě o ní,“ nezapírala. „Nejen že mi přebrala partnera, dokonce na mně chtěla vyloudit slib, že uvidí Tajemství minulosti ještě před otevřením expozice pro veřejnost.“

Leo povytáhl obočí. „Proč se neobrátila rovnou na Maxe?“ podivil se.

Morgan se ušklíbla. „Protože kdysi už se pokoušela u Maxe o lecco, dokonce ho i sváděla, nakonec si ale musela přiznat porážku. Sama mi to dnes řekla. Takže teď jsem na řadě já. Co jsem dnes tady, už dvakrát se mě 180

snažila přesvědčit, že bezpodmínečně musí expozici vidět před jejím oficiálním otevřením. Nu, jestli se mě pokusí jakkoli doběhnout nebo vydírat, pak zažije, co ještě nezažila.“

„Vynasnaž se odolat jí stejně jako já,“ doporučil ji Max.

„Budu si držet palce.“ Morgan zakoulela očima a už normálním tónem pokračovala: „Kromě toho ze mě tahala, neuvažuješ-li o prodeji některého z vystavovaných drahokamů.“

„Nyssa má nos,“ odpověděl Max. „A nerada se vzdává.“

„Je sběratelka?“ zajímala se Dinah s pohledem stočeným na parket, kde se Wolfe s očividným zaujetím natřásal v tanci s vysokou atraktivní, zaručeně chemickou blondýnou.

„Přímo fanatická,“ potvrdil Leo. „Když pustila k vodě Lewise Armstronga před deseti lety, necelý rok po jejich svatbě, a jako odstupné z něj vyrazila malou sbírku obrazů, Fabergéovo vejce a slušné konto v bance, probudila se v ní sběratelská vášeň.“ V očích mu blýsklo. „Jinak, ale to jen mezi námi, umí být neuvěřitelně přesvědčivá a vymýšlet si pořád nové a nové… způsoby, jak získat nový přírůstek do svých sbírek.“

„I na vás něco vyzkoušela?“ potutelně se zeptala Morgan.

Leo nešťastným tónem přisvědčil: „Kvůli ní jsem přišel 0 starý řecký kalich za třicet tisíc… Nu, promiňte, musím se věnovat i ostatním hostům.“ A odešel.

Dinah pohlédla na Maxe, jenž se skvěle bavil, a pak na Morgan. Ta se otevřeně chechtala.

„Řecký kalich?“ zvolala triumfálně Morgan. „Co jsem ti říkala, když o něm začala mluvit před pár měsíci? Tak už ho od Lea vymámila. Určitě bude tvrdit, že ho dostala za deset tisíc, ale dám na to krk, že ‚zbytek usmlouvala‘

jinak.“

„Nepomlouvej, Morgan,“ napomenul ji Max.

„Ale Maxi, Nysse je jedno, co se o ní povídá. Přiznávám jí ke cti, že je až nechutně pravdomluvná. Sama mi vyklopila, že tu milostnou aférku s Jackem Stuartem loni v zimě měla jedině proto, aby získala jeho Renoira. A skutečně ho od něj dostala za směšně nízkou cenu. Říct jí na některý z jejích takhle nabytých uměleckých skvostů, že ho získala obratnou manipulací s využitím všech svých půvabů, bude to pokládat za kompliment.“

Dinah si nemohla pomoci, musela přemítat spíš o Nyssiných snahách zapůsobit na Maxe. Nezkoušela to na něj i přes ložnici? Dinah neměla právo žárlit na něco, co se mohlo, ale nemuselo stát před jejím seznámením s Maxem, přesto, až ji to samu zarazilo, žárlila.

„Ať je to pravda nebo ne,“ reagoval Max, „sama dobře víš, jak rádi sběratelé přehánějí, když se začnou vychloubat svými přírůstky.“

181

„S tím souhlasím,“ přikývla Morgan, nato odložila číši od šampaňského na servírovací stolek a prohlásila „Omluvte mě, myslím, že přece jen půjdu zachránit chudáka Wolfa, případně se aspoň přesvědčit, jestli nepotřebuje mou pomoc. Pápá.“

„Mluvili jste spolu o Quinnovi?“ zeptala se a posunula pohled na další pár na parketu.

„Od našeho pondělního rozhovoru už ne.“

Max. „Proč?“

Dinah chvíli váhala, pak ale zavrtěla hlavou. „Jenom tak.“

„Nezatančíme si, Dinah?“

„Ano, ráda.“ Trochu ji překvapilo, když ji Max vedl přes parket na prostrannou terasu. Osvětlovaly ji lampiony a byla zařízená několika stolky s křesílky pro hosty, kteří by se chtěli ochladit. Noc nebyla nejteplejší, ale venku se dalo vydržet, protože nebyla mlha a nefoukal žádný vítr. Na terase sedělo pár lidí, byla však tak rozlehlá, že když Max vzal Dinah do náruče, měla pocit, jako by tam byli jen oni dva.

Hudba sem doléhala jen tlumeně. Max ji však pevně objal v náruči a zvolna se s ní kolébal téměř na místě.

„Proč ses mě ptala, jestli jsem s Morgan mluvil o Quinnovi?“ zeptal se jí šeptem.

Dinah zvedla oči k jeho obličeji, matně se lesknoucímu v nazlátlém světle lampionů, a s obtížemi shledávala slova pro svou odpověď.

„Musím mít jistotu,“ vyhrkla prudce. „Musím si být úplně jistá, že se u tebe před tím zlodějem jenom neukrývám.“

Nastala dlouhá mlčenlivá chvíle, kdy jen plouživě tančili. Pak Max řekl: „Ještě pořád nám zbývá jeden týden.“

V jeho náruči bylo příjemně teplo. Roztouženě zašeptala: „Není to moc času. Ale třeba se mi i za tak krátký čas podaří na všechno zapomenout.“

Max se v tanci zastavil, pohlédl jí do obličeje. Její překvapivý optimismus i to, že ji držel v náruči, nebezpečně ohrozily jeho schopnost jasně myslet. A jasně myslet musel, protože pořád byl přesvědčený, že popustit uzdu své touze, mohl by Dinah navždycky ztratit.

S námahou, potřebnou na překonání sevřeného hrdla, se snažil zachovat normální hlas. „Lásko, doufám, že víš, jak hrozně po tobě toužím. Ale nechci, aby se někdo z nás dvou dopustil chyby. Miluju tě a budu na tebe čekat tak dlouho, dokud si nebudeš jistá, že mě doopravdy chceš. K ničemu tě nenutím a ty nemusíš udělat nic, nač nejsi připravená, jenom proto, že jsme se na něčem dohodli.“

„Ty sám jsi řekl,“ připomínala mu, „že nám zbývá týden.“

182

Max zavrtěl hlavou. „Protože jsi mi nebyla ochotná slíbit… že se mnou zůstaneš navždycky. Ale dobře víš, že to nebyl žádný pevný termín. S radostí bych přijal, kdybys tu lhůtu prodloužila na příštích čtyřicet či padesát let.“

Dinah zaplavily podivné pocity. Horko i zimnice, vzrušení i povznášející mír. Připadala si jako v pohádce a bála se udělat sebemenší pohyb, aby neporušila kouzlo té chvíle.

Pak ale uslyšela mluvit sebe sama a uvědomila si, že její smysly jsou si už jisté tam, kde její zmatená hlava a rozbouřené city ještě pořád pochybují.

„Nevím, jaké pocity má člověk při milování,“ přiznala se stydlivě. „Zato vím, že nikdy nebudu schopná někoho milovat, dokud nezjistím, jaké to je, když se lidé milují. Nedokážu přesvědčit sama sebe, že mám právo někoho milovat, pokud to nezkusím… Ještě pořád nejsem ve své kůži, ale chci se s tebou milovat, Maxi. V životě jsem po ničem víc netoužila. Nepotřebuji žádný týden, ba ani hodinu. Všechno, co potřebuji… jsi ty.“

Max trpěl jako zvíře. Chtěl ji, strašně po ní toužil a doufal, že svým citem dokáže zhojit rány způsobené těmi dvěma surovci. Pořád si ale nebyl jistý, je-li Dinah natolik vyléčená, aby se s někým tělesně sblížila. Co když se jí, jen co se začnou milovat, strach vrátí? Zklamaně se od něj odtáhne a její křehká víra, víra v to, že je hodná lásky, ji navždy opustí?

Když však pohlédl do jejího rozechvělého obličeje, neviděl ženu, která by snad chtěla experimentovat.

To, co četl z jejích očí, byla čistá, nepředstíraná touha, sladká a ostýchavá. Dychtivá naděje.

Málem mu srdce puklo láskou.

Sklonil hlavu a něžně ji políbil. „Pojeďme domů,“ zamumlal po chvilce.

Oba současně vykročili.

Když ji Max vedl k východu, nikoho jiného v taneční hale plné lidí nevnímala. Celou svou bytostí byla soustředěná pouze na něho.

Morgan jí pak v pondělí řekla, že jejich touha co nejrychleji zmizet jim svítila z tváří jako neonové nápisy. Ale i kdyby si to uvědomovala, bylo by jí to naprosto lhostejné. Tak se upínala k tomu jedinému, že všechny její smysly se nacházely ve stavu nejvyšší pohotovosti, tělo jí hořelo nedočkavostí a mozek jí ovládala jediná myšlenka, myšlenka na to, co chtěla, co potřebovala zjistit.

Až dodatečně si uvědomila, že sotva požádali o kabáty, vmžiku je dostali.

Max se rychle rozloučil s hostitelem, ona mlčela. Kdyby se bylo to honosné sídlo na mořském břehu zčistajasna vypařilo, vůbec by to nepostřehla.

183

V autě si Max položil její levou ruku na své pravé stehno a držel ji tam.

Nebyla ve stavu odtrhnout oči od jeho profilu. Podobně jako tehdy, kdy z ní v parku vytáhl pravdu, měla pocit, že je pojí nějaké podivné pouto, jež nechápala, ale zřetelně cítila.

Celý večírek se navzájem dotýkali, možná odtud pramenil její současný pocit vzájemné blízkosti, a v tom případě na něm nic prapodivného nebylo.

Nejasně si však uvědomovala, že právě jeho opojná blízkost ji od počátku instinktivně vedla správným směrem jak se zbavit démonů minulosti.

Naučil ji důvěřovat mu, a možná právě proto, že se jednalo o důvěru zasazenou a vypěstovanou na neúrodné půdě strachu a pochyb, byla to ta nejsilnější jistota v jejím dosavadním životě. Věřila, že Max by jí nikdy neublížil a jeho nezištná laskavost by mu nikdy nedovolila hrát nečistou hru.

Konečně uvěřila, že ji doopravdy miluje. Něco ji však přesto nutkalo podrobit ho zkoušce, zjistit, zda opravdu je jeho touha tak velká a láska tak silná.

Osud však mínil jinak. Na ověření jeho citů musela čekat déle.

Maxův byt se nacházel v posledním patře a k použití výtahu bylo nutné mít buď speciální klíč, nebo požádat vrátného o jeho otevření.

Takže když vyjeli nahoru a Max otevřel dveře výtahu a na chodbě uviděli vysokého muže, Dinah napadlo jediné, že se paní Perryová už musela vrátit a dovolit tomu muži, aby na ně počkal. Proč ale by ho nechávala čekat venku na chodbě?

Max tiše zaklel, ale jakmile promluvil, jeho hlas zněl klidně, dokonce snad mile. „Co se děje?“ zeptal se místo pozdravu.

Muž zašilhal na Dinah, ale hned zase vrátil pohled na Maxe a odpověděl: „Musíme si promluvit, Maxi. Je to nutné.“

I tón jeho hlasu vyjadřoval naléhavost.

Max odemkl a představil vzájemně Dinah a Keana Tylera. Vyjádřil se o něm pouze, že je jeho přítel. Dinah žádné doplňující otázky nepoložila.

Nemusela, protože v něm poznala řidiče auta, který je vezl, když o polední přestávce s Morgan kupovaly šaty. Brala ho jako Maxova zaměstnance, jak se však teď dozvěděla, byl jeho přítelem.

Tiše se omluvila a chtěla odejít do svého pokoje.

Maxova ruka jí sevřela paži. „Dinah, nemusíš –“

„To je v pořádku,“ nenechala ho domluvit, vrhla úsměv na Keana a spěšně se vymluvila: „Musím se převléct.“ Setřásla jeho ruku a zamířila do svého pokoje.

Paní Perryová byla ve svém pokoji u kuchyně, a třebaže se neobjevila, když vstoupili do bytu, stopy její přítomnosti byly patrné. Dinah měla jako 184

obvykle rozesílanou postel a noční lampa na nočním stolku šířila příjemné světlo na uvítanou.

Proč ale nechala toho Keana Tylera čekat na chodbě a nepozvala ho do bytu?

Dinah si tím lámala hlavu celou dobu, co se sprchovala, až ji najednou napadlo, jestli to není onen muž, s nímž Max hovořil, když poprvé spala v jeho bytě.

Ačkoli to tehdy klidně mohl být třeba i Wolfe a ona ho vinou tehdejší rozespalosti nepoznala po hlase.

Zeptat se na to kteréhokoli z téchto mužů, zaručené by udělala chybu.

V obývacím pokoji si Max sundal nejprve kabát, hned po něm i smokingové sako a vázanku. Mechanicky rozepnul zlaté manžetové knoflíčky košile a položil je na barovou skříňku. Nato si vyhrnul rukávy.

„Vážně mě moc mrzí, že jsem tě takhle přepadl,“ omlouval se Kean.

Max se podíval na přítele. „Dáš si skleničku?“

„Ne, děkuji. Nezdržím se.“

Max si nalil a na doušek nápoj vypil. To byla jediná známka, že je rozčilený. Prázdnou skleničku postavil na stolek, opřel se o bar a vyzval návštěvníka: „Tak co se děje?“

Kean se k němu zvolna obrátil a až po chvíli zamručel: „Přikázals mi prověřit NCIC. Poskytli mi seznam deviantů známých telefonickým vyhrožováním před znásilněním i zlodějů uchylujících se k vyhrožování, aby se snáz dostali ke kořisti.“

„Ještě pořád si myslíš, že si to Dinah zavinila sama?“ zeptal se Max ostře.

Kean zavrtěl hlavou, ale Maxův výraz zůstal tvrdý.

„Mýlil jsem se. Mrzí mě, že jsem se tak vyjádřil.“ Po krátké odmlce Kean pokračoval: „Po těch telefonátech a hrůze, jakou v ní musely vyvolat, se ani nedivím, že nebyla v stavu se bránit, a proto neměla žádné modřiny.“

„Jsem rád, že ti to došlo.“

„Možná jsem cynik,“ bránil se dotčeně Kean, „ale pitomý nejsem, ani necita. Patřím k poldům, kteří pokládají za věc cti toho darebáka chytit.

Stejně jako po tom toužíš

ty –“

Po chvíli se Max zeptal: „Našels někoho?“

„Čtyřiadvacet jmen. Zabralo mi to spoustu času, postupně jsem ale seznam zúžil na polovinu, někteří operují příliš daleko od San Franciska, jiní se nespecializují na krádeže uměleckých předmětů a klenotů. Ze zbylých jsem pak vyřadil dalších osm, protože na něco takového by se nezmohli, prostě nemají buňky na to, aby vymysleli, jak se k takové sbírce dostat.“

185

„A poslední čtyři?“

„Jednoho propustili před pár měsíci z vězení. Prověřil jsem ho osobně a pochybuji, že by to mohl být náš muž. Oženil se a začal pracovat. Jeho tolerantní šéf věří, že se už dal na pořádný život. Vyškrtl jsem ho ze seznamu. Zbyli tři. Z nich dva se specializují na krádeže v klenotnictvích a prodejnách starožitného nábytku. Ani jeden z nich se ještě nepokusil o krádež v muzeu a ani jeden nemá potřebné vědomosti o uměleckých dílech.“

„A ten poslední?“

Kean strčil ruce do kapes kabátu a vzdychl. „Nedělej si přehnané naděje, Maxi. I když mi ze seznamu možných podezřelých zbyl jediný člověk, ještě to neznamená, že to musí být on. Sám jsi mi řekl, že Dinah ho nebude moci identifikovat, protože jeho obličej nikdy neviděla. Do muzea se ještě nepokusil dostat, aspoň o tom nevíme, takže mu nemůžeme přišít žádný trestný čin. Otisky prstů v jejím bytě nezanechal, nenašel jsem ani žádnou jinou stopu, i když jsem se jaksepatří snažil.“

„Nemůžeš mi aspoň naznačit, o koho jde?“

„Ne, mohl bys ho znát.“ Kean se odmlčel, pak tiše dodal: „Nikdy neobviním člověka, dokud nemám v rukou důkazy.“ Když spatřil Maxovu reakci, pomyslel si, že posledním člověkem, jehož by chtěl mít za nepřítele, by byl on. Naštěstí oni dva proti sobě nestáli.

„Bojíš se, že bych za ním mohl vyrazit a vyřídit si to s ním místo policie?“

„Když se jedná o Dinah, opouští tě zdravý rozum. To si musíš přiznat i ty sám.“

„Když mi tedy nedůvěřuješ, co míníš podniknout ty osobně?“

„V případě, že se ten chlap nepokusí vykrást muzeum, nemůžu udělat zhola nic. Na listině podezřelých už byl víckrát, ale pokaždé vyklouzl. Když se o nic nepokusí, nebo jestli ho Dinah neidentifikuje jako muže, který ji terorizoval, nemůžeme mu zkřivit ani vlásek na hlavě.“

Max se přesunul k oknům s nic neříkajícím výrazem. Znal Keana dobře, bylo mu jasné, že nemá smysl nutit ho k něčemu, co udělat nechtěl, ať by jakkoli hořel touhou dostat aspoň jednoho z těch grázlů, co týrali Dinah.

Zvolna pronesl: „Myslíš, že se pokusí ukrást mou sbírku?“

Kean už zřejmě na to myslel, snad proto nenechal Maxe na svou odpověď čekat.

„Podle všeho děsně touží získat něco extra. A Bannisterova sbírka je to neextrovnější, co se v muzeu v posledních letech vystavovalo. Zaručeně neodolá pokušení ukrást aspoň její část, tím jsem si jistý.“ Po krátkém zaváhání pak dodal: „A zřejmě se znovu pokusí využít Dinah.“

186

Maxovi ztvrdl výraz. „I já si to myslím. Dokud pracuje v muzeu, není v bezpečí. Nemůžu ji ale požádat, aby se svého místa vzdala. Zvlášť ne teď, kdy si vyčítá, že se zbaběle schovává. I když pravděpodobně…“ zmlkl.

„Pravděpodobně co?“

„Napadá mě, že ji pravděpodobně on sám přinutil to místo v muzeu vzít.

Dinah mi to sice neřekla, ale zatajila mi i to, že jí znovu několikrát volal.“

Kean si vzdychl. „Je to možné. Rád bych ti řekl, že není, myslím ale, že ten mizera je velice cílevědomý. Podle mne se ji opravdu znovu pokusí využít. Je neskutečně arogantní. Byl si absolutně jistý, že mu Dinah pomůže.

Pakliže usoudil, že je u tebe z čistě osobních důvodů, nijak nesouvisejících s výstavou, může mu to dokonce hrát do karet. Protože když ji dál zastrašuje, musí být přesvědčený, že se ti nic neodvážila říct. Takže –“

„Nepřipustím použití Dinah jako volavky,“ ostře odmítl Max. „Už jednou ji takhle bostonská policie použila a pak dopustila, aby se k ní ta bestie v lidské podobě dostala. Raději oželím cokoli ze své sbírky, jenom aby ona byla v bezpečí.“

„Jenom jsem ti chtěl vyložit svůj názor, proč asi jí dál vyhrožuje,“ bránil se Kean. Pak zavrtěl hlavou. „Rád bych se mýlil, ale je značně pravděpodobné, že s ní dál počítá. Tvoje sbírka je hodná rizika. A jeho jedinou šancí, jak se k ní dostat, je Dinah.“

187

Kapitola sedmá

Dinah se ve svém pokoji zdržela skoro hodinu. Chvílemi poslouchala u dveří, a teprve až už neslyšela hlas Keana Tylera, odvážila sejít do obývacího pokoje. Nezajímalo ji, o čem se muži spolu bavili. Všechny myšlenky upínala výlučně k Maxovi… a k tomu, co ji tuto noc čeká.

Oblékla si nejkrásnější noční košili z královsky modrého hedvábí a cestou do obývacího pokoje celá zářila radostným očekáváním.

Až žasla sama nad sebou. Jak se to propánakrále chová?

Před týdnem by se byla do krve přela, že něco takového by v životě neudělala. Vyžadovalo od ní velkou odvahu jít za Maxem pouze v nočním prádle. Dokázala to, protože být s ním teď bylo jediné, po čem toužila, a protože mu chtěla dát jasně na srozuměnou, že to sama chce.

Max stál v tlumeně osvětleném pokoji u okna a hleděl na světla velkoměsta pod sebou. Působil zcela uvolněně, rukávy košile měl vyhrnuté a límec rozepnutý. Bělostně naškrobená košile na pozadí tmy za oknem zdůrazňovala mohutnost jeho ramen, okamžitě se jí zrychlil pulz.

Překročila práh s tichým oslovením: „Maxi?“

Obrátil se k ní a v šedých očích mu zajiskřilo. Zvolna si ji prohlížel od lesklých vlasů až k bosým chodidlům a znovu se vrátil k obličeji.

Jeho i normálně hluboký hlas, připomínající vzdálené hřmění, nabyl ještě hlubšího tónu, když ze sebe soukal: „Zdá se, že krátký odklad prospívá i ženské fantazii.“

Tak proto za ní nepřišel. „Mám ve zvyku dotáhnout věci do konce,“

zašeptala a o krůček k němu popošla. „A ty?“

Maxovi stačily k překonání vzdálenosti mezi nimi dva kroky. Sevřel jí nahé paže. Z jeho těla sálala ohnivá vášeň. Budila však v Dinah pouze zvědavost, žádný strach, protože už si získal její plnou důvěru.

188

Touhou ochraptělým hlasem zamumlal její jméno a sklonil hlavu, aby se přisál na její rty.

Poprvé sebou polekaně netrhla. Právě naopak. Radostně mu ovinula paže kolem krku a pootevřela ústa vstříc jeho hladovému tlaku. A vzápětí se k němu přivinula celým tělem. Jeho polibky v ní dosud pokaždé vyvolávaly pouze příjemné teplo, nesrovnatelné s přívalem vzrušení, který cítila. Tělo jí ovládly povznášející pocity, o jakých nevěřila, že by je někdy mohla zažít.

Bylo to neskutečné… Nádherné.

Max ji líbal hluchý, slepý. Jeho tvrdé rty útočily na její ústa, jako by ji celičkou chtěly vysát. Objímal ji, tiskl k sobě z celé síly a ona vnímala jeho žár a sílu jeho těla, probouzející v ní ještě větší touhu. Cítila, že on na tom není jinak… tak silné výzvy bylo nemožné neuposlechnout.

Dinah jí ani nemínila neuposlechnout. Zvedla se na špičky, přimkla se k němu celá, celičká a z jeho hrdla se vydral sten, když se lůnem otřela o jeho slabiny. Krátce si přitiskl její boky ještě silněji, pak jednu ruku přesunul na její záda, aby se ho dotýkala i ňadry. Tlak jeho rtů ještě vzrostl a ona mu polibek oplácela stejně náruživě.

Když se odtáhl a pohlédl jí do očí, němě přikývla. Na víc se nezmohla.

Hlasitě nabral dech, sehnul se a zvedl ji do náruče. Nedalo mu žádnou námahu přenést ji z obývacího pokoje do své ložnice. Podobně jako v jejím pokoji, i zde byl baldachýn roztažený a svítila noční lampa. Ničeho víc si nevšimla.

Nesl ji s takovou samozřejmostí, až jí to trochu nahánělo strach.

Nespouštěla z něj oči, jako by si chtěla důkladně zapamatovat každičký detail jeho obličeje.

Dveře zavřel nohou, až zaklaply, a teprve před postelí zůstal stát a beze slova ji postavil na zem. Oči měl temné touhou, víčka těžká, vypadal tak smyslně, že jí srdce znovu začalo bít jako o závod. Maxovy polibky žhnuly, touha zářící mu z očí a výraz jeho obličeje jí dodávaly smělosti.

„Dinah… lásko moje!“ šeptal tiše do její tváře ve svých dlaních. A zas a znovu ji líbal, hluboce, vášnivě a jejím tělem probíhala jedna vlna radosti a blaženosti za druhou.

Dotkla se jeho hrudi. Temný porost, vybíhající zpod košile, ji přímo vyzýval, aby ho prozkoumala. Její prsty samy našly knoflíčky. Chvíli zápolila s dírkami, ale pak se jí dostalo odměny nadšeného povzdechu z jeho úst, to když se odvážila dotknout jeho nahé hrudi. Jí tyto něžné doteky vyvolávaly trnutí v prstech a závrať v hlavě.

Max si připadal jako v sedmém nebi. Její prsty ho prozkoumávaly s dětskou zvědavostí a zesilovaly jeho vzrušení čím dám víc.

189

Pod kůží se mu vlnily provazce svalů. Připadal jí nesmírně mužný.

Uvědomila si, oč je proti němu menší a slabší, ale bát se ho proto nezačala.

Právě naopak cítila, jakou má moc nad tím tělem, jež s netajeným požitkem přijímalo její nesmělý průzkum. Vnímala, jak silně mu bije srdce, jak se celý chvěje, pochopila, že byť má muž nad ženou fyzickou převahu, není proti němu bezmocná, jestliže po ní doopravdy touží.

Všechny tyto nové poznatky jí chaoticky probíhaly hlavou, zamyslet se nad nimi hlouběji však nebyla pro závrať s to.

Max si stáhl košili a odhodil ji na zem, protože mu překážela. Dinah jen jako ve snu vnímala, že usedl na pelest a přitáhl si ji mezi kolena. Rty ji hladil po krku, v dolíku u klíčové kosti se zastavil a prozkoumal toto citlivé místo jazykem. Když po chvíli sklonil hlavu a dožadoval se dalšího kousku jejího těla k průzkumu, z hrdla jí unikl hluboký povzdech.

Její dlaně se zabývaly jeho širokými rameny, měl je tak vypracovaná, že svaly a šlachy se vůbec nepoddávaly jejím prstům. Přešla k jeho krku, odtud k hustým vlasům a oči samy se jí zavřely, aby ostatními smysly naplno vnímala kouzlo prvních doteků.

Rukama jí hladil boky, zvolna jí zvedal noční košili a jeho ústa cítila, jak ji polévá horko. Seběhl rty do hlubokého výstřihu, sahajícího k žlábku mezi ňadry, a současně jeho prsty vyběhly pod hedvábím její košile nahoru a dotkly se nahých boků. Z hrdla se jí vydralo hlasité zasténání, svědčící o jejím vzrušení. Jeho ruce byly teplé a drsné, když jí chvíli hladil, chvíli tiskl polokoule zadečku. Rty jí laskal ňadra pomalými, rozohňujícími pohyby, z nichž se jí točila hlava.

Cítila, jak jí prsa nabývají na objemu, bolestně vnímala napětí v bradavkách dožadujících se jeho úst. Sotva dýchala a srdce jí už tlouklo jako splašené. Max to musel cítit, snad i slyšet. Vyšla mu vstříc zvednutím noční košile a odhalením celých prsou. Jeho jazyk se zvolna blížil k ztuhlé bradavce. Když ji ochutnal, tělo se jí vzrušeným očekáváním vyklenulo do oblouku v mlčenlivé prosbě, aby pokračoval.

Vlny vzrušení jí probíhaly tělem jako kruhy na vodní hladině čirého jezírka a ona přestávala vnímat všechno kromě horkosti, vláčné lehkosti a touhy, aby nepřestával.

„Maxi… prosím…“ žadonila horečně, když plamen vášně, který se jí rozhořel v těle, ještě zesílil a bála se, že větší žár už nevydrží.

Max ale pokračoval v tom sladkém mučení, aby druhé ňadro nepřišlo zkrátka. Prsty hladil houštinku jejího klína. Na chvilku ústa odtáhl, aby se vzápětí znovu vášnivě přisál na její rty.

Dinah mu polibek opětovala, její rty byly hladové a hledající. Protestně zavrněla, když nečekaně polibek přerušil. Zvedla víčka a zjistila, že na ni 190

hledí očima planoucima vášní. Takovou k ní vysílaly nedočkavost, že bezděky tlumeně vykřikla, ne na protest, ale obdivné. Když sáhl po její košili, naprosto přirozeně zvedla ruce. Odhodil hedvábnou překážku na podlahu a prohlížel si její nahé tělo tak žádostivě, až měla pocit, jako by se jí dotýkal rukama.

„Dinah… to je… nádhera…“ vyrážel vzrušeně hlasem, který jako by vycházel odněkud z nejhlubšího dna jeho bytosti, ale znějícím tak přesvědčivě, že mu věřila.

Než mohla cokoli říct nebo si plně uvědomit svou nahotu, zvedl ji a položil doprostřed široké postele, lehl si těsně k ní, ústa přitiskl na její rty a rukou hladil plné ňadro. Horké a sladké napětí v jejím lůně pulzovalo čím dál silněji a jejího těla se zmocňovala živočišná žádostivost. Nebyla v stavu se ho ani zeptat, proč ji takhle mučí, tak se jí úžil dech.

Prsty chvíli hnětl její citlivou bradavku a pak se na ni přisál ústy. Vysílal nové a nové vlny horka do jejího celého těla, až nakonec vyrazila tlumený výkřik.

Už byla na hranici sebeovládání. Když se jeho ústa zmocnila její druhé bradavky a celá tortura se opakovala, jeho ruka zase sklouzla k jejímu klínu a Dinah roztáhla nohy nedočkavostí.

Vzápětí ji přepadla panika. Tělo jí ale vypovědělo poslušnost a instinkty ji dál pobízely vydat se s Maxem na vytouženou pouť, ať se děje, co chce. Tak byla vzrušená, že se obávala ztráty vědomí. Pohltil ji vír vášně, nejcitlivější část jejího těla vítala jeho rytmicky laskající prsty, nechala se unášet na vlně rozkoše.

„Maxi?“ Vlastní hlas zazněl jejím uším jako hlas zcela cizího člověka, nejistý a rozechvělý panikou, která se vrátila takovým náporem, že ji cítila v každičkém svalu.

„Nebojuj s tím, lásko moje,“ zamumlal jí do ucha. „Jenom to vnímej…

dovol svému tělu, aby to plně vnímalo…“

Dinah si vůbec neuvědomila, že se mu vlastně dosud podvědomé bránila, že něco v ní ji nutilo mu vzdorovat. Představa úplného odevzdání se dosud nepoznanému potěšení byla pro ni zcela nová a úchvatná zkušenost. Bylo to, jako by ji požádal, aby se vrhla z útesu do moře a současně mu slepé věřila, že ji stačí zachytit.

Důvěra, o kterou ji teď žádal, byla pro ni také nová. Takovou důvěru ještě k nikomu nepocítila, protože si o ni nikdo neřekl. Dosud ne. Vědomě se vzdát vlády samé nad sebou a bezvýhradně se odevzdat, tělesně i citově. Poddat se proudu tak, že i její vědomí vlastního já utone v závrať vyvolávajícím citu, pohlcujícím vše, co v sobě má…

191

V jediném okamžiku všechno pochopila. Znásilnění nemělo nic společného s opravdovým milováním. Pouze samotný akt se mu něčím podobal. Ano, byla zde jistá tělesná podoba, zatímco duchovní a citová stránka byla něco naprosto odlišného. Fyzicky se násilník mohl zmocnit jejího těla, ale nemohl jí vzít srdce, toho se musela vzdát dobrovolně.

Až dosud se podvědomě odmítala odevzdat i Maxovi, protože by to byla první skutečná kapitulace v jejím životě.

Jenomže tohle nebyl zápas v tmě s tou bestií v lidské kůži, tentokrát to bylo radostné podléhání vzrušení a partnerově přitažlivosti. Panika a zoufalství hluboko v její duši jí dosud bránily plně se uvolnit a odevzdat se tomuto silnému a nesmírně sladkému dobyvateli.

Max zvedl hlavu. Jeho oči k ní vysílaly paprsky neskonalé něhy. Vzaly ji za srdce a definitivně zlomily zbytky jejího odporu. „Dinah,“ zašeptal, „prosím tě, věř mi.“

Vydala ze sebe tichý zvuk souhlasu a pak už nebránila následující vlně vášně vynášet ji každým okamžikem výš a výš.

Ovládla ji divoká radost z pocitu dokonalé svobody. Celé tělo se jí chvělo, každičký jeho sval. Připadalo jí, že trvalo celou věčnost, bezdechou, opojnou a spalující věčnost, než se jejích smyslů zmocnila absolutní lehkost, jakou si nikdy ani ve snu nedokázala představit. Celým tělem jí pulzovala extáze, až nakonec její překvapený výkřik uspokojení a vděčnosti pohtila Maxova ústa.

Po tomto neuvěřitelném prožitku Dinah zůstala ochable ležet, uvědomovala si pouze tep svého srdce a rychlý dech, vycházející z jejího rozechvělého nitra. Nevěděla… vůbec netušila, že by to mohlo být až tak úžasné.

Tak přemáhající.

Cítila, jak se postel zahoupala. To se Max svlékal do naha. Ve světle lampy jeho svalnaté tělo vyvolávalo dojem antické sochy. Netušila, že je tak hezký, a jeho tělo v ní znovu probudilo žádostivost.

Její citové odevzdání se ji naplnilo hlubokou důvěrou, o níž doposud neměla tušení, jak strašně jí chybí. První zkušenosti s opravdovým milováním byly pro ni překvapivým zážitkem. Konečně poznala to tajemství s celou škálou odstínů touhy. Bylo to povznášející poznání, obohacené 0 radost, již si mohou dva lidé navzájem poskytnout. Chtěla to prožít znovu.

Jeho touha po ní byla jednoznačná a snad by se jí byla 1 lekla, nerozhořet se v ní už bezvýhradná víra v něj. Proto když teď hleděla na jeho vzrušené tělo, viděla především jeho nádheru a sílu.

192

Hmatatelné vzrušení a obrovskou nedočkavost jeho vášně, i požár v ní zažehující něhu v jeho očích, to vše teď bičovalo její hlad po opakování.

Pokud cítila vůbec nějakou nervozitu, pak jedině z pochybnosti, zda mu i ona je s to poskytnout dar takové extáze jako on jí.

Max se k ní přisunul. Jeho nahé tělo tak hořelo touhou, že ji v jejím odhodlání jen utvrdilo. Sotva se rty zmocnil jejích úst a rukama sevřel její nahé tělo, vyvolal v ní znovu to sladké napětí volající po uvolnění.

Třesoucími se prsty se dotýkala jeho hrudi, ramen, zad a její tělo na to odpovídalo bezbřehým vzrušením a bez rozpaků přijímalo všechny jeho důvěrné doteky. „I já ti chci poskytnout potěšení.“ Její šeptem pronesená slova Maxe ohromila. Přinést potěšení? Probůh, vždyť tak sladkou rozkoš ještě nezažil! Neodvážil se věřit, že Dinah bude schopná reagovat tak vstřícně, zejména po té počáteční chvilce zaváhání. Teď ale byl nesmírně spokojený, byť mu tlumení vlastní touhy působilo muka. „Jsi úžasná,“ šeptal rty přiloženými k jejímu krku. Sám sebe slyšel, jak mu přeskakuje hlas. „Ano, jsi prostě úžasná.“ Zaplavila ho mohutná vlna lásky a touhy po ní. Síla této vlny byla taková, že zatoužil okamžitě s ní splynout tak dokonale a nerozlučně, aby je ani v tomto, ani v žádném dalším životě nebylo možno od sebe oddělit.

Objala jeho pohlaví prsty. Její následující něžné laskání mu rozechvívalo celé tělo, přivedlo ho až na pokraj extáze. Se slyšitelným zasténáním jí odtáhl ruce, odstranil jedinou překážku, která mu stála v cestě a hned nato se vklínil mezi její nohy a přilehl ji.

Ani při tak vysokém stupni svého vzrušení však nespouštěl oči z jejího obličeje. Naštěstí na ní nepostřehl jedinou známku strachu nebo paniky.

Hleděla na něj, nádherně modré oči měla potemnělé, skoro až černé. Když ho objala kolem krku, věděl, že zvítězil nad démony, kteří ji dosud pronásledovali.

Přesto zachovával opatrnost, citlivě vnímal odezvy jejího těla a nechával se jimi vést. Její dech se zrychlil, chviličku se strachoval, že chce protestovat –, ale její tělo ho ochotně vítalo a sevřelo v medově sladkém zajetí, jež u něj vyvolalo bezděčný výkřik nadšení.

Dinah nemohla uvěřit hloubce svých pocitů. Byly tak důvěrné a současně tak neuvěřitelně povznášející. Cítila, jak do ní vniká, bere si její tělo. A její tělo se z toho radovalo a pulzováním vychutnávalo dosud neznámý druh pocitů.

Na chvíli zatajila dech, to když se všemi smysly soustředila výhradně na spojení jejich těl. Ležel na ní, svým velkým tělem ji celou přikrýval, a byť si uvědomovala, jak mu podléhá, nacházela se přece v pozici naprosté podřízenosti, plnil ji úžasný pocit uspokojení. Jistoty. Bezpečí.

193

Uspokojení vyplývalo ze spojení. Toto spojení se však ještě dokonale nenaplnilo a její tělo to dobře vědělo a žadonilo o to. Pudově zvedla boky, aby vyšla vstříc uhašení požáru, který ji spaloval.

„Maxi,“ špitla toužebně s pažemi kolem jeho krku. Zvedla nohy, aby ho jimi objala, a naléhavě zašeptala: „Maxi, prosím, moc tě prosím…“

Maxovy rty se s nebetyčnou láskou přisály na její ústa a jeho tělo se pomalu začalo pohybovat. Svými opatrnými pohyby jí zpočátku poskytoval čas, aby stačila vnímat krásu prvního zážitku. Její tělo se rychle přizpůsobilo rytmu jeho milování a svými vstřícnými pohyby ho vzrušilo natolik, že ztrácel vládu nad sebou.

Napětí tak dlouhého sebeovládání se stávalo nesnesitelné a on se poprvé v životě cítil jako samec hnaný nezadržitelnou silou primitivního pudu k páření s partnerkou, kterou si vyvolil.

Byl to tanec i boj současně, vzájemné bezbřehé odevzdávání se, končící lidskému rozumu se vymykajícím, úžasným finále.

Dinah se dlouho cítila jako zbavená svého těla. Vědomím se vznášela kdesi daleko, v zajetí úžasu z jiskřivosti a současné povznášejícnosti prožitých chvil. Věděla, že v životě jí nikdo nebyl bližší, a i kdyby to měla být jen jediná zkušenost, byla nesmírně vděčná osudu, že jí ji dopřál.

Jen pozvolna se začala vracet do reality. Tělo měla unavené, ochablé nádherným vyčerpáním. A v duchu se jí vybavovaly neustále další a další vzpomínky na okamžiky nadpozemského štěstí.

Ani tíha Maxova těla, tisknoucího ji k posteli, jí nebyla nepříjemná, naopak přispívala k její spokojenosti. Ležel pořád na ní, pořád s ní spojený, a její tělo ho nechtělo pustit na svobodu. Mručivě zaprotestovala, když se nadzvedl na loktech, rukama ho silněji stiskla kolem krku a její ústa se přisála k jeho rtům na znamení vděčnosti.

V tlumeném světle noční lampy působil jeho obličej tvrdě, ale nedbala na to, protože pohled měl vřelý a ona už dobře věděla, že navzdory dojmu tvrdosti má dobré, něžné srdce, jemuž může absolutné věřit.

„Miluju tě,“ zamumlal. „Bože můj Dinah, já tě tak strašně miluju…“

Dinah vůbec nemusela o své odpovědi rozvažovat. „Jsem šťastná, protože i já mám takový dojem, že tě miluju.“

Max násilně polkl a zavřel oči. „Ty to nevíš určitě, srdíčko? Ztratit tě teď, zabilo by mě to.“

Pohladila ho po napjaté tváři chvějící se dlaní. Její obrovské štěstí jí nedovolovalo mlčet. „Ach Maxi… mám pocit, že jsem tě milovala od první chvíle, hned jak jsi mě překvapil tehdy v noci v muzeu. Vynořil ses ze tmy 194

jako anděl strážný, abys mě zachránil před pádem. Bála jsem se to přiznat i sama sobě. Strašně jsem se bála toho odevzdání, jaké vyžaduje láska.“

„Já ti rozumím.“ Políbil ji s chápavou něhou v očích. „Bylas o něco okradená a děsila ses, že by se to mohlo stát znovu.“

Nepřekvapovalo ji, že tak dokonale rozumí jejím pocitům. Max jí přece vždycky rozuměl. Proto se do něj tak rychle zamilovala.

„Teď se chci odevzdat,“ zašeptala.

„Už se stalo.“ Znovu ji políbil, tentokrát hlouběji, a Dinah okamžitě pocítila nový nápor touhy.

Max zvedl hlavu a Dinah viděla, že i jeho oči začínají temnět touhou, což se jí na něm nevýslovně líbilo. Přímo to zbožňovala. „A jestli mě nepustíš…“

upozorňoval ji přidušeně, ale nedořekl.

Dinah ho objímala pažemi, stehny ho držela za boky. „Pokračuj,“

zašeptala, zvedla hlavu z polštáře a vášnivě ho políbila. Její jazyk si při tom vyzkoušel další, jak se ukázalo zvlášť působivou taneční figuru.

Max se ještě chvíli snažil zachovat sebeovládání, aby jeho projevy vášně nezanechaly stopy na jejím křehkém těle, jenomže pak ho sevřely její vnitřní svaly, a jako by mu jimi vyslala do všech nervů žhavé signály, v té chvíli se přestal ovládat. Vnikal do ní čím dál rychleji a hlouběji a ona mu odpovídala hrdelně vyráženými výkřiky rozkoše.

Chtěla mu dát vše, co měla, a současně od něj chtěla brát všechno, co jí nabízel. Milování bylo to jediné na světě, co ji teď zajímalo.

Tentokrát se milovali rychle, málem zběsile, oba cítili obrovský hlad po ukojení touhy. Nedovolila mu, aby byl něžný jako poprvé, i když se o to zpočátku snažil. Připravila ho o sebeovládání stejně rychle, jako se zmocnila jeho srdce, a její reakce byly tak vášnivé, že ovládnutí vlastního temperamentu bylo nad jeho síly. Společně bez dechu spěchali do říše rozkoše.

Když se pak osprchovali a Dinah si fénem sušila vlasy, Max pobíhal po kuchyni a chystal jídlo.

Byly už dvě hodiny nového dne, když dojedli a znovu ulehli do postele.

Protože měli před sebou celý víkend s možností prolenošit ho a protože se ani jednomu z nich nechtělo spát, lampa zůstala svítit a oni si povídali.

Dinah si vzpomněla na večerního návštěvníka a tázavě se podívala na Maxe. Teď už byla s to zase rozumně uvažovat.

„Kdo je ten Kean Tyler?“ zeptala se.

S očima skoro zavřenýma a uvolněným tělem Max na půl úst odpověděl: „Přítel. Řekl jsem ti to, nebo ne?“

195

„Představil jsi nás, to je pravda,“ opravila ho Dinah s maličko napjatým výrazem v obličeji, „ale poprvé jsem ho viděla v poledne jako řidiče, kterého jsi poslal se mnou a Morgan, když jsme šly nakupovat.“

Šedé oči rázem zbystřely. „Ty sis ho všimla?“

Dinah sepjala dlaně na jeho širokém hrudníku a na sepnuté položila bradu. „Ano. Určitě měl dávat pozor, aby se nic nestalo. Kdo je to?“

Zatímco ji Max jednou rukou objímal, druhou ji hladil po boku. Chvíli s odpovědí otálel, ale pak klidným tónem řekl: „Inspektor.“

To tedy nečekala. Zvedla k němu překvapený pohled a trochu se zamračila: „Policejní?“

„Jo, nejlepší v celém San Francisku. A navíc můj skvělý kamarád. A protože kriminální živly ze srdce nesnáší, především takové parchanty, co zneužívají bezbranné ženy, dělá, co je v jeho silách, aby mi pomohl.

Dokonce je ochotný usednout za volant a vozit tě po městě, jenom aby se ti nic nestalo.“

Po chvíli ticha Dinah přikývla: „Takže on je tvůj kontakt na policii? To od něj jsi dostal ty zprávy o mém případu v Bostonu?“

„Kean mi umožnil seznámit se s podrobnostmi toho, co se ti stalo, to je pravda. Navíc prošel všechny registry, aby vyhledal podezřelé, násilníky i zloděje, o nichž je známo, že vydírají lidi, aby jim byli nápomocní dostat se ke kořisti, na kterou si dělají zálusk.“

Dinah sice znovu ucítila závan strachu, ale předsevzala si, že si už nebude zacpávat uši a zavírat oči, i když zatím dál zůstávala v tomhle bezpečném hnízdečku. „A objevil někoho, kdo by postupoval touhle metodou?“

Se smutným úsměvem jí Max prozradil: „Byly jich dva tucty. Vyřadil ty, kdo z nějakého důvodu nepřicházeli v úvahu, a teď sleduje jediného, který by mohl být mužem, co tě vydírá. Přišel, aby mi to všechno řekl, ale odmítl mi prozradit jeho jméno.“

„Proč?“

Max si nepřestával hrát s jejími vlasy, obtáčet si je kolem prstů. Poprvé tuto noc se vyhnul pohledu jejích očí a jeho hlas zazněl velmi tvrdě, když odpovídal: „Kean nerad ukazuje prstem na kohokoli, pokud nemá v rukou nevyvratitelné důkazy.“

Dinah překvapil jeho tón stejně jako jeho slova. „Vždyť ti přece řekl, že mu zbyl jen jediný podezřelý… Proč ti nemohl prozradit, o koho jde? To tady čekal na tebe jenom proto, aby ti řekl, že ti to jméno nemůže prozradit?“

Než jí odpověděl, Max si nervózně odkašlal. „Problém spočívá v tom, že ty toho chlapa nemůžeš identifikovat. Slyšelas jenom jeho hlas, i ten šeptající. Nemáme v rukou jediný důkaz. A protože se ho ani dřív, ani dnes 196

nepodařilo usvědčit z nějakého zločinu, Kean ho nemůže předvolat k výslechu.“

Znělo to logicky, ale Dinah si byla jistá, že jí Max dosud neřekl všechno.

„Dobrá, ale pořád nerozumím, proč ti Kean nechce říct jeho jméno.“

Upřeným pohledem ho nutila, aby se na ni podíval.

„Myslí si, že kdyby mi to jméno řekl, mohl bych být v pokušení… vzít celou záležitost do vlastních rukou.“

„A nemýlí se, viď?“

„Ne, má pravdu.“

To Dinah nepřekvapilo. Max patřil k nebojácným mužům, schopným odvážně chránit lidi, které milují.

„Opravdu bys to kvůli mně udělal?“ zašeptala.

„Kéž bych mohl…“ Max se pousmál, rukou podebral její vlasy a pohladil ji po teplé pokožce na šíji. Nato procítěně vzdychl: „Kéž bych tě mohl ochránit přede všemi, kdo by ti chtěli ublížit. Hrozně tě miluju, Dinah.“

Pohladila ho bříšky prstů po tváři a rty jí zvlnil úsměv. „I já tě miluju, Maxi.

Ale jak se říká, za všechno se musí platit, a asi to tak bude. Nemůžeš mě celý život chránit ode všeho zlého. Já to vím a ty to víš také.“

Věděl to, a tato nemilosrdná pravda rozhodně nebyla úlevou..

„Zapamatuj si, že naše životy jsou od dnešní noci spojené, Maxi. Všechno, co potká tebe, se dotkne i mě. Ale tak jako já se musím naučit žít s tím, co mě potkalo, ty se musíš vyrovnat s faktem, že mě nemůžeš celý život chránit.

Jestliže nejsem schopná vzít na sebe žádné riziko, pak nemůžu žít svobodně.“

Přímo viděl, jak v ní klíčí síla a odhodlání jako nepatrné , semínko zapouštějící kořínky, jež ho ochrání zpočátku před větříkem a později, až rostlina vyroste a kořeny zesílí, i před vichřicí. Uzdravovala se. Navzdory tomu, co ji potkalo a oč byla připravena, znovu se vracela k plnohodnotnému životu.

Byla ochotná riskovat. Svůj život i své srdce.

Díky jemu a kvůli němu.

„Některá rizika,“ mumlal Max, „se vyplatí vzít na sebe. To už jsem dávno poznal.“ Zvedl hlavu, aby jí mohl vtisknout na rty šťavnatý polibek. Ruce mu znovu začaly jezdit po jejím těle, mnohem čileji než vyžadovalo příjemně zahálčivé nicnedělání.

Dinah se zhluboka nadechla a vrátila mu polibek se stejnou živostí.

„Nemůžu se tě nasytit,“ zašeptal, když změnil polohu, ulehl na záda a zvedl se na lokti.

Objala ho a její touha po něm vzplála, jako by jí ten nádherný nedávný zážitek nebyl stačil. „Ani já tebe. Tak tedy, lásko moje, pokračujme,“

zašeptala s přimkla se k němu pánví.

197

K paní Perryové doléhaly nezvyklé zvuky z Maxova pokoje skoro celé sobotní dopoledne. O připravenou snídani i přesnídávku, které jim připravila, nikdo neprojevil zájem. A tak když jim prostřela k obědu, na škvírku pootevřela Maxovy dveře a oznámila, že oběd je na stole a ostatní mají v chladničce. A že když nepotřebují její služby, ani jako hospodyně, ani jako gardedámy, s klidným svědomím je do pondělka opouští.

Její prohlášení bylo tak nečekané a rázné, že se ani jeden z nich nezmohl na protest.

Max se tlumeně zasmál. „Tušil jsem, že něco takového udělá.“

Dinah měla výčitky svědomí, proto řekla: „Zřejmě jsem ji svým chováním vyvedla z míry.“

Max se potměšile usmál. „To ne kvůli tobě, ale kvůli mně. Spěchala pryč, abychom mohli být sami. Patnáct let se už o mě stará a celou tu dobu si dělala starosti, jestli se vůbec někdy ožením. Když jsem tě sem poprvé dovedl, prohlásila, že ty jsi má jediná spása.“

Dinah vykulila oči. „Já? Podle toho, co jsem o tobě slyšela, se tě snaží ulovit polovina sanfranciských žen.“

„Morgan moc mluví.“

„Je přece jedno, od koho to vím.“ Dinah zachovala přísný výraz.

„Pravdou je, že –“

„Pravdou je,“ přerušil ji rozhodným tónem, „že jsem nežil jako mnich.

Měl jsem pár známostí, které obé zúčastněné strany dodnes pokládají za příjemně prožité chvíle, ale všechny brzy skončily. Na svou obranu uvádím, že když tys slavila dvanácté narozeniny, mně už bylo šestadvacet.“

Za řeči se přesunuli do jídelny a vrhli se na jídlo.

Dinah se uchichtla. „Takže po letech nevázaného života se teď chystáš na klidné stáří?“

„Nikdy jsem nebyl sexuální maniak,“ zazubil se Max a v šedých očích mu zajiskřilo.

„Kdožví, v tomhle směru jsi prý byl vždycky velmi diskrétní. Alespoň tady v San Francisku. Ale možná máš milenky po celém Západním pobřeží.“

„Nepřeháněj.“ Po doušku kávy pak dodal: „Úplně mi stačí zdejší záliv.“

„Okamžitě se s nimi rozejdeš, rozumíš?“

Max pokrčil nelibě čelo. „To je trochu tvrdé, nemyslíš? Konečně ale, není to jejich chyba, že mi stačil jediný pohled na tebe a okamžitě jsem ztratil zájem o kteroukoli jinou?“ Když nereagovala, povzdychl: „Dobře jsem to zahrál? Neboj se, moje srdce těmi rozchody ani za mák neutrpělo. Zato teď mi bylo bez milosti ukradeno.“

„Tvoje srdce?“

„Ukradlas mi ho neozbrojená a bez jakéhokoli varování.“

198

„A divíš se? Když jsi tak odzbrojující muž?“ zavtipkovala.

Zasmál se a táhlým pohybem přitáhl jednu její ruku ke svým rtům. „Ty vážně žárlíš? Mám tomu rozumět tak, že chceš slyšet mou zpověď?“

„Ale kdepak,“ ohradila se pobouřeně. „Nemůžu přece žárlit na ženy, které tě znaly přede mnou. To by bylo směšné.“

Ušklíbl se. „Svatá pravda.“

Dinah si odkašlala. „Ale jedna žena tady přece jenom je, na kterou jsem trochu zvědavá.“

Max sice mlčel, ale zřejmě uhodl, na kterou se bude chtít zeptat.

„Jak to bylo s tou dračicí Nyssou Armstrongovou?“ padla šeptem položená otázka Dinah.

Chvíli na ni hleděl s její rukou pořád ve své. A pak hodně pomalu odpověděl: „Co Morgan říkala o Nysse, je naprostá pravda, ale moje zkušenost s ní není vzrušující, spíš trapná. Znal jsem ji léta, byl jsem svědkem toho, jak se vrhala z jedné náruče do druhé a z každého dobrodružství vyšla zase o nějakou tu trofej bohatší… jako posedlá, neschopná se zastavit. Litoval jsem ji, ale neuměl jsem jí pomoci, nebylo v mých silách přesvědčit ji, že se ničí. A pokud tě zajímá, jestli jsem s ní spal, moje odpověď zní nikdy.“

Kolik je mužů na světě, napadlo ji, kteří by se odvrátili od krásné, hříšně svůdné blondýnky jenom proto, že by věděli, že ji její milostné avantýry ničí?

Aniž si to uvědomila, přisunula se k němu blíž. Max se i se židlí poodsunul dozadu a ona se nečekaně ocitla na jeho kolenou, nosem zabořená do jeho krku. „Hrozně moc tě miluju,“ znovu zamumlala.

Pevně ji objal. „I já tě hrozně miluju, lásko moje. Ani ti nedokážu vypovědět jak.“

199

Kapitola osmá

Celý víkend strávili v Maxově bytě, jako by svět kolem nich neexistoval. Jak paní Perryová pravila, jídla měli v chladničce dostatek.

Max dokonce vypnul i telefon a zavíral dveře své ložnice, aby jejich soukromí nikdo a žádným způsobem nerušil. Telefon mu obvykle nedopřával klid ani o víkendech.

„A co když se přihodí něco důležitého?“ znepokojovala se Dinah.

„V takovém případě se dotyčná osoba může ke mně obtěžovat osobně a vrátný mi ji ohlásí,“ odpověděl, jako by mu skutečně celý svět byl mašlička.

Zřejmě se však nic závažného nestalo, protože nikdo z přátel ani z muzea nebyl natolik zoufalý, aby se obtěžoval navštívit je.

A tak jim nic nezkalilo chvíle radosti a štěstí.

Nebydleli spolu déle než týden, ale Dinah velmi záhy vycítila, že je pojí silné pouto, obapolná, hluboká vzájemná láska. Propukla teprve nedávno a jejich vzájemná touha zatím ani na chvíli úplně nevyhasla, tlející uhlíky byly neustále připravené vzplát.

Nedokázali být vedle sebe, aniž by se jeden druhého navzájem nedotkli, a dokonce i to nejnevinnější pohlazení bylo tak žhavou jiskrou, že jejich touha okamžitě vzplála a rozhořela se jako suchý troud.

Láska a touha jednou poznané a ochutnané se staly něčím, bez čeho si už Dinah nedovedla představit svůj další život. Cítila se jako jiný člověk, silnější, jistější, šťastnější, jako bytost, která přesně ví, čeho chce v životě dosáhnout. Strachem se třesoucí žena bez špetky sebedůvěry zmizela a její místo zaujala žena sebevědomá, pevné vůle. A za to vděčila Maxovi.

Svými doteky ji osvobozoval, odháněl všechny démony, dva roky jí nedávající klidně spát.

„Proč jsi mi neřekl, že je to tak krásné?“ vytkla mu v neděli večer.

Leželi spolu na chlupatém koberci před vesele pukajícím ohněm v mramorovém krbu. Před hodinou začali hrát šach, ale na hrací desce se za tu dobu vyjma postavení dvou pěšců, každého posunutého pouze o políčko 200

vpřed, nic nezměnilo. Po dvou tazích oba najednou zjistili, že je šach vůbec nebaví…

„Nemohl jsem tušit, že jsi tak vášnivá. A že budeš na mě tak účinkovat.

Stačí, že tě tady vidím sedět na zemi oblečenou pouze v mé košili, a můžu se vzrušením zbláznit.“

„Maxi –“

Nepustil ji ke slovu. „Nemůžu se dočkat, kdy se zas vrátíme do postele.

Nebo nám postačí pohovka? To díky tobě se chovám jako ten nejrozvášněnější milenec na světě, připravený vzít si tě každou hodinu.

Dáváš mi sílu svou vzrušenou odezvou. Prostě nedokážu myslet na nic jiného než na milování s tebou. A máš na tom lví podíl. Sotva si postěžuješ, že tě už bolí nohy, hned nato tvrdíš, že zahřáté svaly se nesmějí nechat zastydnout.“

„To že jsem řekla?“

„Ano, to jsi prohlásila dnes ráno a pak jsme se milovali jako smyslů zbavení. V pondělí ani jeden z nás dvou nebude moci chodit.“

Dinah se nadzvedla na lokti, zasněně se usmála a bříšky prstů mu s požitkem začala hladit širokou hruď. Probírala se hustým kudrnatým porostem a přestala, až když pocítila, jak mu ztvrdla bradavka.

Otevřel oči a prohodil: „Nebo už dnes.“

„Neodpověděl jsi mi,“ upozornila ho, zatímco špičkou prstu k zbláznění pomalu objížděla jeho druhou bradavku.

„Jen v tom klidně pokračuj, za chvíli ti nebudu schopný odpovědět ani na otázku, jak se jmenuji,“ chraptěl.

Dinah se spokojeně usmála a pokračovala ve svém svádění. „Co jsi to se mnou provedl, Maxi?“ svůdným hlasem pokračovala ve svých otázkách.

„Cítím se úplně jinak. Říkám nahlas slova, která bych předtím nedokázala vyslovit, dělám věci dřív pro mě naprosto nepředstavitelné. Je to úžasné. Ale přirozené a správné.“

Posunul se, aby jí odhrnul pramen vlasů z obličeje, pak ji něžně pohladil po šíji. „Pokud se mi tohle vážně podařilo, jsem nesmírně šťastný. Jenže není to pouze moje zásluha. Jsi od přírody jemná, něžná a milující žena. Dokonalá milenka. Byl jsem o tom přesvědčený od první chvíle, co jsem tě uviděl.“

„Tak proto sis mě sem přivedl?“

„To nebyl hlavní důvod. Bylas na smrt vyděšená a já jsem nemohl přihlížet, jak trpíš. Cítil jsem, že máš nadání k lásce, ale nevěděl jsem, jestli se do mě dokážeš zamilovat. Bál jsem se, že budu na tebe příliš tlačit, žádat od tebe příliš mnoho dřív, než nato budeš připravená, a současně jsem toužil být pořád s tebou, doufal jsem, že si získám tvou důvěru. Miluju tě, lásko moje. To je jediná pravdivá odpověď na všechna tvá proč.“

201

Dlouho na něj hleděla beze slova se rty zvlněnými nádherným, sladkým úsměvem, že mu srdce dělalo kotrmelce. „Tak zní i moje odpověď na všechny tvé otázky. Proto se cítím úplně jinou bytostí, proto je všechno tak dokonalé. Jsem jiná, protože tě miluju.“

Sklonila hlavu, aby mohla jazykem polechtat koutky jeho úst. Rukou mu současně sklouzla na pohlaví a on byl okamžitě jako voják v pozoru. Znovu po ní toužil, vybičovaný na nejvyšší míru.

Neprotestoval, když se s ním něžně mazlila. Byla pro něj neodolatelným pokušením svádějícím k hříchu, k rozkoším, jaké v životě neochutnal…

Byla pravda, co řekl. Intuicí vycítil, že Dinah je žena schopná nesmírné lásky, byť ta vyděšená bytost, kterou přivedl do svého bytu, byla tak nedůvěřivá, že by v tak rychlý přerod ani ve snu neuvěřil. Její zázračné ruce však už dělaly s jeho tělem takové divy, že musel přestat s úvahami a jejím nezvučným vyznáním lásky zanedlouho odpovídaly jeho blažené vzdechy.

Čeho se jí nedostávalo v praktických vědomostech, vynahrazovala fantazií. Zkoumala jeho tělo s hravostí kotěte, což ho přivádělo do většího varu než rafinované laskání jeho předchozích milenek. Čím dál obtížnější pro něj bylo setrvat v nehybné poloze, každý nerv ho vybízel vzít si víc, nespokojit se s pouhým hlazením. Svaly se mu strnulostí chvěly, až mu nezbylo než vyrazit hlasitý výkřik.

Jako už tolikrát předtím, zase ho přiměla kapitulovat a on kromě touhy už nic jiného nevnímal. S chraplavým zasténáním ji posadil na sebe. V jejích rozšířených očích plály ohně. Rusé vlasy se jí vlnily po ramenou, když se vedená neomylným instinktem začala po něm rytmicky pohybovat. Upadal do sladké agónie, pohánějící ho dál. Celý byl napjatý, všechny svaly ho bolely a veškeré smysly naplno vnímaly její tělo. Ležel nehybně, dokud vydržel, pak ale pevně sevřel rukama její boky a usměrňoval její pohyby, aby bylo vzájemné spojení jejich těl co nejhlubší.

Dinah znovu cítila, jak se v ní zvedá už známá mohutná vlna, a její hořící tělo ve chvíli začalo pulzovat vyvrcholením.

Když klesla na Maxovu zarostlou hruď s pocitem absolutního uspokojení, jako gramofonová deska nesčetněkrát opakovala, jak velmi ho miluje.

Měl pravdu. Láska byla odpovědí na každé její proč.

Max se nepodíval na případnou internetovou poštu až do pondělního rána.

Teprve v pondělí po snídani zapnul počítač, chviličku před tím, než měli odejít do muzea, a i to jedině proto, že ho k tomu Dinah prakticky přiměla.

Oblékala si už kabát, když vyšel z pracovny, a byť jeho ostře řezaný obličej byl jako obvykle bez výrazu, vycítila, že se stalo něco zlého. „Co je?“ ptala se znepokojeně.

202

„Nic hrozného,“ ujistil ji. „Jenom jeden menší problém. Podle zpráv od Morgan i od Wolfa, které mi včera poslali mailem, v sobotu strážný na obchůzce přistihl zaměstnankyni bezpečnostní agentury najaté k ochraně muzea v prostoru, kde neměla co hledat.“

„Co tam dělala?“

„Byla přistižena při pokusu sebrat disketu s daty nového bezpečnostního systému.“

„Vyslechli ji v muzeu?“ okamžitě se zajímala Dinah.

Max si zapnul plášť. „Nevím. Wolfe mi prý podá veškeré informace osobně, abychom spolu mohli celou situaci dopodrobna probrat. Všechno se dozvíme, až dorazíme do muzea.“

Dokud nenasedli do auta, Dinah mlčela. Po tak nádherném víkendu, prožitém milováním, na ni ta znepokojivá novina zapůsobila jako studená sprcha. Současně však jako by najednou začínala všechno vidět v jasnějším světle než dosud.

„Maxi?“

„Prosím, lásko moje?“ Rychle se k ní otočil s něžným úsměvem na rtech.

Na stehně si přidržoval její ruku.

„Ten tvůj přítel Kean Tyler má někoho v podezření… Co kdybychom spolu vymysleli, jak ho chytit do pasti?“

Max prsty sevřel její ruku. „To je naše mužská starost, my si už najdeme způsob, jak ho dopadnout. Ty se do toho nepleť.“

„Beze mě se vám to nepodaří.“

„Nebudu přece riskovat, že by se ti něco mohlo stát.“

Všechny instinkty jí našeptávaly, že teď už bude schopná se bít, a cítila, že má i šanci zvítězit. Nad sebou samou i nad tím vyděračem. Byla to nevyhnutelná součást její léčby, zhojení ran způsobených v minulých týdnech, i těch zpřed dvou let. Cokoli to bude od ní vyžadovat, cokoli bude muset podniknout, udělá to. Tentokrát neuteče, ani se neschová, to tedy ne!

Po chvíli se zeptala: „Ví Wolfe o mně všechno?“

Max tušil, proč se na to ptá, ačkoli ho její věcná otázka a změna tónu překvapily, ale po dalším zkoumavém pohledu na ni jí po pravdě odpověděl: „Ano. Jako inspektor pojišťovny, odpovědný za bezpečnost sbírky, ví o tvé večerní procházce muzeem a stejně tak i o tvé minulosti. I o tom vyděrači.

Musel jsem mu říct pravdu.“

Bylo to pochopitelné a Dinah pouze mlčky přikývla. Ona sama se svěřila Morgan, když spolu byly nakupovat, přirozeně když je nikdo nemohl slyšet, protože věděla, že Max sám by jí to nikdy neřekl. Byla přesvědčená, že Morgan jako komisařka výstavy to měla právo vědět. Morganin soucit i 203

sympatie byly zaručeně upřímné a vůbec nepociťovala stud, že jí odhalila svou pohnutou minulost.

„A řekls Wolfovi, že tvůj přítel Kean už určil pravděpodobného zloděje?“

Měla tísnivý pocit, že v případě, dozví-li se závažné informace nesprávná osoba, Maxova snaha dopadnout vyděrače nebude úspěšná.

„Ne, neměl jsem kdy mu to říct. Proč se ptáš?“

Dinah chvíli váhala, pak se mu ale přiznala, co ji trápí: „Nevím. Pořád mě pronásleduje jakási neurčitá myšlenka, nějaká souvislost, neumím ji vyjádřit slovy. Možná až se dozvíme podrobněji, co se v muzeu přihodilo, na to přijdu.“

„Dinah, nemyslím, že bys –“

Usmála se a skočila mu do řeči: „Nechci si dělat přehnané iluze, Maxi, ale… nevím, jak bych to řekla… prostě něco mi pořád nesedí. Čím dál víc jsem ale přesvědčená, že se mýlíme, jenom nevím, kde. Předtím mě to nenapadlo, protože jsem byla v zajetí svého strachu, ale jen co jsi mi řekl o té sobotní příhodě, v hlavě se mi rozezněly nějaké zvonky.“

Max se zašklebil. „Vážně?“

„Pořád mám pocit, že nám všem uniká něco důležitého…“

Max po ní znovu hodil pohledem, ale už se neptal. Bez podrobných informací od Wolfa nemělo smysl lámat si hlavu.

„Bezpečnostní agentura chce za každou cenu případ ututlat,“ sděloval Wolfe. „To je pochopitelné. Jde o reklamu a budoucí zákazníky. Jestli se provalí, čeho se dopustila jejich zaměstnankyně, mohou to zabalit. Mám ale záznam telefonického rozhovoru té zaměstnankyně ze sobotního rána a účastnil jsem se i jejího výslechu.“

„Přinutil ji někdo k tomu?“ zajímal se Max klidným tónem.

Zase seděli v muzejním skladu. Stejně jako předtím, i teď zde byli Max, Dinah, Morgan a Wolfe. Obvykle značně stručný Wolfe mluvil víc než normálně, i když slovy zbytečně nemrhal.

„Podle jejího vyjádření jí volal nějaký vyděrač. Dvakrát. Pravděpodobně týž, co zastrašoval Dinah. Před třemi lety totiž pracovala v jiné bezpečnostní agentuře v Midwest City. Byla šikovná a podařilo se jí odhalit nějakého maníka, který vykradl klenotnictví. Chytili ho, jenže on ji obvinil, že byla jeho společnicí, načež ztratila hlavu, a než došlo k vyšetřování, utekla.

Změnila si jméno a pod novým se jí podařilo získat místo v této agentuře.

Ten vyděrač si zjistil všechno o její minulosti a vyhrožoval jí prozrazením a pochopitelně následnou ztrátou místa. Navíc jí vyhrožoval i násilím.“

204

Morgan zamyšleně prohodila: „Vážně jsem pořád sama, kdo si myslí, že bychom měli změnit bezpečnostní agenturu? Když už jeden z jejich ‚odborníků‘ zničil ten disk –“

Max se k ní s prudkým trhnutím otočil a zvolal: „Cože udělal?“

Odpověděl mu Wolfe: „Stalo se to v pátek odpoledne. Byli bychom ti o tom řekli už v pátek na večírku, ale tys byl myšlenkami úplně mimo. A později se k tobě nedalo dovolat.“

Max pohlédl na Dinah a oči mu zasvítily, ale pouze se zeptal: „Co to ten chlap provedl?“

„Zničil disk počítače, který má řídit nový bezpečnostní systém,“ ujala se odpovědi znovu Morgan. „Na opravu budeme čekat možná týden, možná dokonce dva a navíc ji budeme muset zaplatit, což určitě nebude levné, protože agentura odmítla převzít odpovědnost. Přála bych vám slyšet Wolfa, když je žádal o vysvětlení. Neštítil se výrazů jako vy hajzlové, hovada nezodpovědná, a jiných, od něj dosud neslýchaných nadávek.“

„Byl jsem v ráži,“ pokyvoval hlavou Wolfe. „Kromě mě v muzeu v pátek kolem šesté zůstali uvěznění strážní a asi půl tuctu posledních návštěvníků.

Nemohli jsme se dostat ven, protože všechny východy byly zablokované.“

Morgan se zahihňala.

„To je děsně směšné,“ otráveně ji setřel Wolfe.

„Tak co, ponecháme si tu agenturu, nebo ji vyměníme za jinou?“ zeptala se Morgan už vážně.

„Tvrdili, že jsou nejlepší, i když teď právě by se hanbou nejraději propadli pod zem. A jejich šéf mi před chvílí volal a přísahal na všechno, co je mu svaté, že provedl taková opatření, aby v budoucnu už zaručeně k ničemu podobnému nemohlo dojít. Stáhl dokonce svého vrchního počítačového experta z dovolené v Evropě, aby nahradil toho packala, co to v pátek zmršil. Do dvou týdnů prý bude všechno v nejlepším pořádku. A nevyskytnou se žádné další problémy.“

Max chvíli uvažoval, pak pokýval hlavou. „Mám takové tušení, že se jich vynoří ještě víc než dosud.“

„Je to tvá sbírka, rozhodnutí je na tobě,“ podotkla Morgan, ale své další názory si už nechala pro sebe.

Po chvíli ticha se znovu ujal slova Wolfe. „Jsem přesvědčený, že se jedná o toho samého vyděrače. Logicky… když jsi mu zamezil přístup k Dinah, našel si jinou oběť. A že našel slabinu přímo v bezpečnostní agentuře, bylo pro něj velice výhodné.“

„Viděla ho?“ zeptala se Dinah.

205

„Ne, myslí si ale, že by ho poznala po hlase. Chce nám pomoci. Poprvé prý jí volal začátkem minulého týdne. A to, co po ní žádal, bylo velmi podivné.“

„Disketu s daty nového systému, to už jsi říkal,“ upozornila ho Morgan.

Wolfe zavrtěl hlavou. „Když jí volal poprvé, vyjmenoval jí tři místa a chtěl vědět, které z nich ještě není připojeno na nový bezpečnostní systém, a pokud má být kterékoli z těch tří v nejbližších dnech připojeno, aby mu prozradila, kdy se tak má stát. Teprve při druhém zavolání, v sobotu ráno, to je ten nahraný hovor, žádal schéma nového systému.“

Max zamyšleně pokýval hlavou a pak se zeptal: „Kdy měl být podle původního plánu nový systém zkušebně spuštěný, Morgan?“

„Už tenhle týden v pátek,“ odpověděla. „Instalace byla zahájená před dvěma týdny, ale odstraňování chyb spuštění o nějaký den posunulo. Na té disketě, co pro něj ta ženská měla ukrást, byla pochopitelně původní verze s původními daty.“

„Disketu sice nedostal, ale mohl se dozvědět,“ nahlas uvažovala Morgan, „že systém bude spuštěný tenhle pátek. Nebylo to žádné tajemství. Nechápu ale, k čemu mu to mohlo být?“ mračila se. „Sbírku sem přivezou, až bude počítačem řízená ochrana v řádném provozu… a kdoví zda nebude nutno termín posunout pro další vzniklé problémy.“

„To je ono!“ náhle zvolala Dinah a pohlédla na Maxe. „To je to, co mi nesedělo. Proč na mě tak tlačil, když tady sbírka, po které pase, ještě nemá být víc než měsíc? To je přece nesmysl!“

„Přesně tak,“ překvapeně souhlasil Wolfe.

Max s pohledem upřeným na Dinah váhavě přikývl a pak řekl místo ní: „Ledaže by jeho cílem nebyla moje sbírka, ale něco jiného.“

Wolfe pokýval hlavou. „První zásada, kterou ovládá každý začínající detektiv, je nikdy se neunáhlovat ve svých závěrech. Všichni jsme předpokládali, že ho zajímá právě tvoje sbírka, třebaže je muzeum plné jiných vzácných věcí, které může získat mnohem snáz. Zneklidňovalo mě, že zaútočil na Dinah s takovým časovým předstihem, ale měl jsem tak zablokovaný mozek, že jednoduše jsem jinou možnost ani nepřipustil.“

„Ani já,“ pokývala hlavou Dinah.

Znovu se ozval Max: „Má sbírka v muzeu nebude ještě pár týdnů a každý, kdo mě jen trochu zná, dobře ví, že ji sem nedovolím převézt, dokud nebudu mít stoprocentní jistotu, že tady nedojte úhony. Vydírání je hrozné. Ale nemohl být tak pitomý, aby si nedomyslel, že to Dinah nevydrží a sesype se, jestliže ji bude terorizovat celé týdny. To dá rozum.“

Dinah zašeptala: „Chtěl po mně, abych zjistila, co je momentálně v tom křídle, kde má být výstava Bannisterovy sbírky. Proto mě Max přistihl, jak 206

odtamtud odcházím. A to nás svedlo k domněnce, že se mu jedná o jeho sbírku.“

Wolfe nepřestával pokyvovat hlavou. „Podle všeho nás chtěl záměrně zmást. Kdybys to byla tehdy oznámila, až do její instalace by nikdo nepokládal za potřebné být ve zvýšeném střehu.“

„Souhlasím,“ řekl Max. „Zní to docela rozumně. A vezmeme-li do úvahy, že po napojení celého muzea na počítačem řízený bezpečnostní systém se přístup do něj značně ztíží, má ten všivák nejvyšší čas. Musí se pokusit vykrást muzeum dřív, než se tak stane.“

Wolfe, vážný až hrůza, se nechal slyšet: „Laserové senzory citlivé na okolní pohyb nebudou ve funkci, dokud se neuvede do provozu celý systém.

Do té doby není příliš obtížné dostat se dovnitř. Pokud mu to trochu myslí, snadno se vyhne strážným, jestliže zná čas a trasu jejich kontrolních obchůzek. Trochu těžší oříšek už je proklouznout kolem alarmů rozmístěných v rozích chodeb a místností.“

Morgan se zamyšleně zeptala: „Myslíš, že to riskne i za současných okolností? Nutil ke spolupráci dvě ženy a o obě přišel…“

„O tom, že žena z agentury byla dopadená, ten všivák neví,“ vysvětlil Wolfe. „Očekával, že se s ní setká v sobotu večer a přinese mu tu disketu.

Když ji v sobotu dopoledne zatkli, vyvedli ji z budovy zadním vchodem. A protože se okamžitě přiznala a nabídla svou pomoc, nenápadně zašli do jejího bytu a sbalili její věci, aby to vypadalo, že se polekala, a protože jeho žádost nedokázala splnit, raději z města utekla. Byla by to koneckonců docela přirozená a naprosto pochopitelná reakce.“

„Takže si myslíš, že se nevzdal svého záměru?“ zeptal se Max.

„Jsem si tím jistý,“ přikývl Wolfe. „Je to hazardér, kterému doposud všechno vycházelo. Musí do toho jít, i když nemá v muzeu nikoho, kdo by mu pomohl. Pokud opravdu jde o muže, kterého podezírám, pokládám za jisté, že se jen tak nevzdá.“

„A kdo to podle vás je?“ vyzvídala Dinah.

„Požádal jsem o spolupráci Interpol, protože má nejúplnější evidenci vykrádačů muzeí, a zaměřil jsem se na ty, co se pohybují v oblasti San Franciska,“ odpověděl Wolfe.

Dinah se na Maxe raději ani koutkem oka nepodívala v obavě, že její otázka byla nepředloženost. Nechala na něm, zda chce, nebo nechce Wolfovi prozradit, že jeho přítel Kean už také má vytipovaného zloděje. Max však nereagoval, a Dinah tušila proč.

„Vyšlo ti jedno jediné jméno?“ sondoval Max.

207

„Ano. Naneštěstí není zatím dost důkazů k jeho zatčení, ba dokonce nemůžeme žádat ani o povolení ho sledovat. Poldové by se strašně rádi na něho vrhli, jenomže na tahu je on.“

„Kdo je to?“

„Raději jeho jméno neřeknu. Mám podezření, ale ne jistotu. Dobře tě znám, Maxi, a vím, jakou máš na něj zlost. Nerad bych matce vysvětloval, proč ses ocitl ve vězení,“ ušklíbl se Wolfe.

Max se na něho dotčeně zamračil, ale v očích se mu přece jenom mihly jiskřičky veselí. Dinah si pomyslela, že určitě měl okamžik na jazyku říct mu, že je už druhý takového smýšlení. Keanovo jméno ale nevyslovil.

Uraženě se ohradil: „Obvykle se dokážu ovládat.“

„Ano. Obvykle ano.“

Všichni přítomní však věděli, že tentokrát je situace jiná.

Max se neochotně s bratrovou nesdílností smířil. „A prozradíš nám, jak jsi na něho přišel?“

„Po těch dvou malérech s bezpečnostní agenturou jsem mluvil s jedním z tvých kamarádů od policie, s Keanem Tylerem. Byl napodiv velice vstřícný.“

„Aha,“ utrousil stručně Max.

Dinah bylo hrozně do smíchu, ale ovládla se. Nedalo se říct, že Max bratrovi vysloveně zamlčuje pravdu, jenom mu jednoduše neřekl všechno.

Wolfe pokračoval: „Kean teď má ten nahraný vyděračský rozhovor, to znamená jakýs takýs důkaz. A i když policie žádné jiné prokazatelné důkazy nemá, je ochotná riskovat. Po těch dvou předchozích vloupáních do muzeí je totiž terčem kritiky veřejnosti i starosty. Teče jim do bot a chtějí aspoň jednoho zloděje chytit.“

Wolfe se na chvíli odmlčel, pak pokýval hlavou a prozradil jim svoji čerstvou dedukci: „Jsem přesvědčený, že do tohohle pátku, kdy měl být původně uvedený do činnosti nový bezpečnostní systém, se ten všivák pokusí dostat do muzea. Jestli ne, bude to znamenat, že ani naše nová hypotéza není správná. Jenomže já cítím v kostech, že to v průběhu příštích několika dnů riskne. To znamená, že –“

„I když nemá kontakt v muzeu?“ přerušil ho Max.

Dinah věděla, že na tuto otázku existuje jediná odpověď, a věděl to i Max.

Současně věděla, že Max udělá cokoli, jenom aby ji od jejího úmyslu odradil.

Jenomže ona už se rozhodla.

Klidným tónem řekla: „Ale ano, má kontakt. Má mě. Já jsem jediná, kdo mu ty dveře může otevřít. Jestli se chce dostat dovnitř, určitě mi zavolá.“

Max energicky zavrtěl hlavou.

Wolfe vrhl pohled nejprve na Maxe, pak na Dinah. Výraz jeho obličeje nic neříkal, když tichým hlasem pokračoval: „Po té příhodě s otevřenými 208

dveřmi jsme jejich alarm nastavili tak, aby nemohly zůstat otevřené. Takže kdybys mu je otevřela, musela bys u nich zůstat a počkat na něho.“

Dinah cítila, že se rozčilením celá chvěje, a naštvaná sama na sebe se nutila ke klidu. Nechtěla, aby Max její rozčilení a strach postřehl a začal se ještě víc znepokojovat.

Tiše jí pošeptal do ucha: „Já ti to nedovolím.“

Střetla se s jeho pohledem, a pak už nedokázali zrakový kontakt přerušit.

„Myslím, že bych nepohrdl kávou,“ zabručel Wolfe.

„Ani já,“ rychle se připojila Morgan.

Dinah nepochybovala, že oba si všimli, jak zamilovaně na sebe ona a Max hledí. Nejen že to velkoryse nekomentovali, ale vypařili se, aby jim dopřáli soukromí.

Když osaměli, řekla Dinah: „Sám jsi mi přece řekl, že jsou situace, kdy stojí za to riskovat.“

„Žádný muzeální exponát není natolik důležitý, abys kvůli němu riskovala svůj život.“

„Dovol mi připomenout ti, co ještě jsi mi řekl. Něco v tom smyslu, že všichni potřebujeme nějaké bezpečné místo, kde si můžeme lízat rány a sbírat sílu k dalším zápasům. Ty jsi mi to místo poskytl a já jsem ti za to strašně vděčná. Ale nemůžu až do smrti žít jako v zlaté klícce a třást se hrůzou vystrčit z ní nos. Jestli neudělám, k čemu jsem se už rozhodla, a nepostarám se, aby mi ten vyděrač zaplatil za to terorizování, pak se budu věčně jenom schovávat. A ani ty, ani já to schovávám nevydržíme.“

I když se Maxovi v obličeji nepohnul ani sval, cítila, jaký boj svádí ve svém nitru. Souhlasit s jejím návrhem muselo pro něj znamenat nesmírné sebezapření.

Nakonec ochraptěle řekl: „Třeba ti nezavolá. Třeba se vzdal naděje a najde si nějaký jiný objekt, který se pokusí vykrást.“

Pokývala hlavou. „Je to možné. Ale jestli zavolá, umožním mu dostat se dovnitř.“

Max vstal, objal ji a silně stiskl. Bylo to poprvé, co od něj něco žádala, proto mu bylo zatěžko odmítnout, byť si to ze srdce přál. Bylo to jeho další životní ponaučení o riskování.

Někdy je odvaha riskovat víc než to, čeho tímto riskováním dosáhneme.

Všichni se shodli na tom, že neznámý zloděj se s Dinah pokusí spojit v muzeu. Adresa ani telefonní číslo jejího nového, dočasného bydliště nebyly uvedeny v žádných papírech a jen úzký okruh lidí věděl, že bydlí u Maxe.

Kromě toho, i kdyby pachatel zjistil, kde bydlí, volat jí do Maxova bytu by pro něj znamenalo obrovské riziko. Kdyby totiž Dinah vystrašil, a svými hrozbami by toho určitě dosáhl, měla Maxe na dosah ruky.

209

Trvalo jí dlouho, než spolu s Wolfem Maxe přesvědčili, aby netvrdl celé dny v její kanceláři. Měla být sama, aby do telefonu reagovala co nejpřesvědčivěji a nevzbudila zlodějovo podezření.

Neochotně, ale přece jen jim dal za pravdu. Nelíbilo se mu to, ale souhlasil. Vymohl si za to slib, že půjde-li do tuhého, nebude Dinah chránit pouze policie, ale i Wolfe, jemuž důvěřoval mnohem víc.

V pondělí ani v úterý se nic nestalo, i když všichni zainteresovaní byli jako na jehlách.

Max s Dinah se vraceli do jeho bytu až kvečeru a pak se věnovali sobě navzájem, což přes den dělat nemohli.

Dinah se utvrdila v názoru, že za Maxovým rozhodnutím vystavit drahocennou sbírku je víc, než jí řekl. Vyčkala do úterního večera, kdy byl v dobré náladě, a přepadla ho zdánlivě nenápadnou otázkou, jenomže Max byl duchapřítomný muž a přesvědčivě jí to i dokázal. Napřed předstíral záchvat kašle a pak se mu podařilo odvést hovor jiným směrem, začal jí prozrazovat, jaká překvapení je čekají na jejich svatební cestě.

Dinah to vzdala. Podlehla jeho šarmu a pár vteřin poté, co dopověděl poslední větu, docela zapomněla, že jí neodpověděl na otázku. Myšlenky na krádež i na zloděje jí úplně vyšuměly z hlavy.

***

Poprvé ode dne, co se Dinah přestěhovala k Maxovi, se za svítání probudila trýzněná děsivým snem.

Prudce otevřela oči, naštěstí výkřik zděšení jí zamřel v hrdle. Uklidnilo ji, že je v bezpečí Maxovy náruče. Tvrdě spal a ona si dala velmi záležet, aby ho nevzbudila, když vstávala z postele.

Našla si župan, ležel na židli, kam ho Max večer odhodil. Oblékla si ho a tiše se potmě vykradla z pokoje. V bytě panovalo ranní šero, teprve když se blížila k oknům v obývacím pokoji zjistila, že slunce už oznamuje svůj východ červánky na obloze.

Pozorovala lidi na ulici a vzpomínala. Ne na ten dnešní děsivý sen, utkaný jejím podvědomím, ale na to, co všechno prožila v předchozích dnech.

Od okamžiku, kdy Max prohlásil, že muž, který ji znásilnil v Bostonu, určitě není týž, co ji pronásleduje v San Francisku, se o tom chtěla přesvědčit.

Připadalo jí přijatelnější věřit, že se jedná o téhož syčáka, byť představa, že ji celé dva roky sledoval, byla strašná. Jeden šílenec by měl stačit. Proč by ji měl pronásledovat další? Vždyť ani blesk přece neuhodí dvakrát do stejného místa. Jenomže blesk občas uhodil, i když výjimečně, i do téhož místa podruhé. A tehdy nadělal nenapravitelné škody.

210

Vnitřně se dosud nechtěla smířit s faktem, že by ji mohli zneužít dva různí muži při sledování svých sobeckých cílů, teď ale poprvé to byla ochotná přijmout jako nemilosrdnou skutečnost.

Vědomí této skutečnosti v ní však nevyvolávalo bolest. Zvedlo v ní strašnou zlost. Že byla znásilněná a její život se jednou provždy změnil, z toho už se vzpamatovala. Znovu nabyla sebedůvěry, vrátila se jí odvaha, pozbyla panického strachu spát v neosvětleném pokoji.

To znásilnění byl hrozný zážitek, ale tenhle zdejší vyděrač, téměř pět tisíc kilometrů daleko od Bostonu, jí provedl něco daleko horšího. Znásilnil její duši.

Chladnokrevně si pozjišťoval podrobnosti z jejího předešlého života a pak do detailu všechno předcházející jejímu znásilnění krok za krokem nelidsky krutě zopakoval. Šepot do telefonu, vyhrůžky, že jí znovu fyzicky ublíží…

Chtěl ji zbavit vlastní vůle, otřást její sebedůvěrou natolik, že se na smrt vyděšená stane jeho nástrojem, poslušným robotem naprogramovaným k plnění jeho příkazů.

Byl desetkrát, ba stokrát horší než ten v Bostonu.

S očima plnýma slz, ale tentokrát slz hněvu, si uvědomila, že do pokoje tiše vešel Max. Neobrátila se, když ji však zezadu objal, s láskou se o něho opřela.

„Zase démoni?“ zeptal se, zatímco ji čelem hladil po hedvábných vlasech.

„Poslední, nad kterým jsem ještě nezvítězila.“ Hlas měla tichý a klidný.

„Nejen že mě ten bídák zneužil, Maxi, ale vzal mi i možnost bránit se. Chtěl mě zničit. Marně hledám slova, abych vyjádřila, jak hrozně mi ublížil.“

Max ji obrátil obličejem k sobě. Dlaněmi jí hladil tváře, palci stíral slzy.

„Nevyhrál, Dinah.“

Oddaně se na něho zahleděla, na jeho rozhodný obličej, do očí muže, jehož tak milovala a jehož zásluhou se znovu po dvou mučivých letech začala cítit svobodná. Jako vítěz.

„Miluju tě, Maxi,“ zašeptala vroucně.

Na chvíli se mu zatajil dech. Modré oči měla zase jasné, nádherně se třpytily nekalené stíny strachu, stopami bolesti. Na toto čekal, v tohle doufal, a teď málem nemohl uvěřit, že se to opravdu stalo. Hlasem, netajícím se láskou a oddaností, se zeptal: „Vdáš se za mě, lásko moje?“

Objala ho kolem krku a její rty se usmály tím nejnádhernějším úsměvem.

„Ano,“ zašeptala. „Ano, Maxi, vdám se za tebe.“

Jako by slunce čekalo jenom na jeho slova, právě v té chvíli se vyhouplo nad horizont a zahájilo svoji každodenní pouť, aby světu předalo své teplo a světlo.

211

Jenomže Max se obrátil k životodárnému slunci zády a odvedl Dinah zpět do postele.

Ve středu odpoledne se v telefonu ozval děsivý šepot znovu.

212

Kapitola devátá

Past sklapla nečekaně hladce.

Jak řekl Wolfe, když se hypotézy neformulují chladným rozumem, vznikají chybné závěry. Mýlili se, když předpokládali, že zloděje zajímá Maxova sbírka.

Dinah byla připravená. Když jí vyděrač konečně znovu zavolal a ona uslyšela jeho chraplavý šepot, tentokrát v ní nevzbudil strach, ale nával hněvu. Musela vzít na pomoc všechno své herecké nadání, aby sehrála roztřesenou, na smrt vyděšenou ženu.

A pak mu i s otrockou poslušností otevřela dveře do muzea, ve čtvrtek těsně před půlnocí. Držela se skvěle a hrála jako prvotřídní herečka. Očividné si myslel, že se třese strachy, zhola netušil, že ho láká do pasti, tím snadněji se jí pomsta zdařila.

„A co alarm na chodbě?“ zachrčel.

„Je vypnutý,“ odpověděla apaticky a zavřela za ním dveře. Suterénní chodba byla jen slabě osvětlená, viděla z něj pouze tolik, že je od hlavy k patě v černém a v rukou má obrovskou tašku.

Co ji značně překvapilo, byla skutečnost, že nebyl vysoký. Byla totiž přesvědčená, že je nejméně o hlavu vyšší než ona. Jenomže každá žena, jíž by někdo vnikl do bytu, vytrhl ji z hlubokého spánku a přilehl na posteli, by byla přesvědčená, že je velký a silný. Nebyl. Byl střední výšky a hubený.

Uvědomila si, jak mocný čaroděj je strach, znásilní představivost, přežene rozměry a nutí člověka vidět i to, co není.

„A strážní?“ zasípal.

Dinah od něj o krok ustoupila a třesoucím se hlasem poslušně odpověděla: „Už jsem vám přece řekla, že dělají obchůzku každou celou hodinu. Jeden je teď ve východním křídle, druhý v západním.“

Náhle jí prsty bolestivě stiskl paži, protože před nimi byly další dveře.

„Dveřní kód?“

„1-6-7-3,“ zašeptala.

213

Pustil ji a bleskové si čísla zapsal do notýsku. Když je pak vyťukal na číselníku, dveře se nehlučně otevřely a on spokojeně vydechl, než je zase zavřel.

Dinah se chvěla jako osika, hlavu měla skloněnou, aby si nevšiml, že v obličeji nemá panický strach, ale touhu po pomstě.

Rukou v rukavici ji chytil za bradu a zdvihl jí hlavu nahoru, aby mu musela hledět do očí. „Pamatuješ si, co jsem ti řekl, Dinah? Uděláš přesně, na čem jsme se dohodli. Rozumělas? Ten krásný byt tvého přítele je skutečně nedobytný, jenomže čtyřiadvacet hodin denně ti nemůže být za zadkem. V

Bostonu jsem se k tobě dostal, přestože tě chránila policie. I do zdejšího tvého bytu. Nebudu mít s tebou slitování, jestli se mě pokusíš podtrhnout.“

Dinah měla chladnou hlavu, jen hlas se jí slyšitelně třásl, když zajíkavě žebronila: „Udělám všechno, co chcete. Prosím… velmi vás prosím… jenom mi už dejte pokoj. Neubližujte mi znovu.“ Miniaturní mikrofon, který měla zevnitř saka, všechno zachycoval. Mohla jen doufat, že to Max neposlouchá.

Už tak byl nervózní, i když nepokrytě obdivoval její odvahu.

„Zopakuju to, Dinah, jestli se pokusíš něco oznámit policii,“ varoval ji surově. „A tentokrát to nepřežiješ. Jasné?“

„Ano,“ špitla pokorně.

„Dobře. Moc dobře.“ Pohladil ji po tváři. „Teď se vrať do své kanceláře.

Zavři se v ní a čekej. Možná tě ještě budu potřebovat. Bude mi to trvat nejméně hodinu. Pak jdi domů a tvař se, jako by se nic nestalo. Jestli do puntíku splníš, oč tě žádám, už nikdy o mně neuslyšíš.“

„Ano.“ Všichni se o ni strašně báli, jestli nepodlehne hysterii nebo neomdlí, ale ona se dokonale ovládala. Spoléhali na ni, musela to dokázat.

Po boku svého trýznitele došla na konec dlouhé chodby, kde se od něho odpojila, aby šla do své kanceláře. Čím byla vzdálenost mezi nimi větší, tím větší strach cítila, jak se paradoxně stává pronásledované kořisti, která, když ji dravec přestane pronásledovat, se začne neovladatelně třást.

Za dalším rohem čekal Max.

Přivinul si ji k hrudi. Oba mlčeli, protože neměli jistotu, nemůže-li je zloděj slyšet. Max ji pevně objímal a ona cítila, jak mu tluče srdce.

Dinah nebyla s tím grázlem o samotě dlouho, ale klidně mohlo něco selhat. Myšlenka, že něco vybouchne a chlap ztratí nervy, Maxovi svírala hruď. I když se o tom nahlas nikdo nezmínil, všichni dobře věděli, že člověk schopný surového vydírání nezaváhá ani před vraždou.

Oba mlčeli, dokud se k nim nepřipojil další stín, dosud ukrytý ve tmě chodby, z níž Dinah právě přišla.

„Vychází nám to. Jeden z policistů právě hlásil, že se blíží k expozici drahokamů o tři chodby dál.“ Wolfe měl prostřednictvím miniaturní 214

vysílačky možnost poslouchat heslovitá hlášení dvanácti policistů, rozmístěných po celém muzeu.

Byť byl herecký výkon Dinah obdivuhodný, všechny za+ jímalo jediné, aby zloděje přistihli při činu.

Max pohlédl na Dinah a dlaněmi ji pohladil po tvářích. „Jsi v pořádku, lásko moje?“

Usmála se na něho. „Jsem, je mi prima. Vážně. A až ten všivák skončí za mřížemi, bude mi ještě líp.“

Políbil ji, pak se podíval na Wolfa a zeptal se: „Je to ten, koho jsi podezříval?“

Wolfe se zarazil, nato se bratra zeptal, jestli je schopný zachovat klid, když mají konec už na dosah ruky. Max přikývl.

„Podle výšky, postavy a způsobu chůze je to Thornton. Philip Thornton.

Majitel umělecké galerie na Bay Avenue.“

Max zalapal po dechu. „Thornton? Proboha, loni jsem od něj koupil jeden olej.“

„Měl to perfektně vymyšlené,“ hučel Wolfe. „Prodej uměleckých děl v galerii je dokonalý zastírací manévr, skvělá prádelna špinavých peněz.

Obrazy nekrade, na to by se přišlo, zaměřuje se na klenoty. Po malém přebroušení mu nikdo nedokáže, že jsou kradené. Prodá je, legálně nakoupí obrazy, které znovu prodá, a má čisté peníze.“

Právě v té chvíli se k nim připojila i Morgan. Její obličej vyjadřoval zklamání. „Myslela jsem, že mě čeká pěkně vzrušující noc, a zatím se nic neděje. Nejdeme se tam kouknout?“ zeptala se s nadějí v hlase.

„Těch pár minut, co Dinah byla s tím chlapem, bylo pro mě vzrušujících ažaž. Děkuji, mně už stačilo,“ odmítl Max.

„Ani já nikam nejdu,“ přidala se Dinah, odepjala si minimikrofon z podšívky saka a podala ho Wolfovi.

Morgan se chápavě usmála a nato udělala na Wolfa takové psí oči a žebronivou grimasu, že by jí málokterý z mužů, i z těch, co jindy dávají přednost blondýnám, odolal. „Dovol mi to sledovat zblízka.“

„Morgan…“

„Prosím?“

Wolfe si otráveně vzdychl, vzal ji za ruku a vedl pryč. Přes rameno prohodil k Dinah a Maxovi: „Dáme vám vědět, až bude po všem.“

Když zůstali sami, Dinah se usmála na Maxe. „Všechno je v pořádku,“

zašeptala.

Max se zhluboka nadechl a zvolna vydechl. „Už nikdy v životě ti nedovolím takhle riskovat,“ prohlásil. „Nechci tě ztratit.“

215

Oči jí zazářily, že by ji byl v té chvíli nejraději samou láskou snědl.

„Myslím, že jsme právě podstoupili životní zkoušku odvahy. A vím i to, že jsme ji složili. Ať se v budoucnu stane cokoli, nic nás už nerozdělí. Miluju tě, Maxi.“

„I já tebe, lásko moje,“ odpověděl s vědomím, že řekla pravdu. Vyhráli.

Zbývalo už jen jediné, co Dinah musela udělat, než začne nový život.

Setkat se se svým trýznitelem. Setkat se s ním tváří v tvář, když už nebude mít nad ní pražádnou moc. Setkat se s ním, kdy ho už nebude krýt žádná maska, kdy se jí bude muset dívat do očí a oba budou vědět, jak jí ublížil.

Protože ho policie chytila do slova a do písmene při činu, se souhlasem vedení muzea ho policisté nechali otevřít dvě vitríny a teprve pak ho zatkli, nedělal žádné cavyky a hned se přiznal. Jako správný hazardní hráč věděl, že prohrál. Takže předběžné vyšetřování nebylo nutné.

Dinah pochybovala, že najde odvahu svědčit proti němu v natřískané soudní síni. Ráda by se vyhnula nutnosti před očima veřejnosti a sdělovacích prostředků líčit, jak ji trýznil. Ale vidět ho chtěla, byla to pro ni nezbytnost, tečka za touto hroznou kapitolou jejího života, aby mohla začít žít po Maxově boku.

Policisté ji chápali a Max proti tomu také nic neměl.

V jasně osvětlené místnosti stál zloděj s rukama spoutanýma za zády vedle stolu policejního inspektora a čekal, než tento zapíše jeho základní údaje před odvedením do cely předběžného zadržení. Policista, který ho měl eskortovat, udělal úkrok stranou a pohybem ruky vyzval Dinah, aby přistoupila blíž. Kromě nich byli v místnosti ještě další čtyři policisté, Max a Wolfe.

Když popošla blíž a pohlédla tomu netvorovi do obličeje, až užasla, jaký je to obyčejný člověk. Bez masky vypadal úplně tuctově, jenom jeho oči barvy hnědého říčního bahna jako by hleděly výsměšně. A právě ten náznak výsměchu ji pobouřil.

„Thornton? Tak se jmenujete? Philip Thornton?“

„Ano prosím,“ přisvědčil posměšné.

I jeho hlas, když teď nenávistně nešeptal, byl úplně obyčejný, stejně jako všechno ostatní na něm. „Proč jste to udělal? Proč jste mě týral?“

Pokrčil rameny. „Neměla jste brát místo v muzeu. To byla vaše smůla.“

Dinah na něho chvíli mlčky hleděla, než pochopila, že tento člověk nemá v sobě kousínek lidského citu. Byl to chladnokrevný ziskuchtivý vypočítavec, bezohledně jdoucí za svým cílem. Jak před ním stála, zřetelně cítila, že nikdy v životě nezalituje svého jednání, jedině toho mu bude líto, že jí naletěl a nechal se chytit.

216

„Myslela jsem si, že když se vám podívám do obličeje, budu mít pocit spravedlivé pomsty. Že vám od srdce povím, co si o vás myslím, a pošlu vás do horoucích pekel. Ale musím po pravdě přiznat, že je mi naprosto lhostejné, co se s vámi stane. Nestojíte mi ani za to rozčilení.“

Odvrátila se od něho a následující její pohled i veškeré další myšlenky už patřily výlučně Maxovi.

Avšak všichni, kdo byli přítomní a sledovali konfrontaci, policisté, Max i Wolfe, ti všichni si všimli něčeho, co jí ušlo, a sice že Philip Thornton se přestal výsměšně usmívat.

Morgan se cítila po úspěšné noční akci na smrt unavená. Do třetí hodiny ranní moc nechybělo, když se vlekla ke svému bytu. Měla to kousek, takže se do muzea nedopravovala autem. Ostatní zúčastnění, bydlející dál, tuto noc parkovali v bočních ulicích, aby na sebe zloděje neupozornili, takže měli k autům zhruba stejně daleko jako ona domů.

Byla to vcelku bezpečná čtvrť se slušně osvětlenými klidnými ulicemi, přesto Morgan už celých deset let poctivě nosila u sebe prostředky k sebeobraně: na klíčence policejní píšťalku a v kabelce slzný plyn. Za chůze vždycky mívala jednu ruku v pohotovosti v kabelce a ve druhé tiskla píšťalku.

Byla noc jako jiné. Morgan necítila ani nervozitu, ani strach z liduprázdné ulice. Uvažovala o až nečekaně hladkém dopadení Philipa Thorntona.

Měla silné tušení, že následující měsíce budou značně rušné. Expozice Tajemství minulosti zřejmě přitáhne nejednoho zloděje. Čekala ji spousta práce, především s bezpečnostní agenturou, která už zavinila dvakrát zmatek.

Velmi dobře si uměla představit, co bude, až Max, celý nedočkavý, kdy už s Dinah vyrazí na svatební cestu, na ní nechá břemeno celé odpovědnosti.

Nebála se takového břemene. Odpovědnost nesla ráda. A těšila se i z napětí a vzrušení, ba dokonce i z nebezpečí. Zlodějská banda, kterou viděla vykrádat muzeum, možná ještě nemá dost, možná si dělá laskominy i na tak tučné sousto, jako je Bannisterova sbírka.

„Dobrý večer, Morgan.“

To musel být Quinnův hlas!

Zůstala stát a srdce se jí zběsile rozbušilo. Ke vchodu domu, kde bydlela, jí chybělo sotva pár kroků. Pomalu se otočila, aby zjistila, odkud ten hlas přišel, ale viděla jenom stromy a jimi vrhané stíny. Pak se ale ze tmy vynořil Quinn. Bez uvažování vykročila přes trávník k němu, a jak se k němu blížila a její zrak se přizpůsoboval tmě, viděla že je zase celý v černém. Jen lyžařskou kuklu měl povytaženou, takže mu byl částečně vidět obličej.

Výrazná brada a stín lícních kostí. Hezky krojené rty. Ne kruté jako Thorntonovy, tyhle uměly žertovat, smát se…

217

Rychle se vzpamatovala a uvědomila si, koho to vlastně obdivuje. Ten chlap je přece zloděj!

Když byl od ní na pár kroků, zasyčela: „V jedné ruce mám slzný plyn, ve druhé píšťalku. Co mám použít jako první?“

Quinn zvedl obě ruce bez rukavic na znamení, že se vzdává, svůdně se na ni usmál, až mu zasvítily perfektně bílé zuby. „Věřte mi, Morgan, že to poslední, po čem teď toužím, je ohrožovat odvážnou ženu, jako jste vy,“

prohlásil nadneseně. Jeho hlas však obsahoval i sebeironický tón.

„Tak co tady ksakru pohledáváte?“ vyjela na něj podrážděně. „Jestli se chystáte vykrást tenhle dům, upozorňuji vás, že to okamžitě oznámím policii.“

„Jakže, vy mě chcete zničit, cheriel Myslíte, že bych mohl být tak surový, že bych vyloupil dům své vysněné lásky?“

„Ha-ha-ha,“ odsekla. „Nejsem ani cherie, ani vaše vysněná láska, vy donchuáne. Mně hlavu nepopletete sladkými řečičkami. Musela bych pohrdat sama sebou, kdybych vám na ně naletěla.“

Bělostné zuby znovu zasvítily ve tmě, když se zasmál. „Jste vy ale číslo, Morgan.“

Jako by jeho sporný kompliment neslyšela, vyštěkla na něj: „Jak vlastně víte, že tady bydlím?“

„Byt číslo 3-12,“ řekl Quinn líně. „Před pár dny jsem vás sledoval domů.“

Morgan se jeho vlezlá pozornost dotkla. Byl sice blízko ní, ale pořádně ho neviděla. „Zmizte a neopovažte se mě už obtěžovat,“ zpražila ho přísně.

„Kdyby vám to náhodou nedošlo, já o vás nemám zájem.“

„Ach, úplně jste mi zlomila srdce!“ chytil se za levou stranu hrudníku a nato řekl: „Tak abyste věděla, přivedla mě sem hlavně zvědavost. Proč jste policii zamlčela, že jsme se setkali v tom muzeu?“

Morgan nečekala, že bude muset zdůvodňovat zamlčení této skutečnosti právě jemu, proto jí nezbylo než pohnout mozkem, aby si vymyslela aspoň jakous takous přijatelnou vytáčku. „Přece jsem vám to řekla. A kromě toho, to, co jste vy ukradl, bylo nic ve srovnání s kořistí té bandy. Proč vás to zajímá?“

„Jen tak, z čiré zvědavosti.“ A omluvně pokračoval: „Nechtěl jsem vás vylekat. Doufám, že ty chvíle napětí, co jste v minulých dnech prožila, na vás nezanechají nežádoucí stopu. No ale když jste mi teď prozradila, že na mě kašlete, zalezu někam do brlohu a v samotě si budu lízat rány.“

Morgan násilně polkla, protože si uvědomila, že vlastně vůbec nechce, aby odešel. „Zkraťme to. Za prvé jste zloděj, což je odsouzeníhodné. Za druhé víte, že jsem komisařkou výstavy, která vás zaručeně přitahuje jako neodolatelný zpěv Sirén. A za třetí, žena, která by vám uvěřila jen jediné 218

slůvko z toho, co jste teď tady natlachal, by potřebovala psychiatrické vyšetření.“

Zasmál se. „Mýlíte se, Morgan. Jasně jsem vám řekl, že o Bannisterovu sbírku nemám zájem, a v tomhle směru mi můžete stoprocentně věřit.“

„Nevěřím vám,“ odsekla zlostně.

„Jste velmi inteligentní žena, Morgan. Vážně.“

Už od něj maličko ustoupila, ale on pokročil k ní. Vytáhla píšťalku, ale nezapískala na ni. Nato vytáhla z kabelky slzný plyn a namířila jím na něho.

Ale ventil nestiskla. Místo toho zavřela oči a tím nejpřirozenějším způsobem se mu schoulila do náruče, jako by jí to bylo souzeno. Ucítila jeho ruku na šíji, teplou a drsnou, cítila sílu jeho objímajících paží. Oči mu zářily zeleným ohněm, viditelným i v té tmě.

A pak se jeho ústa přisála na její rty.

Byl to neuvěřitelně opojný polibek, doprovázený prudkým vzrušením, probouzejícím v ní touhu. Přestala vnímat okolí. Na všechno zapomněla a pudově ho objala kolem štíhlého pasu. Píšťalku na svazku klíčů pustila z ruky a klíče při dopadu na zem jasně zacinkaly, ale jediné, co si uvědomovala, bylo jeho pevné tělo, vinoucí se k ní, a svůdnost polibku.

Když odtáhl ústa, byla mu s to jenom němě hledět do očí. Srdce se jí dralo z hrudi, dech měla povrchní a hlavu prázdnou. Ruce mu sklouzly z jejího pasu a krokem zpět jí dal úplnou volnost. Zda v něm ten polibek zanechal nějaký dojem, nedal na sobě znát. Když však promluvil, hlas mu zněl naprosto klidně. „Nezapomeňte na mě, Morgan.“

Byla to slova na rozloučenou. Pocit, že o něco přišla, ještě zesílil, když v okamžení zase zmizel ve tmě.

Tak jako tehdy v muzeu ji přepadl pocit, že jeho odchod vnímá jako ztrátu. Nutkalo ji zavolat jeho jméno a stálo ji hodně sebepřemáhání, aby to neudělala.

Zatraceně, vždyť ani nezná jeho pravé jméno! Jediné, co o něm věděla, byla ona nechvalně známá přezdívka legendárního zloděje. Quinn.

Stála sama ve tmě a zřetelně si uvědomovala, jak šíleně rychle se mu podařilo poplést jí hlavu. Byla typická sanfranciská chladná noc, ale jí bylo horko. Vysvětlovala si to pálením studu za vlastní chování. Zvedla ruku ke krku, a v té chvíli strnula.

Jediný hodnotný klenot, který vlastnila, byl pryč. Rubínové srdíčko zdobené po obvodě spoustou drobných rubínků, zasazené v zlatém náhrdelníku.

Zděšeně vykřikla. Quinn, pokud ji slyšel, bezpečně musel vědět, co její výkřik znamená. A jeho geniální mozek, jehož zásluhou zůstával navzdory deseti letům úspěšné zlodějské kariéry stále na svobodě, určitě plesal blahem.

219

Ale podcenil ji. Však ona mu ještě ukáže. Zaručeně se neviděli naposled.

V pátek ráno se Max, opřený o roh kancelářského stolu, snažil Dinah vytáhnout z kanceláře, aby šli koupit zásnubní prsten.

Po krátkém, jen týden trvajícím zasnoubení, měl následovat svatební obřad a hned po něm svatební cesta. Dinah protestovala, že žádný zásnubní prsten nepotřebuje.

„Chci ti darovat prsten se safírem barvy tvých oči,“ přemlouval ji. „Pak dostaneš všechny naše rodinné klenoty.“

„Tvá matka s tím souhlasí?“

„Když se s otcem rozvedli, matka prohlásila, že tak jako už nechce nosit jeho jméno, nebude nosit ani šperky, které jí koupil. Už léta leží netknuté v sejfu,“ vysvětloval. Pak se zamilovaně usmál a dodal: „Jako svatební dar pro mou manželku.“

Dinah sice jeho úsměv opětovala, ale ustoupit nechtěla. „Raději je v tom sejfu nechrne, aby nepřilákaly tu zlodějskou bandu, o které vyprávěla Morgan.“

Max pokrčil rameny. „Dříve nebo později je policie pochytá, zvlášť pokud budou pokračovat v krádežích takového rozsahu. Poldové v celém San Francisku od té noci nemohou klidně spát.“

„A co Quinn? Toho už deset let chytají, a pořád jim uniká.“

„Od setkání s Morgan v muzeu o něm nikdo neslyšel,“ klidným tónem odpověděl Max. „Možná se už vrátil do Evropy.“

„Ale kdepak, je tady,“ nechala se slyšet Morgan, právě vcházející do místnosti. Sedla si na židli a zvědavě si je měřila. „Aspoň v noci tady ještě byl.“

Max překvapeně zvedl obočí. „Jak to víš?“

„Mohla bych tvrdit, že intuitivně…“ Morgan zaváhala, kolik jim toho má prozradit z nočního dobrodružství, „… ale…“ nedopověděla.

„Ale?“ Max se na ni naléhavě podíval.

Morgan chvíli bojovala sama se sebou, ale pak vybuchla: „Ten všivák mi ukradl můj rubínový náhrdelník! Jediný hodnotný klenot, jaký jsem kdy měla!“

„Jak se mu to mohlo podařit?“ žasla Dinah.

Morgan se začervenala, jen taktak zachovala svůj předchozí výraz obličeje. „Čekal na mě u domu, kde bydlím… Dali jsme se do řeči a… nikdo tam nebyl… Nakonec není jedno, jak se mu to podařilo? Ten chlap nepozná skrupule, nemá morálku, ale taky nijak dlouhý život před sebou, protože jestli ho dostanu do rukou, zaručeně ho zabiju!“

Max si vyměnil s Dinah pobavený pohled a řekl: „Budeš se muset zařadit do pořadníku, Morgan.“

220

Chvíli na něj překvapeně hleděla, pak se vzpamatovala. Hrdě zvedla hlavu a otočila se čelem ke dveřím. Svůj odchod dotčené královny však pokazila prohlášením: „Každá žena by se měla aspoň jednou v životě setkat s takovým podvodníkem. To by ji naučilo vážit si čestných mužů.“

Ohmataný obal obsahoval sedmdesát barevných fotografií. Mnohé z nich byly znovu a znovu uveřejňované v knihách a časopisech po celém světe.

Bannisterova sbírka důstojně konkurovala egyptským vykopávkám a svou krásou a úžasnou čistotou kamenů se už stala předmětem přímo bájného obdivu odborné i laické veřejnosti.

Byla to poslední velká sbírka kamenů a uměleckých předmětů v soukromém vlastnictví. Na veřejnosti se objevovala jen sporadicky, když k tomu dali její majitelé souhlas. Naposled byla k vidění před víc než třiceti lety.

Muž chvějícími se prsty rozevřel obal a ostře vydechl, když světlo lampy dopadlo na první fotografii. Bylo lhostejné, kolikrát už ten obrázek viděl, účinek na něj měl vždycky stejný.

Obrovský Bollingův diamant, dokonale čistý a jednoduše broušený, působil nesmírně vznešeně. Tak jako jiným, i jemu nádhera diamantu vyrážela dech.

Byl to pětasedmdesátikarátový kanárkově žlutý drahokam tak čirý a zářivý, že budil dojem, jako by v sobě skrýval kousek slunce.

Byl základem Bannisterovy sbírky a stejně jako Hopeův diamant, i on měl bohatou historii. Dokonce se o něm tvrdilo, že je prokletý a majitelům přináší smrt, ale tomu on nevěřil.

Naposled prstem pohladil fotografii a málem cítil chlad broušeného kamene. Konečně se přinutil fotografii obrátit a podívat se na další záběr, na němž byla celá kolekce. Srdce se mu znovu rozbušilo.

Černý královský diamant, čtyřicetikarátový, oválný, po obvodě zdobený bílými brilianty. Kdysi prý byl výkupným za uneseného člověka, ale písemný doklad o tom nebyl.

Půlnoční safír, dvěstěkarátový hranatý safír nádherné barvy. Podle legendy měl nejméně tisíc let a byl nalezen před víc než třemi sty roky tak, že se oslnivě třpytil v ruinách indického chrámu.

Stopadesátikarátový smaragd oválného tvaru, vsazený do čtyřiadvacetikarátového zlata s vyrytými záhadnými symboly, které dodnes nikdo nerozluštil. Podle středověkých mýtů patřil v časech krále Artuše čaroději Merlinovi, jenž z něj čerpal svou nadpřirozenou moc.

Následovaly menší drahokamy, menší co do peněžní hodnoty, ale každičký z nich byl nádherný a unikátní.

221

Na dalších snímcích byly náhrdelníky, prsteny, náramky zdobené drahokamy.

Jadeit, opál, rubín… Doslova každý druh drahého kamene známého lidstvu se tady představoval ve své nejkrásnější podobě.

Sbírka obsahovala i nádherné sošky, křehké šálečky, konvičky a kultovní předměty, umělecká díla ze zlata vykládaného drahokamy.

Každý z předmětů měl svou historii, pravdivou nebo opředenou legendou. Každý však byl překrásný a všechny dohromady by svedly ke hříchu i světce.

A on světec rozhodně nebyl.

Třesoucíma se rukama uložil fotografie pečlivě zpět do obalu a obal zavřel.

K otevření výstavy v San Francisku dojde za pár týdnů a potrvá dva měsíce.

Pak bude poklad vrácen do sejfů, na místo, kde je už desetiletí postaráno o jeho bezpečnost.

Jedině že by se k němu někdo dostal dřív, než se vrátí…

222

Milé čtenářky a milí čtenáři! Na červen 2001 pro Vás připravujeme následující dva příběhy.

KAY HOOPER

Během své spisovatelské kariéry jsem sestavila seznam nejčastěji se vyskytujících otázek, které mi kladou čtenáři.

Zjistila jsem, že nejfrekventovanější otázka je tato: Nechápu, jak to děláte. Abych řekla pravdu, ani já to nechápu. Sama nevím, jak je možné, že jeden obyčejný člověk/snad se zdravým rozumem/, mající zálibu ve z

vířatech a ve hře se slovy, může napsat knihu, jen co si sedne za psací stroj.

Myslím si, že kdybych to věděla, ztratilo by se kouzlo každé nové myšlenky, každé postavy. A to by bylo smutné, protože já mám kouzla ráda.

Po vydání několika knížek jsem se rozhodla, že si s tím přestanu lámat hlavu.

Ptáte se proč? Prostě proto, že mě to ubíjí.

Velmi často dostávám otázku, zda se při vykreslování postav v mých knihách nechám inspirovat osobnostmi z řady rodinných příslušníků nebo mých přátel. Odpovídám, že ne. Vycházím sama ze sebe. Kdysi někdo řekl, že ten, kdo píše knihy, dobrovolně odhaluje své nitro. Mám dojem, že je to pravda a cítím přitom lehké mrazení…

A teď něco o sobě. Jsem svobodná a žiju sama, pokud do toho nepočítám své čtyřnohé miláčky a sbírku kreseb i figurek jednorožců. Bydlím v malém městě, nedaleko od svých rodičů, bratra a sestry v domě, který mi postavil otec s bratrovou pomocí. Celá rodina mě v mém úsilí podporuje, proto jim za jejich pochopení budu do smrti vděčná.

Jak jsem se stala spisovatelkou? Ani nevím. Snad mě k tomu přivedla láska ke knihám a ke slovům jako takovým, a také nějaká ta náhoda. Přestože bývám často dosti bezradná, za nic na světě bych neměnila.

223

224

ČERTOVO KVÍTKO

Original lilie MEN OF MYSTERIES PAST: HUNTING THE WOLFE Loveswept® #607 Copyright © Kay Hooper, 1993 Published by arrangement with Bantam Books, a division of Bantam Doubleday Dell Publishing Group, Inc.

LOVESWEPT® is a trademark of BANTAM BOOKS a division of Bantam Doubleday Dell Publishing Group, Inc All rights reserved

Translation © lehátková J., 2001 Cover art © »757; 2001

Copyright © WIST 2001 Všechna práva vyhrazena Vydalo nakladatelství WIST, spol. s r. o., Bjórnsonova 24, 036 01 Martin. Vytiskl alfaPRINT, Thurzova 16, Martin ISBN 80-8049-277-8

225

Kapitola první

Když Wolfe Nickerson v to úterní odpoledne vrazil do počítačové místnosti Sanfranciského muzea umění, jediný pohled na něj každého varoval, že nemá náladu. Nový počítačový expert - Storm Tremainová - se však krčila pod pracovním stolem, takže ho nemohla vidět.

„Hej vy!” zavrčel Wolfe, luskl prsty a rozhlížel se po místnosti plné přístrojů, monitorů a ovládacích panelů.

Storm jeho příkrý tón a velitelské chovám natolik překvapily, že hlavou prudce narazila do desky stolu.

Když Wolfe zaslechl náraz, přitáhlo to jeho pozornost ke stolu. A tam uviděl drobnou ručku, jak tře poněkud rozcuchanou blonďatou hlavu, a až potom uviděl i rozzuřené zelené oči.

Hlasem, podle kterého se dalo poznat, že žena pochází z jihu Spojených států, prohlásila: „Lusknutím prstů se přivolává taxík nebo číšník. Lusknutím prstů se přivolává i cvičený pes. Jestli však něco chcete od mé osoby, tak mě laskavě oslovujte jménem.”

„Nevím, jak se jmenujete,” namítl. Otráveně povzdychla, postavila se a dál si třela bolavou hlavu. Tvářila se pořád nazlobeně, ale její tón už byl o něco mírnější. „To je sice pravda, nijak vás to však neomlouvá. Mohl jste alespoň říct: Hej, slečno! nebo Promiňte, slečno!”

„Nevěděl jsem, že jste žena,” bránil se Wolfe. Když na něj vytřeštila oči, uvědomil si, že by jí to měl vysvětlit. „Nevěděl jsem, že pošlou ženu. A když jsem vešel do místnosti, vůbec jsem vás neviděl.” „Příště,” odbyla ho, „zaklepejte.” Musel uznat, že ten prcek má kuráž. Převyšoval ji víc než o hlavu, ona se tím však nedala nijak zastrašit. Ba právě naopak - v jejím obličeji si všiml výsměchu. Nebyl zvyklý na to, že se mu někdo vysmívá.

Zvláště pak žena. „A jak se tedy jmenujete?” ptal se. „Storm Tremainová.”

226

Přestože si tu informaci sám vyžádal, nijak na ni nereagoval. Velice zřídka ho někdo vyvedl z míry, a tohle byl jeden z těch vzácných okamžiků.

Když mu bezpečnostní firma Ace slíbila, že místo toho nešiky, kterému se před týdnem povedlo zničit nově instalovaný bezpečnostní systém muzea, pošlou svého největšího odborníka, očekával brýlatého mladíka, který bude mluvit tak odborným jazykem, že mu nebude rozumět, a který se nebude zajímat o nic jiného než o počítače.

Rozhodně nečekal drobnou blondýnku něco málo přes dvacet, s dlouhými bujnými vlasy, s velikýma očima, divokýma a zelenýma, že by se za ně nemusela stydět žádná šelma, a s klasickým obličejem, jenž sice nebyl přímo krásný, určité se však na něj nedalo snadno zapomenout.

Kdy/ hodně natáhla krk a postavila se rovně, mohla mít nanejvýš metr padesát. Vážila tak padesát kilo a z toho minimálně dvě kila vážily její dlouhé vlasy. Byly zářivě zlaté a ve volných vlnách ji splývaly až do pasu.

Byla velice drobná, měla štíhlou postavu a určitě neměla ani gram přebytečného tuku. Protože však na sobě měla volný svetr a džíny, nemohl to tvrdit na sto procent. Díky těm krásným vlasům však vypadala až neskutečně žensky.

Wolfe měl pro blondýnky odjakživa slabost, zásadně však byly vysoké, štíhlé a s dlouhýma nohama. Tahle jeho vkusu rozhodně neodpovídala. A podle té právě předvedené ukázky jejího temperamentu soudil, že její vlasy by měly být spíš rudé.

Rozhodně měly být rudé.

Díval se na ni ne právě nadšeně, protože v žádném případě neodpovídala jeho představě esa přes počítače. „Vy se jmenujete Storm?” ujišťoval se.

(Storm - angl. bouře. Pozn. překl.)

S naprostým klidem čelila jeho pohledu, potom si dala ruce v bok a bez jakéhokoli náznaku ostychu si ho pomalu a důkladně prohlížela od hlavy až k patě. „Podle toho, co jsem se doslechla, jste určitě Wolfe.”

(Wolfe - angl. vlk. Pozn. překl.)

Její přístup ho velice popudil. „Milá dámo, jestli to ještě nevíte, tak já jsem tady šéf.”

Bez váhání spustila: „Mám za úkol nainstalovat počítačový bezpečnostní systém. Takže pracuji za prvé pro bezpečnostní firmu Ace, která mě platí, za druhé pro Maxe Bannistera, který na tuhle práci najal naši firmu, za třetí pro Sanfranciské muzeum umění, protože tu práci mám vykonat tady, a za čtvrté pro Morgan Westovou, protože ona je kurátorkou výstavy Tajemství minulosti, již má systém zajišťovat. Takže vy, vážený pane Nickersone, jste až na pátém místě, protože bezpečnostní expert pojišťovny má poměrně úzké pole působnosti. Jenomže pan Bannister je bohužel momentálně pryč -

227

slyšela jsem, že je na svatební cestě - takže v bezpečnostních záležitostech odpovídám vám.” Usmála se. „Ale nemusíte na mě dohlížet. Jestli o tom ještě nevíte, tak já se v počítačích opravdu vyznám.”

„Uvidíme,” poznamenal suše Wolfe. Sice se na ni dál zlobil, musel však uznat, že ho velice přitahuje. Ta neočekávaná reakce jeho těla ho dost zneklidňovala.

Přikývla, čímž přijala jeho výzvu na souboj. „Mileráda vám to dokážu.

Budu pracovat, tvrdě pracovat. Jak už jsem ale řekla, pouze v případě, že na mě nebudete luskat prsty. Jinak řečeno, tahle místnost je pro nás dva příliš malá. Máte nějaký důvod, proč jste přišel?”

„Ano, mám.” Věděl, že jeho hlas zní přesně tak rozzlobeně, jak se cítil.

„Chtěl jsem vědět, jak dlouho ještě budou deaktivovaná poplašná zařízení dveří. Když bude muzeum otevřené, bude lepší, když hlídači budou stát na chodbách a ne u dveří.”

Storm se usadila do otočné židle u stolu, pohodlně se opřela a vyložila si nohy na stůl. Měla na nich velmi malé a velmi ochozené kovbojské boty na vysokých podpatcích.

Je opravdu malinká, zjistil Wolfe, když si uvědomil, že ty podpatky jí přidaly minimálně osm centimetrů.

„Milý pane, poplašná zařízení ve dveřích už fungují celých pět minut,”

oznámila mu triumfálně. „Musela jsem je na půl hodiny vypnout, protože tu někdo smotal čtyři kabely dohromady, čímž mohl celý systém nabourat.”

„Já to nebyl,” odsekl a uvědomil si, že tu náhlou potřebu hájit se cítí díky tomu, jak se na něj ta bojovná amazonka dívá. Zároveň uznal, že měla důvod být pod stolem. Předtím mu totiž dělalo starosti, co tam asi dělala.

Storm si propletla prsty, položila si je na břicho a dál ho nespouštěla z očí. Po chvilce mírným hlasem pronesla: „No, teď už na tom stejně nezáleží, protože jsem to opravila. Poplašná zařízení budou fungovat až do doby, než začnu spouštět nový systém.”

„A to bude…”

„Nejdřív musím vymazat hard disk a pak znovu nahrát všechny údaje. To mi bude trvat tak týden, maximálně deset dní.”

Wolfe si uvědomil, že překvapeně povytáhl obočí. Jestli skutečně dokáže spustit nový systém do deseti dnů, tak budou hotovi dřív, než původně počítal. Protože byl už od narození skeptický, zapochyboval: „Nejste trochu přehnaně optimistická?”

„Ne.”

Naprosto proti své vůli pocítil náznak pobavení a jeho zájem o to hezké stvoření ještě zesílil. Možná je malá, ale její sebevědomí rozhodně malé není.

228

Takový povahový rys mu vždycky imponoval. „V tom případě byste se asi měla dát do práce,” navrhl ironicky.

„Už jsem začala.” Hodila hlavou směrem k hlavnímu počítači na stole napravo od jejích bot. Obrazovka byla sice tmavá, ale uvnitř počítače to tiše vrnělo. „Než se nahraje operační systém, má tahle věc jenom cenu šrotu.

Někdo tomu stroji musí říct, co má dělat. Už jsem vám přece říkala, že musím začít úplně od začátku.”

Wolfe sice byl počítačově gramotný, jako většina lidí však automaticky očekával, že když obrazovka svítí, tak počítač běží, a když je tmavá, nic nedělá. Než se však stihl přiznat ke své neznalosti nebo vymyslet nějakou přijatelnou výmluvu, aby si zachránil pověst, tak na to téma zapomněla jako na něco naprosto nepodstatného.

„Jak rychle běháte?” Zamrkal. „Cože?”

„Jak rychle běháte? Jak rychle uběhnete třeba patnáctistovku?”

„Tak… průměrně… myslím.”

Usmála se, když znejistěl. „To je dobře,” poznamenala. Ostražitě se zeptal: „A proč je to dobře?” „Protože já jsem na vejšce vyhrála celostátní mistrovství.”

Wolfa napadlo jediné: že Storm naráží na to, že ho bude uhánět. Na jiný důvod, proč by porovnávala jejich běžeckou výkonnost, přijít nedokázal.

Okamžitě to v jeho těle vyvolalo vzrušenou reakci - tak vzrušenou, že mu to dělalo starosti.

Přestože byla blondýna, vůbec nebyla jeho typ… tak proč ho tak silně přitahuje? Je to tím hlasem? Její protáhlý jižanský přízvuk se mu hrozně líbil, ale ještě nikdy ho žádná žena nepřitahovala jen svým hlasem. Už si všiml, že nedílnou součástí její osobnosti je bystrá mysl, nebyl si však jistý, jestli ho to na ní přitahuje, nebo rozčiluje. A i když její zelené oči byly neobvykle zářivé, prozrazovaly, že její povaha je pro muže, který nestojí o komplikace, příliš temperamentní.

Proto se rozhodl, že její narážky bude ignorovat. Rozhodnutí to bylo naprosto správné a racionální, proto ho rozčilovalo, že toho lituje a nedokáže ji jen tak pustit z hlavy. Namlouval si, že se o ni zajímá jenom proto, že tak provokativně jako ona se k němu dosud nikdo nechoval, a rád by zjistil, jak daleko hodlá zajít.

Nic jiného za tím pochopitelně nebylo.

„My budeme spolu běhat?” ptal se nevinně.

„To záleží na vás,” odpověděla.

„Storm… nebude ti vadit, když si budeme tykat?” I když otázka nebyla dvakrát slušná, tón jeho hlasu byl velmi zdvořilý.

229

Odpověděla mu stejným tónem: „Rozhodně ne. Mé jméno znamená bouře a tvé zase vlk, takže jsme oba dva stejně nezkrotné živly… Co s tím uděláme, Wolfe?”

Založil si ruce na prsa a chvíli ji pozoroval. Díky své zvědavosti už se několikrát dostal do průšvihu, teď však doufal, že tuhle drobnou blondýnku dokáže zvládnout. Její narážku na jejich jména nijak nekomentoval a pokra-

čoval: „Snad mi tu nenaznačuješ, že hodláš míchat práci se zábavou?

Pardon… se sportem.”

„To rozhodně ne, ty dvě věci od sebe zásadně odděluji. Míním dodržovat pracovní dobu jako všichni zaměstnanci muzea: od devíti do šesti. V té době rozhodně hodlám pracovat. Potom však mám spoustu volného času a slyšela jsem, že v San Francisku je rušný noční život. Já nemusím dlouho spát. A co ty?”

Překvapeně zíral na její rozzářené oči a náhle si uvědomil, že v jejím chování je nějaký háček. Jeho instinkty se ho snažily varovat, ať se dívá hlouběji pod povrch, ale něco mu v tom bránilo.

„Myslím, že my dva se k sobě nehodíme,” namítl. „Proč?” podivila se.

„Protože nejsem vysoká a štíhlá? Měl by sis trochu rozšířit obzor, Wolfe. O

vkusu ani nemluvě.”

Tónem, který už nejeden člověk charakterizoval jako velmi výhrůžný, řekl: „Já tu Morgan jednou uškrtím.” Morgan Westová totiž jeho posedlost vysokými štíhlými blondýnami už delší dobu pobaveně komentovala.

„Morgan za to nemůže. Ona nebyla první, kdo mi řekl o tvé posedlosti nohatými panenkami Barbie. To je to nejveřejnější tajemství v tomhle městě, protože je střídáš jako ponožky.”

Teprve když ho rozbolela čelist si uvědomil, že skřípe zuby. Nerad se musel hájit. Nedělal to často a bylo mu to velmi nepříjemné. Soustředil se, aby uvolnil napjaté svaly, a potom odsekl: „Každému se líbí něco jiného.”

„Teď jsi mě usadil,” uznala, ale nevypadalo to, že by se tím nechala nějak odradit. „Většina žen by to brala jako odmítnutí, já však rozhodně nejsem jako většina žen. A skutečně si myslím, že bys mě měl alespoň vyzkoušet.”

„Co-že?” vykoktal šokované. Přísahal by, že v těch jejích kočičích očích viděl náznak smíchu, její hlas však byl až urážlivě věcný.

„Protože všeho se člověk jednou přejí. Když už musíš mít blondýnky, tak by sis to mohl pro jednou zpestřit tím, že mezi ně zahrneš i ty, co nejsou vysoké, ani kdyby si stouply na židličku, a co nemají modré oči, které jsou, jen tak mimochodem, hrozně okoukané. Proč si trochu nezpestříš život?

Můžu ti zaručit, že nudit se nebudeš.”

Než se stihl rozmyslet, vyhrkl: „To mi starosti nedělá.”

230

Rozesmála se. „Bojíš se, že si na tebe budu dělat nároky? Že budu chtít svatbu a domek s bílým plotem? No, já lidem ráda dopřávám volnost a nemám velké nároky, ale koneckonců v tvém případě bych ani to nevylučovala. Vždyť jižanským dívkám z malých měst takový životní cíl vtloukají do hlavy prakticky od narození. Jen těžko bych tě však mohla k oltáři odtáhnout násilím, to mi snad věříš? Každý je pánem svého osudu, nemluvě o tom, že jsi mnohem větší než já. A i kdybych tě uhnala, stejně by mi to nic dobrého nepřineslo. Tedy kdyby ses nechtěl nechat uhnat dobrovolně.”

Wolfe si uvědomil, že má ústa dokořán. Bylo mu už šestatřicet a zkušenosti se ženami měl více než dvacet let. Kdyby chtěl, mohl by vyprávět opravdu pikantní historky, tak frontální útok však dosud ještě nezažil.

Opravdu je tak neskutečně upřímná? Přitahoval-li ji muž, kterého právě poznala, bez váhání mu to sdělila, aniž by se pokoušela o nějaký uskok? Na to jí nějak nechtěl skočit. Byl skutečně ostříleným harcovníkem milostných dobrodružství, rozhodně však nebyl tak domýšlivý ani naivní, že by pokládal sám sebe za neodolatelného.

I když musel uznat, že ho přitahuje, a cítil, že i on přitahuje ji, ještě to neznamenalo, že ty jiskry, které mezi nimi přeskakují, něco znamenají. Spíše se vzájemně testovali. Mluvili spolu jen několik minut, takže těžko mohli vědět, jestli vůbec mají něco společného. Tak… o co vlastně jde?

„Jsem zmatený. Jde ti o rande, milence nebo manžela?”

„To záleží na tom, jak. budeš vytrvalý. Tvým hlavním problémem podle mě je nedostatek výdrže. Soudíc podle tvé pestré minulosti, bych řekla, že právě to je důvod, proč jsi s žádnou ze svých předchozích blondýnek moc daleko nedošel.”

Všechno, co mu radily instinkty, okamžitě přehlušil nával vzteku. Vyštěkl na ni: „A nenapadlo tě třeba, že to prostě skončilo proto, že obě strany ztratily zájem?”

Storm zamyšleně našpulila rty. „Ano, to mě napadnout mohlo. Já si však myslím, že muž, který zásadně chodí s naprosto stejným typem žen, lpí na povrchu. Má rád krátké povrchní vztahy, jinak by se pokusil vyzkoušet i něco jiného. Takže problém spočívá jen a jen v tobě.”

Wolfovi se v tom, co mu říkala, nechtělo hledat logiku. Hlavně proto, že její táhlý přízvuk a bezbarvý hlas (o tom, co mu říkala, ani nemluvě) ještě více dráždily jeho vztek. Jestli jí šlo o to, aby se rozzuřil a jednal bez rozva-hy, na lepší způsob skutečně nemohla přijít.

Procedil skrz zuby: „Přijelas vlastním autem?” „Ne, vzala jsem si taxík.”

„Tak na tebe v šest počkám před muzeem.” „Dobrá,” souhlasila pohotově.

Wolfe se otočil na podpatku a odešel z místnosti, aniž by zavřel dveře.

231

Storm po několika minutách sundala nohy ze stolu a vstala. Šla ke dveřím a zavřela je. Potom se o ně opřela a zírala do prázdna.

Ze zadumání ji vytrhlo až pípnutí počítačového terminálu na jejím stole.

Vrátila se na židli, z disketové jednotky vyndala disketu a vložila jinou, kterou předtím vytáhla z pouzdra ležícího vedle klávesnice. Naťukala do klávesnice krátký příkaz a počítač znovu začal tiše bzučet.

Všechny tyto úkony vykonávala mechanicky, aniž na ně myslela, a celou tu dobu duchem nepřítomně.

dveře. Nakonec se pohodlně rozvalila na židli a podívala se pod stůl.

„Proč jsi nevylezl a trochu mě nepřibrzdil?” řekla komusi vyčítavým tónem. „Nemusela bych teď nést následky svého bláznivého chování.”

„Mňauu,” odpověděl její společník tak tiše, že to znělo jako šeptnutí. Nato vylezl zpod stolu a vyskočil na něj.

Medvídek tak silně připomínal Storm v kočičí podobě, že to až nahánělo strach. Byl drobný a vypadal velmi křehce. Jeho hustá vlnitá srst měla úplně stejně světle zlatý odstín jako její vlasy a jeho oči byly stejně zářivě zelené.

Dokonce i jeho čumáček měl stejnou barvu jako Stormina ústa.

Jeden velmi pověrčivý a velmi opilý muž před časem dokonce uvěřil, že se Storm proměnila v kočku. Což tehdy nebylo špatné, protože právě jeho alkoholem způsobený úlek jí poskytl příležitost k útěku.

Storm tu vzpomínku rychle zaplašila a káravě se na Medvídka podívala.

„Neříkej mi, že ti nahnal strach.”

Medvídek si s předstíraným nezájmem začala olizovat přední packu.

„Jo, jasně,” pokračovala Storm. „Medvídku, ty jsi stejně dobrý lhář jako já.” Mírně se zamračila. „On se jmenuje Vlk, ty Medvěd, já Bouře. Jestli se tu objeví ještě další tak divoké jméno, měla bych okamžitě odjet domů. To by rozhodně nebyla dobrá konstelace.”

„Jóóó,” zavrněl Medvídek. Vyznělo to však přesně tak nejisté, jak vypadal - jako malé bezbranné koťátko. A přitom byl dospělý pětiletý kocour.

Protože práce nutila Storm dlouhé hodiny trávit v malých místnostech plných tichých přístrojů a protože často nemohla dělat nic jiného než čekat, až počítač zpracuje informace, které do něj naťukala, naučila se mluvit se svou kočkou. Od chvíle, kdy se před pěti lety objevil před jejími dveřmi jako promočené zbídačené koťátko, které bylo tak vyhublé, že se jí vešlo do dlaně, stal se jejím neodmyslitelným společníkem.

„Mohls mě nějak zarazit, ty rošťáku,” znovu vytkla kočce. „Mohls rozptýlit jeho. A udělals to? Ne. Klidně jsi mě v té bryndě nechal.”

Medvídek naklonil hlavu na stranu a slabě mňoukl, jako by se jí chtěl na něco zeptat.

232

Storm se opřela lokty o stůl a vzdychla. „Nevím, proč jsem byla tak agresivní. Zřejmě jsem ho chtěla zastrašit. Frontálně na něj zaútočit, aby se polekal a dal se na útěk. Jestli se mi to povedlo, tak se mi už nikdy nebude plést pod nohama.”

Medvídek znovu tázavě mňoukl. „No protože…” Storm se odmlčela.

Nechtěla tu myšlenku vyslovit nahlas ani před svým nejvěrnějším společ-

níkem. To, co původně začalo jako uskok, kterým od sebe toho hezkého muže chtěla odehnat co nejdále, se proměnilo v něco jiného, v něco, co ji zneklidňovalo. Velice zneklidňovalo.

Opravdu míchám práci a zábavu? Jeho otázka byla mnohem cílenější, než myslel. Něco takového totiž zásadně nedělala, hlavně z toho důvodu, že jí to připadalo hloupé. Měla spoustu špatných vlastností, hloupá ale rozhodně nebyla.

Když však přemýšlela o výsledku svého útoku - přesněji uskoku -

uvědomila si, že v tu chvíli ji mozek zradil. Protože místo aby ho začala uhánět tak nápadně, aby se jako každý normální muž dal na bleskurychlý útěk, schválně ho škádlila a dráždila, až se rozzuřil natolik, že se rozhodl její výzvu na souboj přijmout. Otázkou bylo, proč vlastně tak jednala. Medvídek vydal stejný konejšivý zvuk, jako když chtěl chytit neopatrného ptáčka, takže mu Storm znovu začala věnovat pozornost.

Přísně se na něj podívala a řekla: „Jistě si teď myslí, že jsem ta nejnestydatější holka na západ od Mississippi. A já se mu ani nedivím.

Rozhodně jsem se nijak netajila tím, že chci získat jeho skalp, viď?” „Mňau,”

přitakal Medvídek.

Storm se kousla do spodního rtu…Dobrá, to nejspíš neznamená, že se něco stane, ne? Teď jsem ho sice rozzuřila, ale až se uklidní, tak si uvědomí, že skutečně nejsem jeho typ. I když jsem blondýna. Jistě si řekne, že nejsem nohatá blondýna. A začne se mi vyhýbat. Nemám pravdu?”

Medvídek na ni zamrkal.

„Mohl bys taky jednou souhlasit… hned by mi bylo líp,” poznamenala Storm hořce.

Když na její výčitky chlupáček nijak nereagoval, vzdychla a vyhrnula si rukáv košile, aby se podívala na své obrovské pánské hodinky. Bylo to hodinky, co si je můžete vzít všude, dokonce i na dno oceánu, byla na nich snad všechna časová pásma a spousta funkcí. Její útlé zápěstí pod nimi ale vypadalo komicky směšně.

Podívala se na dvě časová pásma, něco si propočítala a s náznakem úlevy v hlase zamumlala: „Ano. To bude tou změnou času.”

233

Tak by se její nezvyklá zbrklost jistě dala vysvětlit. Zkrátka byla unavená, to bylo všechno. Včera v noci přiletěla do San Franciska velmi pozdě, takže se moc nevyspala. Její vnitřní hodiny zřejmě ještě měly pařížský čas.

Počítač znovu zapípal a ona mechanicky nahradila disketu další. Měla je v pouzdře pečlivě očíslované od jedné do třiceti. Právě vložila disketu číslo deset. Disketu vyndanou z počítače chvíli držela v ruce, než ji pomalu vsunula do obalu a vrátila do pouzdra překlopenou, aby věděla, že na ní uložené programy už do počítače nahrála.

Natáhla ruku, aby pustila monitor. Když se obrazovka rozzářila, zběžně zkontrolovala údaje, které se na ní objevovaly. Kdyby u ní stál jiný počítačový odborník, jistě by si všiml dvou věcí. Za prvé, že na hard disk počítače nahrává běžný operační program, a za druhé, že program obsahuje několik příkazových řádků, které do bezpečnostního systému nepatří.

Kdyby se podíval na obrazovku Wolfe, všiml by si toho , také tím si byla poměrně jistá. Nebyl sice odborník přes počítače, kontroloval však bezpečnost tolika expozicí, že jistě pracoval s počítačem řízenými bezpečnostními systémy a nedělalo by mu problém všimnout si nezajištěných přístupových míst - i když zakódovaných do podoby matematických vzorců.

Storm nechtěla myslet na to, co by asi udělal, kdyby to zjistil, tušila však, že výsledkem by byl její pobyt ve vězení.

A možná ne, pomyslela si a maličko se rozveselila. Vždyť vlastně nic neudělala, nic se neztratilo. Mezi programátory vládne jakýsi nepsaný zákon, že autor programu se do něj může kdykoli dostat a používat ho, i kdyby k němu později někdo dodal nějaká přístupová hesla. V předchozích deseti letech vytvořila podobných programů minimálně šest, z toho více než polovinu vhodných pro velké budovy, jako je zdejší muzeum.

Což v jádru znamenalo, že muzeu a současně Maxi Bannisterovi a jeho sbírce, dodala nejmodernější bezpečnostní systém. Tenhle nebyl ještě nikde použitý a jeho dokumentace existovala pouze v její hlavě. Byl zabezpečený proti proniknutí zvenčí, jak jen podobný program mohl být. Byl to poměrně standardní systém, ona však do něj přidala několik speciálních funkcí, o kterých Wolfe nesměl mít ani ponětí.

Storm si sice nebyla jistá, jestli ty funkce bude potřebovat, nikdy však neškodilo být připravený. Něco jako zadní vrátka, kterými se do systému dostane za všech okolností. Tato výsada jí jako programátorce příslušela.

Wolfe však nebyl programátor, takže by to určitě takhle neviděl. Storm si vzpomněla na jeho pronikavé modré oči a vzdychla.

„Ještě se to může zatraceně zamotat,” řekla posmutněle kocourkovi. „A já to ještě zhoršila. Co když bude chtít zkontrolovat vše, co tady nahrávám?

Proč jsem ho musela tak dráždit?”

234

Medvídek dlouze mňoukl.

Ačkoli na to nikdy nemyslela, byla přesvědčená, že spolu komunikují.

Jednou ji dokonce napadlo, že ve skutečnosti jsou ona a Medvídek dvě podoby téhož tvora - jedna lidská a jedna kočičí - a že si tak dobře rozumějí právě z tohoto důvodu. Ať tak nebo onak, Medvídkovy reakce často prozrazovaly (přinejmenším ona je tak chápala) zdravý rozum, který jí někdy chyběl. Jako například teď.

Když kocour ztichl, připadala si rozpačitě.

„Vždyť se mi ani nelíbí,” odháněla vzpomínku, jak rozporuplně na Wolfa reagovala. „Rozčiloval mě. Je přece úplně jasné, co je to za chlapa… Nelíbil by se mi, ani kdybych nevěděla o té jeho posedlosti nohatými blondýnami.

Vsadím se, že se pořád mračí, moc nemluví a soudě podle jeho nazrzlých vlasů, bude asi pěkně vzteklý… Je příliš hezký… A nebezpečný… Opravdu vypadá jako vlk… Můžeš ho vylákat z divočiny a namlouvat si, že se ti ho podařilo ochočit, vždycky však zůstane divoký… A žena, která by věřila, že se jí ho k sobě podaří připoutat, by se měla nechat vyšetřit na psychiatrii.

„Tsst,” tiše sykl Medvídek.

Znovu pípl počítač, což Storm uvítala. Vyměnila disketu a pak začala přecházet po místnosti a kontrolovat zapojení nejrůznějších kabelů.

„Vždyť o nic nejde,” znovu promluvila na kocourka. „Po dnešním večeru se ode mě bude držet co nejdál. O to se postarám.”

Kocour nereagoval, ale ona jako by slyšela jeho tázavé mňouknutí.

Rozuměla mu, jako by se jí ptal lidskou řečí: Když se ti Wolfe nelíbí a když ho chceš od sebe držet co nejdál, tak proč zní tvůj hlas tak zklamaně?

Storm opouštěla muzeum o něco později. Hlavně proto, že chtěla dokončit nahrávání operačního systému, aby hned ráno mohla začít s dalšími programy. Proto ze své dočasné počítačové svatyně odcházela až v půl sedmé. U předních dveří na ni čekal hlídač.

„Šéf poručil, že tu mám na vás počkat a vyprovodit vás.” oznámil jí.

Zastavila se a zamyšleně si ho prohlédla. „Který šéf?” „Cože?”

„Snažím se přijít na to, kdo je tu vlastně pánem čeho, tak mě zajímá, který šéf vám nařídil, že tu máte na mě čekat.”

„Aha… nařídil mi to pan Nickerson. Ten má na starosti bezpečnost.”

Storm odpověď zaujala. Wolfe totiž neměl na starosti bezpečnost celého muzea, ale pouze sbírky Tajemství minulosti. A ta ještě ani nebyla v budově.

Ze se zajímá i o bezpečnost muzea, však bylo pochopitelné, protože v této budově bude sbírka vystavována. Storm spíš zaujalo, že strážný - a nejenom tento muž, už se s tím setkala i u dalších - pokládal Wolfovy rozkazy za zákon.

235

Z toho si odvodila, že Wolfe je velice silná osobnost a vzbuzuje přirozenou úctu. Také si z toho odvodila, že v krizové situaci se ostraha bude obracet především na Wolfa, bez ohledu na to, kdo další je přítomen.

Zamyšleně kývla hlídači a prošla dveřmi, které jí otevřel. Na vrcholu širokého venkovního schodiště se na chvilku zastavila a podívala se k obrubníku.

Wolfe na ni čekal opřený o kapotu posledního modelu sportovního auta, o kterém věděla, že ho má jenom půjčené. Měl na sobě černou koženou bundu, tmavé kalhoty a světlou košili, prostě muž, kterého si hned každý všimne.

Zvláště pak ženy. A ne pouze pro jeho vzhled (i když rozhodně byl velmi pohledný) spíš pro jeho chování, způsob, jakým mluvil nebo chodil. Z jeho vystupování vyzařovalo, že si je sebou velice jistý, byla to však spíše sebedůvěra než nějaká namyšlenost.

Působil zlověstně, to musela Storm uznat, i když jen sama před sebou.

Byla více než kdy jindy přesvědčená, že podobně jako jeho jmenovec vlk bude nejnebezpečnější, bude-li se cítit zahnaný do kouta.

Také auto, o něž se opíral, vypadalo zlověstně. Na první pohled bylo jasné, že je velice výkonné, lesklá černá karosérie jako by výhrůžným vrčením dávala najevo, že je s ním nutno zacházet s nejvyšší opatrností.

Stejně jako s Wolfem.

Když vyrazila směrem k němu, snažila se na to nemyslet. Raději si říkala, že jsou v tomto městě oba pouze přechodně. Věděla, že Wolfe si pronajal byt, protože tady musel zůstat několik měsíců - po celou dobu přípravy a výstavy Bannisterovy sbírky drahých kamenů a uměleckých děl. Ona však měla v San Francisku strávit pouze několik týdnů. Jen tak dlouho, než se jí podaří zprovoznit bezpečnostní systém. Proto bydlela v apartmá v blízkém hotelu.

Neměla mnoho času prověřit si situaci na místě před příjezdem. Musela totiž přijet náhle. Přesto si dokázala poradit a podařilo se jí zjistit spoustu věcí. Rozhodně víc, než Wolfe tušil. Prověřovala si i jeho, protože on měl na starosti bezpečnost sbírky. Zjistila, že mají něco společného - ovšem rozdílů mezi nimi byla celá řada.

Wolfe byl bezpečnostní expert, pracoval pro londýnskou pojišťovnu Lloyd’s a žil střídavě v Londýně a v New Yorku. Jediné místo, kde ona v uplynulých deseti letech pobyla několik týdnů v kuse, byla Paříž, takže pokud měla vůbec nějakou základnu, považovala za ni právě tohle evropské město. Oba byli zvyklí na časté cestování.

Co do fyzického vzhledu, nelíbil se jí žádný vyhraněný typ mužů, přitahovali ji však muži inteligentní a ve svém oboru skuteční odborníci.

Zato Wolfe měl slabost pro vysoké nohaté blondýnky, toho si nešlo nevšimnout. Jeho posedlost jimi však měla další velmi důležitý detail: 236

všechny, se kterými měl od svého příjezdu do San Franciska schůzku (řečeno vzletně) měly něco společného s nadacemi, fondy, charitativními organizacemi, uměleckými společnostmi, muzei, soukromými sbírkami uměleckých děl, drahých kamenů a jiných cenností.

Když jí došlo, že vlastně rafinovaně spojoval příjemné s užitečným, uznale si uvědomila, že je skutečně velice chytrý. Povinnosti směšoval s požitkem velice účelně.

Zatímco se těšil ze společnosti hezkých blondýnek, dozvídal se od nich spoustu užitečných informací. Díky

tomu v uplynulých měsících, kdy do San Franciska jezdil jen občas, a o to víc v uplynulých týdnech, kdy už se tu usadil, získal o vzájemně propleteném uměleckém světě tohoto města nesmírně mnoho důležitých informací a navíc si přitom nepochybně užil.

Storm pro to měla pochopení a rozhodně si nemyslela, že to od něj byla vypočítavost. I ona už několikrát šla na schůzku s mužem jenom proto, že se od něj potřebovala něco dozvědět, tak proč by totéž nemohl dělat Wolfe? I když on současně zacházel do extrémů. Jako atraktivní muž měl rád sex a ženy si vybíral takové, jejichž znalosti mu mohly prospět v povolání.

I v jejím případě si jistě uvědomuje, že ona to s počítači umí, takže i kdyby jejich dnešní rande mělo být jediné, alespoň z ní vytáhne nějaké informace.

Storm si však z toho nedělala těžkou hlavu. Vzhledem k tomu, jak to mezi nimi jiskřilo, se ji jistě nebude pokoušet okouzlit, takže se nemusí bát, že mu řekne něco, co by neměl vědět.

Starosti jí dělaly jedině její emoce.

Jakkoli se to ze všech sil snažila popřít, Wolfe Nickerson ji přitahoval.

Rozhodně se jí nepodařilo namluvit si, že je unavená vinou změny časového pásma…

Ten muž na ni neskutečně zapůsobil a vůbec nevěděla, jak se má chovat.

Soudě podle jeho minulosti, každý jeho vztah rychle končil v ložnici a většinou nevydržel déle než několik hodin.

Nebyla marnivá, byla si sama sebou jistá a dobře se znala. Ani náhodou se nehodlala stát další z Wolfových blondýnek na jednu noc. Proti tomu se hodlala bránit se vší svou energií, i kdyby to znamenalo nutnost použít ně-

jaký uskok.

Tahle schůzka byla vlastně výzva na souboj a ona nikdy neváhala zvednout rukavici.

Její city však byly stále silnější… a to jí dělalo starosti, protože láska by její klidný život mohla pěkně zkomplikovat.

A bolestivě ji ranit.

237

Teď skutečně nebyla vhodná doba na to, aby se bláznivě zamilovala…

A do Wolfa by se neměla bláznivé zamilovávat snad žádná žena.

Kapitola druhá

„Pěkné auto,” řekla Storm, když došla k obrubníku. „Jen mi vrtá hlavou, proč muži rádi řídí buď náklaďáky, nebo sportovní auta.”

„Max Bannister má mercedes,” ušklíbl se Wolfe, protože to byla první námitka, která ho napadla.

„Mercedesy se nepočítají, to nejsou auta, ale umělecká díla. Navíc ta otázka byla určená tobě. Proč jezdíš něčím, co vypadá, jako by to mělo být zavřené v kleci?”

Uplynulých několik hodin strávil Wolfe usilovným přemýšlením. Došel k závěru, že Storm Tremainová rozhodně není jeho typ, a navíc by mu zkomplikovala život mnohem víc, než by bylo únosné. Proto se rozhodl, že jí 238

nedovolí, aby se mu během této první a zároveň poslední schůzky dostala pod kůži.

Když však znovu zaslechl ten její protáhlý jižanský přízvuk a výsměšný tón, když zahlédl její živý obličej, znovu ucítil, jak ho rozčiluje a zároveň fascinuje. Ten pocit se mu ani trochu nelíbil, bohužel ho však nedokázal setřást.

Protože ho nenapadala žádná odpověď, na základě léty ověřené taktiky odpověděl otázkou: „A jaké auto máš ty?”

„Mám ráda praktická auta,” odpověděla okamžitě. „Zítra si půjčím džíp.”

Podíval se na ni. „Takže ty jsi praktická dívka?” Čekal, že se okamžitě naježí nebo to hrozné obvinění okamžitě popře. Vždyť která žena chce, aby se o ní říkalo, že je praktická? Storm však znovu zareagovala jinak, než očekával.

„Je to ještě mnohem horší,” prohlásila chmurným hlasem. „Já jsem logická dívka.”

Wolfe měl pocit, že se ho tak pokouší varovat. „Takže se k tobě mám podle toho chovat?”

Storm lehce pokrčila rameny. „To záleží na tobě. Jen nečekej, že já se budu chovat stejně jako ty tvoje nohaté Bárbíny.”

„Mohla bys jim přestat takhle říkat?”

„To se jich zastáváš kvůli nim nebo kvůli sobě?”

Svou otázkou ho usadila, protože si uvědomil, že to opravdu dělá především kvůli sobě. Okamžitě se naježil. „Tak hele,” začal, potom se však zarazil, protože si všiml něčeho neobvyklého. Na Stormině rameni seděl jakýsi tvor. Nebyl si jistý, co to je, ale mělo to zelené oči. Nic jiného neviděl, protože její husté vlasy toho tvora skoro úplně zakrývaly.

„Co to tam máš?” ptal se ostražitě.

Zvedla ruku a odhrnula si vlasy z ramene, takže uviděl malou světlou kočku. „Doufám, že nejsi na kočky alergický,” řekla. „Medvídek se mnou chodí úplně všude, tedy pochopitelně až na restaurace.” „Medvídek?”

„Ano, Medvídek. Je to prakticky jediný člen mé rodiny.”

Wolfe měl zvláštní pocit, že ani trochu nepřehání. Ta kočička se jí totiž až neskutečně podobala, měla stejně neuvěřitelně zelené oči. Představa, že mezi tou mrňavou ženou a její kočkou může být nějaké nadpřirozené spojení, mu vůbec nepřipadala přitažená za vlasy.

„Jasně, chápu,” zamumlal.

„O tom pochybuji.”

Přestal se opírat o auto a šlehl po ní pohledem. Bezděčně na ni zkoušel oblíbenou zastrašovací taktiku, předvedl jí svou skutečnou výšku, byl si však 239

vědomý, že něco takového na Storm neúčinkuje. Zvedla bradu a neustoupila ani o krok a spíše než vyděšeně vypadala, jako by ji to pobavilo.

Wolfe už téměř křičel: „To tak provokuješ každého, nebo jenom mě?”

„Spoustu lidí, ale rozhodně ne každého. Zřejmě máš šťastný den.” Usmála se. „Jo, ještě jsem se ti zapomněla pochlubit, že na vejšce jsem také byla kapitánkou týmu, který soutěžil v diskutování,” pochlubila se.

Tak to je opravdu úžasné, pomyslel si Wolfe a nerad musel uznat, že ho to vlastně pobavilo. Takže až ho tahle špičková vytrvalkyně užene, nevyhraje s ní žádnou hádku.

„Je to minutu od minuty lepší,” procedil ironicky skrz zuby.

„Odvahu,” povzbudila ho. „Nebudeš si přece dělat starosti kvůli obyčejné schůzce. Mimochodem, to kvůli ní jsi mě sem nechal eskortovat? Jedeme spolu někam? Jestli ano, tak už bychom mohli vyrazit. Jestli sis toho nevšiml, tak je chladno.”

„Je mi jasné, že toho budu litovat,” zavrčel, otevřel jí dveře a gestem naznačil, ať nastoupí.

„Takový gentleman jsi už od narození, nebo ses k tomu propracoval postupně?” „Nasedni,” poručil jí. Široce se na něj usmála a nastoupila. Wolfe za ní opatrně zavřel dveře, než obešel auto na svou stranu, napočítal minimálně třikrát do deseti. Přesto se úplně neovládal, a když usedl za volant, zavrčel na ni znovu: „Tak kam chceš jet?”

„Ty mě zveš - tedy alespoň myslím, že by se to za pozvání dalo považovat,” namítla, „takže to nechám na tobě. Nóbl restaurace bychom snad ale měli vynechat, protože na ně ani jeden z nás není oblečený. Ne že by mi vadilo chodit do restaurace v džínách, tobě by to však mohlo poškodit pověst.”

Nebýt na rezervaci stolu v nóbl restauraci příliš pozdě, Wolfe by ji nejraději vzal do nejlepšího podniku ve městě. Klidně by strpěl i to ponížení, že by si v tamní šatně musel půjčit kravatu, jen aby na ni uviděl, jak lituje svých urážlivých slov. A ona by jich určitě litovala. Vždyť každá žena by si v džínách a svetru v luxusní restauraci připadala nepatřičně.

Až moc dobře si uvědomoval, že jí moc dovoluje. Nemohl si však pomoct. Ten její lehce výsměšný tón ho provokoval, jeho smysly však prapodivně ovlivňovala ještě něčím, čemu nerozuměl. Nevěděl, jestli má větší chuť ji uškrtit nebo zjistit, jsou-li ty její rtíky tak hebké, jak vypadají.

„Já nejsem náročná,” poznamenala opět tím líným tónem, který ho přiváděl k šílenství. „Stačí mi kůrka chleba a trocha vody…”

Wolfe si něco mumlal pod vousy.

„Sprosťáku,” napomenula ho.

240

Uvědomil si, že ještě nenastartoval. Že tam sedí, zírá skrz přední sklo a přitom vůbec nic nevidí. Že je plný napětí a bojí se na ni podívat, protože si není jistý, které touze by vyhověl - jestli by ji políbil, nebo uškrtil.

Že má chuť na cigaretu, i když nikdy v životě nekouřil.

„Ježíšmarjá,” řekl nahlas sám sobě.

Storm se náhle rozesmála. „Co kdybychom si to usnadnili? Já bydlím v hotelu, tak můžeme jít ke mně a objednat si jídlo na pokoj. Až mě budeš mít plné zuby, můžeš klidně odejít a já už vlastně budu doma.”

„Já ze schůzek nikdy neutíkám.”

„Opravdu?” zeptala se zdvořile. „Tak to možná budeš gentleman od narození. S konečným úsudkem ale ještě chvilku počkám, protože to jsou přespříliš vzácná stvoření.”

Wolfe si uvědomil, že ač se snaží uvolnit každý sval, je stále napjatější.

Proč na její sarkasmy nedokáže odpovědět nějakým svým? Nebo není s to se jejím popichováním nenechat ovlivnit? Jeho stále víc sílící tendence brát všechno, co řekne, smrtelně vážně, byla dalším znamením, že na něj má až nebezpečně silný vliv.

Když po delší pauze zjistila, že nemá, co by jí na to řekl, pokračovala: „Jestli nechceš, aby tě se mnou někdo viděl v hotelu - ani se ti nedivím -

klidně můžeme jít k tobě domů. Cestou koupíme hamburgery nebo pizzu, samozřejmě už hotovou.”

„Tím chceš říct, že bys mi neuvařila?” ptal se kousavě a odvážil se pohledu na ni. Pouze však letmého, takže si stačil všimnout pouze zablýsknutí jejích zelených očí a drobných bílých zubů, odhalených širokým úsměvem.

„Ale no tak, Wolfe!” řekla trpělivě. „Vždyť sám dobře víš, že nechceš, abych to udělala. Tak by totiž vznikl nebezpečný precedens. Když muž dovolí ženě, aby mu uvařila, je na nejlepší cestě k zdomácnění. A když žena podstoupí tu námahu, rozhodně jí jde o víc než jen o zábavu.”

Přesně věděl, jak to myslí. A musel uznat, že přesně tohle si vždy myslel.

Nikdy žádné ze svých známostí nedovolil, aby mu uvařila. Znovu však zvítězila jeho zvědavost, která už mu mnohokrát způsobila spoustu nepří-

jemností. „A umíš vařit?” zeptal se.

„Samozřejmě že umím.” Mírně se k němu naklonila a spikleneckým tónem dodala: „Umím vařit pravá jídla, nejenom rozmrazit polotovary v mikrovlnce.”

„Je vůbec něco, co bys neuměla?”

„Myslíš z takových těch ženských záležitostí? Takhle nakvap se mi nic nevybavuje. Moje velice staromódní maminka upřímně věřila, že existují takové věci jako typicky ženské práce.”

241

Wolfe konečně nastartoval a suše se zeptal: „Tak proč ses nevyvedla po ní?”

Nijak ji to neurazilo a s úsměvem začala vysvětlovat: „Můj táta měl úplně jiné názory, za což jsem mu nesmírně vděčná. Pořád mi říkal, že jsem příliš chytrá a že musím pilně studovat. Mamka mě přesto naučila péct sušenky, takže jsem si osvojila spoustu nejrůznějších dovedností.”

Část Wolfova mozku musela uznat, že ho přitahuje. Nejen proto, že se její táhlý muzikální přízvuk příjemně poslouchal. Jako většina lidí, kteří jih Spojených států nikdy nenavštívili, si představu o něm vytvořil z knih a filmů a Stormin hlas zněl tak exoticky, že mu připadalo, jako by se setkal s někým z úplně jiného světa.

A ten svět ho, zcela proti jeho vůli, silně přitahoval. Přestal být kousavý, uchvacovala ho čím dál víc. Pořád se jí na něco ptal, chtěl, aby mu vyprávěla o městě, odkud pochází. Její odpovědi ho provokovaly k dalším a dalším otázkám.

Když asi po půl hodině odbočil k dobré, ale ne luxusní italské restauraci, téměř zapomněl, že mezi nimi kdy bylo nějaké napětí.

„Kolik máš bratrů?” zeptal se při zaparkování.

„Šest.” Rozesmála se. „Ani se nedivím, že maminka byla bez sebe radostí, když se jí konečně narodila holka.”

„Takže jsou všichni starší než ty?”

„Ano. A také větší. O moc větší. Všichni jsou po tátovi, zatímco já po mamce.”

„Všichni žijí v Louisiane?” ptal se, protože mu předtím prozradila, že odtamtud pochází.

„Ne. Jsme rozesetí po celém světě. Tři bratři jsou vojáky z povolání a zbylí tři se rádi toulají. Když máme štěstí, všichni se sejdeme alespoň o Vánocích.” Rozhlédla se a až teď si uvědomila, že zastavil. „Jsme na místě?”

„Doufám, že máš ráda italskou kuchyni.”

„Ano, mám.”

Rychle vystoupil, aby jí otevřel dveře. Vystoupila tentokrát bez komentáře na adresu jeho pozornosti. Nato se otočila a položila Medvídka na sedadlo spolujezdce. Vyčítavě se na ni podíval, ale nepokoušel se utéct z au-ta.

„Doufám, že zamkneš,” ujišťovala se, když mu uhýbala, aby mohl zavřít dveře. „Medvídkovi by se určitě nelíbilo, kdyby ho někdo ukradl.”

„Každý zloděj se bude spíše zajímat o auto než o tvou kočku,” namítl Wolfe. Přesto dálkovým ovladačem na klíčích auto zamkl. „Nebude mu samota vadit?”

242

„Kočky jsou samotářské bytosti, takže Medvídkovi nevadí, když je sám.

Kdyby bylo moc horko nebo zima, nebo kdybych měla být pryč déle než dvě hodiny, tak bych ho samozřejmě v autě nenechala.”

Wolfe chvíli uvažoval a potom se zeptal: „A co když se mu bude chtít…”

„Zašel si, než jsme odešli z muzea,” usmála se. „Protože většinu času tráví se mnou, jsem na jeho potřeby zařízená. Nemusíš si dělat starosti, určitě se nic nepřihodí.”

Wolfe si uvědomil, že není zvyklý mluvit se ženami o hygienických návycích jejich koček. Její úsměv, tentokrát překvapivě milý a vřelý, bez známek výsměchu, ho nutil už na toto téma mlčet. A to by se mu tedy rozhodně stávat nemělo. Nejdříve ho způsobem, který ani nedokázal definovat, ovlivnil její hlas, a teď i její úsměv.

Kdy a proč se to stalo, že se mu situace vymkla z rukou? ptal se nechápavě sám sebe. A touto myšlenkou se mlčky zaobíral příštích několik minut.

Jen co se usadili ke stolu, Storm se omluvila, že Medvídek líná, proto si musí umýt ruce. Během její nepřítomnosti si připadal v rušné restauraci podivně sám, což mu znovu potvrdilo, že Storm na něj má velice silný vliv.

Její nepřítomnost vnímal stejně silně jako její přítomnost. To mu dělalo starosti. Přestože jeho nejsilnější reakcí na ni dosud bylo výsostné rozčilení, vůbec se mu to nelíbilo. Storm mu připomínala katalyzátor, což, jak se kdysi učil v chemii, byla látka, která svou pouhou přítomností urychluje reakci.

Objednal víno, a zatímco se pokoušel sám sebe přesvědčit, že nedovolí Storm Tremainové, aby mu zkomplikovala život, vypil polovinu skleničky.

„Nějak se mračíš,” poznamenala, když si sedala. Vůbec si nevšiml, kdy se vrátila.

Podíval se na ni přes stůl. Náhle mu vadila její přítomnost. Pochopil, že ho už od jejich odpoledního setkání schválně vyvádí z míry. Jeho instinkt mu napovídal, že vládu nad situací neztratil dobrovolně, že ho o ni připravila ona. Byť její oči, jasně zelené, zářivé, pronikavé a plné života, hleděly tak nevinně a poctivě. „Máš bujnou fantazii,” odbyl ji. „Už jsem ti přece říkala, že jsem logická dívka. Já vidím jenom to, co skutečně je.” Než mohl nějak zareagovat, pokračovala podobně věcným tónem: „Na toaletě jsem potkala jednu z tvých nohatých Barbín.” „Cože?” Vmžiku přestal v úvahách o ní. S

úsměvem, natočila hlavu a kývla k druhé straně místnosti. „Sedí tamhle u stolečku u okna. Byla velice milá. Řekla mi, aniž bych se jí byla vyptávala, že skotskou máš nejraději s ledem a ženy nahé.”

Wolfe nenápadně pootočil hlavu a spatřil Nyssu Armstrongovou, vysokou pětatřicetiletou blondýnu, štíhlou, elegantní, prostě přesně podle jeho vkusu.

243

Seděla u stolu se znuděným mužem, kterého nevzrušilo, ani když se Nyssa na něj přes celou místnost usmála a lehce mu zamávala.

Kývl jí a znovu se začal věnovat Storm. Vypadala nesmírně pobaveně.

Odkašlal si. „Nyssa není žádná Barbie, to mi můžeš věřit. Je velice chytrá.”

„A velmi se zajímá o Tajemství minulosti,” dodala Storm. „Věděla, kdo jsem. Tos jí řekl ty?”

Wolfe cítil, jak se mu krabatí obočí. „Ne. Já jsem s ní už dlouho nemluvil.”

„To je zajímavé, ne? Také mi připadá zajímavé, že je právě tady.” Stonu se napila vína a pokrčila rameny. „Možná je to jenom náhoda, ale ne moc pravděpodobná. Nemyslíš? Je to tu docela pěkné, ale podle mě ona do podobných podniků nechodí.”

Věděl, že se stále mračí, ale nekomentoval její úvahy. Nato zvedl jídelní lístek a navrhl: „Neobjednáme si?”

Storm proti tomu nic nenamítala a zanedlouho mu oznámila svou objednávku. Bylo však zřejmé, že se o Nyssině přítomnosti nehodlá tak hned přestat bavit.

Když jim servírka vzala jídelní lístky, zapsala si objednávku a odešla, pokračovala: „Myslím, že ji obvykle člověk potká spíše na nějakém večírku na Nob Hill. Nemám pravdu?”

„Tam bydlí,” přiznal Wolfe, vzal bagetu a úhledně ji rozdělil na dvě půlky.

Následovala krátká pauza, načež Storm věcně prohlásila: „Nezajímá mě ani tak její zájem o tebe, spíše její zájem o sbírku.”

Wolfe zvedl hlavu. „Mě přece taky.”

Storm se rozesmála nádherně nakažlivým smíchem. „Dobrá, tak přestaň konečně uhýbat. Oba máme dost společného s bezpečností sbírky a já můžu počítačový program upravit tak, aby zabránil všem druhům ohrožení, jenže musím o potenciálních zlodějích nejdřív něco vědět, takže bvs mě o ní měl trochu poinformovat.”

„Neřekl bych, že Nyssa představuje nějakou hrozbu,” bránil se Wolfe.

Stormino obočí se výsměšně zvedlo. „Chceš být rytířský? O dámě, se kterou se vyspíš, nikdy neřekneš nic, co by mohlo poškodit její dobré jméno?”

Až když ho rozbolela čelist, uvědomil si, že znovu skřípe zuby. Začínala to pro něj být obvyklá reakce. „Věděl jsem, že jsi příliš drzá, než aby nám dobrá nálada vydržela. Ty prostě bez těch svých kousavých poznámek nemůžeš vydržet ani hodinu, že jo?”

244

Její obočí zůstalo nahoře, jen rty se stáhly, aby obličej působil ještě výsměšněji. „Uhodls - je totiž úžasná sranda, jak mi tu návnadu vždycky nádherně zbaštíš.”

„Copak tě ještě nikdo nevaroval před lovením v nebezpečných vodách?

Tam totiž můžeš chytit i něco, co potom nebudeš moct zvládnout.”

„Sliby-chyby,” odsekla, a když jeho mračení ještě zesílilo, rozesmála se.

„Přestaň se mračit, Wolfe. Nebudu o té - jak že se jmenuje… Nyssa? - chtít vědět nic osobního. To jméno jí opravdu sedí. Zkrátka nebudu ti ježit srst otázkami na vaše soukromé záležitosti. Do nich mi nic není, alespoň prozatím.”

Podíval se na ni. „Alespoň prozatím?”

„člověk si nikdy nemůže být jistý trvalostí názoru.” Než na to mohl cokoli říct, rychle pokračovala: „Jediné, co mě zajímá, je její zájem o Bannisterovu sbírku, za jejíž bezpečnost jsme oba zodpovědní.”

Wolfe chvíli uvažoval, ale uznal, že její slova mají své opodstatnění, zvláště jestli se jí Nyssa na toaletě skutečně sama představila a věděla, že Storm pracuje v muzeu.

„Opravdu věděla, kdo jsi?” ujišťoval se.

„Opravdu. Nejen že věděla, že tam instaluji počítačem řízený bezpečnostní systém, dokonce mě znala jménem. Jak může znát mé jméno?

Vždyť jsi ho neznal ani ty. Neznal ho žádný zaměstnanec muzea. Ani můj šéf v Ace Security si až do včerejška nebyl jistý, jestli budu moct přijet. Balila jsem se na poslední chvíli a z Paříže jsem přiletěla Concordem, takže nikdo neměl kdy zjišťovat si

0 mně nějaké informace. Tak jak to že to věděla?”

Wolfe se znovu nenápadně podíval na druhý konec místnosti a zjistil, že Nyssa a její společník večeří a vedou spolu přátelský rozhovor. „To nevím.”

Vrátil se pohledem na Storm a zneklidnilo ho, že její zářivé oči byly mnohem vážnější než před chvílí.

Storm pokrčila rameny a neuhýbala očima. „Protože mám ráda přehled o tom, co má bezpečnostní program chránit, můj šéf mě zběžně informoval. O

Bannisterově sbírce jsem už mnoho slyšela. Viděla jsem fotky z její poslední výstavy. Ta se konala před více než třiceti lety, že?”

„Ano,” souhlasil Wolfe. „Sbírka je pojištěná u londýnské pojišťovny Lloyd’s, proto jsem tady já.”

Přikývla. „Informovali mě, že jsi jejich nejlepší odborník. To je jeden z důvodů, proč si tě Max Bannister vyžádal. A druhým důvodem bylo, že ti může stoprocentně důvěřovat… protože jsi jeho nevlastní bratr.”

Teď pro změnu přikývl Wolfe. Ani ho nepřekvapilo, že ví o jeho příbuzenském vztahu s Maxem - mluvila přece s Morgan, a Morgan už 245

věděla, že jsou nevlastní bratři. Nepromluvil hned. Nejdříve se mírně zaklonil, aby před něj servírka mohla položit talíř. Teprve když obsloužila 1 Storm a odešla, zeptal se: „Záleží na tom?”

„Že jsi jeho bratr?” Storm znovu pokrčila rameny a téměř mechanicky začala jíst. „Zřejmě ne, nikdy však není na škodu, když člověk tyhle věci ví.

Ví o vašem vztahu Nyssa?”

Chvíli uvažoval. „Myslím, že ne. Alespoň se o tom nikdy nezmínila.”

Storm zamyšleně pronesla: „Moc lidí o tom neví, takže asi máš pravdu.

Mohla se to však dozvědět od tvého bratra. Řekla bych, že se pohybují ve stejném okruhu lidí.”

„To si myslíš správně.” Wolfe začal jíst, ale dál ji upřeně pozoroval.

Objevil totiž další rys její osobnosti, který ho hrozně mátl. Z jeiího způsobu vedení řeči soudil, že ráda řeší nejrůznější hádanky. Podobně jako on. Dost ho to překvapilo. Pak si však uvědomil, že u počítačové expertky to přece mohl očekávat.

„Asi bys bratra nechtěl rušit při líbánkách, viď?” zeptala se.

„Pokud to není naprosto nutné, tak ne,” odpověděl věcně. „Proč? Měl bych se ho zeptat na Nyssu?”

Storm vzala bagetu a chvilku z ní s nepřítomným výrazem v očích uždibovala. Potom pokrčila rameny. „Myslím, že na tom, jestli ví, že jste bratři, příliš nezáleží. Nevím, k čemu by toho mohla využít. Ví, že máš na starosti bezpečnost výstavy i čím se zabývám já, a zná Maxe. A já vím, že ani jednomu z nás se svůj zájem o sbírku nepokoušela zatajit. Nemám pravdu?”

„Už léta se Maxe snaží přesvědčit, ať jí tu sbírku ukáže,” řekl Wolfe.

Storm chvilku čekala a pak se usmála. „A co chtěla po tobě?”

Tak věcný tón Wolfa přiváděl do rozpaků, přestože mu už od jeho prvního tance s Nyssou bylo nad slunce jasné, oč jí jde. Ale vyrovnaným hlasem odpověděl: „Chtěla, abych jí ukázal sbírku, ještě než bude zpřístupněna pro veřejnost.”

„Doufám, že jsi jejím svodům odolal,” zachmuřeně žádala o ujištění Storm.

„O tom se snad my dva spolu nebudeme bavit,” namítl.

Její obličej rozzářil překvapivě milý úsměv. „Beru zpět. Tím bych očerňovala tvou dobrou pověst.”

„Ano.”

Rozesmála se. „To neudělám.” Chvilku mlčky jedla a pak pokračovala v původním tématu. „Protože tvá přítelkyně dává svá přání nepokrytě najevo, myslím, že pro sbírku nebezpečná není.”

„Jsem stejného názoru.”

246

„Přesto by mě zajímalo, jak zjistila mé jméno. Nejsem tu sice tajně, přesto by je znát neměla.”

I s tím Wolfe souhlasil. Problém však byl v tom, že ho napadla jediná možnost, jak se je mohla dozvědět. I kdvž Max firmě Ace plně důvěřoval, už proti ní svědčily nejméně dvě události.

Nejprve jedna z jejích zaměstnankyň byla svolná předat, byť pod hrozbou vydírání, jak později přiznala, počítačový bezpečnostní program. Následně došlo k pokusu o vyloupení muzea a pak předchozí počítačový expert, údajně neúmyslně, zničil celé týdny práce.

Co když za to mohla Ace Security? Co když Nyssa uplatila nebo jinak přesvědčila některého ze zaměstnanců firmy, aby jí dodával informace? A jestli tomu tak skutečně bylo, oč jí šlo? Toužila skutečně pouze po tom, s čím se nijak netajila, tedy vidět Bannisterovu sbírku dřív než ostatní smrtelníci?

Anebo představuje nějaké nebezpečí?

Storm zcela přesně sledovala jeho myšlenky. „Vyzná se v počítačích?”

zeptala se a hodila pohledem na druhou stranu místnosti, aby bylo jasné, že mini Nyssu.

„Nejsem si jistý, ale řekl bych, že ano. Má nos pro podnikání, takže jistě má s počítači nějakou zkušenost.” Podíval se na Storm a zjistil, že ho pozoruje a v očích má něco, čeho si tam předtím nevšiml. Jakýsi stín… Nebo tajemství?

„Chtěl bys jí nastražit past?” zeptala se jako by jen tak.

„Proč bych to dělal? Byla by nepředloženost jakkoli ohrožovat sbírku. To rozhodně nemám v úmyslu,” odmítl.

Storm se pousmála. „Nemáš, ale vždycky je lepší trochu zariskovat, když máš potom ve věci jasněji. Podle článků v novinách se tohle město přímo hemží zloději. Kromě gangu, kterému se nikdo nemůže dostat na kobylku, je tu několik dalších zlodějů-sólistů, co mají zájem o podobné cennosti. Je více než pravděpodobné, že část z nich bude Tajemství minulostí považovat za velice lákavý lup.”

„To nepochybně ano,” připustil Wolfe.

„Tak proč čekat, až zaklepou na dveře muzea? Proč jim ty dveře trochu nepootevřít a nepřesvědčit se, kdo tomu lákadlu nedokáže odolat?”

Odstrčil od sebe talíř, zvedl sklenku s vínem a dopřál si chvilku na rozmyšlenou. „Jakou past máš konkrétně na mysli?” zeptal se pak.

„No, nejprve si udělejme jasno. Po zapojení nového systému bude muzeum vybaveno špičkovou elektronickou ochranou. Muzeum má k dispozici samostatný zdroj elektřiny, zvenčí nepřístupný, proto bude pro zloděje asi nejschůdnější pokusit se systém vypnout počítačem.”

Wolfe okamžitě namítl: „Náš systém je vnitřně uzavřený. Neobsahuje 247

žádný modem ani jiné napojení na telefonní linky. Tak jak by se do něj někdo mohl dostat?”

Storm se na chvilku zamyslela, s podivným klidem v očích. Potom také odstrčila talíř a pohodlně se uvelebila na židli. „Pamatuješ, jak jsem dnes odpoledne pod stolem rovnala kabely?”

„Jo.”

„No, při tom jsem tam objevila něco moc zajímavého. Někdo tam přidělal moc šikovnou přípojku na starou, teď už nepoužívanou telefonní linku. Takže bych řekla, že minimálně jeden ze zlodějů - obrazně řečeno - se už pokusil odemknout si dveře do systému.”

Když přibližně za hodinu dojeli do Stormina hotelového apartmá, Wolfe konečně přestal hlasitě nadávat. Přecházel však po místnosti jako lev v kleci, jako by si vůbec neuvědomoval, kde vlastně je.

Storm se sehnula, aby jí Medvídek mohl z ramene seskočit na pohovku, v jejíž rohu se pohodlně uvelebil. Potom si sedla na okraj pohovky a společně s Medvídkem pozorovali Wolfa.

„Musel to udělat ten technik,” ozval se konečně.

„Ten to nebyl.”

Zastavil se a podíval se na ni. „Chceš být loajální ke své firmě -”

„To ne,” skočila mu do řeči. „Pochop Wolfe, že kdybychom se já nebo jiný schopný technik pokoušeli napojit na telefonní linku, udělali bychom to tak, aby si toho nikdo nevšiml. To, co jsem tam našla, někdo udělal ve velkém spěchu. - V uplynulých týdnech se do té místnosti mohl dostat v podstatě kdokoli. Nový bezpečnostní systém nefunguje, takže tuhle chodbu nikdo nehlídal. A klidně se vsadím, že můj předchůdce v té místnosti určitě netrávil celou pracovní dobu. Zvláště když se do počítače nahrávaly všechny údaje, tak neměl na práci nic jiného než čekat.”

Wolfe musel, i když jen v duchu, uznat, že o bezpečnosti počítačové místnosti moc nepřemýšlel. Bylo to přesně tak, jak říkala: i když ty počítače jistě byly cenné, nikomu by se je nepodařilo nepozorovaně odvézt z muzea, a dokud se bezpečnostní systém nespustí, tak v té místnosti nebylo nic životně důležitého, proto chodbě hlídači rozhodně nevěnovali velkou pozornost.

„Krucinál!” procedil skrz zuby.

Storm pokrčila rameny. „Ty dvířka do systému jsou jenom odemčené, otevřít se jim je nepodařilo. Když tu přípojku vyřadím, tak jim je uzamknu.

Nebo… nebo mohu číhat a pozorovat, kdo se pokusí napojit.”

„Takže přece jenom past,” řekl, přestal chodit po místnosti a usadil se na opěrku křesla naproti ní.

„Mně to připadá jako dobrý nápad.” Storm si s námahou zula kovbojské boty a schoulila se na konci pohovky do klubíčka. „Původní bezpečnostní 248

systém se ukázal jako poměrně snadno přístupný pro zloděje, o čemž mě, jen tak na okraj, informoval šéf. Pověřili mě, abych tu instalovala program, který nebyl nikdy použitý. Je jenom tady.” Poklepala si prstem na čelo.

Wolfe přikývl. „Na tom jsme se s Maxem dohodli, jedinou naší podmínkou bylo, že ten program chceme před spuštěním vyzkoušet.”

„To se také stane. Nejdůležitější však je, že i když si někdo do toho systému obrazně řečeno odemkne dveře, ještě to neznamená, že dostat se dovnitř pro něj bude snadné. Musel by zjistit přístupové kódy, a ty jsem vymyslela skutečně obtížné.”

„Stále se však může dostat dovnitř?” „Ano, může. Když bude mít dostatek času, trpělivosti a informací. Musel by však provést řadu neúspěšných pokusů. Takže stačí, abych ten systém navrhla tak, že se bude hlídat sám. Když se do něj někdo bude pokoušet proniknout, budu o tom vědět.”

„A podaří se ti zjistit, kdo se o ten průnik pokoušel?”

„Možná. Mohli bychom se ho pokusit najít podle té telefonní linky.”

„Nezní to příliš optimisticky,” všiml si Wolfe.

Hořce se usmála. „Kdybych se dovnitř pokoušela proniknout já, tak bych použila tolik telefonní linek, že byste mě nikdy nenašli. A podobně by to udělal každý schopný hacker.”

Wolfe chvilku zachmuřeně přemýšlel a potom se zeptal: „Takže tvá past spočívá v tom, že bychom ho jenom přilákali na místo, kde bychom na něj číhali?”

Uznale se usmála. „Přesně tak. Když budu vědět, že se pokouší proniknout do systému, budu mu moci podstrčit takový podprográmek, který mu řekne pouze to, co chceme, aby věděl. Třeba to, že systém má slabé místo. Žádný hacker, který za něco stojí, si toho nemůže nevšimnout.”

Co tvrdila, znělo velice rozumně, Wolfe však ještě nebyl připravený na její nápad přistoupit. Za prvé, jestli nějaký lupič skutečně touží po Bannisterově sbírce, tak bude čekat, dokud tu sbírka nepřevezou do muzea. A za druhé si nebyl jistý, jestli může Storm Tremainové důvěřovat. Ten tajemný stín, který jí před chvílí spatřil v očích, mu dělal starosti.

Pro jistotu tedy řekl: „Ještě si to musím promyslet. Ráno mi ukážeš tu tajnou přípojku.”

„Samozřejmě. Koneckonců i já můžu mít nějaký nekalý plán. Raději by sis to skutečně měl důkladně promyslet.”

Buď na něm jeho nedůvěra byla znát víc, než myslel, nebo měla zázračnou schopnost číst jeho myšlenky; ani jedno z toho se mu nelíbilo.

„Nechtěl jsem tím však říct -” začal se hájit.

249

„Nepokoušej se to zapírat, Wolfe. Já chápu, v jaké jsi situaci. Vždyť ta sbírka ještě ani není v muzeu, a už kolem ní bylo tolik problémů. A jsem si jistá, že by ses cítil hrozně, kdyby se ukázalo, že někdo, kdo ti je blízký - například Nyssa Armstrongova - je ve skutečnosti zloděj, který se pokouší okrást tvého bratra.”

Znovu ucítil, že v něm narůstá napětí. Ten její zatracený líný hlas. Navíc měla úžasnou schopnost říct věci tak, že zněly velmi urážlivě.

„Nejsme si blízcí,” procedil skrz pevně stisknuté zuby. „Alespoň teď už ne.”

Obličej se jí stáhl předstíraným soucitem. „Ach ano… s ní ti to také dlouho nevydrželo, viď? Nepřemýšlel jsi někdy o tom, že by ses měl léčit?”

„Vždyť mně nic není!” Teď už málem řval.

Zamrkala. „Ale samozřejmě že ne. Spousta mužů nemůže najít tu pravou.

Přesto si stále myslím, že by sis měl rozšířit obzory. Vždyť kolik už ti je?

Kolem čtyřiceti?”

„Třicet šest,” vyštěkl, ale hned si poručil klid, protože si byl jistý, že se mu to čertovo kvítko jenom vysmívá.

„Tak promiň, třicet šest,” řekla vážně. „Jenže, stejně už se na svůj oblíbený typ nohatých blondýnek soustřeďuješ minimálně dvacet let. Takže už je, myslím, na čase, aby ti tvůj zdravý rozum napověděl, že u nich určitě nenajdeš, co hledáš.”

Wolfe věděl, že s ním manipuluje. Dělala to od jejich prvního dopoledního rozhovoru, ale i když to věděl, nic to na jeho reakcích nezměnilo. Byl si jistý, že kdyby se na chvilku zarazil a začal přemýšlet, určitě by došel k závěru, že s tématem jeho oblíbeného typu žen vyrukovala vždy, kdy narazil na nějakou oblast, o které nechtěla mluvit.

Problémem však bylo, že ho ten její jižanský hlas připravoval o rozum a že lesk v jejích očích, ať už ho vyvolával smích, nebo z nich zářila pronikavá inteligence, neovlivňoval jeho rozum, ale spíše emoce. Bylo pro něj velice obtížné myslet na něco jiného než na to, že se z ní určitě co nevidět zblázní.

A protože ho z míry vyváděla většinu z uplynulých několika hodin, ani ho nepřekvapilo, že se znovu nechal vést pouze instinkty a city.

„A jak si můžeš být tak zatraceně jistá, že zrovna ty máš to, co hledám?”

zavrčel a zvedl se z opěradla gauče,

aby si k ní přisedl. Protože seděla s nohama nahoře, stehnem se dotkl jejího boku.

„Nic takového jsem neřekla,” zašeptala a zářivé oči jí zakryly dlouhé řasy.

„Ale řekla. Tvrdíš to celý den. To tě nenapadlo, že budu zvědavý?”

250

Její tmavé řasy se zvedly, podívala se na něj očima nade vši pochybnost plnýma smíchu. Vážně prohlásila: „Nedělej nic, čeho bys později litoval. Oba víme, že jsem tě do téhle pozice vmanévrovala… Přesně vím, za které nitky mám tahat. Nemám pravdu?”

Pravdu skutečně měla a on si to moc dobře uvědomoval. V tom však, jak se ke svému provokativnímu chování sama přiznala, bylo něco naprosto odzbrojujícího. Navíc ho trápila už celý večer, přitahovala a zároveň rozčilovala, bavila i zlobila, fascinovala i děsila. I když ho před ní všechny instinkty varovaly, nedokázal se chovat rozumně.

Toho dne již podruhé řekl: „Je mi jasné, že toho budu litovat.” Nato ji vzal do náručí.

V prvních pocitech, však rozhodně nebyla lítost. Byla v jeho náručí hřejivá… až děsivě křehká. Její ústa byla přesně tak jemná, jak očekával, a ňadry se k němu okamžitě přitiskla.

Co následovalo potom, však neočekával. Bylo to jako výbuch, exploze intenzivních pocitů mu projela tělem jako blesk a úplně ho ohromila. Jeho prvním popudem bylo odtáhnout se, a tím se před náporem citů uchránit.

Jakmile to udělal, otevřela oči a podívala se na něj.

Její oči, teď tmavě zelené, tentokrát nezářily, ale žhnuly vášní… a také byly vyděšené. Rty měla pootevřené, chvěla se a vypadala trochu pobledle.

Když první úlek pominul, nahradila ho sladká nesmělá vášeň. Pomalu zvedla ruce a objala ho kolem krku.

Wolfe zaklel, ale jeho rty se znovu setkaly s jejími. Tentokrát její rty ožily takovou žhavostí, jako by měli snad oba uhořet. Vpletl prsty do jejích bohatých vlasů. Vydala jakýsi nejasný zvuk, který mu stoupl do hlavy jako stará brandy.

Na okamžik se téměř přestal ovládat a nechal se unést vášní, hned mu však v hlavě začaly ječet varovné signály, které nemohl nebrat na vědomí.

Nějakou dobu Storm nedocházelo, že Wolfe chce odejít. Když si to uvědomila, chvíli se nezmohla na slovo. „Udělala jsem něco špatně?”

zašeptala, příliš omámená, než aby o té otázce přemýšlela.

Jeho rysy ztvrdly, oči mu však dál plály modrým ohněm. „Jo,” odpověděl měkce a podivně zastřeně. „Potkalas mě.”

Než jí začalo docházet, co jí vlastně řekl, zavřely se za ním dveře.

Pomalu se otočila, spustila nohy na podlahu a zírala do prázdna. Byl to opravdu dlouhý den. Nebyla v San Francisku ještě ani dvacet čtyři hodiny a už měla spoustu problémů.

„Mňau,” přitakal Medvídek, jako by četl její myšlenky.

„Ale já to zvládnu,” sama sebe ujišťovala a otočila se, aby se podívala na kocourka. Seděl vzadu na pohovce a všechno tiše pozoroval. „Nevymkne se 251

mi to z rukou. Jsem jenom unavená ze změny časového pásma, to je všechno.

To proto si představuji věci, které ve skutečnosti nejsou.”

Medvídek krátce zavrněl.

Nechtěla si přiznat, že něco takové nikdy necítila - ani když byla unavená.

Ještě nikdy necítila touhu tak silnou, až ji omámila, jako by ji někdo praštil do hlavy. Nechtěla si přiznat, že něco takového ještě nikdy v životě nezažila.

Nicméně to byla pravda.

Byť byla unavená a rozrušená, její vnitřní budík ji upozornil, že má ještě schůzku.

Vstala, šla do koupelny a opláchla si obličej studenou vodou. Chvilku tam zůstala a prohlížela se v zrcadle. Rty měla trochu oteklé a tmavší než obvykle, oči podivně lesklé, jako by měla horečku.

„Lhářko,” řekla sama sobě to, co v ní celý den bolestivě hlodalo. „A nejhorší na tom je, že v tom začínáš být opravdu dobrá.”

Osušila si obličej, vrátila se do obývacího pokoje a pokoušela se alespoň chvíli nemyslet. Nedalo se tomu ale zabránit. Síla vzájemné touhy mezi ní a Wolfem ji naprosto vyvedla z míry. Nebylo pochyb, že jí určitě zkomplikuje život. Začít si něco s nějakým mužem rozhodně neměla v plánu, a už vůbec ne s mužem zodpovědným za bezpečnost expozice Tajemství minulosti.

Nemůže připustit žádné pokračování, přikazovala si rozhodně. I kdyby to nezpůsobilo nic horšího, přinejmenším by to ohrozilo její loajalitu. Mohla by na chvíli přestat být ostražitá a říct mu něco, co se nesměl dozvědět.

Ještě horší by však bylo získat jeho důvěru pod falešnou záminkou.

Choval se skutečně jako vlk, i při podávání ruky byl ostražitý a nedůvěřivý.

Jak by asi reagoval, kdyby se z nich stali milenci a on pak zjistil, že mu lhala?

„Krucinál,” zašeptala a bezděčně začala přecházet po místnosti. Medvídek ji dál tiše pozoroval z pohovky.

Když se ozvalo krátké zaklepání na dveře, rychle běžela na chodbu.

Podívala se kukátkem a otevřela. Beze slova ustoupila, aby návštěvník mohl vejít.

Ještě zavírala, když on už šel do obývacího pokoje a okamžitě se jím pátravě rozhlédl. Nikdy nepřestával sledovat své okolí.

Medvídek ho tiše pozdravil z pohovky. Cestou kolem něj ho krátce podrbal za ušima. Zastavil se u okna a pozoroval osvětlené město.

Storm se vrátila do místnosti, posadila se na opěradlo pohovky a řekla: „Nelíbí se mi, že mu musím lhát.”

Odvrátil se od okna, jeho zvláštní oči byly klidné a chladné. „Nic jiného ti nezbývá,” odsekl.

252

Kapitola třetí

Storm si jednou rukou přikryla ústa, aby zakryla zívnuli, a druhou vyťukala krátký příkaz. Počítač okamžitě začal poslušně vrnět.

„Vrrr,” sekundoval mu Medvídek ze své polohy na stolní desce.

„Ne tak nahlas,” napomenula ho Storm, zvedla hrnek s horkou kávou a opatrně z něj usrkla. Od příchodu do muzea v půl deváté to byl už třetí a povzbuzující účinky kofeinu pociťovala až po hodině. Obvykle pila jen jednu kávu, protože kofein způsoboval, že jednala ještě zbrkleji než normálně.

Tentokrát si však řekla, že důležitější je se probrat k čilosti alespoň přibližně stejné jako běžně.

Spát šla až pozdě v noci, čímž únavě ze změny času nijak neodpomohla.

Připadala si, jako by se pohybovala v mlze. Navíc rána přímo nenáviděla, ani být v nejlepší formě, necítila by se o moc líp.

Doufala, že Wolfe si s příchodem do laboratoria dá načas. Dnes ráno se s ním ještě neviděla a plněji to vyhovovalo. Kdyby zjistil, jak je nemožná, jistě by toho při své chytrosti a bezohlednosti okamžitě využil.

Vzápětí pomyslela, jaké by asi bylo probudit se vedle něj. Přestože tu myšlenku okamžitě zapudila, zčervenaly jí tváře. Bože, ten chlap s ní tedy zamával! Bylo to tak nezvyklé, že jí to dělalo velké starosti.

V noci se jí o něm zdálo, nejdříve neuvěřitelně erotický sen, ve kterém byli milenci, potom však, jak už to ve snech bývá, došlo ke krkolomné proměně. Ocitla se v jakési třídě, kde na tabuli lemovanou blyštivými drahokamy zběsile psala matematické vzorce a sama sebe nahlas upozorňovala, že musí všechno dodělat. Potom se sen znovu zvrtl, skrývala se a utíkala džunglí, kde se po stromech místo lián pnuly počítačové kabely, zatímco ji rozzuřený Wolfe honil a křičel, že ho zradila.

Pak se z Wolfa stal skutečný vlk a skočil po ní. V té chvíli se probudila.

Nebylo to však takové to obvyklé probuzeni z noční můry, kdy člověk lapá po dechu a buší mu srdce. Cítila jenom mučivou úzkost, až se jí svíralo srdce a v očích měla slzy.

253

Chvilku nehybně seděla u stolu a vybavovala si detaily snu. Pocítila silnou touhu uprchnout. Přitom si však v duchu uváděla všechny důvody, proč to nesmí udělat.

Mít mozek, ve kterém logika převažuje nad emocemi, a silný smysl pro povinnost mělo i své nevýhody.

Vzdychla, znovu zkontrolovala správnost nahrávání a potom sáhla po tubusu z tvrdého papíru, opřeném o stůl. Vytáhla z něj plány muzea a rozložila je na stůl.

Okraje se pořád stáčely, proto jeden roh zatížila Medvídkem a druhý tlustým manuálem laserového bezpečnostního systému. Na zbylé dva rohy použila telefon a hrnek na kávu.

Pomáhalo, když musela myslet na jiné věci, a protože poněkud ukvapeně Wolfovi slíbila, že bezpečnostní systém zprovozní v rekordním čase, musela se pěkně ohánět.

Několik minut si prohlížela plány prvního patra, pak si z jedné zásuvky vyndala poznámkový blok a ze druhé dokonale ořezané tužky. Svůj oblíbený neonově růžový zvýrazňovač měla v náprsní kapse flanelové košile. Použila ho k zvýraznění některých míst přímo v plánech.

V příští hodině z místnosti odešla pouze jednou, a to když si šla do kuchyňky nalít další hrnek kávy. Cestou nikoho nepotkala a tam se dlouho nezdržela.

Kolem jedenácté ji krátké zaklepání na otevřené dveře upozornilo, že do místnosti vchází Morgan Westová. Mladá kurátorka výstavy Tajemství minulosti byla jako obvykle nesmírně elegantní. Lesklé černé vlasy měla sepnuté do drdolu a štíhlou postavu oblečenou do jednoduché hedvábné zelenkavé blůzy a černých kalhot.

Storm, která na sobě měla seprané džíny a kostkovanou košili, jí její přirozený smysl pro eleganci velice záviděla. „Ahoj,” pozdravila ji Morgan, když vešla dovnitř. „Ahoj,” odpověděla Storm. „Co se děje?”

Morganiny jantarové oči svítily zvědavostí. Posadila se na okraj stolu, bezmyšlenkovitě podrbala Medvídka pod bradou a tiše jí prozradila: „Wolfe se chová, jako by měl jednu tlapu v železech.”

Storm se zamračila na právě dopsanou poslední větu a začala v ní něco gumovat. „Ano?”

„Ano. A protože vás jeden z hlídačů včera večer viděl spolu odjíždět, celé muzeum je zvědavostí bez sebe.”

Storm tušila, že to tak může dopadnout. Přestala předstírat, že je zabraná do práce, a pohodlně se v židli rozvalila. „Takže jsi byla oficiálně pověřená zjistit, co se stalo?” hádala znechuceně.

254

Morgan se přátelsky zasmála. „Ale vůbec ne. Jen jsem chorobně zvědavá.

A také ohromená, tedy pokud tu Wolfovu mizernou náladu skutečně máš na svědomí ty.”

„A proč?”

„Protože jak jsem tu viděla v uplynulých měsících, Wolfe si žádnou ženu k sobě nepustil tak blízko, aby z ní byl jenom podrážděný, natožpak rozzuřený natolik, že by nejraději všem zakroutil krkem.”

„Já jsem slyšela,” shrnula věcně Storm, „že k sobě připustil spoustu žen.”

„Fyzicky možná ano. Rozhodně však ne citově. Dokonce i Nyssa Armstrongova si na něm vylámala zuby a ta si s jinými muži dělá úplně, co chce.”

Storm zamyšleně vyšpulila rty. „Pochybuji, že by si s Wolfem nějaká žena někdy mohla dělat, co by chtěla.” Že pravděpodobnější je spíš opak, si raději nechala pro sebe.

Morgan přikývla. „Samozřejmě by se pro to musel rozhodnout sám.

Správná žena by to však dokázat mohla. Nejsi to náhodou ty?”

„Já? Já nejsem jeho typ,” namítla Storm nevzrušeným hlasem.

Morgan začalo být jasné, že vytoužené odpovědi zřejmě nedostane, proto se vzdala. „Dobrá, dobrá, poznám, když mě někdo chce odbýt. Jenom pro pořádek bych ti však chtěla říct, že Wolfe se na všechny utrhuje. A mezi námi, ty jeho typ rozhodně jsi a z toho začíná být nervózní.”

Strom se ušklíbla, ale řekla pouze: „Beru na vědomí.”

Morganin úsměv se ještě víc rozšířil. „Vy oba s Wolfem jste takoví nemluvové, že nás čeká zajímavá podívaná. Tohle tedy bude něco.

Zamlouvám si místo v první řadě, protože to skutečně bude drama. Můžu?”

„Jen si posluž.”

Morgan se rozesmála a vstala ze stolu. „Kdybys nedostala lepší nabídku, tak vím o kavárničce kousek od muzea, kam bychom si mohly zajít na oběd.

Měla bys zájem?”

„Jistě,” přitakala Storm a bezbarvě dodala: „Kdybych tedy nedostala nějakou lepší nabídku.”

„Když tak mi brnkni, do oběda bych měla být u sebe v kanceláři.”

„Jasně.”

Po Morganině odchodu Storm několik minut seděla za stolem a tupě zírala do plánů. Pomyslela si, že z Morgan by jistě byla skvělá přítelkyně.

Sice upovídaná, zato však upřímná a nezávistivá. Bohužel až neuvěřitelně vnímavá a inteligentní, takže by se před ní musela mít na pozoru. Tedy přinejmenším prozatím. A vlastně možná i nadále.

Ta myšlenka jí připomněla pracovní povinnosti. Podívala se na hodinky, vstala a zavřela dveře. Už předtím zjistila, že podobně jako většina místností 255

vybavených citlivou elektronikou, i zdejší byla speciálně izolovaná a prakticky zvukotěsná, takže z ní klidně mohla telefonovat, což vítala zvláště proto, že včera pomocí několika supermoderních zařízení zajistila, že nikdo nemohl její hovory odposlouchávat.

Pohodlně se usadila, v duchu si uspořádala myšlenky a zvedla sluchátko.

Zpaměti vyťukala číslo. Její společník zvedl hned po prvním zazvonění.

„Ano?”

„To jsem já. Celé hodiny jsem zkoumala ty plány. Na tak velkou budovu se spoustou dveří je sem poměrně špatný přístup.”

„Dokážeš to zvládnout?”

„Samozřejmě že ano, to už jsem ti přece řekla.”

„Dobrá, dobrá, už se v tobě zase ozývá ta tvoje irská krev… Vždyť víš, že jsem se na to musel zeptat.“___

„Irové byli mí praprapředci,” namítla věcně. „A to jenom z jedné strany.

Můj temperament je čistě jižanský.”

Muž vzdychl a s náznakem pobavení prohlásil: „Budu si to pamatovat.”

Potom už zněl jeho chladný hlas znovu velice seriózně. Seriózně a hlavně káravě. „Myslím, že jsi Wolfovi o té přípojce neměla říkat. Alespoň ne takhle brzy. Už předtím Ace Security příliš nedůvěřoval a tímhle se to ještě zhorší.”

Stormin hlas zněl klidně, když namítla: „Omyl, podařilo se mi jeho podezření přesměrovat.” „Kam?”

„Na Nyssu Armstrongovou.”

Následovalo dlouhé ticho, potom tlumená otázka: „Cože jsi udělala?”

„Slyšels.”

„Proč jsi mi to krucinál neřekla už včera?”

„Protože mi to nepřipadalo nutné. V horkém křesle jsem já, takže je na mně, abych dělala podobná rozhodnutí.”

Následovalo další dlouhé ticho. Když muž znovu promluvil, z jeho hlasu bylo poznat, že ovládá vztek. „Příště mi laskavě sděl -”

Ozvalo se zaklepání na dveře, tak hlasité, že ho slyšel i on v telefonu a zarazil se. Rychle řekl: „Zavolej mi později.”

„Počkej,” zabrzdila ho. Zvedla hlas a vyzvala návštěvníka, ať vstoupí. Po tak razantním zaklepání ji vůbec nepřekvapilo, že ve dveřích spatřila Wolfa.

„Hned se ti budu věnovat,” řekla klidným hlasem a pokračovala v telefonování: „Promiňte, neslyšela jsem.”

„To je on, že jo? Je u tebe?”

„Ano.” Pozorovala, jak Wolfe za sebou zavírá dveře.

Tentokrát byla pauza jenom krátká a hlas v telefonu zněl pobaveně.

„Ráda dráždíš chřestýše bosou nohou?”

„Ale jistěže, je to i v mém životopise.”

256

Vzdychl. „Nevadí. Až budeš sama, tak mi zavolej, ať se dohodneme na další schůzce. Musíme to důkladně probrat, aby to nevybouchlo.”

„Ale jistěže, mnohokrát vám děkuji, pane.”

Odfrkl, protože mu bylo jasné, že takhle zdvořilá je jenom proto, aby zmátla Wolfa, a zavěsil.

Storm také zavěsila a podívala se na hosta tyčícího se u jejího stolu. Podle neproniknutelné masky, kterou měl místo obličeje, usoudila, že o včerejšku se ani slůvkem nezmíní. Hlasem přímo přetékajícím zdvořilostí se ho zeptala: „Můžu pro tebe něco udělat?”

Místo odpovědi se zeptal: „Mluvilas o životopise. Ty chceš změnit místo?”

„Už mě to několikrát napadlo. Nikdy není na škodu, když si člověk může vybrat z více možností.”

„Zřejmě není.” Vypadalo to, že by na dané téma mohl říct mnohem víc, bylo však jasné, že mu telefonát nepřipadal podezřelý.

Než jí stihl říct, proč vlastně přišel, bez váhání se rozhodla bodnout přímo do vosího hnízda. „Slyšela jsem, že jsi dneska nějak nedůtklivý.”

Stáhl rty, čímž narušil svou neproniknutelnou masku. „Morgan moc mluví.”

Storm se rozesmála. „Proti této charakteristice by určitě nic nenamítala ani ona. Můžeš se utěšovat vědomím, že jí jde hlavně o tvé dobro.”

„Já o její péči nestojím,” vyštěkl. „Já jen chci, aby si hleděla svého.”

Storm se opřela loktem o výkres, položila si bradu do dlaně a táhlým hlasem řekla: „Lidé v pekle zase touží po ledové vodě, to však ještě neznamená, že ji dostanou.”

Wolfe na ni vytřeštil oči, neměl tušení, co by jí na to mohl odpovědět.

Pousmála se. „To nám vždycky říkávala maminka. Jinak řečeno, přání a skutečnost se zpravidla rozcházejí. Morgan bez roubíku neumlčíš, a i kdyby se ti to podařilo, tak někdo jiný milerád po celém muzeu roznese, že dneska nejsi ve své kůži.”

Musel uznat, že má pravdu. Navíc mu bylo jasné, že svým chováním celou situaci jenom zhoršuje. Nic nezakrýval. Měl zkrátka mizernou náladu a v muzeu o tom věděl snad úplně každý.

Nejraději by v té náladě dál zůstal, protože jí v podstatě stavěl hráz mezi svými rozbouřenými pocity a příčinou všeho toho chaosu - tedy Storm Tremainová. Když zůstane vzteklý, nebude muset myslet na to, jak Storm vypadá, jak mluví a jak moc se jí chce dotýkat. Její hlas a živý obličej ho však opět dráždily a fascinovaly zároveň, takže místo aby si jejího popichování nevšímal, vyskakoval jako…

… jako například teď.

257

„Nejsi ve své kůži, Wolfe? Vstával jsi špatnou nohou? Nebo ses jenom v noci moc nevyspal?”

„Ani jedno z toho,” popřel. „A jestli tě zajímá, jaký vliv má na mě tvé osobní kouzlo -”

„Ano, zajímá,” skočila mu do řeči.

Tak ho vyvedla z míry, že drsně zaútočil: „Copak v sobě nemáš žádnou z obvyklých ženských lstí?”

„Ani co by se za nehet vešlo,” prohlásila Storm s neodolatelně posmutnělou tváří.

Nechtěl se jí nechat ovlivnit. „Tak na sobě pracuj. Není slušné, aby se žena ptala muže, jestli kvůli ní nemohl spát.”

„To asi ne, ale já jsem zvědavá. Mohls?”

Wolfe zachmuřeně řekl: „Na to bych ti neodpověděl, ani kdybych tím mohl získat vstupenku do ráje.”

Storm se na něj usmála. „Vždyť jsi to v podstatě právě udělal. Ani jsem netušila, Wolfe, že mé - jak jsi to řekl? osobní kouzlo? - je tak působivé.”

Zhluboka se nadechl ve snaze ovládnout vztek a zachovat si zdravý rozum. „Přišel jsem projednat jistou pracovní záležitost.”

„Kecy,” uklouzlo jí.

Zaskřípal zuby. Teď už se od ní nenechá znovu vyprovokovat. To rozhodně ne. Dokonale se ovládá. „Přišel jsem se podívat na tu přípojku.”

Storm na to chvilku nic neříkala, protože ji pípnutí počítače upozornilo, že je čas vyměnit disketu. Když to provedla, znovu se začala věnovat Wolfovi. Vyprovokoval ji svým zarputilým odmítáním toho, že by se mezi nimi něco stalo, a navíc vypila příliš mnoho kávy, takže ji ani nepřekvapilo, že se začala chovat zbrkle. Vlastně ji to nepřekvapilo vůbec, protože ji náhlý nápad natolik zaujal, že vůbec nepřemýšlela.

Nevstala ze židle, jen ji zhruba o kousek posunula, aby se Wolfe mohl dostat pod stůl. Ze spodní zásuvky vytáhla baterku, položila ji na stůl a pohodlně usazená prohlásila: „Jen si posluž.”

Pokud se rozmýšlel, tak opravdu pouze krátkou chvíli. Obešel stůl, vzal baterku a klekl si. „Kde je?” ptal se s náznakem nervozity.

„Na pravé straně, blíž k přední straně stolu,” odpověděla. „Tam, kde telefonní kabel vychází z podlahy.”

Byl tak blízko ní, že cítila teplo sálající z jeho těla. Okamžitě se jí začaly vybavovat vzpomínky na včerejší večer. Jak mohl předstírat, že se mezi nimi včera něco stalo? Jí stačilo sedět takhle blízko něho a připadalo jí téměř nemožné ovládnout se. Cítila nezkrotnou touhu dotýkat se ho a až nezřízenou potřebu přesvědčit se, že je na tom stejně jako ona.

258

Možná ale že tomu tak nebylo. Vzhledem na jeho životní styl s něčím takovým musela počítat. Ze nemohl usnout, nemuselo nutně znamenat, že zapálil s touhou něco si s ní začít. Možná se od ní dokázal odpoutat a cítit touhu, jenom když se mu to hodilo. Koneckonců není jeho typ. A jeho včerejší výbuch vášně si možná jenom špatně vykládala.

Bylo klidně možné, že k ní cítí jenom běžnou mužskou, téměř automatickou, touhu po dostupné samičce.

Nejbolestnější na tom bylo, že ani tato možnost ji nedokázala odradit.

Nebyla s to spustit z něho oči. Propletla si prsty rukou položených v klíně a pozorovala, jak mu hlava a ramena mizí pod stolem. Potom mu pohledem přejela po širokých zádech. Pod černou koženou bundou a tmavou košilí si představovala hladkou kůži a vypracované svaly.

Chvilku uvažovala, jestli černá kůže stále ještě znamená totéž, co za jejího dětství. Tenkrát totiž měla velice symbolický význam - bylo to varování před nebezpečím. V malém jižanském městečku, kde vyrůstala, nosili černou kůži jenom ti nejdivočejší mladíci a dívky. Milovali riziko, neuznávali žádnou autoritu a byli natolik silní, že se každému postavili, a natolik sebevědomí, aby to nijak neskrývali.

Rozum jí napovídal, že v současné době je černá kůže už jenom módní záležitost, materiál běžně používaný na bundy, kabáty a sukně a že žádný symbolický význam už dávno nemá. Její pocity ji však přesvědčovaly, že u Wolfa černá kůže dál signalizuje nebezpečí.

Vylezl zpod stolu, sedl si na bobek, zhasl baterku, položil ji na stůl a řekl: „Mělas pravdu, skutečně to někdo udělal v dost velkém spěchu.” Schválně se jí nepodíval do očí.

Byli tak blízko sebe, že se Storm kolenem dotýkala černé kůže jeho rukávu. Vůbec se nechtěla bavit o telefonních přípojkách, zastřeným hlasem však ze sebe dostala: „Jestli věděl, co dělá, tak to za deset minut musel mít hotové.” Fascinovaně sledovala, jak mu zaškubal lícní sval.

Jen co vstoupil, bylo mu jasné, že nedokáže zapírat. Byl v kaši až po pás a klesal stále hlouběji. Když se díval do jejího obličeje, plného života, a slyšel její táhlý hlas, bylo mu, jako by ho zasáhl elektrický proud. V její blízkosti si připadal živý jako nikdy předtím. Cítil to tak výrazně, až propadal dojmu, jako by se předtím na sebe jenom díval jako na filmovém plátně a naprosto nic při tom nepociťoval.

Storm v něm vyvolala takovou bouři zmatku, že se stěží ovládal. Musel zapojit všechnu svou vůli, aby to dokázal - byť je dělil stůl. Když však stůl obešel a klekl si těsně vedle ní, jeho vůle se začala rozpadat na prach. A musel se sám sebe ptát, proč vlastně se tolik brání. A proč se tak zlobí?

Vždyť takhle silná přitažlivost musí být kladná, ne záporná. Nebo se mýlí?

259

Cítil její parfém. Tato neznámá exotická vůně ho včera večer doprovázela domů i do snů. Na telefonní přípojku pod stolem se téměř nedokázal soustředit.

A když vylezl zpod stolu, soustřeďoval se na pracovní záležitosti ještě obtížněji, až to nakonec nedokázal vůbec.

Jeho poslední nadějí bylo nedívat se do těch jejích živých zelených očí.

Věděl totiž, že dívat se do nich, utonul by v nich. Navíc byl silně přesvědčený, že jakmile by do té léčky padl, navždy by přišel o srdce. I o duši.

Začal se napřimovat. Když se k ní v pokleku natočil, byli téměř čelem k sobě. Na chvilku se zarazil a ona k němu bezděčně natáhla ruce. Konečky prstů se dotkla jeho košile. Uvědomila si, že je hedvábná. Kontrast mezi černou kůží a hedvábím jí připadal zvláštně působivý.

Ano, působí nebezpečně, ale zároveň také elegantně, pomyslela si.

Když pak spatřila jeho oči, měl je tak pronikavě modré jako plamen hořícího plynu. Vůbec si neuvědomila, že mu odhrnula límec košile, jakmile se však dotkla jeho pevné horké kůže, tak ji to ohromilo, že se jí zatajil dech.

Ucukla před jeho pohledem a pohlédla na svou ruku. Dotýkala se ho těsně pod krkem a rozepnutý límec jeho košile jako by ji vyzýval, ať ruku posune níž, kde vykukovaly tmavé chloupky.

Znovu zvedla hlavu a podívala se mu do očí. Tajil se jí dech a vynechávalo srdce.

Wolfe se otočil úplně, takže byli k sobě tvářemi. Položil jí ruce na kolena, kde ji hřejivě tížily. Nato jí odtáhl nohy od sebe, ruce přesunul na boky a přitáhl ji k sobě. Nijak se nebránila a srdce se jí prudce rozbušilo.

Sice klečel na kolenou, rozhodně však nebyl žádný prosebník. Vášeň žhnoucí z jeho očí nebyla žádná prosba, ale žádost.

Jejich poloha byla jednoznačně erotická a celé její tělo na ni bouřlivě reagovalo. Vnitřními částmi stehen ho objímala kolem pasu, ruce mu položila na ramena. Jejich oči byly téměř na stejné úrovni.

Zastřeným hlasem se zeptala: „Tak nemohl jsi usnout kvůli mně, Wolfe?”

„Nemohl, sakra,” zavrčel hlasem tak drsným jako povrch žuly, ale postrádajícím její tvrdost. Jeho ruce jí vklouzly pod flanelovou košili, přejely ji po bocích a potom ji objaly kolem štíhlounkého pasu. Nejraději by jí vyhrnul i spodní košilku, aby ucítil její kůži, zaručeně sametově hebkou. Měl však tušení, že kdyby se jí takhle dotkl, už by nedokázal přestat.

Stále ještě mírně zastřeným hlasem nevinně prohlásila: „Ale vždyť nejsem tvůj typ! Tak jak to že jsi nemohl spát?”

Přitáhl ji k sobě ještě blíž, už seděla na úplném krajíčku židle a ňadry se dotýkala jeho hrudníku. Nejraději by ze sebe strhl koženou bundu, protože 260

představovala jednu z překážek, které je od sebe oddělovaly, jenomže na tak dlouhou dobu se jí nemohl přestat dotýkat.

„Ty mě chceš přinutit, abych to přiznal nahlas?” zašeptal s pohledem upřeným na její svůdně hebké rty. Všiml si, že je zvlnil náznak úsměvu.

„Jen jsem ti položila poměrně prostou otázku.”

„A já ti na ni odpovím oklikou.” Naklonil se k ní, aniž odtrhl oči od jejích rtů, a jeho hlas náhle zněl ještě drsněji. „Rozhodl jsem se dát na tvou radu a rozšířit si obzory-”

„Už bylo načase,” šeptla těsně před tím, než se jejich rty setkaly.

Stejně jako včera večer se někde hluboko uvnitř v ní okamžitě vzedmula vlna takoyého žáru, že jí tělo přetavila jako ocel. Wolfe a jeho vášeň ji ruka v ruce s její vlastní těžko uvěřitelnou touhou proměnili v ženu chápající, co před ní dosud bylo utajeno.

Teď už chápala, že i žena obdařená silnou vůlí a sebedůvěrou může podlehnout vlastním smyslům a pocitům. Že se bude natahovat k jasně zářícímu plamenu, byť dobře ví, že ji dotek může bolestivě spálit. Teď už věděla, že některé potřeby jsou tak naléhavé, že je člověk musí uspokojit, ať to stojí, co to stojí.

Líbal ji se stejně naléhavou touhou, kterou cítila uvnitř. Vášnivými polibky jako by si ji chtěl úplně přivlastnit, a reakce jejího těla se jí začínaly vymykat z vlády. I přes všechny vrstvy oblečení cítila, jak se jí jeho pevný hrudník tiskne na rozbolavělá ňadra. Jejich poloha, v níž ho nohama objímala kolem pasu, byla tak erotická, jako by se skutečně milovali.

A právě po tom toužila tak silně jako ještě po ničem. Znala se s ním sotva čtyřiadvacet hodin, a přesto si tím byla naprosto jistá, že je to správné. O

některých věcech se prostě nepochybovalo, byly stejně samozřejmé jako tepání vlastního srdce.

Reagovala na jeho vášnivé polibky zcela bez zábran a s podobnou vervou mu je oplácela. Objetí jejich paží zesílilo, takže se k sobě dostali ještě blíž.

Své tělo už nedokázala ovládat. Úplně zapomněla na odemčené dveře a nevadily by jí, ani kdyby je někdo otevřel.

Také Wolfe naprosto zapomněl na nedostatek soukromí. Její svůdná ústa byla stejně omámená vášní jako ta jeho, její roztoužená odezva byla tak podmanivá, že pro něj okolní svět, včetně vlastních výčitek svědomí, přestal existovat. Držel ji v náručí a na ničem jiném mu nezáleželo. Cítil, jak se její tělo tře o jeho, a žhavou touhou se téměř přestal ovládat.

Už by byl vnitřní souboj s největší pravděpodobností vzdal, náhle se však v místnosti nabité vášní ozvalo neúčastné pípnutí počítače, díky němuž se mu alespoň částečně vrátil zdravý rozum. Přístroj žádal další informace a Wolfe si jeho zásluhou uvědomil, kde vlastně jsou.

261

Odtáhl ústa od jejích, jednou rukou ji vzal za temeno hlavy a přitiskl si její hlavu na rameno. Její vlasy byly tak dětsky jemné a hedvábně hebké, že musel ze všech sil odolávat touze zabořit do té zlaté záplavy obličej. „Jestli okamžitě nepřestaneme, tak…” pokoušel se ji varovat hlasem tak ochraptělým, že i jemu samému zněl nepřirozeně.

Storm se ho však nebála, ať by zněl jakkoli přísně. Chtěla se k němu znovu přitisknout těsněji a nespokojeně zavrněla. Na kůži krku ucítil její horké rty. Celé tělo jako by se mu sevřelo silnou touhou. Jeho objetí na chviličku zesílilo. Nezapípat v tu chvíli znovu počítač, s největší pravděpodobností by podlehl jak její, tak i vlastní touze.

Se sebezapřením jí položil ruce na ramena a lehce ji od sebe odstrčil.

Snažil se ovládnout, aby jeho hlas nezněl drsně. „Storm, to nemůžeme. Tady ne.”

Zamrkala. Oči měla zamžené, vypadaly jako smaragdy v mlze, a obličej celý zjihlý touhou. Cítil, že se chvěje-

„Ne,” prohlásila zastřeným hlasem, „myslím, že skutečně ne.” Pomalu ho přestala objímat kolem krku a nechala ruce klesnout na stehna.

Nedokázal ji úplně pustit, lehčeji prsty laskal útlá ramena. Část jeho mozku mu nařizovala, ať s tím okamžitě přestane, odtáhne se od ní a beze slova zmizí, aby nepokračovali dál. Druhá část však už touze podlehla a jeho chování momentálně řídila tahle část.

„Nemohli bychom jít někam jinam?” navrhl tiše, aby to znělo jako otázka.

„Nejblíž je to asi ke mně domů.”

Storm se něj dlouze mlčky zadívala. Výraz měla stále plný něhy, její oči však už byly úplně jasné a tak přímé a poctivé jako obvykle. Když vzdychla a začala mluvit, všiml si, že se jí do hlasu vrátil lehce ironický podtón. „Bojím se, že tohle se ti nebude líbit.” „Co se mi nebude líbit?” „To, co ti teď musím říct.”

Wolfe ji pustil a pomalu se znovu posadil na bobek. Okamžitě ho napadla řada možností, všechny však vedly k jedinému výsledku: nechce jít k němu.

„A co mi musíš říct?”

Storm slyšela jeho strohý tón, nehnula však ani brvou, ani neodvrátila oči od jeho náhle zvážnělého obličeje. „Přes všechno to, co jsem ti včera napovídala, momentálně žádného manžela nehledám. Krátká známost by mi ale nevadila. Oba moc dobře víme, že tu budu jenom několik týdnů a potom zase dostanu jiný úkol, možná dokonce v jiné zemi.”

Lehce přikývl a čekal.

Krátce se nadechla, což mu napovědělo, že to pro ni bylo mnohem obtížnější, než dávala najevo. „O co však I určitě nestoiím. ie známost na jednu noc. Nehodlám bvt

262

hračkou, se kterou si budeš hrát, dokud někde neuvidíš nějakou zajímavější.

Já nejsem žádná Barbie, Wolfe.”

„To moc dobře vím,” řekl vyrovnaným hlasem.

„Opravdu?”

„Ano.” Nejraději by ji znovu objal, ale nedovolil si to. „A co vlastně chceš?

Nějaký slib?”

„Ne, jen si chci být jistá, že pro tebe znamenám víc, než jen to, že si na seznam svých kořistí můžeš připsat další jméno. Až tomu uvěřím, pak už nikdy o tom nebudu mluvit, i kdyby se mezi námi stalo cokoli. Než však za-jdeme dál, musím si tím být jistá. Opravdu musím.”

Podíval se do jejích vážných očí a věděl, že neustoupí. Potvrzovalo mu to i její předchozí chování. Storm Tremainová dávala jenom tolik, kolik dostávala zpátky, a často měla navrch, aniž by se o to nějak zvlášť snažila.

Ač malá, její sebejistota a síla vůle malé nebyly. Nezastrašilo ji, když jí dával najevo svou sílu, nevylekala ji ani jeho vznětlivá povaha a nedělala si starosti ani s jeho přímo železnou vůlí.

A když mu řekla, že než mu dovolí zajít dál, potřebuje od něj slyšet odpověď, také to tak myslela.

Wolfe dobře věděl, že nepřestat, tu odpověď by od něj slyšet nechtěla.

Kdyby ji byl položil na podlahu nebo na stůl, bez váhání a ochotně by se mu byla poddala. V jeho náručí totiž plála stejnou oslepující vášní jako on, a právě tohle vědomí ho rozčilovalo snad úplně nejvíc.

Nechtěla od něj moc, on jí však momentálně nemohl nic slíbit. Nebyl připravený přemýšlet o svých citech a už vůbec nebyl připravený na žádné závazky. Dokonce ani na takový, který by trval jenom pár týdnů.

Pomalu vstal, pustil ji a obešel stůl. Přál si, aby se zmohl říct jí něco lehkomyslného nebo veselého, zjistil však, že toho není schopen. Nebyl s to vůbec myslet, až teprve myšlenka na práci mu vytrhla trn z paty.

„Přemýšlel jsem o tvém návrhu, že bychom tu tajnou telefonní přípojku mohli použít jako past. Jestli se nemýlím, tak dokud program nebude nainstalovaný, ta linka pro muzeum žádnou hrozbu nepředstavuje.”

„Nemýlíš se.” Její hlas zněl stejně klidně jako jeho. „Ten, kdo se bude chtít na ni tajně napojit, zaručeně bude mít tolik rozumu, aby se nepokoušel najít nechráněné místo v rozpracovaném bezpečnostním systému. Nechráněná místa se ukážou teprve tehdy, až si bude moct prostudovat definitivní verzi.

Dokud nový systém nebude hotový a nainstalovaný, z této strany žádné nebezpečí nehrozí.”

„Tak ji tam zatím nech a já ti potom dám vědět,” rozhodl. Nato odešel z místnosti, aniž se na ni podíval.

263

Jen co za sebou zavřel dveře, Storm se pohodlněji posadila na židli a zahleděla se do prázdna. Nejraději by nemyslela vůbec na nic, neřkuli na to, že před chvílí dala Wolfovi ultimátum. Udělala to, protože se k němu chtěla zachovat čestně. Znala se natolik dobře, aby si byla jistá, že krátká aférka by jí strašlivě ublížila a kdyby trpěla, byla by zlá. Proto po něm chtěla víc než krátkou aférku.

To bylo prosté, jasné a pravdivé. Druhý důvod, proč jejich úprk k ukojení vzájemné touhy zarazila, byl méně jasný a mnohem komplikovanější. I on měl něco společného s poctivostí. Spíš však s jejím nedostatkem. Souvisel s její nutností lhát.

Požádala ho o vyjádření také proto, že ho chtěla zastrašit. Teď se od ní bude držet dál, možná už nadobro. Schválně jeho neochoty k závazkům využila k zaražení něčeho, co se jí zcela vymykalo z rukou. Toužila po něm totiž tak, že se nemohla spoléhat na svůj zdravý rozum, proto ho měla k tomu, aby ji odmítl nebo aspoň s vyjádřením počkal.

Nebylo to sice právě čestné, ale ona se tak, poněkud zoufale, pokoušela zabránit mnohem větší nečestnosti. Stát se z nich milenci, otázka vzájemné důvěry by nabyla na mnohem větší důležitosti.

Stát se jejich vztah důvěrným, Wolfe by jí s největší pravděpodobností více věřil. A právě toho se bála ze všeho nejvíc. Dokud ji alespoň trochu podezíral nebojí maličko nedůvěřoval, nemohla mu svými lžemi moc ublížit.

Co by se stalo, kdyby se z nich stali milenci a on o ní zjistil pravdu?

Podívala se na svého mlčícího, ale ostražitého kocourka, po celou dobu Wolfovy přítomnosti zachovávajícího nehybnost sochy, a zašeptala: „Měla jsem mu říct pravdu?”

Medvídek kýchl, což byl jeho obvyklý způsob, jak jí říct, že s ní nesouhlasí. Storm unaveně vzdychla. Měl pravdu. To udělat nemohla.

Bylo by to však čestné. A přitom stačilo jediné: říct mu, že s tou telefonní přípojkou si nemusí dělat starosti - jenom totiž vypadá napojená na telefonní linku.

A přesně tak má vypadat.

Sama to věděla nejlíp.

Vždyť to byla její práce.

264

Kapitola čtvrtá

Když se pro Storm zastavila Morgan, aby ji vzala na oběd, už byla v pohodě. Léty praxe se naučila tvářit a vystupovat sebejistě, ať už se uvnitř cítila jakkoli nejisté. Se všemi svými starostmi a strastmi se totiž nejraději vypořádávala sama.

Oběd se jí velmi líbil, neustále Morgan povzbuzovala k řeči, takže se o muzeu a jeho zaměstnancích dozvěděla spoustu zajímavých informací a sama nemusela nic prozradit. Nebyla tajnůstkářka, většinou však raději poslouchala, než mluvila, proto jí nedělalo problém utajit, na co právě myslí.

Když se vrátily do muzea, Morgan se na chvilku zastavila u sebe v kanceláři a pak šla za Storm do počítačové pracovny. „Jestli máš čas, mohly bychom si jít prohlédnout všechna bezpečnostní zařízení nainstalovaná kvůli expozici Bannisterovy sbírky,” navrhla. „Pokud se nevyskytnou nějaké další problémy, jsou snad už všechna na místě. I vitríny jsou téměř hotové. Navíc se tam dneska nebudou motat žádní pracovníci. Co ty na to?”

„Proč ne.” Storm se sehnula, aby z jedné ze zásuvek vyndala desky, kde měla spoustu papírů s poznámkami o Tajemství minulosti i o celém muzeu.

Také v nich měla několik zmenšených půdorysů všech čtyř křídel muzea, zvětšeniny míst z bezpečnostního hlediska nejproblematičtějších, detailní nákresy všech vitrín s nejvzácnějšími exponáty muzea a zvláště pak nákresy nově vyrobených vitrín, ve kterých měla být vystavena Bannisterova sbírka.

„Půjde s námi?” ukázala Morgan na Medvídka, který se už pohodlně usadil Storm na rameno.

„Ano,” odpověděla Storm. „Pěkně ho naštvalo, že jsem ho tu nechala samého, když jsme byly na obědě, takže se teď ode mě nehne ani na krok.

Neboj, dokud ho nesundám, bude mi sedět na rameni.”

Morgan s tím přátelsky souhlasila a obě vyrazily do křídla v patře teď pro veřejnost uzavřeného. V muzeu bylo poměrně dost návštěvníků, takže když na sobě Storm ucítila něčí pohled, neměla žádný důvod myslet si, že je to 265

Wolfe. Jenomže byla si tím stoprocentně jistá. Nevěděla, jestli jí to napověděl instinkt, intuice nebo reakce těla, které na jeho blízkost bouřlivě reagovalo, na své pocity však dala. A už pouhé tušení, že ji pozoruje, jí rozbušilo srdce.

Nepokoušela se ho však v tom davu návštěvníků najít.

Pod mramorovým schodištěm podlezly tlustý provaz bez ohledu na cedule s nápisy, že nepovolaným je vstup zakázán. Když po schodech vyšly nahoru, Morgan se ujala role průvodkyně a stručně, ale výstižně ji seznamovala s detaily uspořádání blížící se výstavy.

Obě ženy se plně soustředily na práci a výborně se doplňovaly. Storm kladla zcela konkrétní otázky ohledně umístění prvků bezpečnostních zařízení, jako jsou dotyková čidla, laserové a infračervené detektory pohybu a detektory tepla i na speciální zařízení určená k ochraně jednotlivých částí sbírky přímo ve vitrínách.

Morgan jí pohotově odpovídala a jen čas od času se musela podívat do poznámek. Pak se ptala ona.

„Musím si něco ujasnit. Vím, že když jsou všechna tahle zařízení zapojená, stačí zmáčknout několik tlačítek a uvedou se do činnosti. Také vím, že všechno je připojené k zařízení v počítačové místnosti a v bezpečnostní místnosti. A tvým úkolem je sestavit program, který to všechno bude řídit.”

Storm přikývla. „Přesně tak. Například detektor pohybu je velice užitečná věc, protože jich však je v budově spousta, ostraha by bez monitorovacího systému mohla při zjišťování, který z nich vlastně spustil alarm, ztratit spoustu drahocenného času. Nebo kdybychom nevěděli, komu konkrétně náleží magnetická karta, která alarm vypnula, zloděj by ji mohl padělat a dostat se do muzea, aniž by si ho ostraha všimla. Já mám za úkol vytvořit takový program, který zaručí, že všechny bezpečnostní prvky budou spolu vzájemně spolupracovat, a který ostraze umožní mít dokonalý přehled o tom, co se v muzeu děje.”

Chvíli mlčela a pak dodala: „Proto musím každému bezpečnostnímu prvku přidělit číslo, podle kterého bude možné zjistit jeho polohu. Systém musí být tak vzájemně propojený, že když se zloději podaří vyřadit jeden prvek, další dva nebo tři to okamžitě zaregistrují a spustí alarm. Vyřadit celý systém musí být prakticky nemožné. A čím blíž se zloděj dostane k sbírce, tím těžší bude muset překonávat překážky.”

Morgan tiše hvízdla. „To musíš brát v úvahu spoustu nejrůznějších variant.”

„O tom mi něco povídej! Před třemi lety, jsem jeden systém děsně zorala.

Zní to sice neuvěřitelně, ale úplně jsem zapomněla na uklízečky. Měly vlastní magnetické karty, podobně jako ostraha. Pochopitelně večer co večer musely oprašovat a leštit vitríny citlivé na jakýkoli dotek. Jednalo se o obrovské klenotnictví. Systém se zapnul přesně jak měl, a ani ne minutu po zavření 266

začaly alarmy ječet jako o život. Dva dny mi trvalo, než jsem všechny uklidnila, a další dva dny jsem uklízečky zapracovávala do systému.”

Morgan se usmála. „Naše úklidová služba podlahy vyutírá za provozu muzea, hezky postupně křídlo po křídle. Dvakrát týdně však chodí po zavření douklízet zbytek. Doufám, že o tom víš?”

„Jasně. Je to další z řady problémů, se kterými se budu muset vypořádat.

Abych snížila riziko na minimum, bude nutné, aby byl s nimi vždy přítomen některý hlídač. Ten nejprve na kontrolním panelu zadá číselný kód a alarm se v příslušné místnosti vypne.” Kývla směrem ke dveřím místnosti, ve které se momentálně nacházely. „U dveří bude za nenápadnou lištou ukrytý malý ovládací panel s několika tlačítky.” Prozatím byly ovládací panely v křídle viditelné.

„A tím se stane co?” zajímala se Morgan.

„Počitačový program dočasně deaktivují dotyková čidla. Citlivé na dotyk přestanou být také vitríny, laserové a infračervené detektory pohybu nebudou spouštět alarmy, ale pohyb v místnosti monitorovat nepřestanou. To sledování bude tak přesné, že budeme mít v počítači záznamenaný každý pohyb všech přítomných. Alarmy uvnitř vitrín budou ještě posíleny, aby spustily, jakmile se někdo pokusí dotknout nějakého exponátu. A všechno samozřejmě budou na monitorech v bezpečnostní místnosti pozorně sledovat hlídači.”

Morgan se zamračila. „Kvůli Tajemství minulosti jsme v tomto křídle instalovali úplně novou, špičkovou bezpečnostní techniku, kdežto ve zbytku muzea je mnohem zastaralejší. Takže budeš muset zařídit, aby fungoval systém v podstatě poskládaný z různých zařízení.”

„Jo.”

„A stihneš to?”

Storm slavnostně prohlásila: „Proto mi platí takové prachy.”

„Mně připadá, že si je plně zasloužíš.” Morgan lehce zavrtěla hlavou.

„To je pravda, ale nemysli si, že to, co dělám, je extrémně náročné. Věř mi, už jsem měla i náročnější úkoly.”

„Když říkáš…” Brunetka se podívala na hodinky a vyhrkla: „Sakra, musím sehnat nějakého solidního znalce drahých kamenů.”

„Myslela jsem, že sbírka zůstane do otevření výstavy v trezoru,” divila se Storm.

Morgan přikývla. „Takový je plán, ale toho znalce přesto budu potřebovat. Sbírka už je přes třicet let schovaná, takže ji bude nutno důkladně prohlédnout, vyčistit a připravit na výstavu. Navíc Wolfe říkal, že pojišťovna Lloyd’s trvá na tom, aby se před vystavením provedl nový odhad ceny. Což znamená buď najít na slovo vzatého odborníka, schopného ty klenoty ocenit 267

a zároveň připravit na výstavu, nebo na každý z těch úkolů najmout člověka zvlášť.”

„Tak hodně štěstí.”

„Díky. Kdybys o výstavě nebo čemkoli jiném potřebovala nějaké další informace, najdeš mě v kanceláři.” Morgan se na chvilku zamyslela a potom nevinným tónem dodala: „Nejvíc ti toho však pochopitelně řekne Wolfe.

I když to nespadá do jeho kompetence, ví o současném bezpečnostním systému snad úplně všechno. Což znamená, že toho ví mnohem víc než kdokoli z muzea.”

Toho si Storm byla vědoma až moc dobře. Nenechala se však vyvést z klidu a poznamenala; „Už jsi mi to říkala. Kdybys ho potkala cestou do kanceláře, vyřiď mu, že potřebuji jeho pomoc. Budu v tomhle patře, v severním křídle, tam kde jsou obrazy.”

„Bude mi potěšením. A nezapomeň se podívat na len obraz na chodbě. Na len hned u dveří.”

„Proč bych se na něj měla dívat?”

„To pochopíš, až. ho uvidíš.”

Tím Storm trochu zmátla, jen co však došla do severního křídla -

Tajemství minulosti mělo být umístěno v západním - obraz našla velice rychle. A okamžitě jí bylo jasné, že lo je typická ukázka Morganina smyslu pro humor.

Na to, že obraz byl už slovky let starý, byl až nečekaně aktuální. Byly na něm bouřkové mraky, právě rozčísnuté bleskem. Na okraji lesa číhal vlk, obrácený k blesku zády, takže netušil, co mu hrozí.

Storm přemýšlela, jestli ten obraz viděl i Wolfe.

Rozhodla se, že ho na něj raději nebude upozorňovat, proto rychle přešla na další chodbu a začala si prohlížet bezpečnostní zařízení umístěná v tomto křídle muzea. Bylo tomu přesně tak, jak říkala Morgan.

Kromě patra, v kterém měla být vystavena Bannisterova sbírka, byl zbytek muzea vybaven pouze zastaralým zařízením s několika obstarožními kamerami a pár o něco novějšími alarmy. Obrazy byly pochopitelně, stejně jako všechny vitríny, chráněny osobitými alarmy, zařízení však nebyla napojena na počítačový řídící systém.

Storm stála na jedné z chodeb a na půdorys, který měla v deskách, si zaznamenávala umístění videokamer. Náhle vycítila, že jí někdo stojí za zády. Přestože kolem ní v uplynulých minutách prošlo několik návštěvníků, věděla, že je to Wolfe, a řekla mu, aniž by se otočila: „Až nainstaluji svůj software, tak se ukáže, kolik má tenhle starý systém děr. Bude sem toho nutno nainstalovat mnohem víc, než jsem si původně myslela.”

268

„Já vím,” řekl. V obličeji neměl naprosto žádný výraz. „Modernizovat zařízení v celém muzeu by ale stálo celé jmění. Kdyby se vydělalo na expozici Tajemství minulosti, tak by to možná mohli udělat tak za rok za dva.”

Přestože mluvil naprosto klidným hlasem, vycítila, že je napjatý. To ji na jedné straně povzbudilo a zároveň naopak varovalo.

Prohlížela si zeď, u které stála nejblíž. Obraz ji však nezajímal, hledala něco úplně jiného. „Ty lasery se zapínají po skončení návštěvní doby?”

zeptala se Wolfa

„Jo.”

„Takže kdykoli musí po chodbě přejít ostraha, vypínaje magnetickou kartou.” „Přesně tak.”

Udělala si na půdorys dané části budovy několik poznámek, potom se otočila a zamířila ke dveřím, kde se zastavila a zamyšleně si chodbu prohlížela. Na Wolfa se nepodívala, ani když na sobě cítila jeho pohled. Pak promluvila, snažila se ale, aby její hlas zněl co nejklidněji. „Všechny ty lasery jsou tak viditelné, že je rovnou mohli označit cedulkou.”

„Naivita, že?”

Stormin citlivý sluch zaznamenal, že tón jeho hlasu se mírně změnil. To bylo dobré - její odměřené chování ho tady začíná zlobit. Nevinně na něj upřela oči a pokračovala stejným věcným tónem: „Jestli mám ten program vytvořit a uvést v život tak rychle, jak jsem slíbila, musím vidět všechna bezpečnostní zařízení, která jsou v budově. Morgan mě provedla křídlem, ve kterém bude instalovaná sbírka, a zbytek muzea údajně nejlépe znáš ty. Jestli máš čas, tak bych to nejraději absolvovala hned teď.”

Oba dobře věděli, že jí to nemůže odmítnout. Proto přikývl: „Řekni mi, co všechno potřebuješ vědět.”

V následujících třech hodinách držela Storm tak ostré tempo, že by jím prověřila snad i vytrvalost maratónského běžce. Budova muzea byla velice rozsáhlá a i když nepostupovala centimetr po centimetru, pak decimetr po decimetru určitě. Celou tu dobu rozhodně neplýtvala slovy, kladla mu stručné otázky, na které dostávala podobně stručné odpovědi.

Ačkoli to nebylo poprvé, co se jí Wolfe nechal vyvést z míry, tentokrát toho už skutečně začínal mít dost. Ona smyslná žena, která se na něj sotva před několika hodinami dívala smaragdovýma očima zamženýma vášní, nadobro zmizela a on celou dobu musel myslet na to, jestli by se vrátila, kdyby ji vzal do náručí. Nebo zmizela nadobro, protože ji odehnala jeho neochota slíbit jí, že pro něj bude znamenat víc než jen další tělo v posteli?

269

Držela před sebou ty své zatracené desky jako štít, sotva se na něj podívala a mluvila na něj, jen když to bylo bezpodmínečně nutné. A on by nejraději…

Co vlastně? Nebyl si jistý ani tím, co chce… tedy kromě ní. Chtěl ji a přitom ji nemohl mít. To ho přivádělo k takovému zoufalství, že se cítil čím dál napjatější.

A ani se na ni nemůže rozeřvat, aby si trochu ulevil. Jednak ho vůbec neprovokuje a jednak není jednoduché řvát na křehounkou blondýnku s kočkou na rameni.

Navíc ji nemohl obvinit, že ho svým chladným, seriózním chováním trápí schválně. Podobné taktiky jistě schopná byla, on jí však nedokázal natolik číst myšlenky, aby poznal, jestli je to pravda. K šílenství ho přiváděla také tím, že přesně věděla, za kterou nitku má zatáhnout, aby od něj slyšela, co potřebovala, kdežto on o ní nevěděl pořád vůbec nic.

Nevěděl, co si o ní má myslet, a to ho dráždilo. Vypadala tak neškodně…

drobounká panenka s protáhlým přízvukem, bujnou hřívou světlých vlasů, zářivýma zelenýma očima, která ale neustále vypouštěla slova, která ho při-nejlepším zneklidňovala. Musel přemýšlet sám o sobě, přehodnocovat své pocity i názory, i když to nechtěl dělat.

Pozoroval ji, jak se pohybuje (rychleji, než mluví), přitom ale vykonává svou práci účelně, pohybu, na rameni má kočku a v ruce desky. Fascinuje a zároveň rozčiluje, přitahuje a zároveň zneklidňuje, ohromuje a zároveň vzru-

šuje.

Kvítko z čertovy zahrádky.

A když si uvědomil, že ji zná pouze čtyřiadvacet hodin, připadal si jako blázen.

Bylo téměř pět hodin a většina návštěvníků už odešla, takže byli sami.

Právě došli do jižního křídla prvního patra - poslední částí muzea, kterou ještě neviděla - kde byla stálá výstava drahých kamenů. Vypadalo to, že kromě nich tu vůbec nikdo není. Tuto část muzea před nedávnem navštívil zloděj. Zařízení tu bylo jen o něco modernější než ve zbytku muzea.

Storm ironicky poznamenala, že vitríny jsou o trochu mladší než černé uhlí.

To nebyla první uštěpačná poznámka, kterou za odpoledne utrousila, i když jen od předchozí už uplynula více než hodina. Poskytla tak Wolfovi vhodnou příležitost alespoň trochu uvolnit napětí, které mu svíralo tělo.

„Nemusíš dělat chytrou,” vyštěkl, rád, že se konečně může rozčílit a vypustit páru.

Storm se k němu okamžitě otočila, jako by na podobnou příležitost čekala i ona. Stáli od sebe jenom několik desítek centimetrů, takže když se mu 270

chtěla podívat do rozzuřených očí, musela zaklonit hlavu. Přesto bylo více než jasné, že jeho výška ani jeho vztek jí strach nenahnaly.

„Kdo? Já?”

Wolfe sice přesně nevěděl proč, ale její protáhlý přízvuk teď zněl až neskutečně rezavě. „Ano, ty. Nenechala sis ujít snad ani jednu příležitost k zesměšnění bezpečnostních zařízení muzea.”

„Protože tady v podstatě žádné bezpečnostní zařízení není. Nechtěl bys mi poradit, jak mám navrhnout syslém, který by ochránil tuto budovu, když tady jsou deset let staré lasery současně s dotykovými čidly staršími než já?

Vlastně dokonce možná ještě staršími, než jsi ty.”

Po tomto výsměšném dodatku jen stěží potlačil smích.

Sáhl také k sarkasmu: „To ty jsi tvrdila, že tohle bude brnkačka, hvězdo.

Všem zdejším bylo jasné, že to žádná legrace nebude, takže pochybuji, že by tě sem nalákali nějakými falešnými sliby.”

„Mě sem nikdo nenalákal,” namítla, zastrčila si desky do podpaždí a obě ruce dala v bok. „Poslali mě sem, abych tu dělala svou práci, což také mám v úmyslu. Nikdo mi nic nesliboval - jen můj obvyklý plat. A příplatek za to, že budu muset spolupracovat s tebou.”

Krátkou chvíli si myslel, že to myslela vážně. Vzhledem k tomu, že jeho předchozí komunikace s firmou Ace Security rozhodně neprobíhala v přátelském duchu, ani by ho to nepřekvapilo. Potom si však všiml, že jí v zelených očích pobaveně zajiskřilo, a uvědomil si, že si z něj zase utahuje. V

další vteřině si své podezření ověřil: „Ty jsi mě celé odpoledne schválně dráždila,” vyhrkl. „Zesměšňovala jsi to bezpečnostní zařízení, protože jsi věděla, že mě to rozzuří.”

„Dalo by se tak říct,” připustila. „Proč?”

Storm se pousmála. „Celou dobu jsem cítila, jak jsi napjatý, tak jsem si řekla, že by možná neuškodilo nechat tě trochu si ulevit.”

Wolfe se nadechl. „Aha.” Krucinál, pořád tahala přesně za ty nitky, za které potřebovala. Ještě horší bylo, že v něm četla jako v příručce psané pro začínající detektivy. A úplně nejhorší bylo, že si z jeho vzteku vůbec nic nedělala a ještě ho k němu schválně provokovala.

Bohužel nic z toho nedokázalo zmírnit jeho touhu po ní, touhu, která se s každou minutou spolu strávenou, zvětšovala. Začínalo ho to připravovat o rozum.

„Prozraď mi, jak tvá matka přišla na jméno Wolfe?”

Po tak náhlé změně tématu překvapeně zamrkal. „Jak jsi přišla na to, že na mé jméno přišla matka?” zeptal se a proti své vůli úplně zapomenul na předchozí zmatené myšlenky.

271

„Napověděl mi to instinkt. Nebo možná intuice. Nemyslím si, že by lakové jméno vymyslel muž, pokud by to ovšem nebyla rodinná tradice, o čemž v případě příjmení Nickerson, což je severské jméno, silně pochybuji.”

Stále ještě netušil, kam tím směřuje, přesto se musel usmát. „Máš pravdu.

Jméno Wolfe skutečně vybrala má matka. Prý to udělala kvůli mým očím.

Když jsem byl už dost starý na to, abych o tom mohl přemýšlet, musel jsem namítnout, že většina novorozeňat má modré oči, kdežto vlci určitě ne. Ona však řekla, že s barvou to nemělo nic společného.” Pokrčil rameny. „Dodnes jsem tomu nepřišel na kloub.”

Storm však pochopila dokonale. A přála si, aby se někdy mohla s Wolfovou matkou setkat. Ženu, která pohledem do očí svého právě narozeného syna v nich vidí nebezpečného muže, jaký z něj vyroste, rozhodně stojí za to poznat.

Pak si vzpomněla, že svého nejstaršího syna a Wolfova nevlastního bratra pojmenovala Max, což je zkrácená forma jména Maxmilián, znamenajícího něco jako nejlepší z nejlepších. Max Bannister se narodil do bohaté rodiny, ale copak jeho matka hned při jeho narození věděla, že nejlepší nebude ani tak pro své bohatství jako pro své laskavé srdce a citlivou povahu?

„Proč tě to zajímá?” zavrčel Wolfe.

Storm se na něj na chvilku zadívala a pak se usmála. „Vypadals totiž, že začínáš znovu nervóznět jako vlk.”

„Co jsi ty vlastně zač - ze tří čtvrtin čarodějnice?” vyhrkl.

„Nejen z jedné. Další dvě čtvrtiny jsou irské a poslední jižanská.” Wolfe se zašklebil. „To je tedy parádně výbušná směs.”

„To je. A ty si přece nechceš popálit prsty.”

Wolfe si hořce pomyslel, že už by ho tohle čertovo kvítko nemělo překvapovat. Znovu totiž bez jakýchkoli zábran navázala na rozhovor, po kterém ráno odešel z počítačové místnosti.

O Storm Tremainové toho ještě moc nevěděl, jedno mu však jasné bylo: odvážně se postavila každé překážce, která se před ní objevila. I když tou překážkou byl on.

Opatrně poznamenal: „Rozhovor na tohle téma jsme ukončili už před několika hodinami.”

„Ne, ještě neskončil. Byl jenom přerušen. A jestli si správně pamatuji, tak dost náhle.”

Wolfe si vrazil ruce do kapes bundy a nahrbil ramena. Pomyslel si, že nejlepší bude vyklidit pole hned tady, kde mu v podlehnutí vlastním pudům brání obavy, že by je někdo mohl vyrušit. Přes naléhavý apel rozumu nebyl v stavu myslet na nic jiného než na to, jak moc po ní touží.

272

„Tak dobře, odpovím na tvé ultimátum,” promluvil zachmuřeně.

„Skončíme s tím. Nehodlám ti tu lhát a tvrdit, že tě nechci, oba moc dobře víme, že je tomu právě naopak. Také už však jsem dost starý na to, abych věděl, že když nedostanu, co chci, nezabije mě to. Vždyť i ty sama jsi vyslovila něco podobného.”

Storm na něj zamyšleně hleděla. Hrozil jí ještě větší malér, moc dobře to věděla, nemohla si však pomoci. Takže ji ani nepřekvapilo, když řekla: „Ráda bych si to ujasnila. Takže mě sice chceš, ale nic z toho nebude, protože jsem tě požádala o malé ujištění a ty mi ho nemůžeš nebo nechceš dát?”

Mlčky přikývl.

„Některé ženy prostě potřebují slyšet sliby. I kdyby měly být falešné.”

„Já ti ale nebudu lhát.”

Tedy přinejmenším ne v téhle věci, pomyslela si. Zajímalo by ji, jestli by se stejnou zásadou mohla řídit sama. Její život byl plný lží, v tomhle směru by však dokázala být upřímná. Nebo ne? Mohl by ji Wolfe znenávidět, kdyby zjistil pravdu?

Na chvilku znejistěla. Když se však na něj znovu podívala, začala ji přemáhat touha a svůj vnitřní souboj vzdala. Později bude mít spoustu času na spočítání ztrát… prozatím cítila nesmírnou úlevu, že se konečně rozhodla.

S náznakem úsměvu řekla: „Všichni musíme za své touhy něco zaplatit…

Ty ses rozhodl rozšířit svůj obzor a já se pokusím potlačit všechny ty směšné staromódní představy, které mi od dětství vtloukali do hlavy, a vyzkoušet si krátký románek, i když je mi jasné, že neskončí u oltáře. Vím, že za to zaplatím. Od tebe nechci nic jiného než malé ujištění, že pro tebe budu znamenat víc než další zářez na čele postele.”

„Něco takového nedělám,” hájil se uraženě.

„Ale děláš, Wolfe. Tedy ne doslova, alespoň doufám, ale jistě si v duchu vedeš seznam. Kdyby ti nezáleželo na počtu, tak bys jich přece tolik neměl.”

Tím ho tak šokovala, že úplně vystřízlivěl. Měla pravdu? Než stihl nějak zareagovat, pokračovala stejně nevzrušeným tónem dál.

„V podstatě ti tím chci říct, že ti můžu vyjít vstříc jenom na půl cesty. Ať se na to díváš, jak chceš, já přicházím o mnohem více než ty, tak nevím, proč bych se měla vzdávat i své hrdosti.”

„V tvém podání to zní, jako bychom spolu sváděli bitvu.”

Její úsměv začal být lehce šibalský. „Možná tomu tak skutečně bude, soudě podle toho jiskření mezi námi. Já bych to však raději považovala za dobrodružství.” Po chvilce váhání dodala: „Takové, jaké jsem ještě nikdy nezažila.”

273

Wolfe se přinutil chvilku vyčkat, aby na ni svou otázku nevyhrkl. „Snad tím nemyslíš to, co myslím?”

Storm mu jako obvykle odpověděla naprosto přímo a beze studu: „Ze budeš můj první? Ano, je to tak.”

„Kolik je ti?” ptal se užasle.

„Táhne mi na třicet,” řekla a pak se zahihňala. „No dobře, tak na dvacet osm. Protože jsem hrdá žena, musím ti říct, že jsem v minulosti měla už několik nabídek.”

„O tom nepochybuji!.”

Pohledem na něj Storm zjistila, že je jejím přiznáním ohromený, proto mluvila dál, aby mu poskytla dostatek času na vzpamatování.

„Na střední i na vysoké jsem chodila s několika kluky a jejich nátlak byl poměrně citelný, zřejmě jsem na to ale tenkrát nebyla připravená. A protože jsem měla šest bratrů, kteří svou sestřičku nespouštěli z očí, nikdo si netroufal zajít v nátlaku příliš daleko.” Pokrčila rameny. „Po skončení školy mi většinu času zabírala a vlastně ještě pořád zabírá práce. Než jsi mi včera vpadl do života, tak se mi do něčeho takového vůbec nechtělo.”

Wolfe si odkašlal a pokusil se o škodolibost: „To mám jako věřit, že ti stačil jediný pohled na mě a svět se ti převrátil vzhůru nohama?”

„Jo, něco takového.”

Vytřeštil na ni oči, náhle vnímal pouze ji, všechno kolem, jako by zmizelo. Během celého jejich rozhovoru vůbec nezměnila postoj, pořád stála s rukama v bok a hlavou mírně zakloněnou, aby mu viděla do očí. Ačkoli na sobě měla kostkovanou košili a džíny, v podpaždí desky a na rameni kočku, napůl zakrytou divokou hřívou světlých vlasů, stejně vypadala neuvěřitelně sexy.

Jen s obtížemi uvěřil, že je skutečně panna - možné to ale bylo. Tak přímá a sebevědomá žena jako ona přirozeně sex hodnotila na základě vlastního úsudku a určitě by něco takového nepodstoupila jen proto, aby se vyrovnala svým vrstevnicím. Připadalo mu však neuvěřitelné, že dosud nepotkala muže, kterému by se podařilo přesvědčit ji ke změně názoru.

Dokud včera do jejího života nevpadl on. Začal svádět vnitřní boj sám se sebou a zeptal se: „Když jsi čekala tak dlouho, tak proč by ti teď měl stačit krátký románek?”

Storm jeho otázka trochu zaskočila. „Ale já jsem nečekala, alespoň ne v tom smyslu, jak si zřejmě myslíš. Přes svou výchovu jsem se nezařekla, že musí být buď svatba, nebo nic; na něco takového totiž jsem až příliš nezávislá. Můj život mi vyhovuje takový, jaký je, bez manžela i bez milence.” Pokrčila rameny, jako by až teď pochopila důvod svého rozhodnutí. „Možná jsem si tě vybrala právě proto, že chci muže, který 274

nestojí o žádné závazky. Připadá mi, že by nám to vyhovovalo oběma. Za pár týdnů zase pojedu jinam a budu stejně svobodná jako při příjezdu sem.”

„A co já?”

„Ty také. Nebudou mezi námi žádné závazky, komplikace ani křivdy, zkrátka a dobře konec bez výčitek. Oba budeme mít jenom příjemnou vzpomínku.”

Wolfe věděl, že by byl blázen, kdyby ji odmítl. Už několikrát dostal podobnou nabídku, na kterou téměř okamžitě přistoupil, a nikdy toho potom nelitoval. Ale Storm… Všechny jeho instinkty ho varovaly, že s ní nikdy není nic jednoduché a nekomplikované, natožpak krátké. Měla na něj příliš silný vliv, než aby jejich vztah byl jednoduchý a nekomplikovaný.

A navíc byla panna. Představoval si, jaké by to bylo, být jejím prvním mužem a pozorovat ji, jak poprvé životě prožívá tajemství tělesné lásky.

Vzápětí pocítil tak silný nápor touhy, že se málem přestal ovládat.

„Ne,” odmítl příkře.

Nehnula ani brvou. Jeho ostré odmítnutí ji zřejmě nevyvedlo z klidu, protože se na něj usmála a její táhlý hlas zněl, jako by se vůbec nic nestalo.

„Zřejmě bys o nás Tremainech měl vědět ještě jednu věc. My se jen tak nevzdáváme.” Nato se otočila na patě a zamířila do počítačové místnosti.

Wolfe neřekl jediné slovo. A ani se nehnul. Stál jako socha v liduprázdné části muzea obklopený osvětlenými vitrínami s drahými kameny. Klidně by přísahal, že na mramorové podlaze vidí rukavici, protože její poslední věta se nedala chápat jinak než jako výzva na souboj.

Storm zastala až ve své počítačové svatyni a zhluboka se nadechla.

„Mňáu,” zavrněl jí do ucha Medvídek.

Pozvolna vydechla. „Buď zticha. Právě jsem za sebou spálila všechny mosty.”

Odmítala na cokoli myslet, proto usedla ke stolu a zavolala si taxík.

Potom sesbírala všechno, co potřebovala vzít do hotelu, vyšla z místnosti a zamkla dveře. Ještě sice nebylo šest, bude však pokračovat ve svém apartmá, takže odcházela bez jakýchkoli výčitek svědomí.

Nedalo se přímo říct, že z muzea utekla, ale rozhodně si s odchodem nedávala na čas. V duchu si připomenula, že by si, jak se předtím zmínila Wolfovi, měla půjčit ten džíp. Před hotelem zaplatila taxikáři a šla do svého apartmá. Všechno, co si přinášela, včetně Medvídka, položila na pohovku a pak si sedla, aby si zula kovbojské boty.

Za půl hodiny měla na sobě obnošený svetr a legíny a choulila se na pohovce. Večer měla tajnou schůzku, tentokrát už však jinde, protože její společník nechtěl být v hotelu viděný příliš často. Teď čekala na jídlo, které si objednala na pokoj.

275

Pustila televizi, spíše však jenom jako zvukovou kulisu, a začala procházet všechny své poznámky a náčrtky.

Snažila se nemyslet na Wolfa, ale jeho obličej jí stále tančil před očima.

Ty jeho modré oči jako by se jí vpálily do paměti a podobně tomu bylo i s jeho ostře řezanou bradou a smyslně plnými rty.

Spálila za sebou mosty. Bylo jí jasné, že žádná cesta zpátky už pro ni neexistuje. Nemohla udělat čelem vzad, ani kdyby náhodou chtěla.

Následovala své srdce, přestože jí mozek napovídal, že toho bude litovat.

Protože dala jisté osobě slib, nemohla Wolfovi říct celou pravdu. Navíc sem přijela plnit takový úkol, že Wolfe byl posledním člověkem, s nímž by si měla něco začínat, tedy přinejmenším intimně.

Teprve mnohem později, cestou na tajnou schůzku, připadla na podstatu svého problému. Byla velmi prostá: octla se v pasti mezi dvěma přespříliš cílevědomými muži, z nichž jednoho musela poslouchat a do druhého se zamilovala.

276

Kapitola pátá

Když se Wolfe přistihl, že snad už potřetí prošel celý svůj pohodlný byt, byla téměř půlnoc. Domů přišel kolem jedenácté. Z muzea odešel chvilku po Storm, jak ho pohotově informoval jeden z hlídačů, převléct se do smokingu, protože byl už před několika týdny pozvaný na exkluzivní párty.

Celý večer však měl nepříjemný pocit, že jeho partnerka, stoosmdesáticentimetrová blondýnka Cindy, kdysi modelka, přesně odpovídá Storminu výsměšnému označení nohatá Barbie. Hlas měla netečný, téměř bezbarvý. Dokonale se vyznala ve špercích, jednak jich na sobě měla snad tunu a jednak její otec vlastnil největší klenotnictví v San Francisku, jinak však neměli absolutně nic společného.

Schůzku předčasně ukončil výmluvou, že musí volat do Evropy, což byla pravda, a opustil ji u dveří jejího bytu, přestože mu nabídla, že si klidně může zavolat z telefonu v její ložnici.

V podobné situaci nebyl poprvé, necítil však žádné pokušení nabídku přijmout. To bylo další zjištění, které ho přimělo vystřízlivět.

Domů tedy přijel sám, svlékl smoking a byl tak neklidný, že nevydržel na jednom místě a myšlenky mu unikaly jedna za druhou. Za celou dobu dospělosti se mu jenom několikrát stalo, že se nemohl soustředit na svou práci, a teď k tomu došlo. A přitom práce byla hlavní smysl jeho života, dokonale vyvažovala jeho neuspořádaný osobní život. Začínalo být více než jasné, že Storm se mu dostala tak hluboko pod kůži, že myšlenky na ni nedokázal zahnat ani tento obvykle účinný všelék.

Závazky mu vždycky naháněly husí kůži. To byl jeho hlavní problém, zatímco touha ho táhla jedním směrem, opatrnost ho držela na místě. Pravdou bylo, že Storm pro něj znamenala mnohem víc než další dobyvatelský úspěch. Bylo mu jasné, že by určitě chtěl mnohem víc než jen pár nocí - jí to však přiznat nechtěl. To proto ji odmítl. A ujištění, které požadovala, jí také odmítal dát. Možná byl jen příliš hrdý na to, aby přiznal, že se mu dostala pod kůži, ale co když se za tím skrývalo mnohem víc?

277

Přirozeně mu šlo i o Storm. Zasloužila si víc, než co po něm žádala.

Mnohem víc. To si uvědomoval až moc dobře. Zasloužila si slib toho „směšného a staromódnťho” - oddané lásky a manželství.

Jak je ironické, že zrovna on je o něčem tak silně přesvědčený. U

ostatních žen ho nikdy nic podobného nenapadlo. Storm však byla jiná, jako by byla stvořená - ať už přírodou nebo vlastními životními zážitky -

doprovázet muže jako jeho rovnocenný společník. Stát se životním partnerem, ne jenom milenkou. Žádat od ní, aby byla něčím míň, zranil by její duši.

Uvědomoval si, jak silný vliv má na něj, že to nešlo brát na lehkou váhu.

Vnitřní síla, kterou vyzařovala, musela každého muže poznamenat, navždy ho změnit, i kdyby byl sebevíc přesvědčený, že je pánem situace. Všechny instinkty mu napovídaly, že Storm je přesně ten typ ženy, který se muži vryje do srdce tak, že pro něj bude stejně nezapomenutelná jako jeho vlastní jméno.

Znovu si musel opakovat, že na něco takového není připravený a že by se měl vzpamatovat.

Až těsně před půlnocí si konečně sedl, aby zavolal do Evropy. Přinutil se soustředit na práci. Volané číslo dobře znal. Byla to tajná linka jisté pařížské kanceláře. Čekal na spojení a začínal ztrácet trpělivost, protože to trvalo déle než obvykle.

Když sluchátko volaný konečně zvedl, jeho hluboký hlas zněl rozčileně, a to vyštěkl pouze své jméno. „Chavalier.”

„Jarede, jestli máš mizernou náladu, zavolám jindy,” navrhl Wolfe.

„Na mé náladě nic mizerného není,” odmítl Jared Chavalier tónem obdobným Wolfovi. „To jenom zbytek světa mi způsobuje problémy “

Wolfe odfrkl. „Chápu, co tím myslíš. Poslyš, mohl bys pro mě něco udělat?”

„Jako obvykle chceš, abych ti u Interpolu něco zjistil.”

„Ano. Maxova výstava by se měla otevřít už za několik týdnů, tak bych chtěl předejít řadě problémů.”

„Dobrá,” souhlasil Jared, „co potřebuješ?”

„Dvě věci. Mám trochu pochybnosti o jedné místní sběratelce, proto bych ocenil, kdyby se ti o ní podařilo něco najít. Jmenuje se Nyssa Armstrongova.”

Vyhláskoval mu to jméno a připojil adresu.

„Mám to. A ta druhá věc?”

Wolfe chvíli uvažoval a pak pokračoval: „Trochu mi dělá starosti bezpečnostní firma Ace Security, se kterou spolupracujeme. Max jim sice důvěřuje, ale když tu jejich první technik napáchal tolik škody, začal jsem mít pochybnosti. Pak jsem jednou viděl Nyssu vycházet z jejich kanceláře a začal jsem si dělat starosti. Přinejmenším je nutné říct, že ta firma je až 278

zatraceně náchylná k úniku informací. Mají sice dobrou pověst, ale já bych se o nich rád dozvěděl víc, než je běžně dostupné.” Zopakoval jméno firmy i její adresu a pak dodal: „Podívej se, co o nich dokážeš najít. Je ti všechno jasné?”

„Jo. Možná mi to ale zabere pár týdnů. Víš přece, že počítač Interpolu nemám jenom sám pro sebe, a ty informace nebudu hledat pro svou práci.”

„Jo, to chápu. Sbírka bude ohrožená, teprve když ji vyndají z trezoru, takže to zatím není tak naléhavé. Dej mi vědět, až něco zjistíš.”

„Dobrá.”

Když Wolfe zavěsil, vstal a přešel k oknu obývacího pokoje. Byl z něho nádherný výhled na sanfranciský záliv, a když ve dne nebyla mlha, byl vidět i most Golden Gate. Teď však viděl jenom různobarevná světla nočního města, některá z nich trochu rozplihlá, protože se nad městem začala rozprostírat mlha. Snažil se dál myslet na práci, ale jak tak zadumaně zíral z okna, jeho myšlenky se začaly vracet ke Storm. Její hotel nebyl daleko odsud, z okna ložnice na něj dokonce bylo vidět.

Nejraději by znovu zvedl telefon a zavolal jí. Toužil slyšet její jižanský hlas, ale odolal touze. Ať už se s jejich vztahem stane cokoli, musí si nejdřív být zatraceně jistý, že má navrch.

Ještě dlouhou dobu po zavěšení zíral Jared Chavalier na poznámky, které si udělal během hovoru s Wolfem. Potom vzdychl, vytrhl z bloku popsaný list, zmuchlal ho a vztekle hodil do odpadkové koše. Že koš netrefil, jeho náladu ještě víc zhoršilo.

Vstal, šel k oknu a hleděl ven, aniž vnímal, co vidí. Jeho oči nervózně těkaly z místa na místo po celém horizontu, mozek však byl plně zabraný do metodického probírání faktů.

„Krucinál!” ulevil si nakonec a konečně začal vnímat výhled z okna.

Zjistil, že mlha houstne a halí most. Počasí venku vypadalo tak mizerně, že na minutku zatoužil být zpátky v Paříži.

Znovu zaklel a vrátil se k uzoučkému psacímu stolu, jímž byl vybavený hotelový pokoj. Nepoužil telefon, na který přesměrovávali hovory z jeho pařížské kanceláře, ale běžný hotelový telefon.

Když volaný na druhé straně zvedl, bez pozdravu příkře oznámil: „Máme problém.”

V příštích dvou dnech Wolfa téměř neviděla. Rozhodla se, že ho nebude vyhledávat, ale bude trpělivě vyčkávat a pečlivě dělat svou práci. Slíbila program udělat v tak krátké časové lhůtě, že mu musela věnovat mnohem víc než jenom obvyklou pracovní dobu. Večerné hodiny ve svém apartmá pak věnovala procházení plánů, náčrtků a manuálů k všemožným bezpečnostním zařízením i vlastních poznámek k navrhovanému programu.

279

pátek odpoledne se začaly plnit první stránky jejího nového bloku matematickými vzorci. Předpokládala, že jí to zabere ještě tak tři čtyři dny.

Potom si to ještě jednou projde, aby vyhmátla možné problémy. I když některé chyby se jistě ukážou, teprve až celý program nainstaluje a spustí.

Tak tomu bylo pokaždé.

Oceňovala, že musí práci věnovat všechny své myšlenky i pozornost.

Spát jí však příliš nepomáhalo. Už se plně aklimatizovala, únava z časového posunu ji zcela přešla. Většinu nocí však snila o Wolfovi, takže neměla příliš klidné spaní. Dokonce i Medvídek začal klimbat i přes den, což sice u kočky není nic neobvyklého, předtím to však nedělal. Zřejmě sebou v noci tak házela, že ho pořád budila.

Tento stav napětí hrozil vydržet, Wolfe byl totiž velice umíněný a Storm pořád trápilo, že jeho důvěru získala nepoctivě.

Všechno se však změnilo v pátek pozdě odpoledne, kdy do muzea přišel nečekaný návštěvník. „Ahoj.”

Storm zvedla hlavu a ke svému obrovskému překvapení spatřila ve dveřích počítačové místnosti Nyssu Armstrongovou. Jako obvykle elegantní a bez poskvrnky. Měla na sobě hedvábné šaty, světlé vlasy pečlivě upravené do komplikovaného drdolu, byla dokonale nalíčená a na rudých rtech měla afektovaný úsměv. Storm se okamžitě začala cítit ohrožená a nemělo to nic společného s její prací.

V soutěži elegance Nyssa nad ní vítězila na celé čáře. Storm na sobě jako obvykle měla pohodlné oblečení - seprané džíny, vysoké boty a tlustý zelený svetr, který vypadal, jako by ho zdědila po starším bratrovi. Navíc jí dnes vlasy silně elektrizovaly, na nose měla šmouhu od inkoustu, za uchem tužku a nehet na palci okousaný až do masa.

Nepříjemně dlouhou chvíli se nezmohla myslet na nic jiného než na to, jak ji mohlo napadnout, že by Wolfe dal přednost jí před někým tak krásným, jako je tohle stvoření. Vzpomínky na jeho touhu jí sice dodávaly sebevědomí, ale to deptalo zase vědomí, že už dva dny se jí vyhýbal jako čert svěcené vodě.

Přestože jí vadilo, jak je neupravená, větší starost jí dělala bezpečnost muzea. Okamžitě vstala, blok, do kterého právě něco psala, otočila popsanou stranou dolů a obešla stůl, aby zabránila návštěvníci jít dál.

„Tady nemáte, co dělat, slečno Armstrongova,” vyčetla jí mírným hlasem.

„To vás nezastavil hlídač?” Hned toho dne, kdy Wolfovi řekla o té tajné telefonní přípojce, totiž k ústí chodby umístil hlídače.

Nyssa vykulila nevinné modré oči. „Ten mě sem pustil. Už jsem tu byla několikrát za Maxem a samozřejmě také za Wolfem. Takže mě hlídači dobře znají.”

280

Storm si pomyslela, žc s tím se bude muset něco rychle udělat. „Aha. No, když už jste tady… Co pro vás můžu udělat?” Dál Nysse bránila vstoupit do místnosti.

„Přišla jsem za Wolfem. Nevadí vám to, drahoušku, že ne?”

Storm chvíli raději mlčela. Za prvé neměla ráda oslovení drahoušku,

zvlášť protivněji bylo od ženy, se kterou se viděla podruhé v životě a k prvnímu setkání došlo v restauraci na toaletě. A za druhé jí bylo jasné, že Nyssa má v úmyslu vyvolat problémy.

Potom mile namítla: „Proč mi to říkáte? Jeho kancelář, jak jistě víte, je na druhém konci chodby.”

Nyssa jí odpověděla stejně neupřímným tónem: „Ne, to jsem nevěděla.

Víte, v jeho kanceláři jsem nikdy nebyla.”

„Tak to vás tam mileráda zavedu,” nabídla se Storm a v podstatě Nyssu vystrčila na chodbu, aby za sebou mohla zamknout dveře. „Tudy.”

„Vy máte tak krásný přízvuk,” lichotila jí Nyssa krok za ní. „Jste z Georgic? Nebo z Alabamy?”

„Z Louisiany.” Storm předpokládala, žc Wolfe je u sebe v kanceláři. Asi před hodinou ho totiž viděla jít tím směrem. Proto krátce zaklepala na dveře, nato je otevřela a oznámila mu: „Máš tu návštěvu.” Než stihl vstát ze židle, naznačila Nysse, ať vstoupí.

Nezůstala uvnitř tak dlouho, aby viděla, jak bude Nyssa přivítaná. Rychle za sebou zavřela a vracela se zpátky k sobě. Ani ji nepřekvapilo, že na ni u zamčených dveří čeká Morgan.

Opírala se o zárubeň a vážným hlasem prohlásila: „Už je zase na lovu.”

Storm se na chvilku zarazila. „Vypadá to tak,” uznala. „Dělá ti to starosti?”

„Proč by mělo? Až na to, že ta ženská má oči jako masový vrah, dokonale se k němu hodí.”

Morgan se usmála, všechna vážnost se jí z obličeje vytratila. „Kecáš.”

Storm cítila, že i jí poškubává koutky úst úsměv. „No dobře, tak mi leze na nervy.”

„Ráda slyším, že i ty nějaké máš. Málem jsem tomu přestala věřit. Hlavně doufám, že s tím jejím nestydatým pokusem zatnout do Wolfa drápy něco hodláš dělat.”

„Vždyť už je velký kluk. Určitě se o sebe postará.”

„To sice ano, ale o to ti snad nejde, že ne?” Morganiny jantarové oči se rozzářily.

Storm zavrtěla hlavou. „Ona se zajímá hlavně o tu výstavu, to je nám oběma více než jasné. Zalaškovat si s Wolfem pro ni bude jenom malé příjemné rozptýlení.”

281

Morgan přikývla. „Ano, to je pravda. A tobě je to jako úplně jedno.”

„Úplně.”

„Tak proč máš ruce zaťaté v pěst?”

Storm sklopila oči a poručila svým rukám uvolnit se. Ke svému velkému překvapení zjistila, že to není právě jednoduché. Natáhla prsty a odkašlala si.

„Dobrá, tak jsem trochu napjatá. To je toho!” Odhodlaně se napřímila. „Měla jsem dnes dost perný den. Asi už půjdu domů.”

„A kdyby se na tebe Wolfe ptal?”

„Proč myslíš, že by měl?”

„Zřejmě proto, že když neví, kde jsi, je jako na jehlách,” předhodila jí Morgan možný důvod. „Obvykle zpovídá buď mě, nebo některého z hlídačů.

Když jsi včera zmizela na oběd, chodil tu jako lev v kleci.”

Storm nepřítomně poznamenala: „Nemluvili jsme spolu už dva dny.”

„Postaral se, abyste se nepotkali.” Jakkoli to znělo zajímavě, Storm si pomyslela, že Morgan přehání. Ne sice schválně, ale tak si přeje, aby se mezi nimi vyvinul nějaký vztah, že jí to kalí jindy spolehlivý úsudek.

„Myslím, že se ptát nebude,” odsekla Storm. „Já myslím, že ano.”

Přestože tomu skutečně nevěřila, náhle dostala bláznivý nápad. „Kdyby se náhodou ptal, tak mu vyřiď, že by si měl dávat větší pozor na jazyk, když je s Nyssou v posteli. Nerada bych musela měnit hesla.”

Morgan vykulila oči. „Opravdu chceš, abych mu řekla něco takového?”

„A proč ne?”

„Nu, jen tak… Zřejmě víš, co děláš.” Storm o tom sice pochybovala, ale rozhodně nehodlala couvnout. „Pochopitelně že vím. Tak nashle v pondělí.”

„V to doufám.”

Storm byla tak rozčilená, že jí následující hodina utekla jako voda.

Shromáždila všechny podklady, které mínila zpracovat o víkendu, vzala Medvídka a šla na parkoviště, kde na ni čekal půjčený džíp.

V apartmá pak hodila všechno na postel a okamžitě odešla do sprchy s nadějí, že se jí podaří zbavit napětí horkou vodou.

Splnilo se jí to jenom tak napůl, i to ale stačilo, aby se na sebe při fénování vlasů smutně usmála. Včera i předevčírem se jí vyhýbal, takže ho jistě nebude zajímat, kde je, a Morgan se ptát nebude - ať už si ta myslí cokoli - takže jedovatý vzkaz, kterým ho chtěla namíchnout, určitě nedostane. A také její vztek na Nyssu byl zcela zbytečný - už potkala dost podobných žen, aby zjistila, že bezchybně upravený zevnějšek jim slouží jako brnění.

Když si to všechno uvědomila, cítila se vyčerpaná a silně deprimovaná.

Převlékla se do jednoho ze svých pohodlných domácích úborů: saténový 282

květovaný kabátek a kalhoty připomínající pyžamo. Protože jí byla zima, natáhla si na nohy tlusté ponožky stejné barvy, jako byl komplet. _____

Pustila televizi, přepnula ji na zpravodajský kanál a sáhla po jídelním lístku pokojové služby. Vtom se ozvalo tak silné zabušení na dveře, že leknutím nadskočila. Na uhodnutí, kdo to je, nepotřebovala příliš fantazie.

Šla otevřít, ale netušila, co si o tom má myslet.

Za dveřmi opravdu stál Wolfe. Takhle rozzuřeného ho ještě neviděla.

„Můžu dovnitř?” ptal se dokonale zdvořilým tónem.

O krok ustoupila, aby mohl vejít, polom dveře zavřela a následovala ho do obývacího pokoje. Tónem pro ni obvyklým ve chvílích, kdy se po hlavě vrhala do nebezpečí, konstatovala: „Zřejmě jsi dostal můj vzkaz.”

Wolfe ze sebe vztekle strhl koženou bundu a hodil ji na gauč. Jen těsně minul Medvídka, který se schoulil do klubíčka a mlčky je pozoroval.

„Ano, dostal. Co jsi lim krucinál myslela?” vyštěkl a střelil po ní pohledem.

Protože měla na nohou pouze ponožky, tyčil se nad ní výš než o čtyřicet centimetrů a vztek z něj sršel v tak silných vlnách, že byly téměř viditelné.

Nenechala se však zastrašit a neustoupila ani o krok. Něco takového by prostě nikdy neudělala. Už jako dítě se musela vypořádávat s sesli bratry o mnoho většími než ona, kteří ji rádi zlobili, naučila se necouvnout ani o píď.

Opřela si ruce v bok, zvedla bradu, aby se mu mohla podívat do zlověstně přimhouřených očí, a odsekla: „Domnívala jsem se, že je naprosto jasné, co tím myslím. Jestli to však chceš slyšet znovu, tak prosím, stačí říct.”

„Chci slyšel omluvu. Jak jsi něco lakového mohla říct, a ještě k tomu Morgan?! Ježíšmarjá! V pondělí to jistě bude vědět celé město…”

„Myslíš, že to už neví? Jestli si myslíš, že Nyssa se svými úmysly s tebou dělá nějaké tajnosti, tak jsi na velkém omylu. Už. teď si o vás všichni povídají, milý příteli. Nyssa tě má na háčku. A jak jsem slyšela, ona si ještě žádnou kořist nenechala uniknout.”

,,.já nejsem na žádném pitomém háčku!” zařval. „Krucinál kolikrát ti ještě mám říct, že ode mě nedostala, co chtěla. Tu sbírku bych jí neukázal, ať by mi za to slibovala hory doly, a jestli máš jiný názor tak…” zmlkl. „Tak co?”

Bylo vidět, že se ze všech sil snaží ovládnout, a když znovu promluvil, zněl jeho hlas mnohem klidněji. „Ty si skutečně myslíš, že bych jí podlehl?

A co je snad ještě horší, věříš, že bych byl schopen něco jí prozradit výměnou za to, že se mnou půjde do postele. Skutečně si o mně něco takového myslíš?”

„Víš co si myslím? Myslím si, že jsi tak umíněný, že bys v tom mohl dávat lekce i mezkovi,” vyhrkla.

283

Vytřeštil na ni oči. „To je pořád stejná hádka, jakou jsme začali před několika minutami?”

„Ne, to už je jiná,” odsekla.

Znovu mě chce vyvést z mhy, uvědomil si a ještě víc se dopálil. „Nechci začínat novou hádku, když jsme ještě neskončili starou. Tak omluvíš se mi za to, co jsi mi vzkázala, nebo ne?”

„Ne!” Zvedla bradu ještě o několik centimetrů. „A tím bychom tu první vyřídili.”

Uvědomovala si, že už to začíná být tak absurdní, že se pomalu přestává zlobit. Stále ještě však byl natolik rozčílený, že si nevšiml, že situace začíná být spíše komická. Vzteky se málem třásl. Nejraději by zařval a něco rozbil.

Jeho vztek bohužel vyvolala drobounká blondýnečka, která byla bez svých neodmyslitelných podpatků ještě menší než obvykle, která však měla umíněnosti na rozdávání a na kterou by nedokázal vztáhnout ruku, i kdyby sebevíc zuřil.

Stála tam, mračila se na něj, drobný obličej měla plný hněvu a ze zelených očí jí šlehaly blesky. Bylo mu jasné, že ať by zuřil sebevíc, necouvla by ani o centimetr.

„Krucinál,” procedil skrz zuby. „A kvůli čemu je ta druhá?” Otázka mu v tu chvíli vůbec nepřipadala směšná, to mu došlo až později.

„Kvůli tvé umíněnosti.”

„To říká ta pravá.“___

„Já že jsem umíněná? Já nejsem umíněná, já mám pravdu!”

Wolfe cítil, že znovu začíná ztrácet sebeovládání, ale nedokázal přestat.

„A v čem máš pravdu?” „V tvé umíněnosti.”

„Tohle je úplně směšný rozhovor,” uvědomil si náhle.

„Já ale mluvím naprosto vážně,” vyštěkla.

Vytřeštil na ni oči. „Když chceš, aby tě lidé brali vážně, tak nenos dupačky.”

Storm chvilku vzdorovala jeho pohledu a potom se rozpačitě podívala na nohy. Nato se znovu podívala na Wolfa a vybuchla smíchy. Uvědomil si, že se také směje, a na vztek úplně zapomněl.

Když se konečně přestala smát, řekla: „To nejsou dupačky, ale ponožky, které náhodou mají stejnou barvu jako můj domácí úbor.” Bokem se opírala o zadní část pohovky, celá ráda, že napětí pominulo.

„No, dobrá, ale vypadá to jako dupačky.”

Potlačila zachichotání a podívala se na něj. Usmíval se na ni tak okouzlujícím úsměvem, jaký u něj ještě neviděla. Doufala, že mu potrvá dlouho - jestli se mu to vůbec podaří - než zjistí, že každou hádku s ní může vyhrát, pokud projeví něžnější stránku své osobnosti. Dokonce i teď bylo pro 284

ni téměř nemožné myslet na něco jiného než na to, jak moc chtěla být znovu v jeho náručí.

Suše přiznala: „Co jsem řekla o tobě a Nysse, jsem trochu přehnala.”

„To stači,” stručně přijal její omluvu, aniž by ji nějak komentoval. „Abys věděla, že tvůj názor neberu na lehkou váhu, dal jsem ji prověřit.”

„Myslela jsem, že to jsi udělal sám,” neodpustila si, protože takovou nahrávku na smeč si nemohla nechat ujít.

„Nezačínej zase!” varoval ji Wolfe výhružně. „Chtěl jsem tím říct, že jsem nechal prověřit její minulost.”

„Aha…” Storm se na Wolfa zamyšleně podívala. „A kým?”

Pokrčil rameny. „Mám známého u policie. To je při mé práci užitečné.“___

„To věřím. Takže si nakonec také myslíš, že by tu sbírku mohla chtít ukrást?”

Wolfe chvíli dumal a potom znovu pokrčil rameny. „Je to možné. Svůj zájem o ni rozhodně nijak nezakrývá. Proto také dneska přišla do muzea.”

Storm se pousmála. „Chceš tím říct, že to nebyla soukromá návštěva? V

tom případě se nad tím ještě jednou zamysli. Nezapomeň, že nejdříve se stavěla v počítačové místnosti, takže já moc dobře vím, o co jí šlo. Hlavně o sbírku, o tebe však taky. Ráda vystupuje jako vamp.”

„To slovo jsem už léta neslyšel,” ušklíbl se Wolfe a potřásl hlavou.

Storm krátce zaváhala. „Možná bych se od ní měla přiučit. I když se k tomu nerada přiznávám, jako svůdkyně jsem úplně nemožná.”

Wolfe věděl, že nejrozumnější by bylo, kdyby sebral bundu a odešel. Po dnech plných zoufalství však po ní toužil mnohem víc než předtím. A tu touhu se mu nepodařilo zeslabit žádnou z rozumných námitek, kterými se pokoušel sám sebe přesvědčit. Jeho city byly mnohem silnější než jeho myšlenky, tedy pokud šlo o tohle blonďaté čertovo kvítko.

A právě teď si připadal úplně vyždímaný - nejprve v něm vyvolala vztek, potom smích a nakonec touhu. Věděl, že pocit, že znovu drží situaci pevně v rukou, je pouhou iluzí. Jediné, čím si byl jistý, byl fakt, že jestli od ní teď odejde, bude toho po zbytek života litovat.

„Ne,” ozval se nakonec zastřeným hlasem. „Ty nejsi ani trochu nemožná.”

„Už zase jsi nemohl usnout?” Usmívala se i očima. „Jo. Cos to se mnou udělala, Storm?” Chvilku mlčela a pozorovala ho. Nato se zvedla z pohovky a dvěma malými krůčky překonala přesnou polovinu vzdálenosti mezi nimi.

Wolfe by nedokázal říct, jestli se k tomu rozhodl vědomě nebo jestli ho vpřed postrčila jeho touha, která v té chvíli natolik zesílila, že v podstatě 285

neměl na výběr, ale jako by se v něm něco zlomilo, jedním krokem překonal zbytek vzdálenosti, která je dělila, a vzal Stonu do náručí.

Storm ze sebe vydala tichounký zvuk, zvedla se na špičky, objala ho kolem krku a vyzývavě mu nastavila rty.

Wolfe ani chvilku neváhal, přitiskl ji k sobě ještě víc a sklonil hlavu, aby její hebké pootevřené rty zakryl svými. Přestože už by na to měl být zvyklý, okamžitě mezi nimi zaplála tak žhavá vášeň, až ho to ohromilo.

Jako by uvolnili nějakou dlouho potlačovanou prastarou sílu. Nepodobalo se to ničemu, co kdy zažil, než ji potkal. Jeho touha po ní žádala okamžité ukojení. Cítil, jak mu srdce prudce bije o hrudník, na který se tiskla její měkká ňadra, a celé její drobné tělo se chvěje. Neznámý, naprosto nový, syrový pocit mu svíral snad všechny svaly v těle.

Ruce mu z jejích zad sklouzly na její boky a objaly pevné svaly jejího zadečku. Trochu ji zvedl, aby ji mohl přitisknout k svým pulzujícím slabinám. Z hrdla se jí vydralo rozkošnické zavrnění, a zatímco jeho silné prsty tiskly dolní část jejího tělo k svému a smyslně jí hnětly hýždě, její objetí zesílilo.

Wolfe nakonec zvedl hlavu a pokoušel se zklidnit své přerývané dýchání.

Bez úspěchu. Stejně jako divoké bušení srdce, také jeho dech byl řízený naléhavou a čím dál víc sílící touhou. Ochraptěle zavrčel: „Ty pod tím pyža-mem nic nemáš?”

„To není pyžamo,” zašeptala. Oči měla omámené touhou, rty mírně pootevřené, obličej zrůžovělý. „Ale máš pravdu, skutečně vespod nic nemám.

Ty to cítíš?”

Ano, cítil to a účinkovalo to na něj, jako by se na oheň přikládalo suché dříví. Látka, která jeho prsty dělila od její kůže, byla tak tenoučká, že v podstatě žádnou překážkou nebyla. Přesto mu hrozně vadila, protože kvůli ní nemohl bezprostředně vnímat její teplou kůži. Celé dva dny se zabýval myšlenkami na ni, představami, jak asi její křehké tělo vypadá bez šatů, jak asi bude vypadat její hezký obličej, až bude plný vášně. Když ji teď skutečně držel v náručí, úplně ho to přemohlo.

Chvíli stál bez hnutí ve snaze ovládnout touhu svírající jeho tělo. Měl strach, že je až příliš naléhavá, tak silná, že by ji tou silou mohl vystrašit nebo jí nějak ublížit. Nechtěl jejich první milování ničím zkazit, ať by ho to mělo stát cokoli. Když se však o něj s nevinnou svůdností otřela, hlasitě zasténal.

Její zelené oči se matně leskly. „Chci tě,” zašeptala zastřeným hlasem.

„Tentokrát neřekni ne, Wolfe… Neříkej znovu ne, prosím.”

Náhle mu bylo naprosto jasné, že jí už nikdy v životě nedokáže nic odmítnout, neprozradil by jí to však, ani kdyby byl schopen dát dohromady 286

souvislou větu. Vydal jen jakýsi nesrozumitelný zvuk, zvedl ji do náručí a znovu našel její ústa.

Odnesl ji do ložnice a postavil vedle široké postele. Závěsy byly zatažené, svítila pouze lampička na nočním stolku, nešlo poznat, jestli je venku světlo nebo tma. Byla to tuctová hotelová ložnice, působící zcela neosobně. Wolfe z ní však nic neviděl. Jediné, co byl s to vnímat, byla Storm.

Chtěl, aby vše probíhalo co nejpomaleji, tušil ale, že to nebude tak jednoduché. Jeho tělo i smysly se naléhavě dožadovaly okamžitého spojení, žhavého setkání dvou roztoužených těl, a svoji potřebu nebyl schopen ovládnout. Zmohl se pouze na vnitřní souboj o to, aby divoké touze nepropadl úplně.

Znovu ji vášnivě políbil skloněný nad ní, aby jejich kontakt byl ještě těsnější. Když ucítil, jak žhavě na jeho polibky reaguje, celý se rozechvěl.

Cítil, že mu rozepíná knoflíčky košile, a když mu ji vyhrnula až na ramena, pomohl jí a rychle ze sebe košili setřásl. Potom už se dotýkala jeho nahého těla a prsty mu přejížděla po hrudníku, jako by se jeho anatomii chtěla naučit hmatem zpaměti.

Hbitými prsty mu zkoumala ochlupení hrudníku i pevné svaly pod ním.

Když našla jeho bradavky, lehounce je začala laskat konečky prstů. To v něm vyvolalo tak žhavou vlnu rozkoše, že se znovu celý roztřásl.

Zvedl hlavu a opět marně se pokusil ovládnout svůj přerývaný dech.

Pozorovala ho ztmavlýma lesknoucíma se očima. „Tohle se ti líbí?” zašeptala a prsty ho dál jemně laskala.

Zvědavý výraz jejího drobného obličeje ho okouzloval a dotyk jejích prstů k zešílení vzrušoval. Rád by jí řekl, že mu připadá krásná, že když se jí dotýká, horká krev mu touhou bouří v žilách, a když se dotýká ona jeho, je to k nevydržení. Nic z toho jí však říct nedokázal.

A nedokázal se ani chovat jako s ostatními ženami, kdy svůdné dotyky doprovázel lichotkami. Slova a věty, které jako milenec bez závazků vždy pohotově sypal z rukávu, mu náhle nechtěly jít z úst.

Předtím při milování nikdy nemlčel, tentokrát však cítil něco mnohem víc.

Něco mnohem hlubšího než při rutinním milování - tak silného, že to nešlo popsat slovy.

Vydal chraplavý zvuk připomínající zavrčení a rychlým pohybem jí svlékl kabátek. Storm ten prudký pohyb vyrazil dech, ochotně však spolupracovala, aby se oblečení co nejrychleji zbavila. Nahými ňadry se dotýkala jeho hrudníku a oběma se tajil dech.

Storm cítila, jak ji jeho ruce přitahují tak těsně, až se její vztyčené bradavky zabořily do porostu jeho hrudníku. Očividně se mu to líbilo stejně jako jí, jeho přimhouřené oči totiž přímo žhnuly rozkoší a křivka jeho úst 287

byla neuvěřitelně smyslná. Pocit, že ho vzrušuje, jí přinášel obrovské uspokojení.

Rukama mu přejela po žebrech k štíhlém pasu a přesunula je na jeho záda, kde zkoumala jeho hladkou kůži a vypracované svaly. Sotva popadala dech a celé tělo jí zachvátil dosud nepoznaný neklid, který neustále narůstal.

Z nohou jako by se jí vytratila všechna síla, proto se o něj opřela, a když se mu ňadry přitiskla na hrudník, roztouženě zasténala.

Wolfe ji objal, jednu ruku jí zabořil do hustých vlasů a druhou jí sklouzl po zádech, aby k sobě ještě víc přitiskl její boky. Cítila, jak se chvěje. To napětí pro něj bylo zřejmě příliš silné. Poznala to i z jeho tichého ochraptělé-

ho hlasu, když zašeptal: „Trochu zpomalíme, srdíčko.”

Byť nezkušená, pochopila, co tím mínil. Chápala, že to, co se mezi nimi odehrává, je příliš silné, ovládat to lze jen s největšími obtížemi, a on se o to právě pokoušel.

„Ne,” zašeptala, vytáhla se na špičky a objala ho kolem krku.

„Nemůžeme… copak to nevidíš? Copak to necítíš?”

Na chvilku ztuhl, jako by náhle zmrzl, jako by chtěl její jistotu popřít.

Potom se mu však z hrdla vydal další ochraptělý zvuk a on se sklonil, aby ji políbil. Jeho ústa byla tak nenasytná, že ji celé tělo rozbolelo touhou dát mu všechno. Cítila, že se pohnul, a zaslechla, že z postele odhrnul přikrývku.

Nato ji zvedl a položil ji doprostřed ní.

Byla tak omámená, že nechtěla otevřít oči. Bála se totiž, že se s ní místnost bude točit. Když však ucítila jeho ruce na svých bocích, musela se na něj podívat. Jeho hezkému obličeji vášeň nasadila strnulou masku, která by klidně mohla symbolizovat mužskou smyslnost, jen oči mu žhnuly.

Netušila, že muži mohou takhle vypadat, nevěděla, jak krásná může být syrová mužská vášeň.

Jediným plynulým pohybem jí svlékl kalhoty. S lehkým úžasem si uvědomila, že je úplně nahá. Když však spatřila, jak se na ni dívá, myslela už pouze na to, jak moc mu chce patřit. Na ničem jiném už jí nezáleželo.

Zaslechla dvě rány, jak si zul boty a hodil je na podlahu, a potom už vedle ní ležel na posteli. Stále ještě měl na sobě kalhoty. Tušila, že se nesvlékl, protože se stále snaží ovládnout, než však na to mohla nějak zareagovat, jeho ústa se dotkla jejího ňadra a ona pocítila sladké sevření v klíně.

Prohnula se jako luk, zasténala rozkoší a zaryla mu prsty do ramen.

Nemohla uvěřit tomu, jak se díky němu cítí, že jsou takhle nádherné pocity vůbec možné. Jeho velká dlaň jí svírala ňadro a jemně ho hnětla, palcem jí přejížděl po vztyčené bradavce, zatímco druhou vzal do úst - to laskání ji málem připravilo o rozum.

288

Rozechvělé prsty mu zabořila do hustých vlasů, držela mu hlavu a téměř si neuvědomila, že jí z hrdla vyklouzlo zasténání zrozené kdesi hluboko v ní, v místě, o jehož existenci dosud neměla ani tušení. Tělem jí proběhly spalující vlny rozkoše, následující vždy silnější než ta předchozí. Její tělo jako by začalo žít vlastním životem, vůbec nepodléhajícím jejímu velení. Nebyla v stavu klidně ležet, zpomalit tep svého srdce ani potlačit roztoužené povzde-chy.

Potom ucítila, že se jeho ruka posunula níž a dotýká se jejího klína.

Vyvolalo to v ní neznámé pocity, tak silné, až bolely. Byla to nádherná bolest. Hladil její pulzující vlhké pohlaví tak něžně, že ji katapultoval na nenávratnou cestu vzhůru k uvolnění.

Když napětí začalo vrcholit a celé tělo se jí začalo napínat, zakryla si ústa dlaní, aby utlumila vzdechy deroucí se z jejího hrdla. Wolfe jí však ruku odstrčil a zakryl její ústa svými. Dál ji něžně laskal, až začala neartikulovaně sténat.

Chvilku, trvající snad celou věčnost, chtěla bojovat jak s ním, tak i s vlastním tělem. Síla pocitů cloumajících jejím tělem, jí totiž nahnala obrovský strach. Potom se však vlády ujaly její instinkty a strašlivě napětí se konečně uvolnilo. Křečovitě se zachvívajícím tělem probíhaly vlny nepopsatelné extáze. Hlasitě vykřikla.

Když rozkoš dozněla, štěstím se rozvzlykala.

289

Kapitola šestá

Wolfe ji ještě chvíli držel a zasypával její zčervenalý obličej polibky. Potom se rychle odvalil z postele. Storm se stále pokoušela popadnout dech. To, co se jí před chvílí stalo, ji tak přemohlo, že dokud se k ní nevrátil, vůbec si neuvědomovala, co vlastně dělá.

Když se však postel znovu zhoupla, uvědomila si, že je zpátky u ní, že je nahý a že na sebe převzal starost o antikoncepci. Vůbec ji to nepřekvapilo, protože si byla jistá, že je opatrný a zodpovědný, navíc ji to ujistilo, že její rozhodnutí důvěřovat mu bylo správné.

Nadšeně se mu vrátila do náručí a okamžitě v ní začalo narůstat silné vzrušení. Žhavá touha, která mu vyzařovala z očí, ji sváděla stejně spolehlivě jako jeho ruce a ústa, díky kterým poznala, co je extáze. O nic tak nestála jako o to, potěšit ho. Ale přestože se v jeho strnulém obličeji zřetelně rýsovalo napětí a pevné svaly jeho mužného těla se chvěly, bylo jasné, že se ovládá z posledních sil.

Znovu ji laskal, rukama jí přejížděl po celém těle, jako by zoufale toužil dotýkat se její hebké kůže. Líbal ji tak vášnivými polibky, že ji celou rozpalovaly.

Storm zavřela oči a rukama ho hladila po zpocených zádech a ramenou.

Když se tak pomalu, že málem přišla o rozum, začal přibližovat k její rozbolavělé bradavce, začala zrychleně dýchat.

Wolfe nevěděl, jak dlouho se ještě vydrží ovládat, jeho trpělivost a sebezapření však byly odměněny tím nejslastnějším utrpením, jaké kdy zažil.

Protože oddaloval uspokojení, kterého se dožadovala každá částečka jeho těla, byl tak citlivý, že vnímal sebelehčí dotek jejích prstů i horkost jejího těla.

Všechny jeho smysly jí byly tak plné, jako by na světě kromě ní nic neexistovalo. Jen její zářící smaragdové oči… Hebké zčervenalé neodolatelně přitažlivé rty… Zaoblená ňadra, která mu tak dokonale zapadala do dlaní.

jako by byla vytvořena přímo pro jeho ruce, teď celá rozpálená a nateklá… Sametové bradavky tak citlivé, že mu téměř pulsovaly v ústech…

290

Rozpálená kůže, hladká jako hedvábí a podobně hebká… To drobné a křehké tělo, které v sobě mělo velkou vnitřní sílu. Ty tiché zvuky, která se jí draly z úst, když ji přemáhala vášeň…

Wolfe chtěl, aby to nikdy neskončilo, protože se té neobvyklé a podmanivé posedlosti nemohl nasytit, jeho tělo už ho však tak bolelo, že to nešlo vydržet, a začínalo mu být jasné, že jestli to bude ještě chvilku oddalovat, tak snad úplně zešílí.

Storm už byla připravená, vášeň, kterou v ní vyvolaly jeho ruce a ústa, podruhé vrcholit. Její napětím sevřené a chvějící se tělo se znovu vydalo na cestu k uvolnění a on už se nebyl s to dál ovládat. Jemně jí dal nohy od sebe, ulehl mezi ně, vztyčil se nad ni a ona ho objala kolem krku.

Jejich pohledy se setkaly, modrý oheň se nořil do zelených smaragdů.

Když ucítila tupý tlak jeho pohlaví, pootevřely se jí rty a prudce vydechla.

Její první styk s mužem na ni měl tak silný účinek asi proto, že tak dlouho čekala… ale možná i proto, že to dělala z lásky.

Ten silný pocit vzájemné důvěry jí připadal neuvěřitelný. Cítila, jak se její tělo napíná a odolává mu. Tlak však byl nesmírně silný, uvědomovala si, že do ní vstupuje síla, kterou nedokáže ovládnout. Na krátkou chvíli propadla panice, instinktivnímu strachu z vlastní zranitelnosti, když však téměř neslyšně zašeptal její jméno, úzkost se okamžitě vytratila.

Dívala se mu do ostře řezaného obličeje a žhnoucích očí, tak podobných orlím. Znovu ho objala kolem krku. Jeho tlak pomalu sílil, až přecházel v bolest, ani tehdy však nechtěla, aby přestal. Chtěla mu patřit a věděla, že se snaží být co nejjemnější. Stále ještě cítila touhu, kterou v ní vzbudil. A protože už ji jednou uspokojil, její tělo se mu bránilo mnohem méně, než očekávala. Byl však kus chlapa, takže nebylo snadné ho přijmout.

Když ucítila ostrou bolest a něco uvnitř ní se mu poddalo, hlasitě vykřikla.

Potom však ke svému obrovskému překvapení zjistila, že se ta bolest okamžitě zmírňuje. Wolfovi se z hrdla vydral ochraptělý vzdech a opatrně si na ni lehl. Obličej se mu stáhl rozkoší.

Storm byla chvilku napjatá, jak si všechny její smysly zvykaly na to, že do ní vnikl. Když zjistila, že ona překážka je konečně pryč a jejich těla do sebe dokonale zapadají, cítila obrovskou úlevu a štěstí. Teď už necítila žádnou bolest a tlak se proměnil v pocit nesmírné blízkosti.

Jakmile sklonil hlavu a políbil ji, okamžitě jeho polibky opětovala a znovu ji zachvátila nezkrotná vášeň. Hladila ho po zádech a ramenou a vychutnávala ten nádherný pocit, jak se její ňadra tiskla k jeho hrudníku, jeho pevné břicho se dotýkalo toho jejího a chvílemi ji drtil váhou svého těla.

Wolfe se jí díval do obličeje. Jeho sebeovládání už viselo na jediném vlásku, kterého se zoufale držel, a začal se opatrně pohybovat. Rukama jí 291

podložil ramena, aby k ní byl ještě blíž, a prsty jí ponořil do hustých vlasů.

Tichounce zasténala a zvedla hlavu, aby ho mohla políbit. Její zelené oči na něj zářily a její boky se zvedly. Byla to smyslná ženská odpověď na jeho pomalé pohyby.

Po jejích vstřícných pohybech zasténal a jeho vášeň začínala neúnosně narůstat. Její sevření bylo jemné a zároveň plné vášně. Nikdy nic podobného nezažil. Snažil se ovládnout, být jemný, ale její vášnivá reakce ho naprosto přemohla. K jeho vášni se stavěla stejně nebojácně jako k jeho vzteku.

Když Wolfe mnohem později znovu nabyl schopnosti myslet, napadlo ho, že šlo snad o jakýsi druh šílenství. Ať už to však bylo cokoli, takovou rozkoš ještě nezažil. Zmocnili se jeden druhého a toto spojení jako by mělo vydržet jednou pro vždy.

Storm se celá svíjela a sténala, z hrdla se jí draly žádostivé vzdechy, které nikdy předtím nevydala. Když si pomyslela, že to napětí už nevydrží ani vteřinu, náhle napětí povolilo a celou ji zaplavila žhavá pulzující láva.

Stahy její rozkoše strhly Wolfa s sebou, chvilku ho laskaly a potom se přes něj přehnala vlna jeho vlastní rozkoše. Odněkud z hloubi hrudníku se mu vydral přidušený výkřik. Neměl sílu přemýšlet, co se s ním vlastně stalo.

Následujících několik minut si Wolfe příliš nepamatoval. Odhadoval, že zřejmě oba na chvilku usnuli těsně u sebe. Věděl, že Storm ani ve spánku nepustil, pevně ji svíral oběma rukama, jako by měl strach, že mu ji někdo může vzít.

To pro něj bylo velmi nezvyklé a dost ho to zneklidnilo.

Napadlo ho, kolik je asi hodin. Na hodinky neviděl, protože je zakrývala záplava jejích vlasů, proto se otočil, aby se podíval na budík na nočním stolku. Zjistil, že ještě není ani osm.

Storm zvedla hlavu z jeho rameni. Překvapilo ho to, protože si nevšiml, že už je vzhůru. Chtít předpovídat, jaká asi budou její první slova poté, co přijde o panenství, hrozně by se mýlil. Její reakce ho, jako obvykle, dokonale ohromila.

V zelených očích měla vážný výraz, když tím svým sladce lenivým hlasem prohlásila: „Děkuju.”

Wolfe někde hluboko zvnitř ucítil zvláštní, téměř bolestné sevření. „Za co?” zašeptal a zvedl ruku, aby jí odhrnul zlaté kadeře z obličeje. Prsty jí laskal teplou hedvábnou pleť.

Usmála se. „Za to, že jsi byl můj první. Díky tobě to bylo úplně nádherné.”

„Vždyť jsem ti způsobil bolest,” namítl.

Storm mu to věcným tónem vyvracela: „Tu jsem očekávala. Nebylo to nic hrozného. Přiměl jsi mě, abych po tobě toužila tak silně, že jsem ji prakticky 292

necítila. Je mi jasné, že to mohlo být mnohem horší. Nemyslím si, že pro tebe bylo snadné, mít se mnou takovou trpělivost, proto chci, abys věděl, že jsem ti za to vděčná.”

V jejích zelených očích nalezl čirou upřímnost a znovu ucítil to podivné sevření. Ještě nikdy mu žádná žena nepoděkovala za to, že se s ní pomiloval, proto byl v rozpacích. Přece jen absolutní necita by s ní nezacházel opatrně, když byla tak křehká! Máji to říct, nebo má předstírat ušlechtilost a přijmout její díky?

Nakonec, protože chtěl, aby dál vedli nezávazný rozhovor, se rozhodl pro druhou možnost, a suše odpověděl: „Za málo.”

Storm se usmála, políbila ho na bradu a opřela se o loket. „Zřejmě ti bude připadat příšerně neromantické, že v takovéhle chvíli můžu myslet na jídlo,”

řekla, „ale už je téměř osm a od oběda uběhla spousta času. Neobjednáme si něco u pokojové služby?”

„Klidně můžeme jít do nějaké restaurace, jestli chceš,” navrhl.

„Raději bych zůstala s tebou tady.” Na chvilku se odmlčela a v očích se jí mihl stín nejistoty. Zmizel však tak rychle, jak se objevil a Storm klidným hlasem dodala: „Jestli tady hodláš zůstat přes noc.”

Když se pohnula, položil jí ruku na rameno a dlouhými prsty jí zkoumal jemné kosti skryté pod sametovou kůží. Vůbec ho nepřekvapilo, že jeho hlas zněl náhle ochraptěle. „Jestli mě tu budeš chtít, klidně zůstanu i celý víkend.

O příštím týdnu si promluvíme později.”

Storm na to řekla pouze: „Ano, chci tě tady,” a sklonila hlavu, aby mu tváří pohladila dlaň. Nato se od něj odtáhla a vyklouzla z postele.

Takhle nahá mu připadala sexy jako ještě žádná žena. Bujná hříva vlasů jí padala přes ramena a halila jí ňadra. Nedokázal z ní spustit oči. Když vstávala, všiml si v jejím obličeji bolestivé grimasy a starost o ni trochu ztlumila jeho znovu se probouzející vášeň. „Pokud si teď dopřeješ horkou koupel, tvé svaly to jistě později ocení,” navrhl jí.

Aniž by se styděla, opatrně se protáhla a ušklíbla se: „Máš pravdu.

Obvykle totiž v posteli pouze spím nebo si čtu, na něco podobného nejsem zvyklá.”

Usoudil, že bude mít spoustu času, aby touhu po ní ukojil, a vstal. Hlavně musí být veselý. Musí být veselý, i kdyby měl veselost předstírat. „Kouknu se na jídelní lístek a něco objednám. Než se vykoupeš, bude večeře tady.”

„Dobrá.” Usmála se na něj a odešla do koupelny. Za chvilku uslyšel, jak si napouští vanu.

Našel své trenky a kalhoty. Zvedl z podlahy košili a Storminy věci a přehodil je přes židli. Vešel do obývacího pokoje, aby si vzal jídelní lístek 293

pokojové služby, a teprve když ho našel na televizi, uvědomil si, že je zde i někdo třetí.

Medvídek seděl celou dobu v rohu pohovky těsně vedle jeho kožené bundy v oné podivné poloze, která kočkám připadá pohodlná - tlapky pod sebou a ocas ovinutý kolem těla. Pozoroval Wolfa nevyzpytatelným pohledem zelených očí, k neuvěření připomínajících Storm.

„Čau,” pozdravil ho Wolfe zkusmo. Nebyl na kočky zvyklý, ale měl podivný pocit, že s touhle by měl mluvit.

Medvídek buď neměl společenskou náladu, nebo se ještě nerozhodl, jestli se smíří s tím, že se ve Stormině životě objevil nějaký muž. Vůbec totiž neodpověděl. A jeho ksichtík s jasně zelenýma očima dál zůstával nevyzpytatelný.

„Tak to bychom měli,” zašeptal Wolfe a s jídelním lístkem se vrátil do ložnice. Když se podíval, co nabízejí, zjistil, že nemá tušení, co by si asi tak Strom chtěla dát, proto šel ke dveřím koupelny. Byly pootevřené a uvnitř stále šuměla tekoucí voda. Lehce zaklepal a zeptal se, jestli je oblečená.

Storm pobaveně odpověděla: „Ne, ale klidně můžeš jít dál.” Když vstoupil, poprosila ho: „Mohl bys, prosím tě, zastavit vodu? Mně se nechce ani hnout.”

Udělal, o co ho požádala, a znovu propadl jejímu kouzlu. Neměl sílu vnímat něco jiného. Uvolněně ležela v obrovské oválné vaně, voda plná bublinek ji sahala až po bradu. S vlasy si nedala velkou práci, jen si je sepjala nahoru, díky tomu působila ještě křehčeji a nesmírně sexy, i když trochu jiným způsobem než předtím. Wolfe z ní nebyl s to odtrhnout oči. V té malé místnosti plné horké páry a nádherné vůně koupelové pěny, exotické vůně, kterou si s ní už navždy bude spojovat, mu dalo hroznou práci vnímat něco jiného než její tělo.

„Děkuju,” šeptla, položila hlavu na okraj vany. Podívala se něj ospalýma očima a ústa jí rozvlnil spokojený úsměv. „Za tenhle nápad bys měl dostat metál.”

„O odměnu si řeknu později,” zažertoval a poklekl na koleno na předložku u vany. Přinutil se myslet na praktické věci. „Zatím mi prozraď, co bys ráda k večeři.” Otevřel jídelní lístek a držel jí ho před očima. Storm rozkošnicky vzdychla: „Na tohle bych si snadno zvykla.”

Než stihl něco namítnout, zazvonil telefon v ložnici. Storm si z ruky setřásla pěnu, vzala si od něj jídelní lístek a řekla, že žádných jiných pohybů ještě není schopna. Proto šel telefon zvednout místo ní.

Ať už to byl kdokoli, s ním mluvit nechtěl, protože po chvilkovém mlčení zavěsil. Vrátil se proto do koupelny a nazlobeně prohlásil: „Jestli to byl muž, tak…”

294

Nenechala se vyvést z míry a pohotově prohlásila: „Bereš to ze špatného konce. Já bych totiž svému milenci něco takového řekla, jenom kdybych byla vdaná a měla strach, že telefon zvedne manžel. S největší pravděpodobností to byl omyl. Máš chuť na kuře? Nebo dáváš přednost steaku s bramborami?”

„Já dávám přednost jakémukoli jídlu. Vůbec nejsem vybíravý.”

„To ráda slyším.” Storm mu vrátila jídelní lístek a ukázala, co by si dala.

Potom mu řekla, ať si objedná cokoli, na co má chuť. „Já jsem tady na firemní účet. Celý pobyt mi hradí Ace,” prozradila mu.

Wolfe povytáhl obočí. „To ale není obvyklé.” „Pro mě ano. Je to zaměstnanecká výhoda, které se mi dostává za to, že jsem ochotná odjet, kamkoli mě pošlou.” Pobaveně se na něj podívala. „A i kdyby zjistili, že tento víkend živili i tebe, nebude jim to vadit. Myslím, že poté co ses na naši firmu tak rozčílil, šéf jistě udělá cokoli, jen aby ti udělal radost. Kdyby tě to zajímalo, tak je stálo spoustu peněz uvolnit mě z úkolu, který jsem dělala v Paříži, a dostat mě rychle sem, abys byl spokojený.”

Wolfe se hořce usmál. „To dokazuje, co všechno člověk zmůže, když trochu dští síru.”

Rozesmála se a pak zavřela oči. „Mám takové tušení, že tohle ti jde docela dobře. O tvé schopnosti dštít síru už jsem se přesvědčila na vlastní kůži.”

„To říká ta pravá. Dáš si čaj, kávu nebo nějaké nealko?”

„Mléko. Budu totiž potřebovat spoustu energie.” Wolfe se rozhodl tu poznámku nekomentovat a odešel z koupelny, aby zavolal pokojové službě.

Potom se k ní chtěl vrátit a navrhnout jí, že jí umyje záda, protože se jí toužil znovu dotýkat, nakonec však své touze odolal.

Vypadalo to, že Storm se s ním cítí naprosto volně, vůbec se nestyděla a mluvila s ním, jako by se nic nestalo. Přesto pro ni být milenkou byl zcela nový pocit, proto ji svou stále narůstající touhou být jí nablízku a neustále se jí dotýkat nechtěl unavovat.

Milenec. Stormin milenec. Přesně to jsem, pomyslel si Wolfe, když se nemohl dočkat, až už vyleze z vany, a právě tím se vztah s ní odlišoval od těch ostatních. Bral-li význam slova milenec doslovně, byl už jím mnohokrát, tentokrát se však poprvé tak i cítil. Předtím šlo především o uspokojování tělesných potřeb. Jakmile byly uspokojeny, náhle se všechny city vytratily.

Vždy se raději miloval v cizí posteli, protože pak mohl snadno zmizet. V

jeho vlastní posteli se ženy vyskytly poměrně zřídka a nikdy z toho nebyl dvakrát šťastný. Nikdy předtím necítil potřebu zůstat se ženou i po milování, nikdy netoužil být jí nablízku a dotýkat se jí i potom.

295

Se Storm to však bylo úplně jiné. Vrýval si do paměti, jak příjemné bylo dotýkat se její pleti, jak hebké měla rty, že její světlé vlasy byly jako hedvábí, jak těžká mu připadala její ňadra, když je držel v dlani, jak chutnala její bradavka, když ji měl v ústech.

Jako by mu vzpomínky na tato erotická místa ulpěly na konečcích prstů a v ústech jako živé obrazy, které se navždy stanou součástí jeho života. Jako by se mu navždy otiskla do smyslů.

Mělo by mu to dělat starosti, protože k sobě ještě nikdy nikoho nepustil takhle blízko, místo toho však cítil obrovskou radost.

Ten cit nijak nezkoumal ani nad ním nepřemýšlel, zkrátka a dobře ho přijal. Být Storminým milencem mu totiž připadalo naprosto úžasné.

Asi za deset minut jim pokojová služba přivezla večeři, a když číšník odešel, objevila se v pokoji Storm. Měla na sobě krátkou růžovou noční košili z hedvábí a na ní rozepnutý župánek ze vzorované látky. Nohy měla bosé a vlasy stále ještě vyčesané nahoru. Byla tak krásná, že se mu téměř zastavilo srdce.

Přestože chtěl dál dělat, že se nic neděje, musel se jí dotknout. Jednou rukou ji objal kolem štíhlého pasu a prsty druhé jí sevřel obličej, mírně jí zvedl bradu a přitiskl svá ústa na její rty. Nedokázal ji políbit jen tak letmo, na to byla jeho touha příliš silná. Natolik se však ovládl, že si ji nepřehodil přes rameno a neodnesl zpátky do ložnice.

Storm na jeho polibky okamžitě zareagovala se sladkou vášní. Zvedla ruce, položila mu je na hrudník a její hebká ústa pod jeho rty jako by obživla.

Když konečně zvedl hlavu, podívala se na něj očima plnýma nezastírané rozkoše.

„Jde ti to velmi dobře,” zašeptala. „Ale o tom jistě dobře víš. Vždyť máš tak bohaté zkušenosti.”

Protože už na její jedinečnou upřímnost začínal být zvyklý, její poznámka ho nevyvedla z míry. Cítil však, že mu koutky úst cuká úsměv. „Napadlo tě někdy, že to možná vůbec nemá nic společného se zkušeností, že jde spíš o chemickou reakci probíhající mezi dvěma lidmi?”

Storm s úsměvem prošla kolem něj a zamířila k jídelnímu stolu u pohovky, kam číšník postavil podnos s jídlem. „Chemickou reakci?”

Pomyslel si, že se sice usmívá, ale jeho otázka jí vrtá hlavou. Jistý si tím však nebyl. Přesto si přál, aby ta slova mohl vzít zpátky. Chtěl odvést jejich rozhovor od svých sexuálních zkušeností, nechtěl však, aby to vyznělo tak lhostejně. Než se zmohl na pokus objasnit, co tím vlastně myslel, ozvala se znovu Stonu.

„Je to normální? Ta chemická reakce?” Posadila se ke stolu a začala rozbalovat svůj ubrousek. Zvědavě se na něj podívala a pokračovala: „Chci 296

tím říct, že když koukáš na televizi nebo když jdeš do kina, vidíš tam takové ty šílené vášně, co většinou dlouho nevydrží. To ty chemický procesy přestávají tak brzy účinkovat, nebo čím to je?”

„Proč se na to ptáš zrovna mě?” Přistoupil ke stolu a sedl si.

„Protože bys na to mohl být odborník.”

Pátral v jejím obličeji po známkách sarkasmu nebo výsměchu, ale žádné nenašel. Její vážnost mu dělala starosti, protože se neuměl rozhodnout, jestli ji má ujišťovat, že u nich dvou to rozhodně bude jiné, nebo jestli má dál odmítat jakékoli závazky.

Nakonec řekl: „Myslím, že jsi mě už upozornila na to, že vzhledem k mé minulosti soudíš, že mě zřejmě uspokojují krátké a povrchní vztahy. Podle všeho na trvalé vztahy nejsem velký odborník.” Tato jeho odpověď se mu nelíbila o nic víc než ta předchozí, ale na jinou se nezmohl.

Storm vážně přikývla. „Takhle jsem o tom nepřemýšlela, ale zřejmě máš pravdu.” Pokrčila rameny a tím téma považovala za vyčerpané. „Vždycky jsem se chtěla podívat na baseballový zápas tady v San Francisku na stadionu v Candlestick Parku a Giants tento víkend hrají doma. Hodilo by se ti to zítra večer?”

Wolfe řekl, že to zní lákavě a ulevilo se mu, že změnili téma. V příštích minutách se bavili o tom, jakou šanci mají jednotlivé baseballové týmy na celkové vítězství. Vůbec ho nepřekvapilo, že o sportu má Storm stejně dokonalý přehled jako o všem, co ji zajímalo. Vysvětlovala to tím, že když vyrůstáte v rodině, kde jsou jen dvě ženy na sedm mužů, tak umět se orientovat ve sportu je jedním ze způsobů sebezáchovy.

Během večeře se Wolfe dozvěděl, že fandí nejen baseballu, ale také americkému fotbalu a hokeji, nemá ráda basket a box, tenis ji baví, jenom když ho sama hraje a během olympiády se nestydí za vlastenectví i slzy doje-tí.

Na politiku a světové dění měla také jasné a pevné názory, přesto se o nich dokázala bavit, aniž by se rozčilovala, a když s ní Wolfe nesouhlasil, nenechala se vyvést z míry.

Když si pokojová služba přijela pro nádobí od večeře, seděli vedle sebe na pohovce a Wolfe zjistil, že ho fascinuje ještě víc než předtím. Ať už mluvili o čemkoli, pozorně poslouchal a s obrovským zaujetím si prohlížel její živý obličejík. Byl jí tak plný, že cítil až bolestnou lítost, že jeho city jsou mnohem silnější než její k němu - i když jí to rozhodně nemínil dát najevo.

Po pravdě vůbec nevěděl, co k němu Storm cítí. Ano, touží po něm, tím se hned od začátku nijak netajila. Ke své touze však přistupovala s takovou lehkostí, že se jí jen těžko mohl rovnat.

297

Pokud si uvědomovala, jak na něj působí, nijak to na sobě nedávala znát.

Chovala se přirozeně a uvolněně, jako by tuto novou fázi jejich vztahu skutečně považovala za nezávaznou aférku, která potrvá jenom několik týdnů.

A zřejmě to tak opravdu brala, protože o jejich vztahu vůbec nemluvila.

Nepochybně se domnívala, že tím, že jí vyšel na půl cesty vstříc, v podstatě mlčky souhlasil s jejími podmínkami a víc nepotřebovala.

Wolfe si plně uvědomoval krutou ironii. Umíněně nechtěl přistoupit na její podmínky, a teď to byl zase on, kdo potřeboval ujištění, slovo nebo znamení, které by mu prozradilo, že ona k němu cítí něco víc než jen touhu.

Problém však spočíval v tom, že něco takového ještě nikdy nepotřeboval, takže nevěděl, jak si o to říct. Také nevěděl, má-li poté, co jí sám odmítl poskytnout jakékoli ujištění, vůbec právo po ní něco takového chtít.

„Nějak jsi ztichl.”

Wolfe se otočil a podíval se na ni. Klečela vedle něj na pohovce a hleděla na něj. Medvídek, kterého hladila, slezl z pohovky a schoulil se do klubíčka na židli u okna. Wolfovi se ulevilo, protože tušil, že ho kocour zrovna nemi-luje.

„Opravdu?” Usmál se na ni. „Omlouvám se.”

Strom zavrtěla hlavou. „Nemusíš se za to omlouvat. Jestli si ale chceš o něčem promluvit, tak…”

Chvíli váhal, ale nakonec také zavrtěl hlavou. Jeho pocity mu byly příliš nové a neznámé, nechtěl je rozebírat. „Ne, vlastně ne.” Ukázal na konferenční stolek, kde se vršily papíry se Storminými poznámkami, náčrtky a další věci. „Vidím, že sis práci přinesla domů.”

Storm zvážněla: „Vytahovala jsem se, že nový systém dokážu vymyslet a nainstalovat maximálně do deseti dní, tak teď mám spoustu práce. Ale můžu si za to sama.”

V tom s ní Wolfe souhlasil, přesto se však zamračil. „Nebudu tě nutit, abys slovo dodržela. Když se ti ho podaří zprovoznit do dvou týdnů, pořád budeme v předstihu před původním plánem.”

„To je dobře, v tom případě si tenhle na víkend vezmu volno,” řekla pohotově. Položila mu ruce na ramena a začala zkoumat jeho pevné svaly.

„Pakliže dostanu nějakou lákavou nabídku…”

Rukama našel její štíhlý pas a jako vždy, kdy se jí dotkl, nedokázal už myslet na nic jiného. „A co bys považovala za lákavou nabídku?” zašeptal a přitáhl ji k sobě.

Těsně předtím, než se jejich rty setkaly, zašeptala: „Cokoli, co navrhneš.”

Před chvílí potlačoval svou touhu tím, že si namlouval, že je to pro ni ještě nové, že potřebuje čas (když ne citově, tak určitě fyzicky), aby si zvykla na 298

to, že má milence. Storm mu však jasně dávala najevo, že žádný čas nepotřebuje a že rozhodně nepřipustí, aby pro její dobro potlačoval vlastní touhu.

Byla neuvěřitelně vášnivá, svou touhu nijak neskrývala a vůbec se za ni nestyděla, proto když ji odnesl do ložnice sebeovládání ho okamžitě opustilo.

Když se v lampičkou osvětlené místnosti znovu rozhostil klid a Storm usnula Wolfovi v náručí, bylo už dlouho po půlnoci. Stejně jako prve se domníval, že si asi také zdříml, ne však nadlouho. Teď poslouchal její pravidelný dech a cítil jeho teplo na kůži. Opatrně, aby ji nevzbudil, ji hladil po bohatých vlasech, zádech a křivce jejího boku.

Nedokázal se jí přestat dotýkat a už se přestal přesvědčovat, že jeho posedlost je něco, co bude jako obvykle chvilku hořet jasným plamenem a potom vyhasne. Naopak, tato drobná žena se zelenýma očima, protáhlým přízvukem, erotickými rty a nebojácnou povahou se dotkla té části jeho duše, jíž se ještě nikdo nikdy nedotkl.

Nechtěl, aby se mu dostala pod kůži, jí se to však jakýmsi záhadným způsobem podařilo. Měl pravdu, když si říkal, že setkání s takovouto ženou se muži navždy vryje do života.

Nebo do srdce.

Když ucítila, jak se pohnula postel a opustilo ji teplo jeho těla, zavrtěla se.

Otevřela jedno oko, zjistila, že skrz závěsy do místnosti svítí slunce, a okamžitě ho zase zavřela. „Ježíši, už svítá,” zašeptala.

Wolfe se k ní sklonil a políbil ji na tvář. Protože k němu natočila hlavu, políbil ji i na ústa. „Ne, už je mnohem později,” opravil ji. „Už bude osm. Jdu se osprchovat.”

Překulila se na břicho, zabořila obličej do polštáře a zanaříkala: „Já chci ještě spát.” Zaslechla, jak se Wolfe směje. Pomyslela si, že jeho spánkem zastřený hlas je velice sexy, a nechala oči zavřené, dokud neuslyšela, že ve sprše začala téct voda.

Tak brzy ráno jí myšlení robilo potíže. Jisté části jejího já by stačilo, kdyby se pouze radovala z toho, co s Wolfem prožívala, jako obvykle však na ni začal dorážet její smysl pro odpovědnost. Zvedla se na lokty, podívala se ke koupelnovým dveřím, odkud se linula pára z jeho horké sprchy, a trhaně vzdychla.

Po chvilce se převalila na okraj postele a posadila se. Zvedla sluchátko a zavolala na dobře známé číslo. Když volaný zvedl, nařídila mu: „Už sem nevolej, další omyl by mu jistě připadal podezřelý. Ozvu se ti sama.” „Víš, co děláš?”

Storm se pousmála. „Sama sebe se na to už ptám několik dní. Teď je však už příliš pozdě.”

299

Muž na druhém konci linky chvilku mlčel. Když znovu promluvil, měl v jindy tak chladném hlase náznak starosti. „Co uděláš, až zjistí pravdu? Já ho moc dobře znám, Storm. Zradit jeho důvěřuje to nejhorší, co mu můžeš udě-

lat. Něco takového hned tak neodpouští. A možná ti to neodpustí nikdy.”

Tupě zírala na dveře koupelny. „Já vím. Jak už jsem však řekla, je už příliš pozdě.” Rychle se nadechla. „Zřejmě s ním strávím celý dnešní den, možná i zítřek, takže nejlepší asi bude, když mi zavoláš v pondělí do muzea.”

„Dej na sebe pozor,” loučil se tiše.

Storm zavěsila a chvilku ochable seděla na kraji postele. Bolelo ji v místě, kde s největší pravděpodobností měla srdce. Musela se ze všech sil ovládat, aby Wolfovi neprozradila, že ho miluje; bylo jí jasné, že mu to nemůže říct, když mu tolik věcí zamlčela.

Až zjistí pravdu - že součástí její práce bylo neustále ho rozptylovat, aby nevěnoval takovou pozornost instalaci nového bezpečnostního systému a aby nepodezříval firmu Ace - pochopí, že aby tohoto cíle dosáhla, neštítila se lhát a vytrvale ho uhánět.

Netušila, uvěří-li jí, až mu bude všechno vysvětlovat, moc v to však nedoufala.

Kdyby ji líp znal… tak snad.

Kdyby mu na ní záleželo… tak možná.

Kdyby pochopil, co ji k tomu vedlo… tak patrně ano.

Jediné, co věděla jistě, bylo, že její čas s Wolfem je vzácný. Proto ho bude muset maximálně využít, nahromadit co nejvíce společných zážitků a vzpomínek, aby se jimi obrnila proti tomu, co je čeká.

Neváhala, vstala z postele a šla do koupelny. Otevřela dveře dokořán a rozhlédla se po místnosti plné oárv. Přes mléčné sklo sprchového kouta se rýsovala jeho svalnatá postava. Vyschlo jí v ústech.

Bylo tak těžké dělat, jako by se nic nestalo, když už pouhý pohled na něj ji připravoval o rozum. Bylo tak těžké předstírat, že jí nezrychluje tep, když jí je na blízku, že jí neměknou kosti, když se jí jenom dotkne. A bylo odporné lhát, když pod ním ležela bez sebe rozkoší a musela se ovládat, aby nevykřikla, že ho miluje.

Udělala několik nezbytných krůčků, aby otevřela zástěnu sprchového kouta a vklouzla k němu. Zřejmě si všiml, že vešla do koupelny a pozoruje ho, protože ho to vůbec nepřekvapilo. Okamžitěji vzal do náručí a s očima lesklýma touhou začal líbat její rty. Byla vděčná tekoucí vodě, že nepoznal, že jí po tvářích stékají slzy.

300

Kapitola sedmá

Morgan Westové připadal uplynulý týden víc než náročný.

Ken Dugan se musel zúčastnit několika večírků, kde chtěl získat pro muzeum nějaké peníze, proto mu nabídla, že převezme většinu jeho povinností; jako kurátorka výstavy Tajemství minulosti toho totiž do jejího zahájení neměla moc na práci. Proto se celý týden mořila papírováním v kanceláři a pracovními telefonáty.

Trochu času se jí podařilo utrhnout pro Storm Tremainovou. Zjistila, že ta blondýnečka je výborná společnice. Také se skvěle bavila pozorováním romantického zápasu mezi ní a Wolfem. Byla přesvědčená, že Wolfa (podobně jako jeho jmenovce na obraze ve druhém patře) nakonec srazí blesk a těšila se na to. Wolfe Nickerson si to zasloužil jako snad žádný jiný muž na světě.

Proto se zájmem sledovala a nemohla se dalšího vývoje.

Většinu svých myšlenek však věnovala někomu úplně jinému. Věnovala je zloději, který ji proti její vůli jedné noci okouzlil a přitom jí přímo z krku ukradl náhrdelník.

Snad stokrát si řekla, že nemůže udělat nic proto, aby ten náhrdelník získala zpátky. Max ji upozornil s obvyklou zdvořilostí, ale poměrně důrazně, že už tak po Quinnovi pátrá dost lidí.

Moc dobře to věděla. Chtěla však zpátky svůj náhrdelník. Pokud ho Quinn prodal (na jiný důvod, proč by jí ho bral, tedy kromě zlomyslnosti, ta však byla málo pravděpodobná, přijít nedokázala), už by se přece musel někde objevit. A ona ho moc chtěla zpátky.

To proto si nedala říct. Jenom proto do toho přes Maxovo varování i vlastní zdravý rozum strkala nos. Protože chtěla ten náhrdelník zpátky. Ne proto, že by snad toužila znovu se s tím ďábelským zlodějem vidět.

Bylo jí jasné, že je stále v San Francisku. Cítila jeho přítomnost stejně živě jako mražení na zádech a měla zneklidňující pocit, že minimálně dvakrát byl v muzeu, skrytý v davu návštěvníků, ale přesto natolik blízko, že by se ho byla mohla dotknout. Neměla tušení, jak vypadá v obličeji, a přesto se 301

několikrát přistihla, že si neomalené prohlíží patřičně vysokých cizinců, že dostala dva neslušné návrhy a tři pozvání na rande.

Vytrvale ho však hledala. Nejen v muzeu, kde pracovala. Téměř každou noc proseděla několik hodin v autě zaparkovaném před některým jiným muzeem, klenotnictvím nebo podobným pravděpodobným cílem zlodějů s nadějí, že se tam ukáže. Jakkoli to bylo pošetilé a neopatrné a ona si to moc dobře uvědomovala, nedokázala si pomoct.

Konečně v sobotu večer přesvědčila samu sebe, že jen ztrácí čas. Quinn byl nejslavnější lupič na světě a spousta detektivů ho pronásledovala už celá léta. Svými amatérskými metodami ho těžko mohla objevit. Ta myšlenka ji velice deprimovala. Protože na večer neměla jiný program a na to, aby vy-držela sedět doma a dívat se na televizi, byla příliš neklidná, rozhodla se kolem osmé vrátit se do muzea a vzít si nějaké papíry, aby mohla pracovat i přes víkend. Nebylo nic neobvyklého, že byla v muzeu i po zavírací hodině, proto ji hlídač beze slova pustil dovnitř.

„Ahoj, Steve,” pozdravila ho vesele, když vešla dovnitř. „Děje se tu něco?”

Hlídač středního věku unuděně zavrtěl hlavou. „Nic zajímavého, slečno.

Pan Dugan tady byl téměř celý den. Jo - a pan Bannister už je zpátky ve městě. Přijel několik minut před vámi, aby se podíval na křídlo muzea, kde bude vystavena jeho sbírka. Přišel s ním nějaký pán. Myslím, že to byl polda.”

Morgan se na něj zamračila. „Polda? Jste si tím jistý?” „No, v pouzdře v podpaždí měl zbraň, tím si jistý jsem. Mohl to být bodyguard pana Bannistera, tak se však ne choval. Vydržte chvilku.” Hlídač odešel ke stolku v rohu haly, promluvil si s druhým hlídačem, který u něj seděl, a prolistoval knihu návštěv. Potom se vrátil k Morgan. „Pan Bannister je oba zapsal - je tam jeho jméno plus host bez jména. Brian tvrdí, že jsou ještě tady. Zapíšu vás, Morgan.”

Zamyšleně kývla na souhlas, a místo aby zamířila ke kancelářím v prvním patře, vyrazila do schodů vedoucích do západního křídla druhého patra.

Překvapilo ji, že se Max vrátil ze svatební cesty o několik týdnů dříve, ještě víc ji však zajímalo, proč si přišel prohlédnout výstavní křídlo.

Měla na sobě džíny a svetr, dlouhé vlasy měla stažené do culíku a její tenisky při svižné chůzi po mramorových schodech nedělaly žádný hluk.

Nemusela ještě použít magnetickou kartu, aby deaktivovala poplašná zařízení na chodbě. Protože v tomto křídle nebylo nic cenného, nebylo zde co chránit, byla všechna zařízení vypnutá.

Morgan se tam nechtěla vkrást, cestou výstavním křídlem si však uvědomila, že bezděčně našlapuje jen zlehka a dává si pozor. Říkala si, že 302

když sem Max toho muže přivedl po otvírací době a nezapsal ho do knihy návštěv jménem, tak o jeho přítomností nemá nikdo (alespoň oficiálně) vědět.

To ji pochopitelně nemohlo odradit. Byla totiž úplně bez sebe zvědavostí.

Našlapovala tiše jako myška a zastavila se ve stínu jedné z vitrín jen o něco větší než ona. Z tohoto místa měla dokonalý výhled na oba muže. Stáli několik metrů od ní, v největší místnosti tohoto křídla, kde svítilo několik vitrín, jako by je chtěli zkontrolovat. Ani jeden z nich se na ně však nedíval.

Max se o jednu ležérně opíral, kdežto druhý muž prsty bubnoval na sklo, které - až přivezou exponáty - bude opatřeno spoustou dotykových čidel.

Dvojice musela upoutat pozornost každého. Oba na sobě měli tmavé pláště do deště a byli si zvláštním způsobem podobní, ne snad ani tak fyzickým vzhledem jako spíše postojem a jakousi vnitřní tvrdostí, která byla u obou jasně zřetelná.

Muž, jehož Morgan neznala, měřil něco přes metr osmdesát a měl atletickou postavu, lesklé vlasy pískové barvy a světlé oči tak ostrého pohledu, že by jím byl s to pořezat. Byl pohledný a nápadně elegantní, vypadal téměř aristokraticky. Max byl o několik centimetrů vyšší, měl širší ramena a bylo zřejmé, že oplývá větší fyzickou silou. Měl černé vlasy, ocelově šedé oči a podle jeho pohledného ostře řezaného obličeje by snad všude na světě okamžitě poznali, že je Američan.

Morgan stála bez hnutí, ani nedutala. Upřeně je pozorovala a poslouchala jejich rozhovor. Litovala, že tady nebyla hned od jeho začátku.

„Ty o tom začínáš pochybovat?” ptal se cizinec Maxe.

„Myslel jsem, že mě znáš, Jarede. Dal jsem ti své slovo a také ho hodlám dodržet. Svou sbírku vystavím, přesně podle plánu.” Maxův hlas byl jako obvykle tichý a klidný a na muže působícího, jako by byl vytesaný z žuly, byl i nečekaně jemný.

„Ať už se stane cokoli?” Muž jménem Jared se podíval na Maxe a v jeho pohledném obličeji se objevil maličko zahořklý výraz.

„Nic se nezměnilo. Vy v Interpolu se už snažíte celá léta, policie na celém světě také a nikomu se k němu nepodařilo ani přiblížit. Musíme ho vlákat do pasti a jediná návnada, která by snad mohla účinkovat, je moje sbírka.”

Jared prudce vydechl. „Krucinál, zní to tak jednoduše. Tak proč z toho mám noční můry?”

„Protože jsi citlivka?” nadhodil Max.

Jared mu na to řekl něco velice nezdvořilého a potom znovu vzdychl.

„Omlouvám se, že jsem tě sem musel zavolat dřív, ale máme spoustu problémů. A největší z nich je náš -”

Max zakašlal, takže Storm neslyšela jméno.

„Vždyť jsme to čekali, ne?” řekl pak.

303

„To nic nemění na faktu, že až zjistí, co chceme udělat, bude řádit jako tornádo. Prozraď mi, máš plán i pro tuto možnost?”

Max se podrbal na krku a s úsměvem odpověděl: „Myslím, že když jsme to probírali, říkali jsme, že v tom případě skočíme z mostu Golden Gate.”

„Ano, to si pamatuji.”

„No, mohli bychom…” Max se náhle odmlčel, zvedl hlavu a podíval se ke dveřím. Morgan měla nepříjemný pocit, že ji spatřil.

„Co je?” vyhrkl Jared, rázem celý napjatý. Max se na něj s klidem podíval. „Ale nic, jen bychom tenhle rozhovor asi měli dokončit někde jinde.”

Morgan dál nečekala. Tak rychle a tak neslyšně, jak jen dokázala, vyklouzla ven a spěchala do haly v prvním patře. Ve své kanceláři vzala papíry, pro které přišla, a doufala, že pokud Max sejde dolů ještě před jejím odchodem, uvidí, že si sem přišla pro práci na víkend, a nebude se na nic ptát.

Když do knihy návštěv zapisovala svůj odchod a když se objevil Steve, aby ji vyprovodil z muzea, Max v hale nebyl. Morgan doufala, že s hlídačem mluví stejně vesele a bezstarostně jako obvykle, protože jí však hlavou vířila změť myšlenek, nemohl si být ničím jistá.

Nasedla do svého malého auta a okamžitě odcouvala od obrubníku před muzeem, objela ale pouze několik bloků, potom zastavila a vypnula motor.

Byla už v polovině cesty domů, od činžovního domu, kde měla byt, ji dělilo jen několik bloků, ona však domů jet nehodlala.

Její první souvislá myšlenka byla, že ji Max naštval. Vždyť mi to přece klidně mohl říct, pomyslela si dotčeně. Pravda, asi by jí to byl řekl, kdyby nepotkala Quinna. A kdyby ji to setkání neovlivnilo mnohem silněji, než si byla ochotná přiznat. Max byl neobyčejně vnímavý, jistě mu neušlo, jak ji Quinn okouzlil.

Protože právě o to š největší pravděpodobností šlo. Max s tím mužem z Interpolu spolupracuje proto, aby použitím jeho sbírky chytili Quinna.

Morgan netušila, co si má doopravdy myslet, a to ji zneklidňovalo.

Měla bych mít přece radost, říkala si posmutněle. Vždyť je přece důvod k radosti, když na světě bude o jednoho zloděje míň. Byť o Quinnovi šla zvěst, že je ze dvou třetin duch a z jedné stín. Ona se s ním však osobně setkala, takže věděla, že je muž a muže je možné chytit, když se na něj nalíčí dobrá past.

Po chvilce znovu nastartovala auto a rozjela se. Místo domů ale mířila k muzeu na druhém konci města. Pro Quinna to bylo druhé nejlákavější místo ve San Francisku. V duchu si za ten nápad nadávala, ale dokonce ani vlastní káravá slova na ni neměla žádný účinek. Vzdychla, zastavila, aby si s sebou 304

koupila kávu. Potom zaparkovala v ulici, odkud měla výhled na muzeum zezadu, zamkla zevnitř auto a trpělivě čekala.

Upíjela kávu a pozorovala obrovskou budovu, kterou začínala zvolna halit mlha. Krčila se na sedadle a přemýšlela o Quinnovi. Dokáže past nastražená Maxem a tím mužem z Interpolu Quinna skutečně chytit? Je to možné? O Quinnovi se povídalo, že je neuvěřitelně troufalý, že snad nemá nervy a dokáže obelstít veškerá bezpečnostní zařízení. Zřejmě se přímo vyžíval v schopnosti nepozorovaně proklouznout všemi nejmodernějšími elektronickými detektory.

Bude pro něj bezpečnostní program chytré a pilné Storm větší překážkou než ty předchozí, které snadno překonal? Věděla, že tenhle bude mnohem komplikovanější. Má-li jít o past, pak systém jistě bude schválně někde mít slabinu, když ne přímo díru, tak chabě chráněné místo, které zloději jistě neujde a o němž uvěří, že je to jenom nedopatření. Nalákají ho a pak ho snadno chytí.

Takhle zachmuřeně přemýšlela celé další dvě hodiny, ještě dlouho poté, co dopila vychladlou kávu. Pak si řekla, že se chová jako idiot. Je směšná, když se pokouší hledat jehlu v kupce sena. Jen si to uvědomila, náhle ztuhla a upřela pohled na zadní vchod muzea. Pro houstnoucí mlhu neviděla úplně jasně, ale ven vycházeli minimálně tři muži a mezi sebou nesli čtvrtého.

V žádném případě nemohla poznat, že nesou zrovna Quinna. Všichni na sobě měli tmavé oblečení a ona byla příliš daleko na to, aby ho podle něčeho mohla identifikovat. Byla si však jistá, že je to on, stejně tak jako věděla, že už několikrát byl v muzeu a pozoroval ji. Zkrátka to věděla.

Ztuhle pozorovala, jak k mužům přijíždí tmavá dodávka. Nesené tělo (podle všeho člověka v bezvědomí) hodili dozadu. Když viděla, jak hrubě s bezvládným zacházejí, stiskla zuby.

Panebože, co když je mrtvý?!

Okamžitě tu myšlenku zavrhla, odmítala to připustit. Když ostatní tři muže pozorovala, jak nastupují do auta, pomyslela si, že by měla někoho zavolat. Ano, to by měla udělat.

„Policii,” šeptala si sama pro sebe. „Měla bych zavolat policii. Nebo Maxe. Měla bych zavolat Maxovi, ať sem vezme toho svého agenta z Interpolu a zachrání, vlastně chytí, Quinna.”

Když se pak dodávka rozjela, okamžitě nastartovala auto a bezmocně zašeptala: „Tak proč nikam nevolám?”

O hodinu později ji tatáž otázka napadla s mnohem větší naléhavostí. Co to proboha dělá? Něco podobného dosud viděla pouze v televizních detektivkách a teď ona sama opatrně sledovala dodávku se třemi zlosyny a nejslavnějším lupičem světa, který byl buď v bezvědomí, nebo mrtvý.

305

Netušila, kam jedou, kromě toho, že míří na jih, a proklínala všechny své špatné vlastnosti, z nichž momentálně jí asi nejvíc vadila hloupost.

Zpočátku bylo sledování poměrně snadné, protože provoz jí umožňoval jet tak, aby mezi jejím autem a dodávkou byla pořád dvě tři jiná auta, navíc ani jednou nemusela zastavit na červenou. Potom však provoz začal slábnout, mlha houstla a ona se musela k dodávce dostat blíž, protože jinak by ji mohla ztratit.

Náhle dodávka zastavila u obrubníku. Morgan byla natolik duchapřítomná, že pokračovala dál ještě několik bloků a teprve potom odbočila do vedlejší ulice. Do té chvíle nevěnovala okolí velkou pozornost.

Když se teď konečně rozhlédla, přála si, aby byla poslechla zdravý rozum a zavolala policii.

Rozhodně se nenacházela v bezpečné čtvrti, navíc se za posledního zemětřesení většina zdejších budov zřítila a jejich majitelé zřejmě neměli o jejich obnovu zájem. Někde v dálce zaštěkal pes, jinak tu nebyly žádné známky nějakého života.

Morgan těžce polkla, v kabelce našla sprej se slzným plynem, kabelku nechala na podlaze auta a vystoupila ven. Auto pečlivě zamkla a s klíčky, píšťalkou a sprejem v ruce byla odhodlaná v nejhorším přivolat pomoc.

Protože svítilo jen několik pouličních lamp, mlhou se šířilo podivné světlo. Natolik však viděla, aby se dokázala vrátit k dodávce. Když se před ní náhle objevila, celá ztuhla. Potom však zjistila, že uvnitř nikdo není. Raději se znovu dobře podívala, ale nikoho neviděla.

Dodávka byla zaparkovaná před deseti až dvanáctipatrovou, kdysi zřejmě kancelářskou budovou. Většina oken i dveří byla zabedněná, a přestože dobře neviděla, soudila, že budova je opuštěná už delší dobu, určitě ještě před zemětřesením. Téměř cítila pach zatuchliny.

V duchu si sice dál nadávala, přesto opatrně vyrazila směrem k budově. V

sedmém nebo osmém patře zahlédla světýlko propouštěné bedněním okna.

Několik minut tiše stála a pozorně poslouchala. Zdálo se jí, že zaslechla ně-

kolik tupých úderů a potom strašidelný smích, nejzřetelněji však slyšela vystrašené bušení vlastního srdce.

Než sebrala dostatek odvahy ke vstupu do budovy, musela se několikrát zhluboka nadechnout. Byla tam tma jako v pytli, nic neviděla, dokonce ani když si její oči trochu zvykly. Proto musela klíče i píšťalku schovat do kapsy džin, aby měla obě ruce volné a mohla jejich prostřednictvím ohmatáváním zdi snáze najít cestu.

Podlaha jí připadala poměrně pevná, překážky v cestě - jako starý nábytek -

nepředpokládala. Ve tmě však zaslechla pištění a šustění, proto zaťala zuby a 306

trochu zrychlila. Schodiště našla pouze hmatem, a když si uvědomila, že odněkud shora se opravdu šíří slabé světlo, její úleva se změnila v ostražitost.

Pohybovala se s ještě větší opatrností a sprejem se slzným plynem připraveným v ruce, pronásledovaná nepříjemnou myšlenkou, jak asi by se tou malou dávkou ubránila třem obrovitým a s největší pravděpodobností i ozbrojeným zločincům. Musela se nakonec okřiknout, ať si nepřidělává zbytečné starosti a pokračuje v chůzi do schodů. Ve čtvrtém patře už viděla poměrně dobře, v šestém zjistila, že světlo svítí jen o dvě patra výš.

Na odpočívadle v osmém patře našla otevřené rezavé požární dveře a za nimi na chodbě ležela svítilna na baterky. Chvíli váhala, ale pak se rozhodla raději ji tam nechat ležet. Opatrně sa rozhlížela po chodbě. Světlo vycházelo z pootevřených dveří na konci chodby. Když hodně natahovala uši, zachytila zevnitř nesrozumitelné hlasy.

Co teď? ptala se sama sebe. Chvilku otálela, potom vklouzla na chodbu, přitiskla se ke zdi a pomalu se kradla vpřed. Upřeně pozorovala pootevřené dveře. Když byla asi tak v půli cesty, jeden z hlasů zazněl hlasitěji než ty ostatní. Úplně ji zamrazilo, jednak proto, že byl až neuvěřitelně zlý, a jednak proto, že ho poznala.

„Zjistit, kdo vlastně jsi, nám nepotrvá dlouho. Nejraději bych tě zabil hned, ale možná se nám později budeš k něčemu hodit. Třeba je na tvou hlavu vypsaná odměna.”

Po chvíli ticha zazněla tlumená odpověď, Morganiným nastraženým uším znějící jako sladká uklidňující hudba. To promluvil suchým tónem Quinn.

„Copak už mezi zloději nevládne žádná čest? Jsem zarmoucen, pánové, hluboce zarmoucen. A to ani nemluvím o tom, že jste mě připravili o všechny iluze.”

„Drž hubu,” nařídil mu ochraptělý zlý hlas. „Nemáš šanci se odsud dostat, tak se o to zbytečně nepokoušej. Klidně můžeš hulákat, jak chceš, nikdo tě neuslyší. Vrátíme se ráno, až se rozhodneme, co s tebou uděláme.”

Morgan ještě chvilku stála bez hnutí, potom však prudce vydechla a podél zdi se plížila k nejbližším dveřím. Nejen že neměly zámek, neměly dokonce ani kliku. Lehce do nich strčila, vklouzla do místnosti, dveře zase zavřela, přitiskla se ke zdi a tajila dech, za několik minut zaslechla kolem dveří svého úkrytu kroky, hlasité kroky tří mužů.

Když dozněly, ještě napočítala do deseti a teprve pak s nesmírnou opatrností otevřela dveře a vykoukla směrem ke schodišti. Svítilnu nechali ležet na zemi, což ji dost překvapilo, zřejmě měli další. Chvilku nerozhodně stála, ale pak usoudila, že pro svítilnu se může vrátit, až zjistí, jak je Quinnovi. Byla příliš netrpělivá, než aby se zdržovala, proto pospíchala k teď už zavřeným dveřím Quinnova vězení.

307

Místo kliky na nich byla obrovská lesklá kovová petlice. Byla otevřená, nebyl na ní žádný visací zámek. Také dveře byly kovové, s pevně vypadajícími panty.

Morgan se zarazila. Co asi znamená tahle zachovalost v polorozpadlé budově?

A když se jí vybavilo několik možností, které viděla v televizních thrillerech, přejel jí mráz po zádech.

Právě k petlici natahovala ruku, když zaslechla v dálce vracející se kroky.

Na druhém konci chodby zahlédla světlo baterky, držené člověkem stoupajícím po schodech. Přepadla ji panika. Při pokusu utéct od dveří by si jí jistě všiml, bude totiž na chodbě v několika vteřinách a nejbližší dveře byly příliš daleko na to, aby se do nich dokázala včas dostat. Neměla jinou možnost. Rychle otevřela dveře Quinnova vězení, vklouzla dovnitř a tiše je za sebou zavřela.

Uvnitř byla tma jako v pytli a naprosté ticho. Morgan se přitiskla ke zdi u dveří a se slzným sprejem v ruce očekávala přibližující se kroky. U dveří zmlkly, ozvalo se několik kovových zvuků, slabé skřípnutí čehosi a potom hlasité cvaknutí.

A nato se kroky začaly zase vzdalovat. Morgan se sice ulevilo, zároveň se však zhrozila, protože si uvědomila, co se vlastně stalo. Jeden z těch ničemů se vrátil a dal na dveře visací zámek.

Krucinál!

Jsou s Quinnem v osmém patře opuštěné budovy, v místnosti zamčené na visací zámek. I kdyby se jim podařilo otevřít zabedněná okna, sotva by pod nimi našli požární žebřík.

Zatímco se opírala o zeď a v duchu proklínala sebe i Quinna, zaslechla slabé zašustění a zdvořilý hlas: „Viděl jsem tě sice jen chvilku, když jsi otevřela dveře, ve městě jsou však pouze dvě ženy s takhle, ehm, ehm, výrazným profilem. Co tady děláš, Morgano?”

Zhluboka se nadechla, přestala svírat sprej se slzným plynem a vrátila ho do kapsy džin. „Náhodou jsem byla tady poblíž,” zalhala mu, pyšná na sebe, protože její bezstarostný tón se téměř vyrovnal tomu jeho.

„No dobrá, absurditu situace necháme stranou. Nemáš náhodou kapesní nůž nebo krejčovské nůžky?”

„S sebou bohužel ne. Soudím správně, že jsi svázaný?”

„Bohužel ano. Navíc mi vzali všechny nástroje.” Vzdychl a potom pokračoval: „Tahle místnost má tak osmnáct metrů čtverečních a postel, na které ležím, je asi dva metry od dveří. Kdybys byla té lásky a rozvázala mi ty provazy, byl bych ti nesmírně zavázán.”

308

Morgan překvapilo, jak je klidná. Vysvětlit si to dokázala jedině tím, že je v šoku. Po krůčcích postupovala za jeho hlasem, až v Quinnem udané vzdálenosti narazila na postel a klekla si vedle ní na tvrdou podlahu. Teď ještě musela najít jeho hlavu.

Rozčileně se zeptal: „Proč ti to trvá tak dlouho? Stačí přece, abys…”

Vtom se však odmlčel a vydal zvláštní zvuk.

Morgan okamžitě ucukla rukama, protože nahmátla něco úplně jiného než hlavu. „O-omlouvám se,” vyhrkla.

Quinn si odkašlal. „To nemusíš,” uklidňoval ji zdvořile hlasem trochu zastřeným. „Vždycky mě zajímalo, co mají lidé na tom, když se nechávají spoutaní, jak bych to slušně řekl, ach, ano, laskat. Musím uznat, že to má své kouzlo. Přesto bych dával přednost volným rukám a -”

„Buď zticha!” okřikla ho přísně. „Je tady hrozná tma. Nic nevidím.”

Vzdychl. „Ano, samozřejmě. Byl jsem bláhový, když sem si myslel něco jiného.”

Morgan k němu znovu natáhla ruku, tentokrát si však dávala pozor a nahmatala jeho pás na nářadí. Chvilku váhala, potom sebrala větší odvahu a nahmatala jeho pevné břicho a opatrně po něm šla vzhůru.

Quinn bezstarostně prohlásil: „Oplácíš mi, že jsem ti ukradl náhrdelník?”

Tak ji překvapil, že nechala ruku položenou na jeho pravidelně se zvedajícím hrudníku. „Cože?” Než o něm začal mluvit, úplně na něj zapomněla.

„Tímhle mučením. Ležím tady vydaný ti na milost a nemilost. Dobře se bavíš. Dobrá, když si chceš povyrazit, budu to snášet jako muž, ale zacházej prosím s mým uboleným tělem opatrně. Ti hajzlové nebyli právě něžní.”

Rozhodla se na jeho provokace nereagovat, naklonila se k němu ještě blíž a starostlivě se zeptala: „Co ti udělali?”

„Raději bych o tom nemluvil,” odpověděl vlídně. „Přesto bych ti navrhoval, aby ses zdržela… Jsou to tvá…? Ano, myslím, že ano. Dokonce i ve tmě jsou úchvatná. Jsi dobře vyvinutá?”

Okamžitě se napřímila. „Chceš se odsud dostat živý?” zpražila ho vztekle.

„Já…”

„Ano, nebo ne?”

„Ano.”

„Tak okamžitě přestaň s těmi drzostmi.” Odkašlal si. „To byly lichotky, Morgano. Já ti jenom lichotím.”

Rozpustilý podtón jeho hlasuji málem rozesmál, rychle však to nevhodné nutkání potlačila. „Zkrátka si přestaň všímat mé anatomie, nebo tě tu nechám shnít. Stejně si nic jiného nezasloužíš.”

309

„Rozkaz, madam,” zašeptal a raději se nezmínil, že v této zamčené místnosti klidně mohou shnít oba dva. Ať už jsou nebo nejsou svázaní.

Morgan mu dál postupovala rukou po těle, na jeho tepem krku se však na chvilku zarazila. Když si uvědomila, že nemá masku, polkla, ale dokázala vesele prohodit: „Království za sirku.”

Vzdychl. „Bohužel ti nemůžu posloužit. Mohla by ses začít věnovat těm provazům? Už si vůbec necítím prsty.”

Neodolala pokušení přejet mu prsty po obličeji. Cítila jeho hladkou pleť, výraznou bradu, vysoké lícní kosti, aristokratický nos, dlouhé řasy, klenuté čelo a husté vlasy. Udělala to co nejrychleji a doufala, že se ho dotýká s citelnou lhostejností.

On si však znovu odkašlal a mírně zastřeným, ale škodolibým hlasem řekl: „Když ti teď slavnostně slíbím, že ti už nikdy nic neukradnu, tak s tím přestaneš, Morgano? Přinejmenším dokud jsem svázaný a bezmocný?”

Morgan znovu musela potlačit zahihňání. „Jak bych mohla tvým slibům věřit! Tak, už to mám.”

Zápěstí měl přivázaná k rámu postele. Když ucítila, jak se mu provazy zařezávají do masa, okamžitě zvážněla. Rozvazovat uzly, na které člověk nevidí, je obtížné, ona však do té činnosti vložila veškerou svou energii, obětovala dokonce i několik nehtů a kůži na kloubech ruky.

„Co jsi tady dělala?” vyzvídal, zatímco zápasila s uzly. „Tvůj byt rozhodně neleží v téhle čtvrti.”

Morgan mu nechtěla říct pravdu, ale přesvědčivá lež ji také nenapadla.

Proto se nakonec přiznala: „Jela jsem právě kolem muzea a viděla jsem tři muže, jak tě nakládají do dodávky.”

Neptal se, jak poznala, že je to on. Místo toho se zeptal: „Takže jsi je sledovala až sem?”

„V tu chvíli mi to připadalo jako dobrý nápad,” odpověděla, a protože uzel konečně povolil, vydala radostný výkřik.

Quinn ji přísně pokáral: „Takovou neopatrnost jsem snad ještě neslyšel.”

„Od tebe to je skutečná poklona. Mohl bys pohnout… ano, přesně tak.

Ještě chvilku… už je to!”

Quinn se posadil, a přestože na něj neviděla, tušila, že si mne zápěstí.

„Děkuji, Morgano.”

„A kotníky?”

„O ty se postarám sám,” řekl.

Sedla si na bobek a přála si, aby tu bylo světlo a ona mu viděla do obličeje. Bylo by nespravedlivé, aby vším tímhle prošla, aniž by zahlédla alespoň kousek jeho obličeje. Připadalo jí, že alespoň tolik si zaslouží.

310

„Quinne… ten muž, co ti vyhrožoval, že tě zabije, ten s tím zlým hlasem…

to byl Ed, že jo? Z toho gangu, co loupil v muzeu tu noc, kdy jsme se poprvé setkali.”

Quinn si rozvázal kotníky a odpověděl: „Máš skvělé uši.”

„Takže ses s nimi znovu setkal? Neříkej, že jste znovu chtěli vyloupit stejné místo?”

„Je to hloupé, že? Tentokrát se jim ale bohužel podařilo chytit i mě.”

Morgan věcně poznamenala: „Když se spolu budete takhle mydlit, dostanete se do řečí.”

Tiše se zasmál. „Chybělas mi, Morgano.” S vypětím všech sil se jí ho podařilo ignorovat. „Ukradl jsi můj jediný hodnotný šperk, ty mizerný zloději. Máme spolu nevyřízené účty. Tedy jestli se nám odsud podaří dostat.”

Pohnul se, postel zaskřípala. Když spouštěl nohy na zem, slabě se o ni otřel. „Já tu rozhodně na návrat okouzlujícího Eda čekat nehodlám. Protože pak by už o mně v novinách uveřejnili pouze nekrolog.” Morgan se ušklíbla.

„A co uděláš?”

„Zmizíme,” věcně prohlásil Quinn.

„Na dveřích je visací zámek. Jsou to určitě jediné dveře v celém zatraceném baráku, které jdou zamknout. Navíc jsme v osmém patře. Jak se odsud chceš dostat?”

„Jsou tu snad okna, ne?” Nejisté se postavil, potom zatajil dech a zamumlal: „Krucinál!”

Morgan si v jeho hlase všimla bolesti a rychle vstala. Opatrně natáhla ruku a ulevilo se jí, když se tentokrát dotkla jeho ruky. „Jsi v pořádku?”

Tiše se zasmál. „Řekněme, že jsem schopen fungovat a dál to nerozvádějme.”

Pustila mu ruku a cítila, jak se kolem ní prosmekl směrem k proužkům světla, pronikajícím dovnitř okny. „Okna jsou zabedněná,” oznámila.

Quinn jí chvíli neodpovídal, potom však zaslechla tiché, naříkavé zaskřípání a jeho spokojené zamručení. „Přesně to jsem čekal. Dům je zajištěný, aby se nikdo nedostal dovnitř, ne ven.”

Morgan se snažila vybavit si, co z budovy viděla. Kvůli mlze toho mnoho nebylo.

Následovala rána, po ní další a Quinn několika pádnými kopnutími bednění vyrazil.

Za jiných okolností by jí světlo, které vniklo do místnosti, připadalo slaboučké, teď to však pro ni byly přímo sluneční paprsky. Zamrkala, vyrazila směrem k oknu, a teprve když vykopl další prkno, si uvědomila, že ho vidí.

311

Měl světlé vlasy, což ji trochu překvapilo, husté, těžko říct, zda zlaté nebo stříbrné. Poprvé viděla jeho odhalený obličej. A dokonce i v tomto slabounkém světle viděla, že je to hezký obličej. Výrazný obličej. Obličej, kterého se před chvílí dotýkala. Podlouhlý, pohledný, s vysokými lícními kostmi, patricijským nosem a zelenýma očima zasazenýma pod nádherně klenutým obočím. Bylo jasné, že ať se stane cokoli, tento obličej nikdy nezapomene.

Trochu ho měl poznamenaný. Kolem pravého oka se mu dělala parádní modřina a další na levé lícní kosti. Morgan věděla, že byl dost dlouho v bezvědomí, proto usuzovala, že ho jistě musí bolet hlava. Schopnost i v takovém stavu si zachovat smysl pro humor ledacos napovídala o jeho povaze.

Quinn si z její prohlídky nic nedělal, nahnul se ven vytvořeným otvorem a řekl: „Máme štěstí. Vidím římsu. Jestli vede kolem celé budovy, jistě se nám podaří najít požární žebřík nebo alespoň nějaké otevřené okno, kterým bychom mohli vlézt do nezamčené místnosti.”

Jeho úvaha ji plnila hrůzou. Když uhnul, aby také viděla ven, zjistila, že se nebojí zbytečně.

„To asi nesvedu,” prohlásila zdvořile. „Jestli to chceš zkusit, tak běž. Až budeš dole, zavolej policii, ať sem pro mě zajedou, ano?”

Quinn zavrtěl hlavou a S vážným výrazem v obličeji se na ni zahleděl.

„Morgano, nemáme ani tušení, kolik času nám zbývá. I když Ed řekl, že se vrátí až ráno, klidně můžou dole odhodit zapálenou sirku nebo poručit jednomu z těch svých chlápků, ať to udělá o něco později. Klidně tu můžou mít nějaké zařízení, kterým se pohodlně zbavují nepříjemného problému zvaného svědci. Nemáme času nazbyt. Musíme vyrazit. Hned.”

Nebyla právě šťastná, její zdravý rozum jí však napovídal, že Quinn má pravdu. Čím dřív se odtud dostanou, tím lépe pro ně. Potlačila strach, podívala se mu zpříma do obličeje a řekla: „Dobrá, ale jestli se kvůli tobě zabiji, až do smrti tě budu strašit.”

Usmál se. Už jeho hlas ji okouzloval, to však nebylo nic ve srovnání s tím, jak na ni působil jeho úsměv. „Hodná holka. Stačí, když mě budeš následovat, nechoď ale těsně za mnou, protože musíme co nejlépe rozložit váhu. A drž se těsně u budovy.”

Morgan chvíli čekala, než oknem vylezl na římsu. Potom se raději dívala výhradně na něj a následovala ho.

Asi šest metrů postupovali hladce. Později si Morgan nedokázala vybavit, jestli se to, co následovalo, stalo pro stáří budovy, poškození zemětřesením nebo jestli to měl být kanadský žertík Edův nebo někoho podobného. Jediné, co si uvědomila, bylo, že se římsa kousek před ní s tichým chrupnutím 312

rozpadla. Nedbat Quinnovy rady a nedržet se těsně u budovy, určitě by se byla nezachytila. I tak se však na úzké římse, jen tak tak udržela.

Quinn, kousek před ní, se při náhlém rozpadnutí římsy málem zřítil.

Kdyby neměl takovou sílu v rukou, byl by s ním konec.

S kočičí mrštností znovu nabyl rovnováhy a pomocí rukou se vytáhl nahoru. Další cestu si hledal pouze hmatem, přičemž nespouštěl oči z Morgan. Ta byla zády přilepená k budově, úplně ztuhlá s hlavou trochu zakloněnou, aby neviděla dolů.

„Jsi v pořádku?” ptal se tiše.

„Ano, jsem.” Hlas měla nepřirozeně klidný.

Quinn se zamračil, potom se však na chvilku spokojil s tím, že momentálně není v ohrožení života, protože část římsy, na které stála, vypadala poměrně pevně, a uvažoval, co dál.

Za Morgan se římsa zřítila úplně celá, takže se do svého vězení nemohli vrátit, ani kdyby byli chtěli. Na římse mezi nimi byly další dvě praskliny, které mu napovídaly, že na její stabilitu se už nemůžou spolehnout. Vylézt na střechu zamítl, protože podle toho, co viděl, tušil, že střecha bude velice příkrá a tašky na ní vlhké čili kluzké. I když uměl slaňovat budovy, jistě by tam byl problém najít něco, oč by šel připevnit provaz - kdyby ovšem nějaký měl.

„Ani se nehni,” nařídil jí.

„To si piš.”

Musel se její odpovědi usmát, jeho smysl pro nebezpečí mu však nařizoval spěchat. Opatrně vyzkoušel, jak pevnou oporu má pod nohama, a sunul se k rohu budovy. Římsa pod ním minimálně dvakrát zapraskala. Ještě se k rohu nedostal, když zjistil, že je vážně poškozená a že ho s největší pravděpodobností neudrží. Zůstal stát a rychle uvažoval.

„Vylezu na horní římsu,” hlásil Morgan. „Všechna okna v tomhle patře jsou zabedněná, ale nahoře možná nějaké otevřené bude.”

„To je bezva,” vydechla.

Přes sebevědomý tón se Quinn na to, co ho čekalo, vůbec netěšil. Neměl oč se opřít, neměl se za co chytit a u horní římsy nebyl žádný výstupek ani nic podobného. Navíc rozpadající se zdivo bylo citelně na závadu. Natáhl ruce. Dosáhl na horní římsu, byla však hladká a kluzká.

A zem byla hluboko dole.

Quinn na to raději nemyslel. Musel jednat, bylo to nutné. Opatrně se otočil, rozkročil se, aby co nejlépe rozložil váhu, zvedl ruce a pomalu ohmatával horní římsu. Pátral po nějakém výčnělku, kterého by se mohl lépe chytit. Nic. Udělal krok směrem k Morgan a konečně našel to, co hledal. V

313

okamžiku, kdy se pevně chytil výčnělku, se mu římsa začala drolit pod nohama.

Výčnělek ho udržel. Tajil se mu dech. Nahoru se vytáhl pouze na jedné paži, botami se opíral o budovu. Konečně se mu přes římsu podařilo dostat i druhou ruku. O chvilku později už ležel celým tělem na třicet centimetrů široké římse.

„Quinne?”

„Ano?” S čelem položeným na paži přemýšlel, proč se neustále dostává do podobných malérů. Po výprasku od Eda a jeho kumpánů mu třeštila hlava, zápěstí měl celá odřená a odhadoval, že má zlomená minimálně dvě žebra.

Zkrátka neměl právě nejlepší den.

„Jsi v pořádku?” V Morganině hlase se začalo projevovat napětí.

„Mám se senzačně.” Zvedl hlavu a opatrně se rozhlédl kolem sebe. Hurá!

Bylo to přesně tak, jak doufal - objevil nezabedněné okno. Právě nad místem, kde stála Morgan. „Až se tu trochu rozkoukám,” řekl, „tak tě vytáhnu nahoru.”

„To není dobrý nápad. Nechci být na obtíž,” odpověděla, jako by se nechumelilo, „ale myslím, že bys měl vědět, že mám strach z výšek.”

Protože mu jeho pozice připadala už poměrně bezpečná, kousek se k ní naklonil. „To mi tedy skutečně říkáš ve vhodnou chvíli.”

„Doufala jsem, že to nevyjde najevo,” špitla.

„Jak laciný vtip.”

Vydala zvláštní zvuk, jakoby náznak smíchu. „Ujišťuji tě, že jsem ho neudělala schválně. Co kdybys pospíšil dolů a zavolal požárníky? Ti mají poměrně pohodlné žebříky.”

Quinn jí nechtěl znovu vysvětlovat, že nemají času nazbyt. Raději se sunul po římse, až se dostal nad ni. Okno otevřel během několika vteřin, i když na to potřeboval hodně síly. Spěchal, protože tušil, že Morgan už sily opouštějí. Přiznával jí odvahu, ale dobře věděl, že strach umí rozklepat i ta nejpevnější kolena.

V místnosti, do které vlezl, nenašel nic, čím by jí mohl pomoci. Zapřel se nohama o okenní rám, jak nejlépe mohl, nahnul se přes římsu a natáhl ruku k Morgan.

„Podej mi ruku.”

„Promiň, ale já se nemůžu ani hnout.”

„Neztratíš rovnováhu. Jen natáhni jednu ruku přímo nad hlavu.”

„Spadnu.”

Quinnův hlas zůstával klidný. „Nenechám tě spadnout, miláčku, slibuji.

Víš, že já své sliby vždycky držím.”

314

Morgan chvilku mlčela, potom pravou ruku pomalu natáhla nad hlavu a křečovitě se ho chytila. Pevně jí sevřel křehké zápěstí a ujistil se, že ji drží skutečně bezpečně.

„Dobrá, držím tě. Teď chci, aby ses otočila čelem ke zdi.”

„To nedokážu.”

„Ale dokážeš. Stačí…”

„Co tu vlastně dělám?” zaúpěla zoufale. „To je absurdní. Takovéhle věci obvykle nedělám.”

„Samozřejmě že ne. Teď ale buď hodná holčička a pomalu otoč se čelem k budově.”

Podrážděně mu odsekla: „Já nejsem žádné dítě.”

„Tak se tak přestaň chovat,” nařídil jí přísně. Cítil, jak ztuhla, hned nato však s úlevou zjistil, že se začala otáčet. Uměl být sice nekonečně trpělivý, i s jejím strachem soucítil, a kdyby to bylo nezbytně nutné, klidně by z toho okna visel třeba hodinu, ze své pozice však viděl, že na římse mezi jejíma nohama se objevila prasklina a že se pomalu rozšiřuje.

Jak se otáčela, začala ztrácet rovnováhu. Byl na to však připravený.

Nedržel ji poprvé a protože moc nevážila, bez problému ji udržel, i když ho při tom příšerně bolela zlámaná žebra.

Nakonec si užila bolesti i Morgan. Přetáhnout přes římsu a skrz okno její značně vyvinutý hrudník pro ni bylo také hodně bolestivé.

Konečně stála uprostřed zšeřelé místnosti a bezděčně si třela ty části těla, které ji nejvíce bolely.

„Mám tě tam políbit, aby to přestalo bolet?” zeptal se Quinn, jemuž se znovu vrátila bezstarostná nálada.

Morgan ze sebe setřásla jeho ruku a uskočila o krok dozadu. „Ne, nemáš,”

odmítla spíše automaticky než rozčíleně. Potom srdečně dodala: „Dík, že jsi mě tam nenechal shnít.”

„To bylo to nejmenší, co jsem pro tebe mohl udělat, vždyť i ty jsi mi předtím zachránila kůži. Teď bychom však měli zmizet - dřív než se sem vrátí naši milí přátelé.”

„Proti tomu se nedá nic namítat. Kupředu, šéfe.” Tiše ho následovala tmavou chodbou v devátém patře až ke schodišti. Za paniky, která ji zachvátila na římse, jí ztuhlo celé tělo. Když teď měla pod nohama pevnou půdu, na všechen strach zapomněla. Musela totiž zápasit s jinými přízraky.

Například s loajalitou.

Quinn jí s největší pravděpodobností zachránil život. Možná to skutečně bylo tak, jak říkal, že jí to dlužil, přesto by bez něj byla zřejmě zemřela.

Ignoroval fakt, že by tady především vůbec nebyla, protože by se za ním nehnala. Římsa se jí začínala drolit pod nohama, to byla skutečnost. Takže ji 315

zachránil před jistou smrtí, kdežto ona ho předtím pouze rozvázala, což by byl jistě dokázal udělat sám.

Byla mu zavázaná. K Maxi Bannisterovi však cítila silnou loajalitu.

„Nějak jsi ztichla,” všiml si Quinn, když otevíral dveře na schodiště a začal rychlostí člověka vědomého si, že tahle budova není bezpečná, scházet dolů.

Morgan se svými duchy zápasila ještě další dvě patra a potom se vzdala.

Hlasem co nejvyrovnanějším řekla: „Drž se dál od Bannisterovy sbírky, Quinne.”

Další patro pro změnu mlčel on. Pak zůstal stát na zšeřelém odpočívadle a otočil se k ní. „Je nějaký důvod, kromě toho nejzřejmějšího, proč bych to měl udělat?”

„Ano, je to totiž past.” Zhluboka se nadechla a podívala se na něj. „S

Maxem Bannisterem spolupracuje nějaký agent z Interpolu a chtějí tě dostat.”

„A ta sbírka má být návnada?”

Přikývla, nevěděla, co si má vyvodit z jeho výrazu, protože jí jeho obličej ještě nebyl dostatečně známý, připadalo jí však, že se tváří naprosto neutrálně.

„A proč mě varuješ?”

„Protože tím chci splatit svůj dluh,” odpověděla mu přiškrceně.

„I když ho splácíš vlastní loajalitou k Maxovi?”

Jeho tichý hlas jí ještě přisypával sůl do ran. Zvedla hlavu a podívala se na něj. „Se svým svědomím se nějak vyrovnám,” řekla mu. „S Maxem také.

Možná mi to odpustí. Možná ne. Cítila jsem se ti zavázána. Teď jsme vyrovnaní.”

„Ne úplně,” odpověděl a objal ji.

Morgan si uvědomila, že tohle není žádný proradný uskok zloděje na její rozptýlení, aby jí snáze mohl něco ukrást, tentokrát šlo o něco mnohem víc.

Jeho silné paže ji k sobě tiskly tak, že cítila jeho pevný hrudník, a když se jeho rty dotkly jejích, vášnivě a s jistotou se jich zmocnily.

Věděla, že je to bláznovství. Zjistila to hned, jakmile se horečnatě rozechvěla, když ho její paže automaticky objaly kolem pasu a její rty se těm jeho ochotně pootevřely. Uvědomila si, že jí ukradl mnohem víc než jen rubí-

nový náhrdelník.

Bylo to šílené, neopatrné a nerozumné, Morgan proti tomu však nebojovala, protože nebyla s to.

Konečně zvedl hlavu a trochu zastřeným hlasem jí řekl: „Musíme odsud vypadnout.”

316

Mlčky přikývla, a když od ní ustoupil, nic nenamítala. Byla však ráda, že ji vzal za ruku a po zbytek cesty dolů nepustil. Když si uvědomila, že se zamilovává do zloděje, tak se ulekla, že raději vůbec nechtěla myslet.

Quinn spěchal, ale dával pozor.

Venku před budovou se zeptal: „Kde máš auto?”

Morgan mu mlčky ukázala směr a mlčela vedle něj podél celého bloku až do vedlejší ulice k zaparkovanému autu. Pustil jí ruku a čekal, dokud si neodemkne a neotevře dveře. Nato jí tiše nařídil: „Rychle odjeď, Morgano.”

Překvapeně na něj zamrkala. „A ty…?”

„Já budu v pořádku. Jeď domů. A díky, že jsi mi šla na pomoc. Málem doufám, že…”

Chvíli si myslela, že se znovu vrací ke své škádlivé donchuánské podobě a že jestli to skutečně udělá, nikdy mu to neodpustí.

On však k ní přistoupil, sklonil se a políbil ji s takovou něhou, až se jí sevřelo hrdlo. „Zřejmě mi zlomíš srdce,” zašeptal. Než mu stačila něco na to říct, ztratil se ve tmě a mlze.

Po hodné chvíli konečně nasedla do auta a odjela pryč.

317

Kapitola osmá

V pondělí ráno byl Wolfe svou novou milenkou ještě posedlejší. Strávil s ní celý víkend. Neopustil ji dokonce, ani když se potřeboval vrátit do svého bytu pro čisté oblečení. V sobotu odpoledne pobyli několik hodin v jeho posteli, protože jeho byt byl blíž baseballovému stadionu než její hotel.

„Medvídkovi bude připadat, že si ho nevšímám,” strachovala se Storm provinile. V hotelu mu však nechala spoustu jídla i vody a navíc Medvídek nesnášel davy lidí, takže se jí po chvíli podařilo samu sebe přesvědčit, že mu doma bude líp.

„Myslím, že mě nemá moc rád,” přiznal Wolfe.

„On tě jenom nezná, to je všechno.” Potom vesele dodala: „Není zvyklý na to, aby se v mé blízkosti pohyboval nějaký muž.

Wolfe se snažil nevyzpytatelného kocoura získat. Škrábal ho pod krkem a krmil ho kousky masa z nedělní večeře, přesto však na něj neudělal velký dojem. Tedy až do pondělního rána. To se probudil v Stormině posteli, ona se k němu jako obvykle tulila a zjistil, že kocourek se jí choulí v ohybu ruky.

Ruky, kterou měla položenou na jeho hrudníku. I když to bylo nepochopitelné, Wolfe měl náhle vítězný pocit. Ležel tam se Storm v náručí a s její kočičkou na prsou.

Nejraději by je nebudil, protože se však otevření výstavy Tajemství minulosti nezadržitelně blížilo, oba se Storm museli do muzea každý pracovní den, takže neměl moc na výběr.

Již včera zjistil, že Storm nerada vstává a co nejdéle odolává jeho pokusům vzbudit ji. A on se v tom buzení přímo vyžíval. Nikdy nebyla nabručená, jen hrozně ospalá a naprosto ochablá. Pobavilo ho, když zjistil, že její mazlíček je na tom úplně stejně. Když Medvídka zvedl, visel mu bezvládně z ruky, jako by neměl žádné kosti a nevyzpytatelné zelené oči měl zavřené.

„Vzbuď se, ty líný kocoure,” vyzýval ho Wolfe a jemně chlupatou koulí třásl.

318

Storm ospale zašeptala: „On také nerad vstává.”

„Nic jiného mu ale nezbývá. A tobě také ne, cestou do muzea tě chci ještě vzít na snídani.”

Opřela se o loket a podívala se na něj rozostřenýma očima. „Panebože, ono už je pondělí!”

„Bohužel ano.” Pomyslel si, jaké to asi bude, trávit s ní osm nebo devět hodin v muzeu, kde je bude neustále vyrušovat přítomnost ostatních lidí, a doufal, že se mu ji podaří přemluvit, aby přes oběd odskočili do jeho bytu nebo sem k ní.

Storm si nešťastně vzdychla: „To bude dlouhý den.”

Wolfe přemýšlel, jestli to myslela stejně jako on, raději se jí na to však neptal. Ponořil ruku do jejích hustých vlasů a zvedl jí hlavu, aby ji políbil a bezděčně si Medvídka položil zpátky na hrudník. Okamžitě mu se sladkou vášní začala polibky opětovat. Když si pomyslel, jak dlouhý den je čeká, nejraději by zoufale zavyl.

Konečně se od ní odtrhl. Usmála se, hebké rty měla od tlaku jeho úst celé naběhlé, a zašeptala: „Nevrátíme se sem v poledne?”

„To je výborný nápad.” Doufal, že si bude myslet, že jeho zastřený hlas má na svědomí ráno, a ne protože na něj má tak silný vliv.

Zvedla se na lokty, husté vlasy jí halily ramena i ňadra. Wolfe se potřeboval rychle něčím rozptýlit, protože okamžitě pocítil silnou touhu přitáhnout ji zpátky k sobě. Rozptýlení mu poskytl Medvídek, který na jeho hrudníku tiše chrápal.

„On ještě spí?”

„Už jsem ti přece říkala, že nerad vstává.” Storm se k nim naklonila, nahmatala špičku kocourkova ocásku a lehce ho do ní štípla.

Medvídek sebou trhl, ospale zamrkal a jeho drobný čumáček se tak podobal Storminým rtům, že se chtě nechtě rozesmál.

Když kocourkem začal otřásat pohybující se hrudník, zmohl se na slabé zamňoukání a skulil se do postele vedle Wolfa.

Smějící se Wolfe poznamenal: „Jsem rád, že alespoň jeden z nás se snadno vzbudí.”

„Stačí mu jenom jídlo,” vysvětlovala Storm. „A mně zase sprcha a kafe.”

Sprchovali se společně a přes Wolfovy dobré úmysly se mlha ve sprchovém koutě tvořila ani ne tak kvůli horké vodě, jako spíš následkem jejich vášnivých objetí. Už podruhé po probuzení po ní tak zoufale toužil, že nedokázal čekat, až vylezou ze sprchy. A protože Storm po něm toužila stejně silně, bylo jejich spojení tak náruživě, že se po něm k sobě vyčerpaně tiskli.

319

„Jestli budeme takhle pokračovat,” škádlil ji, „tak budu brzy potřebovat chiropraktika.”

„Stěžuješ si?”

„Vůbec ne.”

Opravdu si neměl na co stěžovat, tedy kromě toho, že musí do práce. Na snídani se zastavili v jedné malé kavárničce a Storm se pobaveně ušklíbla, když Wolfe nechal kousek slaniny kocourkovi, který na ně čekal v autě.

„Už jsem ho nakrmila v hotelu,” upozornila ho.

„Já vím. Když on ale vypadal tak… posmutněle, když jsme ho nechali v autě samotného.”

Storm se rozesmála. „Jestli mu pořád budeš skákat na ty jeho smutné oči, tak tě dostane tam, kde tě bude chtít mít. Kočky jsou ti nejprotřelejší tvorové na světě.”

Wolfe proti tomu nic nenamítal, protože tušil, že má pravdu. Přesto slaninu Medvídkovi donesl.

Do muzea se dostali až chvíli po deváté a Wolfe si uvědomil, jak moc mu vadí, že s ním hlídači vidí Storm. Vadilo mu to, protože titíž hlídači v uplynulých měsících pozorovali, jak ho sem přivážejí nebo ho odsud odvážejí různé blondýny. Nejraději by jim řekl, že tentokrát je to něco úplně jiného.

Pak ale usoudil, že jim do toho nic není.

Když Storm odemkla dveře počítačové pracovny, vnesl dovnitř všechny její věci a položil jí je na stůl. „Budeš tu muset být celý den?”

„Převážně ano,” odpověděla a usmála se. „Musím do počítače nahrát půdorysy všech pater a plány umístění bezpečnostních zařízení, to bude základ mého bezpečnostního programu. Což znamená, že budu muset většinu dne strávit u počítače.”

Vzdychl. „A já budu celé dopoledne telefonovat s pojišťovnou Lloyd’s. A odpoledne musím na policii, abych si s nimi promluvil o té sobotní loupeži.”

Ranní noviny, které zběžně prolétli v Stormině hotelovém apartmá, po-pisovaly pouze základní fakta, Wolfe však chtěl od svých známých na policii zjistit co nejvíce podrobností.

Storm ty noviny vzala s sebou, protože si je chtěla v klidu přečíst.

Podívala se na stůl, kde byly položené. „Jaké měli bezpečnostní zařízení?”

ptala se, protože si myslela, že by to mohl vědět.

„Dost moderní. Zajímalo by mě, jak se přes ně mohli dostat.”

„Ono jich bylo víc?” podivila se. „V novinách píšou, že se ztratilo jen několik kousků nefritu a slonoviny a že nemají tušení, kdo je mohl ukrást. Ty máš nějakou domněnku?”

Wolfe pokrčil rameny. „Poslední dobou se v San Francisku ztrácí tolik věcí, jako bychom tu měli nějakou pohyblivou černou díru. Jestli mám 320

nějakou domněnku? Ano, spousty. Jistě však vím jen to, že se v San Francisku činí minimálně jeden zlodějský gang a pak ještě bůhvíkolik sběrateli najatých zlodějů.”

„A Quinn,” dodala Storm.

Wolfe se zamračil. „Jak o něm vlastně víš? V novinách o něm určitě nepsali a já si jsem naprosto jistý, že firmě Ace jsem o něm neřekl.”

Storm se za své prořeknutí v duchu proklínala, navenek se usmála a klidně odpověděla: „Od Morgan. Oprav mě, jestli se mýlím, ale protože je podle všeho ve městě už několik týdnů a ví se pouze, že ukradl jednu stříbrnou dýku, měl by být na naší listině podezřelých poměrně vysoko, ne?

Jistě na něco čeká, a jestli je to Tajemství minulosti…”

Wolfe zůstával zachmuřený. „Ano, já vím. To je právě jeden z důvodů, proč si chci promluvit s policií. Chci zjistit, jestli se nedomnívají, že to mohl být on. Protože bylo ukradeno jen několik vybraných kousků, vypadá to spíše na něj než na ten organizovaný gang. Musím se o tom dozvědět víc.”

Přikývla. „To dává smysl. Potom mi dej vědět, co jsi zjistil.”

„To víš, že jo.” Sklonil se, aby ji políbil. Nato ji objal a zvedl ze země, což se Storm podle všeho líbilo stejně jako jemu. Přitiskla se k němu, jako by neměla žádné kosti, a když konečně zvedl hlavu, usmála se na něj tak smyslným úsměvem, že se mu tajil dech.

Pouze záblesk zdravého rozumu mu zabránil, aby zamkl dveře a pomiloval se s ní přímo tady na jejím přeplněném stole. Začal do toho pěkně zapadat? Ne, byl v tom až po uši.

Neochotně ji postavil zpátky na zem, a když ji pustil a napřímil se, zjistil, že má pasažéra.

Storm zřejmě také překvapilo, že kocourek přelezl z jejího ramene na jeho a vybídla Wolfa: „Kdyby ti vadil, tak ho polož na stůl.”

Wolfe otálel. Nepatrná váha Medvídkova teplého tělíčka na jeho rameni byla docela příjemná a navíc byl pyšný, že si získal jeho přízeň. „Ne, to je v pořádku. Jen doufám, že mi nebude při každém pohybu zarývat drápky do ramene.”

„To by udělal, jenom kdybys ho překvapil prudkým pohybem. Má perfektní stabilitu, takže se téměř nemusí držet. Až bude chtít dolů, dá ti vědět. Potom mi ho přines, protože tu má záchod.”

Věděl o něm, byl v koutě místnosti, stejný, jaký měl v hotelovém apartmá.

„Budu si to pamatovat.” Stále ještě váhal, potom se sklonil a znovu ji políbil, tentokrát však jen krátce. Krucinál, nechtělo se mu od ní odejít ani do své kanceláře, která byla jen necelých pět metrů odsud.

321

Při odchodu měl v obličeji tak rozčarovaný výraz, že si ho Storm nemohla nevšimnout. Srdce se jí rozbušilo ještě o něco rychleji, pomalu obešla stůl, usedla, pustila počítač a pokoušela se nepořádek na stole nějak zorganizovat.

Teprve pak začala nahrávat doplňující údaje o budově muzea. Všechny základní informace měla už předchozím programátorem připravené na disketách a, jak si ověřila, mohla je použít bez větších úprav.

Když počítač začal údaje zpracovávat, podívala se na telefon a rozhodla se naléhavý hovor odložit až na později. Začetla se do novin. Ta sobotní loupež ji nesmírně zajímala.

Jen co krátký článek podruhé dočetla, uslyšela ženský hlas: „Dáš si hrnek kávy?”

Okamžitěji napadlo, že Morgan má nějaké starosti, ani nevěděla proč.

Snad pro nepřirozený brunetčin klid, jako by tou neproniknutelnou maskou chtěla zakrýt vnitřní zmatek. A právě proto přívětivě přijala podávaný hrnek.

„Díky, posaď se,” vyzvala ji.

Židle pro návštěvy byla odstrčená do rohu, aby nepřekážela, Morgan si tedy sedla na kraj Stormina obrovského stolu. „Kde máš kocoura?” zajímala se.

„Někde s Wolfem.”

„Ale? Je to skutečně tak slibné, jak to vypadá?” Storm nevinně vykulila oči.

Morgan s pousmáním řekla: „Vím, že mi do toho nic není, ale prostě to musím vědět. Když se odtud v pátek, poté co jsem mu doručila tvůj vzkaz, vyřítil, byl tak rozzuřený, že jsem se nestačila divit. Vypadal, jako by tě chtěl uškrtit. Nebo něco podobného.”

Storm si odkašlala a šeptla: „Neuškrtil mě.”

„To vidím. Byla bych daleko od pravdy, kdybych si myslela, že jste spolu strávili celý víkend?”

„Formulujme to raději takhle,” opravila ji Storm, „když se Wolfe dneska ráno probudil. Medvídek mu ležel na prsou.“

„A to snad není důvod ke gratulaci?” ptala se slavnostně Morgan.

„Ne, ještě ne. Ještě musíme zdolat pár překážek, než to bude úplně jisté.”

Morgan na to: „Několik jeho předchozích přítelkyň mělo domácí zvířata a věř mi, že si od nich zachovával značný odstup. Nechtěl si je pustit k tělu, to bylo jasně vidět. Jestli teď nosí tvého kocoura na rameni, tak to chce jenom čas.”

Storm doufala v to samé, ale protože zmíněné překážky, které je ještě čekaly, byly přímo hrozivé, raději si nechtěla dělat moc velké naděje.

Pokrčila rameny a řekla: „Možná. Když už mluvíme o jeho bývalých přítelkyních, viděla jsi odsud v pátek odcházet Nyssu Armstrongovou?”

322

„Ne, proč?”

„Je to asi směšné.” Storm chvilku váhala, ale nepřišla na žádný důvod, proč by o tom Morgan neměla říct. „Zašli jsme si s Wolfem v sobotu večer do Candlestick Parku a přísahala bych, že jsem ji zahlédla i tam.”

„Nyssu? Na baseballu?”

„Jak jsem řekla, je to asi směšné? Hned nato zahráli fenomenální home

run, musela jsem se koukat, a když jsem se podívala znovu na to místo, už tam nebyla. Určitě to ale byla ona. Wolfovi jsem o tom neřekla, ale lámala jsem si s tím hlavu.”

(Home run - angl. oběh domů. V baseballe vrcholný výkon pálkaře, který po vlastním odpalu oběhne všechny mety až na metu domácí. Pozn. překl.) Morgan dramatickým tónem, za který by se nemuseli stydět ani herci, co čtou v rozhlase napínavé romány, pronesla: „Podle všeho tě sleduje. Plazí se ve tvých stopách plná hořkosti, že jsi jí Wolfa odvedla z postele. Jistě si právě teď brousí nůž. Nenávistné oči se jí lesknou strašlivou žárlivostí a uvažuje, kam tvou mrtvolu ukrýt, aby jí to prošlo.”

Storm zamrkala a potom se vesele rozesmála. „Jo, jasně!”

Morgan se na ni zazubila. „Hele, nesměj se. Zrovna minulý týden jsem četla knížku s naprosto stejným motivem k vraždě. Také jí to prošlo. Měla by sis dávat velký pozor.”

Storm zavrtěla hlavou a zaklepala na noviny na stole. „Mě spíš zajímá tohle. Víš o tom něco?”

„O té loupeži? Ano, slyšela jsem o ní.”

„Wolfe si myslí, že to mohl být Quinn,” začala Storm a nenápadně sledovala Morgan, protože vycítila, jak celá ztuhla. „A co ty?”

Morgan upírala zrak do svého hrnku s kávou, špulila rty a vůbec vypadala jako ztělesněné soustředění. „Ne, já si nemyslím, že to byl on.”

„A proč ne?”

Morganiny jantarové oči se krátce podívaly na Storm a potom se rychle odvrátily. Místo odpovědi se přiznala: „Před několika týdny jsem se s ním potkala. Tedy s Quinnem.”

„Opravdu?” Storm chvíli čekala a potom tiše dodala: „Já umím poslouchat. A dokážu mlčet jako hrob.”

„To přirovnání se mi vždycky líbilo,” prohodila Morgan s náznakem úsměvu. „Mlčet jako hrob.”

„Tajemství můžou být někdy nebezpečná,” zašeptala Storm.

„To jo.” Morgan vzdychla, odložila hrnek s kávou na stůl a pak rychle a trochu překotně začala vyprávět o svém prvním nočním setkání s nejslavnějším světovým lupičem jménem Quinn. O tom, jak jí přímo z krku ukradl náhrdelník, raději pomlčela.

323

Nakonec Storm řekla i to, co se stalo v sobotu v noci. Řekla jí všechno až na ten Maxův rozhovor, který vyslechla v muzeu, a na posledních několik minut s Quinnem.

Storm se zhluboka nadechla. „Uf, ty máš tedy odvahu, holka.”

„Po pravdě jsem byla úplně bez sebe hrůzou. Nevím, co mě to popadlo, že jsem udělala takhle pitomou a nebezpečnou věc.” Morgan se zamračila na hrnek s kávou, jehož ouško hladila. „Tak jako tak vím, že to umělecké muzeum v sobotu v noci nevykradl on. Tedy, měl to sice v úmyslu, ale ten gang se mu připletl do cesty…”

Storm se pohodlně rozvalila v židli, ruce složila na břiše a pozorovala Morgan. „Trochu mi to připomíná něco, co jsem četla o lordovi Byronovi,”

řekla.

Její protáhlý přízvuk způsobil, že vyslovené jméno znělo neobvykle, proto Morgan chvilku trvalo, než jí došlo, že mluví o anglickém básníkovi z počátku devatenáctého století. „Ty přirovnáváš Quinna k tomu bouřlivá-

kovi?”

Storm se usmála. „Jen tím, co o něm kdysi kdosi řekl. Už si nepamatuji, kdo to byl, ale musela to být nějaká žena. Podle ní byl Byron, šílený, zkažený, prostě nebezpečná známost’. To mi toho tvého Quinna připomíná opravdu silně.”

„To není žádný můj Quinn,” okamžitě se ohradila Morgan. Vtom si však vzpomněla na jeho poslední slova a zachvěla se. Samozřejmě to bylo zcela absurdní. Jen ji chtěl jednou ze svých donchuánských větiček vyvést z míry.

Kdyby brala něco z lichotek toho opovrženíhodného zloděje vážně, měla by se dát vyšetřit u psychiatra.”

„Když říkáš…” ušklíbla se Storm.

Morgan se na ni podívala a vzdychla. „Důležité je, že teď vím určitě, že Quinn je v San Francisku, a právě to jsem ti přišla říct.” Nejraději by se Storm zeptala, jestli je ten počítačový systém navržený tak, aby jim pomohl dopadnout i Quinna, ale netroufla si.

O Maxově plánu se totiž dozvěděla nasloucháním cizímu rozhovoru a nechtěla prozradit, že o něm ví. Navíc si nebyla jistá, kdo všechno kromě Maxe a toho Jareda, agenta Interpolu, je do přípravy léčky zasvěcený.

Jestli o něm ví i Wolfe, pak se zřejmě rozhodl poslouchat pouze Maxe a ne Lloyd’s. Londýnská pojišťovna by totiž zaručeně šílela, zjistit, že nesmírně cenná sbírka, kterou pojistila, má sloužit jako návnada. Ale možné to bylo, protože Max a Wolfe byli nevlastní bratři a krev je hustější než voda. Jestli o plánu ví Storm, znamená to. že se ho účastní i firma Ace Security, což Morgan připadalo velice nepravděpodobné.

324

Shrnuto a podtrženo, nemohla se na to zeptat nikoho jiného než Maxe. A to by znamenalo přiznat se mu, že je tajně poslouchala. A časem by nezbytně musela přiznat i to, že Quinna před touto pastí varovala. Možná by to však mohla odložit až na později…

„Jestli je Quinn ve městě,” klidným hlasem rozebírala Storm, „tak se jistě bude zajímat o Bannisterovu sbírku. To proto jsi mi o něm řekla? Abych na něj nezapomínala ve svém programu?”

Morgan pokrčila rameny. „Myslela jsem, že to nemůže být na škodu.”

Zvedla hrnek a napila se chladnoucí kávy. „Jo, jen tak mimochodem, Max už je zpátky ve městě. V sobotu se tu stavil po skončení návštěvní doby, aby si prohlédl výstavní křídlo. Ještě jsem s ním ale nemluvila.”

„V tom případě bych se měla dát do práce,” řekla Storm, „abych si zasloužila svůj plat.”

Morgan vstala ze stolu. „To bychom měly udělat obě dvě. Uvidíme se někdy později.”

„To si piš.”

Storm zůstala sedět ještě dlouho po Morganině odchodu, než vstala a šla zavřít dveře. Po návratu ke stolu vložila do počítače další disketu, potom si přitáhla telefon a zvedla sluchátko.

Volaný zvedl hned po prvním zazvonění a jeho: „Ano,” znělo dost netrpělivě.

„To jsem já,” ohlásila se.

„Musíme se sejít,” řekl. „Ještě dnes.”

Storm vzdychla. „To nebude jednoduché. Dopoledne to nebude možné.”

„A co takhle v poledne?”

Když si vzpomněla na svůj návrh Wolfovi, aby se na oběd vrátili do jejího apartmá, a na jeho okamžitý souhlas, zrudly jí tváře. Potom sice následovala ta vášnivá sprcha, přesto Storm bylo více než jasné, že oběd bude pouhou záminkou k návratu do jejího apartmá. Povede je tam něco úplně jiného, na jídlo si vzpomenou až pak. „Storm?”

Odkašlala si. „To zřejmě také nebude možné. Wolfe se zmínil, že zajede na policii informovat se na tu sobotní loupež. Tak možná tehdy. Dnes jsem ale do práce nepřijela džípem, takže si budu muset vzít taxík.”

Tiše zaklel. „Nezbývá nám mnoho času.”

Storm zašeptala: „Přála bych si ho mít o trochu víc.”

Po chvilce jí na to řekl: „Čím déle to bude trvat, tím horší to bude.

Doufám, že je ti to jasné.”

To si uvědomovala až moc dobře. „Zavolám ti, až Wolfe odejde z muzea, a domluvíme se, kde se sejdeme. Ano?”

„Tak jo.”

325

Pomalu zavěsila a tupě zírala na druhou stranu místnosti.

Překážky? Jak tomu mohla říkat překážky, vždyť to byly přímo zdi!

Obrovské kamenné zdi, které bylo nad její síly přelézt či jinak překonat.

Lhala muži, kterého milovala, a byla bez sebe hrůzou, že jí to nikdy neodpustí.

Když Wolfe konečně odešel z muzea, aby jel na policii, bylo mnohem později, než původně plánoval. Oběd se Storm byla ta nejbouřlivější a nejvášnivější hodina, jakou kdy zažil. Měl nejasný pocit, že každý už na něm vidí nesmazatelný cejch.

Vzpomněl si, jak vypadal Max, když se zamiloval do Dinah, jak se mu jeho city jasně zračily v obličeji, i když dříve se mu je dařilo skrývat. Wolfe přemýšlel, jak může Storm nevědět, jak moc ji miluje. Vypadala totiž, že si toho nevšimla. Nebo to dobře věděla, ale rozhodla se to ignorovat. Nebo tajit.

Ta myšlenka mu dělala takové starosti, že svůj odchod z muzea co nejdéle odkládal, zbytečně předstíral papírování a snad šestkrát se stavil v počítačové pracovně. Jako důvod návštěvy několikrát uvedl, že Medvídek musí na zá-

chod. Kocourka to však dvakrát tak rozčililo, že jeho tvrzení začaly vypadat podezřele.

Měl strach, aby se neztrapňoval, i když Storm se pokaždé tvářila, že ho vidí ráda. Vnitřně však měl nejasné tušení, že se mu nějak vzdálila, že si od něj, navzdory vášnivému obědu, snaží zachovat odstup, a zoufale toužil zjistit proč. Snad to bylo proto, že na něm byly tak znát jeho city? Či se snad Storm držela od něj duševně i citově dál, protože o jeho lásku nestála?

Nechtěl si na ní vynucovat odpověď na tyto otázky, proto se rozhodl raději jít na policii. Zeptal se Storm, jestli nechce jet s ním, ale ona odpověděla, že jí zbývá ještě zhruba na hodinu práce a že ji chce mít co nejdříve za sebou - tak proč by ji neudělala, zatímco on bude mít své jednání na policii. To už bylo téměř šest, navíc mu řekla, že jestli bude hotová dřív, než se on vrátí zpátky do muzea, vezmou si s Medvídkem taxík a pojedou do hotelu.

Wolfe měl nepříjemný pocit, že se ho chce zbavit, ale okřikl se, že už blbne, a zapomněl na to. Jen se s ní ještě domluvil, že až bude s policií hotov, půjdou spolu na večeři.

Jakmile však došel k autu, znovu začal pochybovat. Vyjel z postranního parkoviště, zajel k chodníku před muzeem a snažil se ovládnout svůj vzrůstající neklid. Protože bylo zataženo a začala padat mlha, byla na tuto denní hodinu neobvyklá tma, takže toho kromě osvícené haly moc neviděl.

Do muzea už téměř nikdo nevcházel, protože bylo dost pozdě, ven však vycházel poměrně značný počet návštěvníků.

326

Když u schodů zastavil taxík, Wolfovi to nepřišlo nijak neobvyklé.

Klidně ho pozoroval, prsty bubnoval na volant a domlouval sám sobě, že pro zamilovaného muže jsou normální různé směšné starosti a nápady. Jednou se musí zeptat Maxe, jestli v tom také tak lítal.

Vtom vyšla z muzea Storm a zamířila k taxíku. Wolfa to ohromilo.

Pohledem na hodinky zjistil, že tu sedí pouze deset minut, což znamenalo, že Storm práci ještě nemohla dodělat. Chtěl zatroubit, aby si ho všimla, pro neblahé tušení si to ale v posledním okamihu rozmyslel.

Čekal. Taxík vyrazil na opačnou stranu, než byl Stormin hotel. Teprve potom nastartoval a začal ho z bezpečné vzdálenosti sledovat. Nebyl to dlouhý výlet, ani ne za patnáct minut taxík zastavil u malého parčíku.

Wolfe zajel k obrubníku ve stejnou chvíli jako taxík a okamžitě vypnul motor i světla. S mrazením po těle pozoroval, jak Storm vystoupila a po úzkém chodníčku míří k zhasnutému kolotoči. Wolfe o něm věděl jen proto, že park znal, pro houstnoucí mlhu a tmu ho neviděl. Když taxík odjel, vyčkal ještě nějakou minutu a vydal se po stejné cestičce jako předtím Storm.

Za těch patnáct let práce pro nejrůznější bezpečnostní služby se naučil spoustu užitečných věcí, jednou z nich byla schopnost někoho nenápadně sledovat. A právě této schopnosti momentálně využíval. Sledoval Storm tak nenápadně jako stín.

Budova, v níž se obrovský kolotoč nacházel, byla obvykle zamčená. Byl však tak blízko, že si všiml, jak nenápadně vklouzla do otevřených dveří.

Chvilku váhal, potom si však všiml, že odněkud zevnitř budovy vychází slabé světlo, proto se rozhodl také vklouznout dovnitř. Okamžitě se skryl do stínu, vrhaného kolotočem, a přes barevné zvířecí figury pozoroval dvě postavy stojící na protější straně.

„Kde je?” ptala se Storm, když se zběžně rozhlédla kolem sebe.

„Už je na cestě. Nedala jsi nám právě moc času.” Jared Chavalier pokrčil rameny a vrazil ruce do kapes tmavého pláště do deště. Malá svítilna na baterie osvětlovala tu část obrovské místnosti, kde stáli.

„Sama ho mám málo,” řekla Storm. „Wolfe mě tak za hodinku za dvě vyzvedne na večeři. Musíš se co nejrychleji rozhodnout.”

„Já vím, já vím.” Jared vzdychl. „Klade mi spoustu otázek, dobrých otázek, nemůžu ho pořád odbývat.”

Wolfe zatím pomalu obcházel kolotoč. Překvapil je a chladně se Jareda zeptal: „Tak proč mi neřekneš pravdu?” Probodával pohledem Storm a dokonce i v tom slabém světle poznal, jak zbledla, když zaslechla jeho hlas.

Pomalu se k němu otočila a on si všiml, že kromě zelených očí už v obličeji nemá žádnou barvu. Medvídek jí seděl na rameni, čumáček měl 327

stejně strnulý jako její obličej a poprvé se stalo, že malé světlé zvířátko usazené na rameni křehké světlovlasé ženy nedokázalo zmírnit jeho hněv.

„Uklidni se,” začal Jared.

Wolfe ho nebral na vědomí. „Lhala jsi mi!” vyčetl Storm hlasem tak rezavým, jako když se přejede rašplí po kameni.

Ani se nehnula, a přestože znovu pozvedla bradu, v jejím chování nebylo ani stopy po oné zranitelnosti, kterou tak dobře znal a tolik obdivoval.

„Ano, lhala jsem ti. Lhala jsem ti o tom, jakou práci jsem sem přijela udělat.”

V jejím hlase byl náznak beznaděje. Náznak porážky. Wolfe čekal, ona však neuvedla žádné důvody ani omluvy. Jen se na něj dívala zelenýma očima v strnulém obličeji. Jediné, na co dokázal myslet, bylo, jak mu ty oči vždycky připadaly poctivé, a že ho vztek snad roztrhá na kusy.

„A v čem ještě jsi mi lhala?” vyštěkl hořce. Když dál mlčela, trhl hlavou směrem k Jaredovi. „To byl jeho nápad nebo tvůj, abys mi obětovala i to nejcennější? Dostaneš za to nějakou prémii?”

Až po chvíli Jared přetrhl strašlivé ticho, které zavládlo po Wolfových otázkách, a každé jeho slovo mělo váhu kamene. „Ještě jedno takové slovo a namouduši ti jednu vrazím.”

Byla to však Storm, kdo hádku skončil. Mlčky obešla Wolfa, strnulou maskují z obličeje strhala bolest. Ani jednou na něj nepohlédla.

Wolfe se prudce otočil a vykročil za ní, potom se však zarazil.

Vyprovázel ji pohledem, srdce mu bilo jako o závod, a tak se mu svíralo, že bolestí nemohl popadnout dech. Všechen vztek už byl pryč. Zmizel tak rychle, že náhle ucítil pouze strašlivou prázdnotu.

Panebože, co to provedl?

Ticho za jeho zády jako by na něj doléhalo svou tíhou. Pomalu se otočil.

Jared tam stál s rukama založenýma na prsou a z očí mu šlehaly blesky.

„To se ti povedlo!” zahučel temně.

Než se Wolfe zmohl na slovo, Jared se podíval za něj, kde jeho pozornost upoutal jakýsi pohyb. Ze stínu tiše vyšel Max a připojil se k nim. Přestože jeho obličej jako obvykle moc neprozrazoval, bylo jasné, že je velice rozrušený.

Wolfovi řekl: „Jestli chceš někoho praštit, tak bych to měl být já. Je to všechno moje vina.”

„Na to už je pozdě,” procedil Jared skrz zuby.

Storm odcházela neschopná myslet. Tušila, že to bude nepříjemné, ale nepředstavovala si, že to bude tak moc bolet. V duchu se divila, jak vůbec může normálně jít, zavolat si taxík, říct řidiči adresu hotelu a přitom být tak 328

plná strašlivého smutku. Bylo jí, jako by schytala smrtelnou ránu a její tělo z ní bylo v tak strašlivém šoku, že si to ještě neuvědomovalo.

V hotelu prošla obrovskou vstupní halou a nastoupila do výtahu, aniž v podstatě něco viděla či slyšela. Když výtah zastavil v jejím patře, vystoupila a matně si uvědomila, že se jí do ramene zarývají drápky. Vůbec si však Medvídka nevšímala.

Z polovědomí se probrala, až teprve když odemkla a otevřela dveře apartmá. Dovnitř ji totiž postrčil tak tvrdý úder do zad, že málem spadla.

Medvídek jí seskočil z ramene, vystrašeně zasyčel a zmizel pod gauč. Storm na poslední chvíli vybrala rovnováhu a nerozplácla se na koberci.

Pomalu se otočila a tu hroznou niternou bolest okamžitě nahradil vrozený pud sebezáchovy. Vmžiku se jí vrátily klid a ostražitost. První, čeho si všimla, byla automatická zbraň v dokonale upravené ruce Nyssy Armstrongové.

Tím dalším byl šílený hněv v Nyssiných velikých modrých očích.

Morgan, ani jsi netušila, jak blízko jsi byla pravdy…

Protože Storm byla v Interpolu spíše jako technická specialistka a nepracovala v terénu, její výcvik pro podobné situace nebyl právě dokonalý.

Dokázala se sice poměrně dobře ubránit (o to se postarali otec i šest starších bratrů) neuměla však protivníka odzbrojit a také by se jí teď hodilo, kdyby byla dávala větší pozor v hodinách psychologie.

„Nepromluvíme si v klidu?” navrhla a snažila se, aby její hlas zněl co nejklidněji.

Nyssa za sebou zavřela dveře apartmá. Stála jen několik desítek centimetrů od Storm a mířila jí přímo na srdce. Usmívala se.

„Myslím, že ne,” řekla přemýšlivě Nyssa a začala jí tykat. „Víš, já opravdu nerada prohrávám. A jestli tě teď nezastavím, tak prohraju hned dvakrát. Přijdu nejen o Wolfa, ale i o sbírku.”

Storm pocítila takové mrazení, jaké ještě nikdy předtím nezažila. To, co Nyssa řekla, jí nahnalo strach, ještě horší však byl způsob, jakým to řekla.

Bez jakékoli známky výsměchu totiž napodobovala Stormin jižanský přízvuk a hlavu měla nakloněnou na stranu, jako by sama sebe poslouchala, jak jí to jde.

„Co se týče té sbírky…” Storm okamžitě jižanský přízvuk ze svého hlasu odstranila.

„Takhle nemluv!” Nyssa se na ni zamračila. „Musím se tvůj hlas naučit dokonale napodobovat. Všimla jsem si, jak se tváří, když na něj mluvíš, takže vím, že se mu setsakra líbí.” Odjistila zbraň. „Když mi nepomůžeš, tak tě na místě zabiju.”

329

Udělám cokoli, jen abych získala čas, pomyslela si Storm. Hlavní prioritou pro ni bylo zůstat naživu. „Udělám cokoli, co si budeš přát,”

protahovala jižansky a také jí začala tykat. „Mám na tebe mluvit? Bude mi potěšením. Navíc jsem zvědavá, jak to že kvůli mně přijdeš o tu sbírku?

Vždyť nepatří ani mně, ani Wolfovi, ale Maxi Bannisterovi.”

Nyssa znovu naklonila hlavu na stranu, poslouchala, a když jí odpovídala, měla dokonalý jižanský přízvuk a také její tón tak připomínal Storm, až to nahánělo strach. „Jistě by se mi podařilo Wolfa přesvědčit, ať mi ji ukáže.

Potom bych se od něj bez problémů dozvěděla i všechny bezpečnostní detaily. Určitě bych to dokázala. Muži mi v posteli prozrazují spoustu věcí.

On by to také časem udělal.”

„Takže ty ji chceš… ukrást?” Storm formulovala otázku co nejopatrněji.

Chtěla totiž, aby se, pokud to bude možné, spolu nebavily o Wolfovi, protože vycítila, že je značně ožehavým tématem.

„To udělají mí kluci.” A pyšně pokračovala: „Dobře jsem je vycvičila.

Policie o tom nemá ani tušení.”

„Tím chceš říct, že ten nepolapitelný gang zlodějů loupí pod tvým vedením?” Storm byla skutečně překvapená. Interpol Nyssu podezříval, ale rozhodně ne z tohohle.

Nyssa se tiše zasmála. „Je to dokonalá souhra. Já zjistím všechny informace o bezpečnostním systému a oni potom odvedou špinavou práci. Z

výsledku pro sebe vezmu jen pár vybraných věciček a oni zbytek prodají jiným sběratelům. A všichni jsou spokojení.” Stále mluvila tahavě.

„Máš to skvěle promyšlené,” pochválila ji Storm.

Nyssa se podívala na hodinky. „Měly bychom jít. Jistě se sem večer vrátí, že jo? Aby byl s tebou jako o víkendu.”

Než Storm mohla odpovědět, Nyssa pokračovala hlasem, v němž se začínalo objevovat napětí. Už se jí tak nedařil ten líný, táhlý tón. „Hned mi bylo jasné, že se tě musím zbavit. Už ten první večer v restauraci se mi nelí-

bilo, jak se na tebe dívá. Vůbec z tebe nemohl spustit oči. Tenkrát jsem si ještě myslela, že o tebe brzy ztratí zájem jako o jiné. Potom v pátek v muzeu mě ale vyhodil.” Zasmála se vysoko, rezavě. „Choval se sice velice slušně, jasně mi však dal najevo, že už o mě ztratil zájem. Kvůli tobě! Sledovala jsem ho sem, takže vím, že s tebou strávil celou noc. Vlastně celý víkend.”

„Nysso…”

Krátce zavrtěla hlavou, bylo zřejmé, že se snaží ze všech sil ovládnout.

Když znovu promluvila, tak opět jižansky. „On je první, o koho jsem skutečně stála,” zašeptala, jako by mluvila sama se sebou. „Vlastně ani nevím proč… Je na něm něco zvláštního.”

Storm zoufale řekla: „Ještě by mě zajímala jedna věc. Tys mě sledovala?”

330

Nyssa se zamračila. „Ne. Měla jsem něco na práci, takže jsem na tebe nemohla čekat celý den před muzeem. Měla jsem ale štěstí, protože jsem sem dorazila ve stejnou dobu jako ty. A když jsem zjistila, že s tebou není, řekla jsem si, že mám vhodnou příležitost… Jdeme!”

Strom nepotřebovala žádný speciální výcvik, aby poznala, co znamená ten neúprosný výraz v Nyssině obličeji a šílenství v jejích očích. Jediné, na co však dokázala myslet, bylo, že k sebezáchovné akci se bude muset odhodlat dříve, než vyjdou z hotelu. Protože venku její šance na úspěch rapidně klesne.

Cestou krok před Nyssou z apartmá k výtahu se raději o nic nepokoušela.

Přijel výtah. Kabina byla prázdná, Storm pořád vyčkávala. V duchu doufala, že ve vstupní hale budou nějací lidé, obvykle tam bylo značně rušno a navíc tam byla spousta křesel, velikých květináčů a podobných možností úkrytu.

Co když ale Nyssa začne střílet? Můžu to riskovat? ptala se Storm zoufale sama sebe. Můžu si vzít na odpovědnost, že ta šílenci žena zabije nějaké nevinné přihlížející? Bože, něco takového přece nesmím připustit…

Její instinkty ji burcovaly, ať něco udělá, kdežto její mozek ji varoval, že nic udělat nemůže.

Vystoupily z výtahu. Nyssa šla půl kroku za ní, v ruce pod šátkem držela zbraň a tiskla ji Storm k zádům. Asi v polovině cesty zalidněnou halou zezadu oslovil Nyssu jménem tichý hlas.

Strom příští minuta připadala dlouhá, jako by se táhla snad hodinu. Rychle uskočila, protože Nyssa ruku se zbraní odtáhla od jejích zad. Obě se otočily, protože ten hlas patřil Wolfovi.

Stál tam jako socha a hleděl Nysse do obličeje, ne na zbraň, která teď mířila přímo na něj. Storm ho chtěla varovat, ale čísi silná ruka ji odtáhla pryč.

Uhodla, že to byl Max, protože Jared se právě objevil z druhé strany Nyssy.

Jeho zvláštní oči k ní hovořily podivně naléhavě.

„Že toužíš jenom po mně, miláčku?” zeptala se Nyssa Wolfa přesnou nápodobou Stormina přízvuku. „Všechno ti odpustím, stačí, když mi řekneš, že už tu mrchu nechceš.”

Wolfe jí na to nemusel odpovědět, což možná bylo dobře, protože vypadal dost špatně. Než Nysse stačilo dojít, co znamená jeho výraz, Jared jí vyrazil zbraň z ruky, a než se vzpamatovala, zjistila, že už nemůže utéct.

Právě když začala nepříčetně ječet, přijela policie.

331

Kapitola devátá

Storm se chránila pohledu na kteréhokoli z tří vysokých mužů stojících v jejím hotelovém apartmá. Držela se zrakem vystrašeného kocourka, ležícího na jejím klíně, a něžně ho hladila.

Krátce po příjezdu policie ji sem odvedl Max. Wolfe s Jaredem se k nim připojili až o něco později. Matně si uvědomovala, že spolu všichni tři mluvili, neměla však tušení o čem.

Max se klidným tónem upřímně omlouval, že to kvůli němu se dostala do téhle nepříjemné situace, protože ji nutila Wolfovi lhát. Pokládal za nepříjemně ironické, že nebýt dál tak poctivá a zásadová, když se jejich vztah stal blízkým, a říct mu pravdu, ušetřila by si spoustu bolesti. Místo toho se však dál řídila svým smyslem pro zodpovědnost a loajalitou k nadřízenému a dál mu lhala.

Storm pochybovala, že Wolfe na to bude mít stejný názor.

Když ji Nyssa přestala ohrožovat a odplavil se všechen adrenalin, cítila stejný smutek a otupělost jako předtím. Dokonce ji ani nezajímalo, jak se dozvěděli o Nysse.

Vědět o ní museli, jinak by tady nebyli, pomyslela si. Ne že by na tom záleželo.

Po nějaké době se její otupělé smysly přece jen vzpamatovaly natolik, aby si všimla, že on Max s Jaredem odcházejí. Zvedla hlavu a dívala se, jak jdou pryč. Wolfe za nimi zavřel dveře. Uvědomila si, že on s ní zůstává. Svlékl si bundu, hodil ji směrem ke křeslu, aniž ho zajímalo, kam dopadla.

Rozvážným krokem zamířil k ní. Podvědomě vycítila, že je tak napjatý, že stačí málo, a provede něco násilného.

Sklonil se, zvedl jí Medvídka z klína a položil ho vedle na pohovku.

Potom ji prudce objal.

Náraz na jeho pevný hrudník ji na chvíli připravil o dech a jeho objetí ji více než překvapilo. Byla tak ohromená, že chvíli ani nevnímala, co jí ochraptělým hlasem šeptá do vlasů. Když ho konečně začala vnímat, nemohla věřit vlastním uším.

332

„Broučku, strašně se ti omlouvám! Nemyslel jsem to tak, přísahám že ne… Vím, že bys nikdy nešla s mužem, abys tak zamaskovala nějakou lež nebo z jiného nekalého důvodu…”

Ovinula mu ruce kolem pasu a trochu se zaklonila, aby na něj, když konečně zvedl hlavu, viděla. V očích měl divokost, hypnotizovalo ji to. „V

tom jsem ti nelhala,” ujišťovala ho. „V tom, co cítím, když se mě dotýkáš… V

tom, jak moc po tobě toužím. Nechtěla jsem, aby se to stalo, Wolfe, ale nedokázala jsem tomu zabránit. A nemohla jsem ti říct, co k tobě cítím, když jsem ti lhala v tom, proč jsem sem přijela…”

Vzal její obličej do dlaní s výrazem v očích ještě divočejším. „Tak mi to řekni teď,” naléhal na ni hlasem, napětím úplně ochraptělým.

Storm se ani chvilku nerozmýšlela. Dokud jí ještě zbývala nějaká šance na jeho odpuštění, byla ochotná riskovat všechno, co měla, dokonce i svou hrdost a důstojnost. Se svou obvyklou upřímností se mu přiznala: „Zamilovala jsem se do tebe hned první den, když jsem zvedla hlavu a ty ses nade mnou tyčil v mizerné náladě…”

Wolfe ze sebe vydal jakýsi neartikulovaný zvuk a políbil ji. Jeho pocity byly příliš silné na to, aby dokázal být něžný.

Když mu polibek se sladkou vášní opětovala, jako obvykle to s ním silně otřáslo, protože co k ní cítil, bylo tak silné, že ho to zcela přemáhalo. „Miluju tě,” šeptl a znovu a znovu ji líbal.

Stormino napětí se bleskurychle vytrácelo. Celá roztávala a tiše vzdychala. Bylo to tak nádherné, že tomu vůbec nemohla uvěřit. Teď však už skutečně nepochybovala, že ji Wolfe miluje. Jeho láska byla tak silná, že se celý třásl, a ona mu okamžitě začala odpovídat stejně.

Nevěděla, kolik času těmi láskyplnými slůvky a nekonečnými polibky nechali uběhnout, po nějaké době si však uvědomili, že Wolfe sedí na pohovce, ona mu sedí na klíně a jeho paže ji objímají. Bylo ji úžasně blaze.

Přitulila se k němu ještě víc, spokojeně vzdychla a stav její mysli se zvolna začal blížit normálu.

Tiše řekla: „Nikdy jsem ti nechtěla lhát, Wolfe.”

„Já vím.” Mluvil stejně tiše jako ona, ale hlas měl stále ještě stísněný.

„Věděl jsem to ještě dřív, než jsi odešla od toho kolotoče. Potom přišel Max a společně s Jaredem mi vysvětlili, proč se rozhodli přede mnou svůj plán zatajit.”

Storm se od něj poodtáhla a vážně se na něj podívala. „Jared mi samozřejmě neřekl všechno. Jenom že Max nechce, abys byl rozpolcený mezi loajalitou k němu a ke svým povinnostem u Lloyd’s. Tvým úkolem že je chránit sbírku a že to se nezmění, ať by měli v plánu cokoli, takže vlastně není žádný důvod, proč bys o tom musel vědět.”

333

Wolfe se usmál, byl to však hořký úsměv. „Oba mě přece dobře znají.”

„Můj názor byl, že by ti to říct měli, ale rozhodnutí nebylo na mně,”

souhlasila s ním. „Myslím, že jim hlavně šlo o to, abys na nic nepřišel do té doby, než si vymyslí, jak tě přesvědčit, že použít sbírky jako návnady je dobrý nápad.”

„Máš pravdu,” zašeptal.

„Když jsem si uvědomila, co k tobě cítím, ocitla jsem se mezi dvěma mlýnskými kameny. Interpol si mě našel už na univerzitě, potřebovali odborníky, a protože já jsem vystudovala programování a jako vedlejší obor právo, dokonale jsem se jim hodila. Byla jsem zvyklá poslouchat rozkazy.

Jared mi nařídil, že nechce, abys viděl program, co vytvářím… ale já jsem do tebe tak zamilovaná, že se chovám jako naivní patnáctka…”

Wolfe ji políbil a potom řekl: „Předpokládám, že ten tvůj program schválně obsahuje díru, aby přilákala zloděje.”

„No, jeden z mých programů ji skutečně obsahuje. Já totiž chystám dva téměř shodné programy, pouze jeden z nich má jisté slabé místo, nebo chceš-

li dveře. Což je pochopitelně ta návnada, kterou jsme ujednali v Ace Security.”

Wolfe se uchechtl Wolfe s viditelným uspokojením. „Vždycky jsem věděl, že v tom, jak Max té firmě důvěřuje, je něco podezřelého.”

Storm byla trochu překvapená. „Tím chceš říct, že ti to ještě neřekli?”

„Oba jsou prolhaní až do morku kostí,” odpověděl Wolfe a pousmál se.

„Abych pravdu řekl, neměl jsem na mluvení právě náladu. Něco vím, ale ne všechno. Tak mi prozraď, jaká je ta dohoda s Ace?”

Odkašlala si. „Takže ty ještě nevíš, že tu společnost vlastní Max?”

Vytřeštil na ni oči. „Cože?”

Storm byla ráda, že přinejmenším tohle utajení nemá na krku ona. A zajímalo by ji, jestli právě proto ti dva nenechali na ní, ať mu to řekne. Co nejklidnějším tónem pokračovala: „Ano, vlastní. Když ti dva vymysleli, že sbírku použijí jako návnadu, Jared rozhodl, že do Ace nasadí pár svých lidí, aby se můj bezpečnostní program stal součástí návnady.”

„Počkej chvilku,” řekl Wolfe zamračeně. „Vždyť z Ace propustili jednu ženu za to, že se pokoušela vzít diskety…”

Storm přikývla. „To nebylo plánované. Jared tehdy své lidi do té firmy teprve propašovával, takže se ještě nemělo nic dít. Nikdo netušil, že se nějaký zloděj bude chtít dostat do muzea ještě před vernisáží Bannisterovy sbírky.”

Nikdo včetně Wolfa. „Ano, na to si vzpomínám. Dokázal tím jediné: Začal jsem Ace podezřívat.”

„Což bylo to poslední, oč jsme stáli,” věcně poznamenala Storm.

„A to vymazání celého systému bylo také plánované?”

334

Zasmála se. „Ne. Ten programátor měl počítač nakrmit co největším množstvím základních programů a potom se měl přiznat, že na víc nestačí a odjet se spoustou omluv. Ace mě měla poslat jako náhradu za něj. Já jsem v té době skutečně byla v Paříži a pracovala na jiném úkolu.”

„Ale ne pro firmu Ace,” zašeptal Wolfe.

„Ne.”

„A co se stalo?”

„Ten kluk nešťastná to zmrvil opravdu důkladně,” smutně řekla Storm.

„A ty jsi hned začal vzteky skákat až do stropu a metat na Ace blesky a všichni, hlavně Jared a Max, měli strach, že ve vzteku necháš najmout jinou bezpečnostní firmu. Tak rychle poslali mě, abych co nejrychleji napravila špatnou reputaci firmy. Měla jsem tě přesvědčit, že jsem opravdu dobrá, a odvrátit tvou pozornost od Ace.”

„Takže to tvé vyzývavé chování ten první den bylo jenom předstírané?”

Zatvářila se provinile. „Ani ne. To jsem skutečně byla já. Když jsi malý, tak se rychle naučíš jednat s vysokými lidmi, zvlášť když máš šest starších bratrů.”

Wolfe se na ni široce usmál. „To je úleva. Jestli sis toho náhodou nevšimla, tak jeden z důvodů, proč jsem se do tebe zamiloval, byla tvoje sebevědomá a nebojácná povaha.”

„Jistě jsi měl hlavně radost, že se máš s kým hádat,” namítla Storm, ale přesto jí udělal radost.

„To taky.” Vrátil se k původnímu tématu rozhovoru: „Aha… a co ta tajná telefonní přípojka.”

Poslušně pokračovala: „To byla další věc, kterou jsem tě měla rozptýlit, kdyby bylo potřeba. Jared si myslel, že jsem tě na ni upozornila příliš brzy. A přímo se vyděsil, že jsem tě upozornila na Nyssu.”

„Proč?”

„Proč na Nyssu?” Storm vzdychla. „To je hrozně zmatené. Jeden z lidí pracujících v Ace prozradil nějaké tajné informace Nysse. Naše past nebyla určená pro ni, ale Interpol ji má na seznamu už dlouhá léta a ten agent ji znal.

Proto jí prozradil nějaké nepodstatné informace s tím, že se jí bude věnovat později.”

Wolfovi zapálilo téměř okamžitě. „Řekl jí o tobě?”

„Přesně tak. Načež ona ke mě přistoupí na dámské toaletě a řekne mi, že ví, že jsem nová počítačová expertka, a mně je jasné, že máme další problém.

A protože mi zateplá prozradila, jak jste si blízcí, musela jsem počítat s tím, že si informace sdělujete vzájemně. Tehdy jsem nevěděla, co všechno ví. Ať by ti ale řekla cokoli, znovu bys svou pozornost zaměřil na Ace. Tak jsem se rozhodla postavit se tomu čelem. Řekla jsem ti, že se o mně nějak dozvěděla, 335

a zároveň jsem dělala, co jsem mohla, abych tě přesvědčila, že se to nemohla dozvědět od nikoho z Ace.”

„Ty máš ale ďábelský mozek,” žasl Wolfe.

„Díky. Jared byl ale přesvědčený, že jestli budeš Nyssu nápadně zpovídat, znovu začneš podezřívat Ace, takže ze mě neměl velkou radost.”

„Také věděl, že Nyssa je dost nevyrovnaná,” prohodil zachmuřeně Wolfe.

„Opravdu? A jak se to dozvěděl?”

„Na tom seznamu Interpolu byla proto, že přinejmenším tři poslíčci, kteří od ní měli dodat umělecké předměty dalším kupcům, skončili mrtví a ty cennosti zmizely. Jediným prvkem spojujícím všechny tři případy byla právě Nyssa.”

Otřásla se. „Jsem ráda, že jsem o tom předtím nevěděla. Jen tak mimochodem, jak to že jste se tady objevili, právě když bylo nejvíc třeba?”

„To je také jediný důvod, proč s Jaredem ještě mluvím. Muž, který Nyssu sledoval, mu volal, že jela do hotelu, kde bydlíš.”

Storm nechtěla, aby příliš rozebírali, to co se právě odehrálo, proto klidně podotkla: „Doufám, že tě to jednou provždy vyléčilo z těch tvých nohatých Barbín.”

„Dalo by se tak říct,” zašeptal. „Vlastně jsem objevil novou vášeň.”

Podívala se na něj. „Opravdu?”

„Určitě. A předpokládám, že příštích čtyřicet nebo padesát let bude plně zabírat mou pozornost.”

Storm ztichla a vykulené oči měla plné nejistoty. Wolfe ji k sobě přitáhl ještě pevněji. Pomyslel si, že dosud nikdy neviděl nic krásnějšího, než je ona, a že ji strašně miluje. Hlas se mu třásl, když říkal: „Vím, že se v tomhle týdnu stala spousta věcí, ale ještě nikdy v životě jsem si nebyl ničím tak jistý.

Miluju tě, Storm, tak moc, že ti to slovy nedokážu říct. Prosím, řekni, že si mě vezmeš.”

Storm se jako vždy zachovala zcela nečekaně. Vypískla radostí a vrhla se mu do náručí.

Když se mnohem později Wolfovi obnovila schopnost normálně myslet, napadlo ho, že to byla ta nejskvělejší odpověď na nabídku k sňatku, jakou muž mohl dostat.

Ve středu večer Wolfe nechal Storm v hotelu a jel se k sobě převléknout, protože měli jít s Maxem a Dinah na slavnostní večeři.

Storm se k němu ještě nenastěhovala z jednoho jediného důvodu: hledali totiž domek se zahradou, kde by Medvídek mohl honit brouky a slunit se.

Zatím společně trávili noci tam, kam to měli nejblíž nebo kde se jim to právě více hodilo.

336

Když ve slavnostním obleku vyšel z ložnice, byl v dobré náladě. Jakmile si však všiml, že má návštěvu, trochu zneklidněl, i když si musel přiznat, že současně vnitřně pocítil velkou úlevu.

Návštěvník stál u otevřeného okna, jímž se patrně do bytu ve čtvrtém patře dostal, celý v černém, až na obličej, a mírným hlasem mu vyčetl: „Také jsi mi mohl poslat svatební oznámení, abych se o tom nemusel dozvědět až z novin.”

„Když jsem se s tebou viděl naposled,” odpověděl Wolfe nebezpečně klidným hlasem, „neměl jsi žádnou stálou adresu.”

„To je pravda.” Quinnův hlas zůstával klidný, ale jeho zelené oči byly ostražité. Byl rád, že kdyby potřeboval rychle zmizet, má nablízku to otevřené okno. „Zřejmě právě někam vyrážíš. Tak to já přijdu někdy jindy.”

„Ani se nehni.”

Quinn se na strohý příkaz ušklíbl. „To byl jen takový návrh. Vždyť bych přece nezmizel, jako by se po mně

„V Londýně jsi to udělal.”

„To bylo něco jiného. Tenkrát jsem měl silné tušení, že se chystáš provést něco, čeho bychom oba později moc litovali, proto jsem raději vyklidil pole.

Aby tě to už, jak bych tak řekl, nepokoušelo.”

Wolfe ho prudkým mávnutím ruky přerušil a potom si ho prohlížel přimhouřenýma očima. „Ty jsi teda zřízený,” řekl, když si všiml monoklu a několika modřin, které Quinnovi hyzdily obličej.

„Děkuji za poklonu.”

„A co jsi asi tak čekal? Vítej do Spojených států? To snad ne. Chci vědět, co tady děláš. A chci slyšet pravdu.”

Po chvilce mlčení, během níž zřejmě hodnotil Wolfovo odhodlání, Quinn vzdychl: „Tak dobrá, ale upozorňuji tě, že má odpověď ti neudělá radost.”

V pátek ráno Morgan vpadla do počítačové pracovny, z kouta vzala židli pro návštěvy a zhroutila se na ni.

Storm přerušila práci, opřela se loktem o stůl a pozorně si tmavovlásku prohlížela. „Vypadáš nějak zničeně,” poznamenala.

Morgan se zhluboka nadechla a nato ze sebe začala chrlit: „Když jsem se dneska ráno vzbudila, našla jsem na klice pěkně zabalený dáreček. Na klice zevnitř pokoje, a to jsem dveře od bytu jako vždycky na noc zamkla na dva západy a ještě na nich mám bezpečnostní závoru. Myslíš, že ho to zastavilo?

Chyba lávky.”

„Byl u tebe Quinn?” hádala Storm.

Morgan jí podala malou krabičku na prstýnky. „Koukni se.”

337

Storm krabičku otevřela a uviděla nádherný prsten s obrovským čtverhraným kamenem, blyštivým jako měsíc. „Ten je nádherný!” vyhrkla obdivné.

„Ten zloděj zatracená má vkus, to mu musím nechat. Pochopitelně je to kopie a poměrně zdařilá.” Morgan se zamračila. „Tím si ovšem vykopal hrob.”

„Proč?”

„V Muzeu Orientu je jich celá sbírka ” soptila Morgan.

„Dobře věděl, že ho okamžitě poznám. Moc dobře to věděl. A udělal to naschvál, jen aby mě naštval. A já jsem si přitom začínala myslet, že… No nevadí. Hlavní je, že -”

„Morgan?” skočila ji do řeči Storm.

„Co je?”

Storm zvedla krabičku s prstenem a tázavě na prsten poklepala prstem.

„Řekla bys mi laskavě, o něm něco bližšího?”

„Je to prsten pro konkubíny!” Morgan už téměř vyla. „Ten darebák, ten ničema, ta zpropadená atrapa muže, si dovolí poslat mi prsten, který v harémech dostávaly ženy, vyvolené strávit noc se sultánem!”

Když Storm začala kuckat smíchy, Morgan si v duchu dala slib. Až příště potká toho zelenookého ďábla, kopne ho tam, kde ho to bude nejvíc bolet.

338