Jorn Lier Horst

Na zimu zavřeno

1

Od moře se táhly cáry mlhy. Snášely se v podobě páry na mokrý asfalt a vytvářely kolem pouličních lamp malé svatozáře.

Ove Bakkerud řídil auto jednou rukou. Krajina kolem něj se halila do tmy.

Měl rád tuhle část roku, než opadá listí ze stromů. Jel letos naposledy na chatu ve Stavernu, aby zabednil okna, vytáhl loď z vody a na zimu chatu zavřel. Těšil se na to celé léto. Tenhle víkend byl jeho. Vše, co potřeboval udělat, zabralo jen pár hodin v neděli odpoledne. Zbytek víkendu měl pro sebe.

Zpomalil, odbočil z hlavní silnice a vjel na štěrk. Světla na autě ozářila šípkové keře, které rostly podél příjezdové cesty k parkovišti. Hodiny na palubní desce ukazovaly 21:37. Ove Bakkerud vypnul motor, vystoupil z auta a nadechl se slaného mořského vzduchu. Vlny tříštící se o břeh zněly jako vzdálená bouře.

Déšť ustal a prudké poryvy větru protrhaly mlhu. Mokré skály vystupující z moře se leskly ve světle majáku na Tvisteinu, které v pravidelných intervalech pročesávalo pobřeží.

Ove Bakkerud si přitáhl bundu k tělu, obešel auto a vytáhl z kufru tašky s jídlem. Těšil se, jak si dá k večeři krvavý biftek a k snídani volské oko a slaninu. Jídlo pro chlapy. Volnou rukou se ujistil, že klíčky od auta má v kapse, a vydal se pěšinou k chatě na útesu. Po krátkém stoupání se před ním rozprostřel oceán. Tušil ten širý výhled, přestože byla tma. Vždycky ho to naplňovalo klidem.

Když to tu skoro před dvaceti lety koupili, stála tu jen jednoduchá prohnilá chata bez izolace z červeně natřených prken. Jakmile si to mohli finančně dovolit, celou chatu strhl a postavil na starých kamenných základech novou. Krůček po krůčku si se ženou vytvořili vlastní ráj. Když uplynuly první roky, kdy trávil veškerý volný čas opravami, stala se chata místem, kde si mohl vydechnout a vypnout. Tady se neřídili hodinami, čas volně plynul podle rytmu větru, počasí a nálady.

Položil tašky na břidlicové dlaždice před chatou a našel klíče. Světlo majáku ozářilo stěnu chaty a zase zmizelo. Ove Bakkerud ztuhl a zadržel dech. Sevřel svazek klíčů v pravé ruce. Vyschlo mu v ústech a cítil, jak mu na krku a předloktích naskakuje husí kůže.

Světlo majáku znovu přejelo po zdi, jako by chtělo, aby se utvrdil v tom, co letmo zahlédl. Dveře byly pootevřené, rám naštípnutý a zámek ležel na zemi.

Ove Bakkerud se rozhlédl, ale neviděl nic než tmu. Zaslechl nějaký zvuk v nedalekém houští, prasknutí větve. V dálce zaštěkal pes. Pak se rozhostilo ticho. Jen vítr se proháněl v korunách stromů a vlny se tříštily o pláž.

Popošel blíž, vzal za kliku a otevřel dveře dokořán. Nahmatal vypínač a rozsvítil v chodbě a venku před chatou.

Bavili se s ženou o tom, že by se něco takového mohlo stát. Četl v novinách o bandách teenagerů, kteří se vloupají dovnitř a zpustoší zařízení, i o profesionálnějších skupinách, které pročesávají chatové osady a hledají cennosti. Přesto tomu nemohl uvěřit. Připadalo mu to jako znesvěcení místa. Jejich místa.

Nejhůř to odnesl obývací pokoj. Zásuvky a skříně byly otevřené a jejich obsah se válel po podlaze. Rozbité sklenice a talíře, polštáře z pohovky rozházené kolem. Vše, co se dalo prodat, zmizelo. Nová televize s širokoúhlou obrazovkou, stereo i přenosné rádio. Skříňka, kam ukládali víno a tvrdý alkohol, zela prázdnotou. Zbyla jen poloprázdná láhev koňaku.

Sehnul se a zvedl láhev s modelem lodi uvnitř, která obvykle stála na krbové římse, ale teď ležela s prasklým sklem na zemi. Dva stožáry na miniaturní plachetnici se zlomily. Vybavil si, jak celé hodiny pozoroval dědečkovy mohutné prsty, které dokázaly z drobounkých částí zázračně sestavit opravdovou loď. Jak dědeček nakonec zasunul loď do láhve a zatáhl za nitky, které vztyčily stožáry.

Zavolal na policii a představil se, hlas se mu třásl.

„Kdy jste byl na chatě naposledy?“ vyptával se operátor.

„Před dvěma týdny.“

„Takže k vloupání došlo někdy po 19. září?“

Ove Bakkerud se rozhlédl po spoušti, kterou po sobě zloděj zanechal. Najednou cítil ohromnou prázdnotu.

„Všiml jste si, jestli se vloupali do dalších chat?“ zajímal se policista.

„Ne,“ odpověděl Ove Bakkerud a vyhlédl z okna. V chatě Thomase Rjanningena se svítilo. „Zrovna jsem přijel.“

„Zítra můžeme poslat hlídku, aby se na to podívala,“ pokračoval policejní operátor. „Do té doby se snažte na nic nesahat.“

„Zítra? Ale…“

„Budete k zastižení na tomhle čísle, abychom vám mohli zavolat, až budeme mít volné auto?“

Ove Bakkerud už otevíral ústa a chystal se protestovat, trvat na tom, že policie musí přijet se psy a policejními techniky, ale nic neřekl. Polkl, poděkoval za pomoc a ukončil hovor.

Kde začít? Zašel do kuchyně pro lopatku a smeták. Ale pak si vzpomněl na policistův příkaz, aby s ničím na místě činu nehýbal. Uklidil smeták a lopatku zpátky, zůstal stát u okna a pozoroval sousední chatu.

Udivilo ho, že se tam svítí. Thomas Ronningen tu obvykle na podzim moc času netrávil. Každý pátek ho zaměstnávala důležitá talk show. Přesto si v srpnu udělal čas na oslavu zahájení nové sezóny. Seděli tehdy s koňakem v ruce venku u grilu a Ronningen vypravoval historky o tom, co se odehrává v zákulisí před přenosem, během něj i po něm.

Za velkými osvětlenými okny sousední chaty se mihl stín. Možná že se zloději vloupali i tam. Jak se zdálo, ještě neodešli. Ove Bakkerud zamířil rychle ke dveřím a popadl cestou baterku, která stála na svém obvyklém místě. Možná policie změní názor, až se dozví, že okradli taky Thomase Ronningena.

Pěšina k moři se vinula houštím a pokroucenými borovicemi s hustými větvemi. Baterka osvětlovala ohlazené kořeny stromů a oblázky, ale nezabránila tomu, aby ho nešvihaly větvičky a jehličí.

Uvnitř se svítilo, ale okna se na téhle straně chaty nacházela příliš vysoko na to, aby viděl dovnitř.

Rozhlédl se kolem a pak zamířil ke schodům vedoucím ke vstupním dveřím. Vítr jimi škubl, až narazily o zábradlí na verandě. Zmocnil se ho silný nepokoj, zamrazilo ho v zádech a za krkem. Došlo mu, že nemá nic, čím by se mohl bránit.

Světlo baterky dopadlo na rám dveří. Nesl stopy po páčidle stejně jako u něj, ale přesto bylo něco jinak.

Po dveřích se táhly krvavé šmouhy.

2

Byl to dlouhý den.

William Wisting seděl předkloněný na pohovce a upíral pohled na klíč, který ležel před ním na stole. Klíč byl zrezavělý, už dlouho ho nikdo nepoužil.

Vstal a přešel obývací pokoj. Déšť zanechal na okenním skle hustou vrstvu kapiček. Ulicemi Stavernu se proplétal pohotovostní vůz. Modré světlo majáku protínalo v pravidelných intervalech tmu, nedalo se poznat, jestli se jedná o policejní auto nebo záchranku. William Wisting ho sledoval, dokud nezmizel v ulici Helgeroaveien. Pak se otočil a našel v rohové skříňce láhev vína. Z etikety vyčetl, že pochází ze Španělska. Zlaté číslice uváděly rok 2004. Měl dojem, že tuhle láhev dostal poté, co loni na podzim pronesl přednášku pro Obchodní sdružení. Zřejmě to bylo drahé víno a určitě mu neuškodilo, že ho dlouho neotevřeli. Měl víno rád, ale neměl zájem ani čas na to, aby si prostudoval odrůdy vinné révy, výrobce a vinařské oblasti, které víno se hodí k jídlu a které se může pít samotné. Stačilo mu, že ochutná víno a pozná, jestli je dobré.

„Baron de Ona?“ přečetl nahlas etiketu a podíval se k pohovce.

Suzanne s úsměvem přikývla. Taky se usmál. Vstoupila mu do života před dvěma roky a získala v něm hodně místa. Před týdnem se k němu nastěhovala kvůli havárii vody v bytě. Neřekl jí to, ale líbilo se mu, že s ním bydlí.

Přinesl dvě skleničky a znovu vyhlédl z okna, ale viděl pouze svůj odraz. Široký obličej s hrubě řezanými rysy a tmavýma očima. Otočil se a posadil se k Suzanne na pohovku.

Thomas Ronningen na obrazovce usadil do své pohovky zajímavé hosty, kteří měli odlišný názor na společné téma. Wisting měl rád tenhle typ pořadu, kde se míchala závažná témata se zábavou. Moderátor pořadu se mu zamlouval taky. Thomas Ronningen se vyznačoval chlapeckým šarmem a dovedl před kamerami vytvořit intimní, bezprostřední a bezpečnou atmosféru. Byl by z něj dobrý vyšetřovatel. Hostům vždy kladl dobře formulované, inteligentní otázky a místo toho, aby se je snažil dostat do úzkých útočnými poznámkami, vymámil z nich pravdu tak, že prostě nechal rozhovor volně plynout.

Suzanne uchopila skleničky a postavila je na stolek. Wisting se znovu rychle zvedl a došel pro vývrtku. Než se opět posadil, podíval se rychle z okna obývacího pokoje. Další pohotovostní vůz mířil stejným směrem jako ten předchozí. Automaticky se podíval na hodinky a zaregistroval, že je 22:02.

„Tak ti blahopřeju,“ řekla Suzanne a držela sklenici tak, aby jí mohl nalít.

„K čemu?“

„K chatě,“ usmála se a kývla směrem ke klíči na stolku.

Wisting se pohodlně usadil.

Dnes ráno doprovodil svého strýce George Wistinga do advokátní kanceláře v Oslu.

Strýci Georgovi bylo 78 let a většinu svého života strávil budováním inženýrské firmy specializující se na úsporné využití energie. Wisting nikdy úplně nepochopil, co to vlastně znamená, ale věděl, že strýc vymyslel zařízení na čištění a dezinfekci vody a vzduchu a nechal si ho patentovat.

Dalším životním posláním strýce Georga bylo vzpírat se zavedeným pořádkům, trpěl hlubokým odporem k daním a poplatkům. Výsledkem bylo několik potyček se soudním systémem, které skončily sankcí za neplacení daní a podmíněným vězením.

Schůzka u advokáta se týkala poslední vůle Georga Wistinga. Šlo o to, aby stát po jeho smrti nedostal absolutně nic. Advokát se specializoval na dědické právo a vymyslel dosti složitý plán, jak by měl strýc Georg před smrtí naložit se svým majetkem.

Pro Wistinga to znamenalo, že se stal majitelem chaty na Varvagenu poblíž vesnice Helgeroa za tak uměle nízkou cenu, jak jen to zákon umožňoval, díky čemuž se základ pro výpočet dědické daně smrskl na minimum.

Stal se tak majetným mužem. Ne že by měl problém s penězi. Poměrně slušně vydělával, zároveň mu jeho povolání neposkytovalo příliš času na to, aby mohl utrácet. A pak tu ještě byly peníze po Ingrid. Když před čtyřmi lety zemřela v Africe během práce pro Norskou agenturu pro rozvojovou spolupráci, dostal Wisting a děti milionové odškodné. Ty peníze ležely na účtu a každý měsíc se jejich hodnota zvyšovala. Nedokázal na ně sáhnout.

Vzpomněl si na dobu, kdy byli novomanželé a Ingrid čekala dvojčata. Složenky se hromadily. Někdy se stávalo, že museli posbírat vratné láhve, když na jejich účtu koncem měsíce nic nezbývalo. Teď už při nákupu potravin ceny nehlídal.

Advokát mu nabídl, že si projde jeho finance a sestaví plán, který sníží daně na minimum. Wisting to odmítl.

Lidi v televizi něco rozesmálo.

„Závidím takovým lidem,“ prohlásila Suzanne a kývla směrem k televizi.

Wisting přitakal, přestože nepochytil, o jakých lidech to Suzanne mluví. Byl prostě rád, že s ní sedí na pohovce.

„Lidem, kteří prostě dělají to, co chtějí,“ pokračovala Suzanne. „Kteří mají odvahu riskovat. Praští se stálou a bezpečnou prací a pustí se místo toho do něčeho nového a vzrušujícího. Lidi jako Sigrid Heddalová.“

Wisting se zadíval na obrazovku, kde přibližně padesátiletá žena zaníceně mluvila o Safe Horizon.

Suzanne na něj pohlédla. „Jen si to představ. Je jí kolem padesáti, dá výpověď v zavedené pozici vedoucí projektu v průmyslu a odjede do Addis Abeby pracovat jako dobrovolnice se sirotky. Tomu se říká odvaha.“

Wisting přikývl. Tohle měl na Suzanne rád.

„Tommy je taky takový.“

Mluvila o dánském příteli Line. Tommy Kvanter před rokem opustil práci stevarda na rybářské zpracovatelské lodi, prodal svůj byt a nastěhoval se k Wistingově dceři. Peníze z prodeje bytu investoval společně s několika kamarády do restaurace v Oslu. Wisting souhlasil se Suzanne, že Tommy je snílek. Což nebyla vlastnost, které si nezbytně cenil.

Po schůzce u advokáta si se Suzanne a Line zašli na večeři do Tommyho restaurace. Wisting tam nikdy předtím nebyl a došlo mu, že se nejedná pouze o restauraci. Název Shazam Station označoval třípatrový dům s klubem ve sklepě, kavárnou v přízemí a restaurací v prvním patře.

Tommy měl na starost vaření a restauraci. Nenašel si čas, aby se s nimi najedl, ale zajistil, aby dostali večeři o čtyřech chodech. Jídlo bylo dobré, to se nedalo popřít. Ale kde v obvykle rušné páteční odpoledne seděli všichni hosté? Jenom pár stolů bylo obsazených a zdálo se, že číšníci nemají moc práce. Pokud to takhle probíhá každý den, nevypadá to s penězi, které Tommy do restaurace investoval, dobře.

Wisting nikdy úplně nepochopil, co jeho dcera na Tommym vidí. Byl sice přemýšlivý a měl rozhled a dokonce ani Wistingovi neuniklo, jaký má šarm. On mu zkrátka nedůvěřoval. Nešlo ani tak o to, že Tommyho kdysi odsoudili kvůli drogám a že se někdy choval tvrdohlavě a sobecky. Wisting se prostě nedomníval, že právě Tommy je muž, s nímž by si jeho dcera měla plánovat budoucnost.

Někdy ho napadlo, jestli není tak skeptický, protože se to týká jeho dcery, ale nevěřil tomu. A když viděl Line a Tommyho poslední dobou spolu, zdálo se, že i Line si začala všímat Tommyho nedostatků. Neustále ji rozčilovalo, co Tommy říká a dělá, a Wisting si musel přiznat, že ho těší, že se už Line nedívá na Tommyho nekriticky.

„Když se neodvážíš riskovat a zkusit něco nového, nemůžeš očekávat, že něčeho dosáhneš,“ pokračovala Suzanne. „A co vlastně můžeš ztratit? Nezáleží na tom, kolikrát neuspěješ, vždycky se naučíš něco nového. A všechny zkušenosti jsou cenné. Ty dobré i zlé.“

Jeden z televizních hostů dostal otázku, na kterou nedokázal ihned odpovědět. V nastalém tichu Wisting zaslechl vzdálený zvuk policejní sirény.

Zvedl sklenici ze stolku a zůstal s ní sedět.

„Dovedla by sis představit, že založíš restauraci?“ zeptal se.

„Ano,“ odpověděla překvapeně a usmála se na něj. „I když restauraci zrovna asi ne, ale možná malou uměleckou kavárnu. Život je příliš krátký na to, abych ho žila tak, jak to dělám teď. Každé ráno jít do kanceláře. Schůzky, rozpočty, snižování výdajů, projekty.“

Suzanne byla sociální pedagožka a řadu let pracovala s osiřelými mladými žadateli o azyl. V posledních letech ale postupně přibývalo papírování a nakonec se ocitla v kanceláři bez kontaktu s dětmi, kterým toužila pomáhat.

„A jak se bude jmenovat?“ zeptal se a postavil skleničku zpět na stolek, aniž se napil.

„Co myslíš?“

„Jestli sníš o tom, že by sis otevřela kavárnu, určitě jsi přemýšlela o názvu.“

Zavrtěla hlavou.

„Asi jinak než Shazam Station?“

Usmála se.

„Vlastně je to docela vtipný název.“

„Opravdu?“

„Shazam je zaříkadlo. V perštině to znamená sezam. Sezame, sezame.“

„Sezamová stanice?“

Rozesmála se. Od očí a koutků se jí ke spánkům a tvářím rozprostřely krásné vrásky. Světlo svíčky na stolku se odráželo v jejích oříškových očích. Dodávalo jim to zvláštní jas.

Wisting se natáhl po skleničce vína, ale přerušilo ho zazvonění telefonu. Na displeji se ukázalo číslo uložené pod názvem OPERA, interní zkratka pro policejní operační středisko.

Stručně se představil. Volající operátor odpověděl stejně.

„V Guslandu vykradli několik chat.“

Wisting mlčel. Došlo mu, že to není všechno.

„V jedné chatě našli mrtvého muže.“

3

William Wisting zabouchl dveře od auta a vyhrnul si límec.

Na malém parkovišti stála kromě dvou civilních aut ještě záchranka a dvě policejní auta.

Byl chladný večer. Dech mu před obličejem kondenzoval do průhledných bělavých obláčků. V dálce slyšel mořský příboj. Od moře vanul vlhký vítr a přinášel drobné krystalky soli.

Zamířil ke konci parkoviště, odkud se křovím vinula pěšina. Po padesáti metrech se před ním otevřela širá pobřežní krajina. Ohlazená skaliska splývala s černým mořem. Světlo z majáku na jednom z nedalekých ostrovů klouzalo po pobřeží a vytvářelo na neklidné hladině třpytivé odlesky.

Dole u moře zahlédl obrysy chaty. V některých oknech se tlumeně svítilo. Před chatou probleskovalo tmou světlo z několika baterek. Pak uslyšel nastartování generátoru a přední část chaty se náhle topila ve světle. Spatřil červenobílé policejní pásky třepotající se ve větru. Tu a tam se zaleskly reflexní proužky na policejních uniformách, slyšel tlumený zvuk vysílaček, telefonů a tichých rozhovorů. A nad tím vším panovala chladná a zamračená podzimní tma.

Wisting sklonil hlavu před silným větrem a pokračoval dál. K podobným případům ho přivolali už nesčetněkrát. Přesto se pro něj setkání s místem činu nestalo rutinou. Nebyl imunní vůči pohledu na zjizvenou kůži, na mrtvé lidi a na hluboké zoufalství pozůstalých. Viděl až příliš často následky zuřivého násilí, které s každým novým případem nabývalo na brutalitě a krutosti. Myšlenky na ně ho pronásledovaly a naplňovaly jej sklíčeností, kvůli které byl podrážděný a uzavřený.

Cestou k místu činu potkal na pěšině dva záchranáře. Mířili k němu s prázdnýma rukama. Ve tvářích se jim zračila vážnost, a když ho míjeli, kývli pouze krátce na pozdrav.

Policista určený jako vedoucí výjezdové skupiny nadzvedl policejní pásku. Dveře do chaty byly otevřené. Části dveřního rámu nesly stopy po vloupání. Hned za dveřmi zahlédl nohy zemřelého. Velké holínky s vrstvou hlíny na podrážkách.

Krátce ho obeznámili se situací, řekli mu však totéž, co se dozvěděl už před pětadvaceti minutami po telefonu.

Espen Mortensen dorazil na místo před ním. Mladý policejní technik se právě oblékal do bílé kombinézy.

„Přidáš se ke mně?“ zeptal se.

Wisting přikývl, ale spokojil se s tím, že si na boty natáhl gumové návleky, pak vyšel po schodech do chaty.

Páčidlo zanechalo jasně viditelné stopy kolem zámku. Vlákna dřeva trčela na všechny strany a část zámku namontovaná v rámu dveří byla vylomená. Kamenné schody potřísnily skvrny od krve. Po dveřích se táhly šmouhy, jako by se o ně někdo opřel zakrvácenou rukou.

Espen Mortensen udělal několik celkových fotek a pak vešel dovnitř. Wisting ho následoval do úzké chodby. Policista, který ho informoval o situaci, zůstal stát venku.

Obětí byl muž. Ležel podivně zkroucený na břiše. Jedna paže spočívala pod tělem, zatímco druhá trčela přímo do strany. Tlustá černá rukavice nasákla krví. Zablácené holínky sahaly mrtvému skoro až ke kolenům. Měl na sobě černý svetr a na hlavě černou kuklu.

Wisting obešel mrtvého kolem dokola.

Zpod těla se po dřevěné podlaze roztékala kaluž krve. Wisting musel dělat dlouhé kroky, aby do ní nešlápl.

Hlava zemřelého byla otočená do strany. V černé kukle zakrývající obličej zela vepředu, přibližně na úrovni čela, dlouhá díra. Z otevřené rány trčely úlomky lebky a záhyby kůže.

Venku se jeden z policejních psů nemohl dočkat, až se pustí do hledání, a pronikavě zaštěkal. Wisting si dřepl a položil si ruce na kolena.

Mužovy oči byly v otvorech kukly otevřené a vytřeštěné. Rty pootevřené, jako by ještě stále lapal po vzduchu.

Wisting si mrtvého prohlížel téměř minutu, pak vstal a rozhlédl se kolem. Stříkance krve vytvořily na obložených stěnách abstraktní obrazce. Na několika místech se stejně jako na dveřích nacházely částečné krvavé otisky ruky. Zdálo se, že než se muž zhroutil na zem, opíral se o stěnu.

Od kaluže krve na zemi vedly ke dveřím lepkavé otisky bot. Ten, kdo tu byl, šlápl předtím, než utekl, do krve.

„Kdo ho našel?“

Wisting se hlasitě zeptal policisty, který stál pod schody.

„Soused,“ odpověděl policista a ukázal na chatu, která ležela o něco výš ve stráni. „Taky tam došlo k vloupání.“

„Vešel dovnitř?“

Policista v uniformě zavrtěl hlavou.

„Zůstal stát nahoře na schodech.“

Wisting se odmlčel a pokoušel se vytvořit celkový obrázek a zároveň si všímal detailů, které se mohly ukázat jako rozhodující pro další práci.

V tomhle byl obvykle dobrý. První dojem z místa činu v kombinaci s jeho dlouholetými zkušenostmi detektiva se často dokázaly zformovat do křehké teorie.

Místo činu se podobá uměleckému dílu. Každičký detail obrazu, ať už se jedná o jednotlivé tahy štětcem nebo celkové dílo, o malíři něco vypovídá.

Wistingův pohled sklouzl do rozsvíceného obývacího pokoje. Chatu vkusně zařídili kombinací moderního a starožitného nábytku. Barvy byly jasné a světlé a dobře se doplňovaly.

Stopy po řádění zlodějů byly patrné všude. Otevřené skříně a vytažené zásuvky. Z nízkého stolku v rohu, kde dřív stávala televize, viselo jen pár kabelů a po obrazech na zdech zbyly jen vybledlé skvrny.

Wisting se znovu podíval na zemřelého, povzdechl si a zavrtěl rezignovaně hlavou. Nějak mu to celé nešlo dohromady, ale nedokázal říct proč.

„Našli jste vražednou zbraň?“ zeptal se.

Espen Mortensen zavrtěl hlavou a položil tutéž otázku policistovi venku.

„Psovodi teď prohledávají okolí.“

„Co nářadí, které použili ke vloupání?“ zajímal se Wisting a ukázal na naštípnutý rám dveří.

Mortensen zavrtěl hlavou.

„Mohla by to být vražedná zbraň. Soudní patologové nám k tomu určitě řeknou něco víc, ale vypadá to jako úder ostrým předmětem. Páčidlem například.“

„Takže si nemyslíš, že zavražděný je zloděj, který se sem vloupal?“ zeptal se Wisting a kývl směrem k muži s kuklou ležícímu mezi nimi.

„Možná ho někdo překvapil a páčidlo mu vzal.“

Wisting zavrtěl pochybovačně hlavou. Nic nenasvědčovalo tomu, že tu kromě smrtelné rány došlo k zápasu. Na zdi úhledně visely dva obrázky. U dveří ležel vyrovnaný pár tenisek. Na věšáku visely dvě větrovky. Spoušť v dalších místnostech se nijak nelišila od toho, co Wisting už mnohokrát viděl na jiných místech vloupání.

„A kde jsou v tom případě ukradené věci?“ nadhodil a popošel dovnitř luxusní chaty.

„Možná přišel podruhé?“ navrhl policista, který ještě stále čekal venku. „Možná se vrátil pro další věci?“

„Možná,“ řekl Wisting a zamyslel se. „Komu vlastně tahle chata patří?“

„To vám nikdo neřekl? Vlastní ji Thomas Ronningen.“

„Ta televizní celebrita?“ zeptal se Wisting a upíral pohled na mrtvolu.

Policista přikývl.

4

Wisting přenechal místo činu Mortensenovi a vyšel před chatu. Znovu se rozpršelo. Vedoucímu výjezdové skupiny kapalo z okraje čepice.

„V kterých chatách ještě došlo k loupeži?“ zajímal se Wisting.

Policista se otočil k severu a ukázal na chatu o kus dál. Rýsovala se proti tmavému nebi a Wisting viděl, že v oknech se svítí. Na vyvýšenině stál stožár, na němž se ve větru třepotala vlajka.

„Patří Ove Bakkerudovi. To on nám zavolal. Před hodinou přijel z Osla a zjistil, že u něj došlo k vloupání. Potom šel zkontrolovat sousední chaty a našel tělo.“

Wisting si přejel rukou po mokrém obličeji.

„Kdo další?“

Policista vytáhl notýsek a otočil se zády k větru.

„Jostein Hammersnes.“ Ukázal za Wistingovo pravé rameno. „Jeho chata stojí vzadu na výběžku, zavolal na dispečink a nahlásil vloupání téměř ve stejnou dobu, kdy jsme se dozvěděli o nálezu těla. Postižených je pravděpodobně víc, ale zatím víme jenom o těchto dvou. Kontrolujeme teď chatu po chatě.“

„Co jste udělali s těmi dvěma chatami?“

„Uzavřeli jsme je.“

Wisting přikývl. Měli přinejmenším tři místa činu, která spolu možná nějak souvisí. To jim poskytovalo minimálně třikrát větší šanci najít stopy po pachateli. Málokdy se jim dostalo tak dobré výchozí pozice.

„Svolali jsme policejní techniky z celého kraje,“ pokračoval vedoucí výjezdové skupiny, jako by tušil, na co Wisting myslí.

„Co majitelé vykradených chat?“

„Právě je ubytováváme v hotelu ve Stavernu. Můžete je tam vyslechnout zítra ráno.“

„Viděl někdo z nich něco?“

Policista zavrtěl hlavou a chystal se něco říct, přerušil ho ale psí štěkot kousek od nich. V policistově sluchátku to zapraskalo. Zasunul si ho hlouběji do ucha, aby lépe slyšel.

„Psovodi mají stopu. Našli mobilní telefon. Ptají se, co s ním mají udělat.“

„Ať označí místo a přinesou telefon sem,“ rozhodl Wisting.

Velitel výjezdové skupiny nařízení přetlumočil. Vzápětí přiběhl mladý policista s mobilem uloženým v průhledném sáčku na důkazy.

„Má slabou baterii,“ upozornil a předal mobil Wistingovi. „Raději ho projděte, než se vybije. Asi budeme potřebovat PIN, až ho budeme chtít znovu zapnout.“

Wisting uchopil sáček. Stiskl přes plastový obal tlačítko a hned se rozsvítil displej. Jednalo se o mobil značky Sony Ericsson, věděl, jak se ovládá. Otevřel složku s hovory. Byla prázdná, žádná příchozí ani volaná čísla. Potom otevřel složku s doručenými zprávami. Ta obsahovala jen jednu esemesku, která přišla v 16:53. Nestálo v ní nic víc než číslice 2030.

Zpráva byla odeslána z devítimístného zahraničního čísla.

Ve složce s odeslanými zprávami našel dvě esemesky poslané na totéž číslo. První z nich byla odeslána v 16:54. Stálo v ní: OK. Další zpráva v 20:43: I am here.

Wisting otevřel ostatní složky, ale nic dalšího nenašel. Došel k názoru, že 20:30 udává hodinu. Následovala odpověď OK. Potom poslal majitel mobilu zprávu, že je na místě. I am here.

„Dám ho do nabíječky,“ řekl Wisting a uklidil mobil do kapsy. „Možná přijdou v noci další zprávy.“

Roztřásl se v novém poryvu větru. Rozhlédl se ve tmě kolem. Nic než černá skaliska a skupinky pokroucených borovic a jalovcových keřů kývajících se ve větru. Od osudného setkání, které skončilo smrtí jednoho muže, ještě neuplynuly ani tři hodiny. Vrah se možná stále skrývá někde v okolí.

„Pošlou nám helikoptéru,“ oznámil mu vedoucí výjezdové skupiny, kterého zřejmě napadlo totéž.

„Dobře,“ přikývl Wisting. Nemínil tu dál čekat. Zajede se domů převléct do suchého a pak musí do kanceláře spustit obvyklý proces.

Vrátil se k autu stejnou cestou. Na parkovišti se mezitím shromáždil hlouček novinářů. Jeden z fotografů namířil na Wistinga fotoaparát a zachytil jeho rozhodný obličej zbrázděný vráskami. Právě když otvíral dveře od auta, zaslechl Wisting helikoptéru. Blížila se od východu nízko nad zemí. Pozornost novinářů upoutal reflektor pročesávající krajinu.

Wisting si svlékl mokrou bundu a odhodil ji na sedadlo spolujezdce, teprve potom se posadil za volant a nastartoval. Světla proťala tmu a ozářila hustý listnatý les, který obklopoval úzkou štěrkovou cestu.

Z ničeho nic se ozvala rána, něco narazilo do předního skla. Wisting dupl na brzdu a auto se svezlo po štěrku. Na předním skle se rozmázla krev a pár černých pírek. Do auta narazil nějaký pták. Wisting zapnul ostřikovače a stěrače a sklo očistil.

Znovu nastartoval, ale neujel ani pár metrů a do auta narazil další pták. Zahlédl ho předtím, než jako černá koule prosvištěl vzduchem, narazil do kapoty a zmizel nad předním sklem.

Wisting pokračoval po mizerné cestě dál. Po několika stech metrech se napojila na hlavní silnici mezi vesnicí Helgeroa a městečkem Stavern. Wisting odbočil doprava.

Nad mokrou vozovkou ležel mlžný opar. Vzduchem poletovalo mokré podzimní listí, které se lepilo na přední sklo a zachycovalo se pod stěrači.

Wisting si všiml, že na kraji silnice sto metrů před ním se něco pohnulo. Zpomalil. Byl to muž. Šel směrem k němu po druhé straně silnice. Vrávoral a jednou rukou si stínil oči před oslepujícími reflektory auta.

Wisting automaticky zhasl dálková světla. V tom okamžiku se muž volnou rukou chytl za srdce a skácel se k zemi.

Wisting zkontroloval zpětné zrcátko, teprve potom zastavil a vystoupil z auta. Po obou stranách silnice se táhla opuštěná pole.

Muž se nehýbal.

Wisting si dřepl vedle něho a položil mu ruku na rameno.

„Jste v pořádku?“

Nedočkal se žádné odpovědi, a tak se pokusil muže přetočit.

Znenadání k němu muž obrátil obličej. Jako by jeho oči pokrývala tenká vrstva vzdoru, za níž se skrýval strach a bázeň. Wisting dostal pěstí přímo do obličeje.

Zavrávoral. Muž ho zasypal dalšími ranami a vstal. Wisting natáhl ruku a chytil ho. Muž se mu vykroutil a znovu se rozmáchl, tentokrát ale nezasáhl. Wisting se narovnal, vyhnul se další ráně a vrátil úder. Zasáhl muže pěstí do bránice. Muž se předklonil a zalapal po dechu. Wisting se na něj vrhl, aby ho povalil, ale přivítala ho další série úderů. Jeden z nich ho zasáhl do brady. Kousl se do rtu. Krev mu zaplnila ústa, klesl na kolena.

Muž doběhl k autu, skočil za volant, sešlápl plyn a prudce se rozjel přímo k Wistingovi. Oslepila ho světla. Uskočil, odkutálel se ke kraji silnice a tam zůstal ležet. Po několika vteřinách jeho oči přivykly tmě. Krajina kolem se vynořila v různých odstínech šedi, stihl ještě zahlédnout, jak zadní světla jeho auta mizí v dáli.

Vyškrábal se na nohy, plival krev a nadával. Mobilní telefon zůstal ležet v autě.

Zaslechl vzdálený zvuk helikoptéry, která prohledávala pobřeží. Vyplivl další krev, podíval se směrem, odkud přijel, a vzpomínal, kde se nachází nejbližší dům. Rozhodl se vydat stejným směrem, kterým zmizelo jeho auto.

Po deseti minutách se objevila světla statku. Zrychlil a poslední kus doběhl.

Ke statku patřil dvouposchoďový bílý dům se širokými schody, červeně natřená stodola a několik hospodářských stavení. Uprostřed dvora se tyčil starý dub s rozložitou korunou.

Několik koní ve stodole ho ucítilo, zaržáli a začali neklidně přešlapovat.

Na schodech seděla šedobílá kočka. Upírala na něj žluté oči, pak se naježila, popadla mezi zuby černého ptáka se špičatým zobákem, který ležel na rohožce, a odpelášila pryč.

Dveře byly natřené na modro. Velká keramická cedule nad zvonkem na jedné straně dveří prozrazovala, kdo tu bydlí. Wisting zazvonil a sáhl si na obličej. To bolelo nejvíc.

Vzápětí někde v domě vrzly dveře a Wisting přes poloprůhledné sklo spatřil, že někdo vešel do chodby.

Otevřel mu muž s hustými rudými vousy. Zůstal stát ve dveřích a pozoroval ho.

„Jsem od policie,“ vysvětloval Wisting a chvíli šátral po kapsách, než mu došlo, že jeho odznak leží v peněžence, která zmizela i s autem.

Muž přikývl a pustil ho dovnitř. Wisting se v médiích vyjadřoval k tolika případům, že ho většina místních lidí od vidění znala.

„Co se vám stalo?“ vyptával se muž a zavřel za ním dveře.

Wisting neodpověděl.

„Potřebuju si půjčit telefon,“ požádal.

Muž vytáhl z kapsy mobil.

„Nevypadáte dobře,“ poznamenal. „Nechcete si zajít do koupelny?“

Wisting zavrtěl hlavou, vzal si od něj telefon a zavolal na centrálu. Stručně a krátce popsal, co se stalo.

Vousatý muž ho poslouchal s očima navrch hlavy, a když Wisting domluvil, přátelsky se ho zeptal, jestli mu může nějak pomoci.

Wisting se zamyslel.

„Máte auto?“

Muž přikývl a popadl bundu.

„Stojí ve stodole.“

Wisting ho požádal, ať ho odveze domů. Uvědomil si, že přišel i o klíče od bytu. Měl je na jednom svazku s klíči od auta. Totéž se týkalo vstupní karty na policejní stanici, která ležela s odznakem v peněžence.

Musel doma zazvonit. Suzanne opatrně otevřela.

„Panebože,“ vydechla a uchopila ho za paži. „Ty teda vypadáš.“

„Je to pěkně trapné,“ vysvětloval Wisting a poprvé se usmál.

Svlékl si v koupelně mokré zakrvácené šaty a přitom jí vysvětloval, co se stalo.

„Donesla bys mi prosím tě čisté věci?“ zeptal se a vlezl do sprchy.

Přikývla a začala sbírat jeho špinavé oblečení.

„Neper ty šaty,“ požádal ji Wisting a pustil vodu. „Jenom je nech uschnout. Mohla by na nich být útočníkova krev.“ Brzy začala téct teplá voda. Zavřel oči a nastavil obličej proti proudu vody.

„Měl bys zajet na pohotovost,“ navrhla Suzanne.

Otřel orosené sklo sprchového koutu a podíval se na ni. „Uvidíme. Zavolala bys mi prosím tě taxík?“

„Tak mě aspoň nech, ať se na to podívám, než odjedeš.“ Proti tomu nic nenamítal a vypnul vodu. Suzanne mu podala ručník ze skříně a došla pro lékárničku.

Když se vrátila, postavil se před ni nahý a nechal si prohlédnout obličej.

„Myslíš si, že to byl on?“

„Kdo?“

„Vrah.“ Otřela mu ránu smotkem vaty politým dezinfekcí. Pálilo to. „Myslíš, že ses popral s tím vrahem?“

Tu otázku už si sám položil.

„Netuším,“ odpověděl a odmlčel se.

„Máš na obličeji říznutí, které nevypadá moc dobře,“ oznámila mu Suzanne a našla malou náplast. „Ale řekla bych, že to bude v pořádku.“

Na poděkovanou ji políbil. Pohladila ho od hrudníku k břichu, jako by mu chtěla připomenout, o co přichází. Usmál se, znovu ji políbil a oblékl si šaty, které mu přinesla. „Zavolala jsi taxi?“

„Odvezu tě. Potom, co jsi odjel, jsem už nepila.“

5

Nils Hammer dorazil na policejní stanici o půl hodiny dřív než Wisting, a tak mu otevřel.

Hammer byl velký chlap, zhruba o pět centimetrů vyšší než Wisting, s vážným obličejem. Ostatní ho považovali za samotáře, ale taky za schopného vyšetřovatele, který svou práci bere vážně. Byl vytrvalý a bez téhle vlastnosti se detektiv neobejde. Hammer se nikdy nevzdával a vždycky se do práce vrhal naplno. Někdy se pro něj vyřešení případu stávalo téměř posedlostí, v tom si byli s Wistingem podobní. Strávili na policejní stanici nespočet nocí nad náčrtky a teoriemi s vystydlou kávou v kelímku. Proto si Wisting vždycky Nilse Hammera vyžádal mezi prvními, když sestavoval vyšetřovací tým.

„Torunn je na cestě,“ oznámil Hammer.

Trochu z něj táhlo pivo, ale nevypadal opile. Wisting nebyl jediný, komu se změnily plány na páteční večer.

„Ok,“ přikývl Wisting. Potěšilo ho, že se do počáteční fáze vyšetřování zapojí také Torunn Borgová. Byla výkonná, pečlivá a schopná. „Až dorazí, všechno probereme.“

„Zkouším vypátrat tvůj mobil,“ pokračoval Hammer a vyšel před ním po schodech na kriminální oddělení.

Tak daleko ještě Wisting v myšlenkách nedošel. Jeho mobilní telefon vysílá celou dobu signál. Telekomunikační společnost může prostřednictvím svých stanic zjistit, kde se nachází. To pomyšlení ho naplnilo optimismem a elánem.

„Tvůj mobil je někde ve městě. Telenor odpojuje jednotlivé stožáry, aby se jim podařilo zaměřit přesnější pozici.“

„Kdy by ho tak mohli lokalizovat?“

Haramer pokrčil rameny.

„Asi tak za čtvrt hodiny, za dvacet minut. Musíme jen doufat, že se auto nepřesouvá.“

Wisting poděkoval a odešel do své kanceláře. Zapnul počítač, vždycky zabere pár minut, než naběhne, a tak se rozhodl vyřídit mezitím dva telefonáty. Nejprve vytočil číslo Christine Thiisové. Právě nastoupila na pozici policejní právničky poté, co Audun Vetti povýšil a odešel ze stanice.

Christine Thiisová se vzdala kariéry obhájkyně v Oslu a odstěhovala se z hlavního města. Přestože měla ze všech uchazečů nejvyšší kvalifikaci, přijala výrazně hůře placenou práci vrchní komisařky. Nyní měla na starosti i případy, a automaticky tedy nesla zodpovědnost za vyšetřování, které je čekalo.

Christine Thiisová zvedla telefon po jednom zazvonění.

„Pokoušela jsem se vám dovolat,“ řekla napjatým, lehce podrážděným tónem. „Musím vědět, co se děje.“

Wisting si odkašlal a během tří minut ji zasvětil do případu. Když mluvil, jako by ji viděl před sebou. Tváře lehce zčervenalé rozčilením, ostražité hnědé oči.

„Jste v pořádku?“ zeptala se, když si vyslechla celou historku.

„Ale jo,“ ujistil ji Wisting.

Slyšel, jak listuje nějakými papíry. Určitě si dělala poznámky, zatímco mluvil.

„Od čeho se můžeme odpíchnout?“ zajímala se.

„Zatím nemáme nic moc konkrétního, ale ještě je brzy.“

„Dobře. Nemůžu teď přijet. Děti spí, nemůžu je tu nechat samotné.“

„Budeme tu potřebovat právničku,“ řekl Wisting. „Chcete, abych zjistil, jestli se vedení případu může ujmout někdo jiný?

„Ne,“ zněla rozhodná odpověď. „Zavolala jsem své matce. Bydlí v Lillestromu, dorazí sem za pár hodin. Do té doby mě informujte telefonicky.“

Wisting ji ubezpečil, že zavolá, pokud se stane něco důležitého, a rozloučil se.

Další osoba, které musel zavolat, byl Thomas Ronningen. Počítal s tím, že známý moderátor nezveřejňuje své telefonní číslo, a zavolal proto do televize. Představil se a vysvětlil, že bezpodmínečně potřebuje kontakt na Thomase Ronningena.

Žena, která měla noční službu na ústředně, působila zkušeně. Omluvila se, že nezná požadované číslo, a poprosila ho o chvilku strpení. Slyšel, jak píše na klávesnici.

„Našla jsem mobilní číslo a mailovou adresu jeho agenta, Einara Heiera. Chcete je?“

„Řekněte mi prosím jeho číslo.“

Nadiktovala mu ho.

„Děkuju. Nevíte náhodou, kdy se natáčel pořad, který běžel dnes večer?“

„Je to přímý záznam.“

„To znamená co?“

„Dřív se pořad natáčel den předem, ale ztrácel tím trochu na aktuálnosti. Teď se nahrává čtyři hodiny před vysíláním a vysílá se bez úprav.“

Wisting v duchu počítal.

„Takže natáčení skončilo zhruba v šest hodin večer?“

„Přesně tak.“ Odmlčela se. „Jedná se tu o něco, co byste měl probrat s někým, kdo je u nás odpovědný za bezpečnost?“

„Ne, to ne. A pokud snad ano, zavolám znovu.“

Rozloučil se a vytočil číslo Ronningenova agenta. Muž mluvil přehnaně milým hlasem.

Wisting se představil a poprosil o telefonní číslo Thomase Ronningena.

„Dám vám číslo jeho mobilu, ale nevím jistě, jestli se mu dovoláte.“

„Pročpak?“

„Po odvysílání pořadu se mu vždycky ozvu, abych mu sdělil své dojmy, ale dnes večer mi to nezvedl.“

Wisting se zadíval z okna. Z druhé strany fjordu letěla nízko nad zemí helikoptéra.

„Kdy jste s ním mluvil naposledy?“ zeptal se.

„Včera. Můžu se zeptat, co se děje?“

„V jeho chatě na Helgeroa došlo k vloupání.“

„Aha. Tak to bude určitě rád, že se s ním pokoušíte spojit.“ Agent mu nadiktoval číslo. „Pokud to nezvedne, tak mu místo hlasové zprávy raději pošlete esemesku.“

„Děkuju.“

„Můžu vám ještě s něčím pomoci? Třeba s nějakými praktickými věcmi v souvislosti s vloupáním?“

„Prozatím ne. Vaše číslo když tak mám.“

Helikoptéra se zastavila na jednom místě a namířila reflektor na vnitřní část přístavu. Čekala.

Wisting vytočil číslo Thomase Ronningena, vstal a přešel k oknu. Ozval se záznamník. Wisting zavěsil a číslo si uložil.

Ticho v místnosti narušil hlas Nilse Hammera ozývající se z interní linky.

„Podařilo se jim lokalizovat tvůj telefon. Prý se nachází někde v Revet.“

Helikoptéra se naklonila ke straně a zamířila k východu. Revet byla původně písečná kosa mezi Lagenem a Larviksfjordem, ale dnes se jednalo o důležitou průmyslovou zónu a přístav vybíhající ostře do moře. Dala se tam najít spousta zákoutí vhodných k ukrytí vozidla, ale vedla odtamtud pouze jedna cesta.

„Umístíme zátaras u mola u kanálu,“ oznámil Hammer.

Wisting spustil helikoptéru z očí a zadíval se na vlastní odraz v okně. Déšť změnil rysy jeho tváře natolik, že vypadala jako cizí. Klížily se mu oči. Zavřel je a pokusil se utřídit si myšlenky.

Tohle byl jeho první velký případ poté, co se vrátil z delší nemocenské. Vždycky vnímal svou práci jako náročnou a inspirující, ale letos v létě se necítil ve své kůži. Práce neustále přibývalo, zatímco lidí ubývalo. Nepřetržitá nadměrná zátěž vedla k fyzickému i psychickému vyčerpání.

Nepracoval tři měsíce. Po návratu do práce pochopil, že není nenahraditelný, a dokázal přesunout část svých úkolů a své zodpovědnosti na kolegy.

Chvíli nehybně stál a snažil se zjistit, jak se cítí. Jestli je na tohle připravený. Pak se rozhodl. Popadl bundu přehozenou přes opěradlo židle a zamířil rozhodně ke dveřím.

6

Wisting vyjel z garáže policejní stanice, déšť bičoval přední okno jako šedý proud. Zapnul stěrače. Kapky deště v pravidelných intervalech mizely a zase se objevovaly.

Voda se řinula podél okrajů chodníků a tam, kde ji kanály nestačily pojmout, se rozlévala do louží.

Wisting projel ulicí Prinsegata a na křižovatce u železniční stanice odbočil doprava. Prázdné ulice se zachumlaly do mokrého závoje deště.

Cesta na Revet nezabrala ani tři minuty. Zastavili ho u zátarasu tvořeného dvěma policejními auty zaparkovanými přední částí k sobě, před nimi stálo ještě jedno policejní auto.

Přistoupil k němu policista v pláštěnce, opíral si ruce o pušku, která mu visela kolem krku.

Wisting stáhl dolů postranní okno. Policista ho poznal a na pozdrav přitiskl dva prsty k okraji čepice.

„Něco nového?“ zeptal se Wisting.

Policista zavrtěl hlavou. Déšť se v poryvech hnal průmyslovou zónou. Na nebi kroužila helikoptéra.

Wisting zahlédl v zrcátku světla dalšího auta. Policista se narovnal a otočil se stejným směrem. Z malého červeného golfu, který zastavil za Wistingovým autem, vyskočil Garm Sobakken z místních novin.

„Co se to děje?“ zeptal se a nechal se bičovat deštěm.

Policista v uniformě neodpověděl. Novinář se otočil k Wistingovi.

„Pátráme po ukradeném autě,“ odpověděl Wisting.

„Ozbrojení a s helikoptérou?“

Ozbrojený policista se vrátil k zátarasu. Wisting přikývl. Předtím, než vyjel, si měl nachystat oficiální vyjádření pro tisk, ale počítal s tím, že šéf na operační centrále už na tom pracuje. Až vyjdou na světlo podrobnosti, nenechají je média na pokoji. Nic lepšího si redaktoři zpravodajství ani nemohli přát. Kombinace policejního případu a známé osobnosti.

„Zveřejníme tiskovou zprávu,“ prohlásil Wisting a zavřel okno.

Obvykle nebýval tak odměřený, ale nevěděl, jak by měl popsat situaci, v níž se ocitli. Že muž podezřelý z vraždy uprchl v autě, které ukradl policistovi, jenž vede vyšetřování. Vyšetřování proto bude vypadat amatérsky.

Novinář z Ostlands-Posten namířil fotoaparát na zátaras. Wisting viděl, že je to dobrý motiv, zátaras s helikoptérou v pozadí.

Náhle ten obrovský stroj prudce klesl jako sokol vrhající se na kořist, pak znovu nabral výšku, zastavil se ve vzduchu na jednom místě a namířil reflektor přímo pod sebe.

Pilot helikoptéry se ozval policistům na zemi: „Fox 5, tady Heli.“

„Fox 5,“ ozvalo se z policejní vysílačky.

„Našli jsme hledané auto. Termokamera ukazuje, že motor je ještě teplý. Žádné stopy po lidech.“

„Rozumím, vidíme vás.“

Jedno auto tvořící zátaras nastartovalo. Wisting vyskočil z auta, přeběhl k tomu druhému a posadil se na zadní sedadlo.

Muž za volantem se k němu otočil a přikývl. Pak se rozjel a zamířil k místu, kam dopadalo světlo helikoptéry.

Minuli budovu trajektové společnosti Color Line a pokračovali podél skladišť, továrních hal a jeřábů ke kontejnerovému překladišti. Širokou cestu lemovaly pouliční lampy obklopené v dešti žlutými kotouči světla.

Wistingovo auto se nacházelo na otevřeném prostranství u vozíku s kamennými bloky, které se měly naložit na loď. Foukalo tak silně, že pršelo horizontálně. Wisting zamžoural ke svému autu. Vypadalo opuštěně.

Z druhé strany přijelo policejní auto, které v oblasti hlídkovalo. Zastavilo asi 20 metrů od Wistingova auta, vystoupili z něj tři muži. Ve vysílačce se ozvaly stručné pokyny. Muži se přiblížili k autu s namířenými zbraněmi, dva policisté z auta, v němž seděl Wisting, je při tom kryli.

Potvrdili, že v autě nikdo není. Jeden z mužů namířil zbraň na kufr auta, zatímco ho další policista otevřel s pomocí tlačítka u palubní desky. Vzápětí se z vysílačky praskavé ozvalo: „Čistý.“

Jeden muž z druhého policejního auta vyvedl ven policejního psa, Wisting šel mezitím zkontrolovat své auto. Na sedadle spolujezdce se válela jeho mokrá bunda. Otevřel dveře a zvedl ji. Pod bundou ležel v sáčku na důkazy mobilní telefon, který našli v chatové osadě. Zatím se ještě úplně nevybil, ale nepřišla na něj žádná nová zpráva ani hovor.

Jeden z policistů posvítil dovnitř auta.

„Co s tím autem uděláme?“ zeptal se.

Wisting nahlédl dovnitř. Klíčky zůstaly v zapalování. Světlý potah na sedadle řidiče pokrývalo bláto a hlína.

„Necháme ho odtáhnout, musí ho prohledat technici. Postaráte se o to?“

Policista přikývl a posvítil baterkou do každého koutu auta.

„Zranil jste ho?“ zeptal se a ukázal na tmavé skvrny na sedadle.

Wisting zavrtěl hlavou a obešel auto.

„Nijak vážně.“

„Vypadá to jako krev.“

Wisting si v duchu rekapituloval, co se při napadení stalo. Muž se skácel k zemi, ale hrál jen divadýlko. Měl na sobě černé oblečení a na rukou rukavice. Nic nenasvědčovalo tomu, že se zranil. Wisting zahlédl jeho obličej jen na okamžik, když se prali, a v paměti mu uvízly pouze jeho oči. Ten muž byl vyděšený k smrti. V panice.

„Zajímalo by mě, proč jel zrovna sem,“ prohlásil policista a vytrhl tak Wistinga ze zamyšlení. „Někdo ho tu musel vyzvednout.“

Helikoptéra nad jejich hlavami opět vystoupala do výšky a pokračovala v prohledávání přilehlé oblasti. Wisting přikývl, vyhrnul si límec a odkráčel ke služebnímu autu. Tahle stopa pomalu vychládala.

7

Cestou na policejní stanici našel Wisting telefonní číslo Thomase Ronningena a znovu se mu pokusil zavolat. Ze záznamníku se ozval tentýž živý a veselý hlas, který Wisting znal z televize.

Tentokrát počkal na pípnutí. Nechal na záznamníku krátkou zprávu, uvedl své mobilní číslo a zajel do garáže na policejní stanici.

Torunn Borgová už dorazila. Seděla ve své kanceláři osvětlené pouze lampou na psacím stole. Kolem jejích papírů se klenula žlutá záře. Jednu ruku měla položenou uprostřed světla, druhou si podpírala hlavu. Přes pravé rameno jí spadal dlouhý pramen tmavých vlasů.

Všimla si Wistinga a narovnala se.

„Rád tě vidím,“ řekl Wisting a vešel do její kanceláře.

„Požádala jsem Benjamina Fjelda, aby taky přijel,“ odpověděla Torunn Borgová a rychlým pohybem si odhrnula pramen vlasů za ucho.

Wisting přikývl. To byl dobrý nápad. Benjamin Fjeld k nim přišel z pořádkového oddělení, ale už půl roku dočasně působil jako vyšetřovatel a udělal dobrý dojem. Byl zanícený, nadaný a pracovitý. Všímal si detailů, ale zároveň viděl souvislosti jako málokdo jiný. Byl zvídavý a dovedl se na věci dívat z nového úhlu a neotřele, ale potřeboval získat zkušenosti na velkém případu. Na případu, jako byl tenhle. Kromě toho měl Wisting pro tohohle šestadvacetiletého mladíka slabost, protože mu připomínal, jaký byl on sám před lety. Cílevědomý a idealistický.

Wisting se posadil na židli pro návštěvníky v Torunnině kanceláři.

„Co zatím víme?“ zeptala se Torunn.

„Nic moc,“ odpověděl Wisting.

Nils Hammer se k nim přidal, opřel se o skříň a usrkával kávu.

„Vypadá to, že to celé začalo vykradením tří chat,“ spustil Wisting.

„Šesti,“ přerušil ho Hammer. „Psovodi sledovali stopy a našli další tři vykradené chaty. Dveře někdo vylomil páčidlem nebo něčím takovým.“

„Další práce pro techniky,“ přikývl Wisting.

„Už dorazil celý tým,“ informoval Hammer. „Berou jednu chatu po druhé.“

„Prověřila jsem si muže, který našel tělo, a toho druhého souseda.“ Torunn Borgová zvedla papíry ze stolu. „Ove Bakkerud řídí účetní firmu v Oslu. Tu chatu vlastní víc jak dvacet let. Ženatý, dvě děti. Žádný záznam v trestním rejstříku.“

Wisting přikývl. Lidé, kteří přivolají policii k vážnému případu, jsou do něj často namočeni víc, než tvrdí. U Oveho Bakkeruda se zatím neobjevily žádné nesrovnalosti.

„Co ten druhý soused?“

Torunn zalistovala v papírech.

„Jostein Hammersnes. Právě se rozvádí, dvě malé dcery. Chata je společným jměním manželů. Hammersnes pracuje v počítačové firmě v Barum. Dostal pár dopravních pokut, jinak nic.“

„Nejdůležitější je totožnost zavražděného,“ domníval se Hammer. Napil se a pokračoval: „Může se jednat o vyřizování účtů. Dva zloději se kvůli něčemu pohádají a jeden z nich zabije toho druhého.“

Wisting přikývl. Vysvětlení možná není vůbec složité.

Hammer pokračoval: „Vrah uteče, přepadne náhodného řidiče a ukrade mu auto.“

„Ale proč neodjel vlastním autem? Určitě měli dodávku nebo nějaké jiné vozidlo plně naložené kradeným zbožím.“

„Třeba tam někde ještě pořád stojí,“ navrhla Torunn Borgová. „Možná leží klíčky od auta v kapse zavražděného.“

„V tom případě to budeme moct ověřit až po pitvě,“ povzdychl si Hammer. „Mortensen nechtěl dokonce ani odhrnout oběti kuklu z obličeje, abychom se podívali, kdo by to mohl být.“

„Myslím, že by to stejně k ničemu nebylo,“ řekl Wisting. „Vrah mu nejspíš dost zřídil obličej.“

Vstal a vytáhl z kapsy sáček na důkazy s mobilním telefonem nalezeným poblíž chaty.

„Mohl bys zjistit něco o tomhle mobilu?“ zeptal se a podal telefon Hammerovi. „Kde se nacházel v průběhu posledních dvaceti čtyř hodin. Stejně jako jsi lokalizoval můj mobil.“

Nils Hammer postavil hrnek na stůl a uchopil sáček. „Nezapomeň ho dát do nabíječky, než se vybije,“ dodal Wisting.

„Dej mi pár hodin,“ odpověděl Hammer a vypařil se. Torunn Borgová se otočila k počítači.

„Na čem pracuješ?“ zeptal se Wisting a opřel se o rám dveří.

„Našla jsem přehled všech vloupání do chat v jihovýchodním Norsku za poslední tři týdny. Možná spolu nějak souvisí. Dochází k nim ve vlnách. Nejdřív vykradou šest až sedm chat na jednom místě a pak pokračují další den někde jinde.“

„Východoevropani?“

„Pravděpodobně,“ přikývla Torunn.

Wisting zůstal stát ve dveřích. Velké krádeže, jejichž pachateli byli lidé z chudých částí Evropy, představovaly pro policii stále větší problém. Neustále se objevovaly nové gangy s novými triky. Některé skupiny se specializovaly na krádeže kosmetiky a žiletek v obchodech. Další gangy kradly v přístavech motory z lodí. Někteří zloději se zaměřovali na obchody s elektronikou, zatímco jiní na byty a domy a chatové osady na odlehlých místech. Tyhle bandy lupičů se profesionalizovaly a policie byla neustále o pár kroků pozadu.

„Narazila jsi v těch případech na nějaké stopy nebo užitečné informace?“

„Zatím ne, ale ještě jsem neprošla všechno.“

Wisting ocenil pokývnutím její iniciativu a pak zamířil do své kanceláře. Telefon zazvonil, ještě než tam došel.

„Co s tiskovým prohlášením?“

Wisting poznal po hlase šéfa operační centrály v Tonsbergu. Média se obracela převážně na ně, tisková zpráva by centrále ulehčila.

„Máte nějaký návrh?“

„Obvyklé prohlášení.“ Šéf operační centrály zašustil papíry a začal číst: „Krajské policejní ředitelství Vestfold zahájilo vyšetřování poté, co došlo k nálezu mrtvoly v chatě u vesnice Helgeroa v Larviku. Policie obdržela zprávu o nálezu mrtvého v pátek 1. října těsně po 22. hodině. Zatím nemůžeme o případu poskytnout bližší informace. Na policejní stanici v Larviku proběhne tisková konference v…?“

Wisting se posadil k psacímu stolu a podíval se na hodiny na zdi.

„V deset hodin,“ rozhodl. „Klidně jim můžeme prozradit trochu víc. Můžeme potvrdit, že vyšetřujeme vraždu a že s pomocí policejních psů a helikoptéry pátráme po jednom či více pachatelích.“

„Dobře. Chceme se dozvědět nějaké informace od veřejnosti? Pohyb osob, vozidla nebo něco jiného?“

Wisting se zamyslel, ale došel k názoru, že je ještě příliš brzy na to, aby se snažili získat něco konkrétního. Zveřejnili, kde a v kolik hodin k vraždě došlo. Ze zkušenosti věděl, že lidé, kteří si všimnou něčeho neobvyklého, se jim ozvou sami.

„Ne, zatím ne,“ odpověděl. „Pošlete mi kopii zprávy, až ji zveřejníte?“

„Ano. Dáme ji do oběhu za pár minut.“

Šéf operační centrály bez rozloučení zavěsil.

Wisting zapnul počítač, pohodlně se na židli opřel a čekal, až naběhne.

Začal na kriminálním oddělení pracovat v polovině 80. let, tehdy se všechna hlášení psala na psacím stroji. Teprve o deset let později dostali všichni vyšetřovatelé vlastní počítač. Do kartotéky za svými zády uložil složky s informacemi o všech důležitých případech, na kterých dělal. Obsahovaly kompletní dokumentaci vyšetřování jednotlivých případů. Zapsaná a zase vyškrtnutá jména. Některá jména zakroužkoval nebo spojil šipkami a čárami. Poznamenával si myšlenky a postřehy. Rozděloval úkoly. Složité asociace zvěčněné na papíře pomohly k vyřešení řady případů.

Teď se i tahle část policejní práce zdigitalizovala. Vyvinuli počítačový program, v němž všichni policisté, kteří se podíleli na vyšetřování konkrétního případu, mohli vytvářet složky a sdílet informace. Takto shromážděné podklady tvořily základ pro analýzu případu. Všechny dokumenty k případu se zaznamenávaly a všechny osoby, které měly s případem co do činění nebo byly někde zmíněny, se zapsaly do zvláštního seznamu. Počítačová databáze měla zajistit hladký průběh rozsáhlého a efektivního vyšetřování od počáteční fáze až do uzavření případu. Účelem bylo zajistit přehlednost, pravidelnost, objektivitu a kvalitu.

Wisting se přihlásil do systému uživatelským jménem a heslem a čekal, až naběhne. Potom se otočil na židli, otevřel skříň za sebou a vytáhl z ní poznámkový blok s pevnými deskami. Sáhl po tužce na stole a nalistoval prázdnou stránku. Nadepsal ji: Kdo?

Prozatím ho příliš nezajímal motiv ani čin. Nejdůležitější bylo zjistit totožnost zavražděného. Odpověď by je mohla zavést k vrahovi.

Našel brýle, bez kterých už se neobešel, a pokračoval v poznámkách. Téměř hodinu zapisoval klíčová slova pro důležité pracovní úkoly. Nejdůležitější věci podtrhával nebo k nim na kraj připsal komentáře. K některým heslům přidal vysvětlivky. Kreslil šipky a značky, očísloval, co má přednost a co může počkat. V horní části seznamu figurovalo shromáždění elektronických stop. Jednalo se o cenné informace, které musí zajistit co nejdřív. Záznamy z videokamer na benzínkách se archivují jen týden. Údaje o autech projíždějících mýtnými bránami se uchovávají o něco déle. To platí i o výpisech z mobilních telefonů. Často při shromažďování informací netuší, co přesně hledají, ale pokud to neudělají, ztratí všechna elektronická data.

Ohledání mrtvoly v Ústavu soudního lékařství je taky důležité. V první řadě kvůli zjištění totožnosti zemřelého, na mrtvole se však taky možná najdou vlasy, vlákna nebo jiné stopy, které by je mohly zavést přímo k pachateli. Rány, podlitiny a posmrtné skvrny taky mohou vypovědět mnohé o tom, jak k vraždě došlo.

Často jim odpověď na otázku, co se stalo, poskytnou policejní technici, ale vyšetřovatelé nikdy dopředu nevědí, jaké stopy se podaří zajistit, a nikdy se nesmí spoléhat na to, že se podaří opatřit technické důkazy.

Dále se musí rozhodnout, jak budou postupovat vůči médiím. Jejich strategii dosud charakterizovala dvě klíčová slova: otevřenost a upřímnost.

Christine Thiisová povede svou první tiskovou konferenci. Až do uzavření případu nese formální zodpovědnost za vyšetřování. Bude se muset rychle učit a Wisting doufal, že to zvládne. Případ mrtvého muže nalezeného na chatě jedné z nejznámějších televizních osobností způsobí v médiích výbuch.

Znovu se pokusil dovolat Thomasi Ronningenovi, ale nikdo telefon nezvedl, a tak se dostal do hlasové schránky. Nejdřív chtěl nechat další hlasovou zprávu, ale zavěsil a poslal místo toho krátkou esemesku.

Pak vstal ze židle a protáhl se. Vyšel na chodbu a dál do zasedací místnosti, kde stála v překapávači poloprázdná konvice kávy. Našel na poličce hrnek, nalil si kávu a podíval se ke dveřím, protože na chodbě zaslechl kroky.

Objevil se Espen Mortensen. Wisting mu podal hrnek kávy a nalil si nový.

„Skončili jste už na místě činu?“

Policejní technik zavrtěl hlavou a napil se kávy.

„Odnesli jsme tělo. Napíšu souhrnné hlášení a přiložím pár fotek pro soudního lékaře. Domluvil jsem se s lidma z identifikačního z KRIPOSu, že se přijdou podívat na pitvu.“

Posadili se k zasedacímu stolu.

„Objevil jsi něco nového?“ zajímal se Wisting.

Mortensen přikývl.

„Není to tak, jak jsme si zpočátku mysleli.“

Wisting se na něj podíval.

„Zastřelili ho,“ vysvětloval Mortensen. „Když jsme ho otočili, našli jsme velkou střelnou ránu v oblasti břicha.“

Wisting si vybavil zakrvácený vchod do chaty, kde muž ležel. Kapky krve na schodech a krvavé šmouhy na dveřích. Zakrvácené rukavice a kaluž krve pod tělem.

„Střelili ho, než vešel do chaty,“ došel k názoru Wisting. „Takže neznáme místo činu.“

Mortensen přisvědčil: „Výstřely padly někde jinde. Dokázal se dostat do chaty, kde souboj pokračoval. Podle toho, jak se krev rozstříkla po zdech, ho někdo udeřil minimálně třikrát.“

„Našli jste zbraň?“

Espen Mortensen vstal.

„Ne, žádnou střelnou zbraň ani nic, čím by ho mohl někdo praštit.“ Vydal se ke dveřím s hrnkem v ruce. „Těžko říct, co ho vlastně zabilo. Někdo ho nejdřív střelil a potom umlátil do bezvědomí. Možná vykrvácel ze střelné rány, ale smrtelné mohly být i ty rány do hlavy. A není jisté, že ten, kdo ho střelil, ho taky udeřil.“

Wisting se dlouze díval za mladým policejním technikem. Případ se dál komplikuje.

8

Line sice nechtěla jít spát, ale nakonec na ni padla taková únava, že si lehla na bok na pohovku a přikryla se dekou.

Probudil ji mobilní telefon. Hodiny na displeji ukazovaly 4:23. Bolelo ji za krkem a měla sucho v ústech.

Myslela si, že jí Tommy posílá jednu ze svých obvyklých esemesek, kde se omlouvá, že se tolik zpozdil a že už brzy dorazí domů. Spletla se.

Přišla jí červená zpráva od Norské tiskové kanceláře. Předplatila si tuhle službu, která ji upozorňovala na důležité události. Červená zpráva tomu říkali proto, že se v přehledu zpráv, který běžel na velkých obrazovkách v redakci, zvýrazňovala červeným písmem. Bylo skvělé, když tisková kancelář občas převzala znění článku, na němž novináři pracovali, a uvedla noviny jako zdroj zprávy.

Line zaostřila na displej mobilu: NTB: Policie Vestfold potvrdila, že vyšetřuje případ vraždy po nálezu těla v rekreačním objektu. Ozbrojení policisté pátrají po pachateli s pomocí policejních psů a helikoptéry.

Line se posadila a otevřela notebook, aby si přečetla, co o případu píšou noviny, pro něž pracuje. Zveřejnili už dramatický snímek ozbrojeného policisty v uniformě, který stojí před třepotající se policejní páskou a ve vzduchu nad ním se vznáší helikoptéra. Fotografii pořídil jeden z místních fotografů na volné noze, s nímž noviny spolupracují. Titulek varoval čtenáře před vrahem na útěku. Line se podívala, kdo je autorem článku, a zjistila, že sólokapra ulovil jeden ze zkušenějších novinářů, kteří píší pro internetovou verzi novin. Když se policisté ozbrojí, tak se přirozeně vynoří otázka, zda jsou lidé v ohrožení. A dokud policie nedokáže zaručit bezpečnost, působivý titulek se přímo nabízí.

Line článek zběžně pročetla, obsahoval v podstatě tytéž informace jako zpráva od Norské tiskové kanceláře. Policie se k případu vyjádřila zdrženlivě, online verze novin VG ale slíbila, že přinese další informace.

Line zkontrolovala, co o případu píšou další noviny. Dagbladet zveřejnil mapu, Aftenposten pouze text bez fotografií. Nepřinesly vlastně nic nového.

Line pracovala ve VG pouze něco přes dva roky, ale za tu krátkou dobu už získala řadu novinářských ocenění. Nedokázala si představit, že by dělala něco jiného. Žurnalistika pro ni nebyla jen zdrojem příjmů. Byl to životní styl.

Představila si shon v redakci a byla ráda, že si právě vzala volno. Na případech takového druhu sice pracovala ráda, ale teď měla hlavu plnou jiných věcí.

Na ulici někdo zabouchl dveře od auta. Line přistoupila k oknu. Pouliční lampy se opuštěně pohupovaly ve větru. Chodník o tři patra níž se mokře leskl, ale déšť už ustal.

Tommy zaparkoval na volném místě přímo naproti vchodu do činžovního domu. Stál u auta a hledal po kapsách krabičku cigaret, pak z ní jednu vytáhl. Zapálil si, zapalovač ozářil jeho ostře řezaný obličej.

Potáhl z cigarety a vzhlédl k bytu, Line poodstoupila od okna, aby ji nespatřil. Z ničeho nic začal Tommy zběsile šátrat v kapse u kalhot, zřejmě mu zvonil mobil. Při hovoru párkrát gestikuloval, pak se rozhlédl, odemkl auto a posadil se dovnitř, jako by se chtěl ujistit, že ho nikdo neuslyší.

Po chvíli z auta vystoupil, odhodil nedopalek na zem a zamáčkl ho podpatkem.

Line vzala ze stolku v obývacím pokoji hrnek a talířek a odnesla je do kuchyně.

Tommy odemkl dveře, uviděl ji a usmál se.

„Ty ještě nespíš?“

Jen zavrtěla hlavou a vyhnula se pohledu jeho hnědých očí. Ještě pořád ji šimralo v břiše, když Tommy vešel do místnosti, ale rozhodla se řídit rozumem.

Tommy jí chtěl dát pusu, ale odvrátila se, protože páchl cigaretami. Zasmál se tomu a odhodil koženou bundu na židli. Měl pod ní jenom přiléhavé bílé tričko, které se mu napínalo na bicepsech.

Otevřel lednici a sáhl po pivu. Vytáhl ze zásuvky otvírák a nechal ho ležet na kuchyňské lince i se zátkou. Žíly na krku se mu při pití napínaly jako struny.

„Jaká byla večeře s tvým tátou?“ zeptal se Tommy a opřel se o kuchyňskou linku. „Chutnalo vám?“

Line se zhluboka nadechla a vyslovila větu, kterou si už dlouho připravovala.

„Takhle už to dál nejde.“

Tommy na ni překvapeně pohlédl.

„O čem to mluvíš?“

„Jsi věčně pryč a já nevím, kde jsi a co děláš.“

Tommy si ji změřil pohledem.

„Vedu restauraci,“ snažil se jí to vysvětlit.

„Ani tam nikdy nejsi. Netuším, co děláš. Neznám tvoje kamarády ani lidi, se kterými trávíš čas.“

Tommy si lokl piva.

„Neprojevilas nijak velký zájem se s nimi seznámit,“ poznamenal Tommy. V rozčilení jeho dánský přízvuk zesílil.

Line rozhodila rukama.

„Nemám zrovna chuť poznat blíž ty, které jsem potkala,“ připustila Line. „Ale o to tu nejde.“

„Tak o co teda?“

„O nás dva. Copak nevidíš, jak se odcizujeme?“

Tommy se znovu napil.

„Není to jenom moje vina. Taky často nevím, jestli tě najdu doma. Když děláš na nějakém případu, tak někdy zmizíš na celý dny.“

„Je to moje práce.“

„A Shazam Station je zase moje práce. Dělám to přece pro nás, i když nedostávám zaplaceno za každou hodinu.“

„Pro nás? A co z toho máme? Není to zrovna prosperující podnik. Bydlíš v mém bytě a jezdíš v mém autě.“ Line popadla zátku a vyhodila ji do koše. „Na domácnost skoro nepřispíváš.“

Tommy postavil láhev na linku a přistoupil k Line.

„Zlepší se to,“ řekl a chtěl ji obejmout.

Vykroutila se mu. Tohle už od něj slyšela mockrát.

Prvního půl roku byla s Tommym přímo neskutečně šťastná. Skoro nejedla ani nespala a každou chvíli strávenou bez něj vnímala jako ztrátu času. Byla po uši zamilovaná a námitky kamarádek ji neskutečně rozčilovaly. Jednou večer se u ní objevila Kaja, Linina dobrá kamarádka z práce, s lahví vína a dobrými úmysly. Po pár skleničkách začala Kaja trousit přemoudřelé rady a poznámky o Tommyho původu, nedostatečném vzdělání a rodinných poměrech. Domnívala se, že se Tommy k Line na první pohled vůbec nehodí. Večer skončil tak, že Line poslala Kaju pryč, uražená tím, že jí Kaja nevěří, a ještě víc se utvrdila ve své lásce k Tommymu.

Ale poté, co počáteční šílená zamilovanost trochu opadla, musela si Line neochotně přiznat, že Kaja měla pravdu. Chybějící vzdělání a pár chybných kroků v minulosti nebrala jako velký problém, ale měla pocit, že toho o Tommyho životě spoustu neví. A v posledních měsících nahradila štěstí úzkost. Trávila hodně času sama doma a před týdnem Tommymu zkontrolovala mobil, když se sprchoval. Nikdy by nevěřila, že něco takového udělá. S chvějícíma se rukama pročetla jeho složku s příchozími zprávami a snažila se najít odpovědna otázky, které ji pronásledovaly dnem i nocí. Nic ale nenašla. Žádné stopy nevěry, jenom obchodní schůzky a zdánlivě nevinné zprávy od lidí pracujících v Shazam Station. Styděla se potom sama před sebou a zapomenout na ten stud a neklid dokázala pouze v Tommyho náruči.

Jasně si uvědomovala, že je její život jedno velké klišé, což zrovna nepomáhalo. Byla zvyklá mít život pod kontrolou, dokonce i po matčině smrti věděla, kdo je a co je správné. Ale teď se ocitla v krizi. A takhle už to nesmí pokračovat, potřebuje být chvíli sama, obnovit vztahy s kamarádkami, chodit na procházky, cvičit, zjistit, jaký život chce vlastně vést. S Tommym žila ze dne na den, přizpůsobila se jeho rytmu a začalo jí docházet, že tudy cesta ke spokojenému životu nevede. Byla silná, ale v osobní sféře potřebovala určitou stabilitu. Její práce byla plná neočekávaných zvratů a morbidních případů, se svými blízkými se potřebovala cítit bezpečně. A tak se s Tommym necítila. Tajnůstkařil, prozradil toho víc gesty než slovy, působil neklidně a roztěkaně, ale odmítal přiznat, že ho něco trápí.

„Takhle už to dál nejde,“ zopakovala.

„Co tím myslíš?“

„Nás,“ řekla a ukázala nejdřív na sebe a pak na něj. „Nejsem si jistá, jestli chci právě tohle.“

Tommy na to nic neřekl. Svíral před hrudníkem láhev piva, kterou znovu zvedl, a díval se na ni.

„Potřebuju trochu času sama pro sebe,“ řekla Line.

Vyslovila to opatrně. Přesto zpozorovala záblesk strachu v Tommyho očích. Vyjádřila všechny své myšlenky slovy, a jakmile začala, všechno se to z ní vyvalilo. Stěží dokázala mluvit klidně.

„Já to nechápu,“ prohlásil Tommy a zavrtěl hlavou.

„To je možná právě ten problém.“

Chtěl něco říct, ale přerušilo ho pípnutí mobilu. Přečetl si zprávu a podíval se na ni.

„Nemohli bychom to probrat zítra?“ navrhl a postavil pivo na linku.

„To jdeš zase pryč?“

„Nějaký problémy v restauraci,“ vysvětloval Tommy a sáhl po bundě. „Potřebují mě tam.“

Line chtěla říct, že to ona taky, jenže to nebyla pravda, už ne.

„Až se vrátíš, tak tu nebudu,“ prohlásila místo toho.

Tommy si povzdychl a zastavil se s bundou v ruce.

„Můžeme si snad promluvit?“

„Řekla jsem ti všechno, co jsem chtěla. Odjedu na nějakou dobu domů.“

„Tak co teda chceš?“

„Chci, aby sis, až se vrátíš, sbalil věci a našel si jiný bydlení.“

Postavila se a zkřížila si ruce na prsou. Tommy na ni upřel oči. Pak sklonil hlavu, otočil se a odešel.

9

Krátce před šestou hodinou se Wisting opřel na židli v kanceláři a zavřel oči v naději, že si trochu zdřímne. Často takhle dobíjel energii a věděl, že i po půlhodinovém šlofíku bude po zbytek dne v lepší náladě. Šlo o účinný způsob, jak nabrat sílu, což bylo naprosto nezbytné k udržení koncentrace a výkonnosti.

Usnul, o dvacet minut později ho probudilo vrznutí dveří. Narovnal se, odkašlal si a kývl Christine Thiisové na pozdrav.

Čerstvě zaměstnaná vrchní komisařka se posadila na židli na druhé straně stolu a upřela na něj oči. Právě ty prozrazovaly, kdo je a jaká je. Vždycky se kolem rozhlížela otevřeně a přímo. Měla oči chytrého a zvídavého dítěte.

„Jak se mají děti?“ zeptal se Wisting, než Christine Thiisová stačila něco říct.

Na okamžik se zdálo, že nechápe, o čem to Wisting mluví. Pak se usmála: „Dobře. Spí. Moje matka přijela a zůstane tu celý víkend. Případně i příští týden, pokud to bude třeba.“

„Fajn,“ poznamenal Wisting.

Christine Thiisová k nim nastoupila před čtyřmi měsíci. O otci svých dětí nikdy nemluvila. Věděli jen, že pracuje jako podnikový právník v Oslu, ale Christine se nikdy nezmínila, že by ho děti jely navštívit. Wistingovi připadalo, že Christine Thiisová si nepřeje nefungující manželství rozebírat. Jako by se s ním pojily jen špatné vzpomínky, na které by raději zapomněla.

„Jak to vypadá tady?“ zeptala se.

Wisting si přejel rukou po bradě.

„Jako obvykle. Nepřehledně a zmateně.“

Všiml si, že se jí do očí vkrádá úzkost, a uvědomil si, že na takovém případu ještě nikdy nepracovala.

„Takhle je to na začátku vždycky,“ řekl, aby ji uklidnil. „Ale pomalu tomu přicházíme na kloub.“

Obeznámil ji s tím, jak v průběhu noci pokročilo vyšetřování, a klouzal přitom po ní pohledem, aby se vyhnul jejím zkoumavým očím. Měla krátké kaštanové vlasy, které se nespoutané vlnily, plné rty a nos lehce posetý pihami. Z ničeho nic ztratil koncentraci a hlavou mu nechtěně prolétlo, co je její bývalý za chlapa, když ji nechal jít. Pak pokračoval dál a na závěr ji informoval o tom, že na těle zavražděného našli střelná zranění.

„Máme nějakou představu o tom, co se tam stalo?“ zeptala se Christine Thiisová.

„Ani ne,“ odpověděl Wisting. „Tak krátce po zahájení vyšetřování můžeme jen spekulovat.“

„Přemýšlel jste ale nad tím, k čemu tam mohlo dojít?“ Wisting pokrčil rameny. Založit vyšetřování případu na spekulacích bylo jako sypat písek do nádrže auta. Zaručeně to vedlo ke katastrofě.

„Je jasné, že ta vražda a vykradené chaty spolu nějak souvisí. Všechno se výrazně zjednoduší, až zjistíme totožnost zavražděného.“

„A to bude kdy?“

„Chvíli to asi potrvá. Pitva proběhne za pár hodin. Na tom spolupracujeme s lidmi z identifikační skupiny z KRIPOSu, což je zkratka pro Národní útvar pro potírání organizovaného zločinu a jiné závažné kriminality. Nejdřív ho vysvléknou. Až dostaneme fotografii obličeje skrývajícího se pod kuklou, možná se dozvíme mnohem víc, ale není to jisté. Možná to není náš starý známý. Třeba se ani nejedná o Nora. Pokud budeme mít trochu štěstí, najdeme u něho občanku nebo něco jiného, co nás posune dál. A jestli budeme mít opravdu velké štěstí, najdeme ho v databázi otisků prstů. V tom případě budeme znát odpověď v průběhu dne.“

Christine Thiisová vstala.

„Dobře,“ přikývla. „Kdy svoláte ostatní vyšetřovatele?“ Wisting se podíval na hodinky.

„Za půl hodiny. V zasedačce.“

„Tak se tam uvidíme.“

Christine Thiisová zamířila ke dveřím.

„Ještě jedna věc,“ dodal Wisting.

„Ano?“

„Zodpovědnost za vedení případů a obžaloby zahrnuje styk s médii.“

Christine Thiisová přikývla. Wistingovi se zdálo, že zahlédl v jejích očích nejistotu.

„Na desátou hodinu jsme svolali tiskovou konferenci.“

„Doufám, že mě tam doprovodíte.“

„Ano.“ Wisting se na ni usmál. „Půjdu s vámi.“

***

Pár minut před sedmou zaplnili vyšetřovatelé zasedací místnost. Wisting si odskočil na toaletu a opláchl si obličej studenou vodou v naději, že se trochu probere. Chvilku se pozoroval v zrcadle. Měl bledý a trochu opuchlý obličej, rozcuchané vlasy a tupý pohled.

Odtrhl kus papírového ručníku, utřel se, vyhodil ručník do koše vedle umyvadla a šel za ostatními.

Někdo zapnul televizi. Wisting se postavil do otevřených dveří a sledoval televizní reportáž o případu, na kterém pracovali.

Čtyři policisté na obrazovce odnášeli zakrytá nosítka do pohřebního vozu, reportér souběžně vykládal, co redakce televizních zpráv o případu ví. Ve spodní části obrazovky byl jeho komentář shrnut do titulku: PŘÍPAD VRAŽDY V LARVIKU.

Reportáž pokračovala sledem záběrů policejní helikoptéry, psovodů a policistů v neprůstřelných vestách a se zbraněmi doplněných telefonickým rozhovorem s vrchní komisařkou Christine Thiisovou, která případ stručně komentovala. Wisting v jejím komentáři poznával svá slova z jejich společné informační schůzky. Reportáž zakončil záběr na odjíždějící pohřební vůz a vyjádření Christine Thiisové, že oběť zatím neidentifikovali, a že jakmile provedou pitvu a určí totožnost zavražděného, pokročí vyšetřování kupředu.

Zvládla to dobře, pomyslel si Wisting. Mluvila pevným hlasem beze stopy nejistoty, kterou viděl v jejích očích půlhodinu předtím.

Televizní moderátor slíbil divákům, že redakce se bude případu dále věnovat a v deset hodin přinese přímý přenos tiskové konference.

Vypnuli televizi a Wisting vešel do zasedací místnosti. Napočítal dvacet dva přítomných. Na židlích podél zdi seděli psovodi a další policisté z výjezdové skupiny, kteří pracovali celou noc. U stolu seděli vyšetřovatelé, co případ převezmou. V čele stolu už zaujal místo vedoucí policejní stanice. Židli, kterou Wisting při poradách obvykle používal, zabrala Christine Thiisová.

Wisting si vybral volnou židli vedle ní. Za okny ještě panovala podzimní tma. Rozední se až za hodinu.

„Vítejte,“ pronesl Wisting a poděkoval všem, kteří se dostavili, přestože už měli po pracovní době.

Nils Hammer zapnul projektor a na plátně se objevila mapa oblasti mezi Hummerbakfjordem a přístavem Nevlunghavn. V části označené Odegardsbukta byla zvýrazněna chata nacházející se těsně u moře.

Wisting si odkašlal a shrnul, co zatím o případu vědí. Snažil se to podat co nejstručněji a viděl ostatním na očích, že všichni přítomní jsou do případu zasvěcení.

Pak kývl na vedoucího výjezdové skupiny, který seděl u okna.

„Něco nového na místě činu?“

Vedoucí výjezdové skupiny si postavil hrnek s kávou mezi nohy a vytáhl notýsek.

„Před půlhodinou jsme skončili pátrání po předpokládaném pachateli,“ prohlásil a listoval přitom v poznámkách. „Neúspěšně, jak všichni víte. Nepodařilo se nám zadržet pachatele ani najít vražednou zbraň. Přesto se objevilo pár zajímavých věcí. Technici k tomu řeknou víc, ale i tak se o tom zmíním. V dané oblasti se pohybovalo hodně lidí. Psi sledovali stopu křížem krážem od chaty k chatě. Myslím si, že tu mluvíme nejméně o čtyřech nebo pěti různých stopách.“

Wisting si dělal poznámky. V průběhu dne dostanou hlášení se zmíněnými informacemi, ale bylo důležité vzít je v potaz už teď.

„Stopy obvykle končí na nějaké polní cestě, což znamená, že měli auto.“

„Našli jste nějaká auta?“

„Několik jsme zkontrolovali. U chatových osad vždycky parkují nějaká auta. Všechna jsme prověřili. Dostanete podrobný seznam, ale všechna patří chatařům, rybářům, pozorovatelům ptáků nebo sedlákům a nikdo z nich nic neviděl ani neslyšel.“

Vedoucí výjezdové skupiny uchopil hrnek a zalistoval ve svých poznámkách.

„Nejdůležitější nález jsme udělali těsně před koncem.“ Napil se a pak pokračoval. „Poblíž Smorviky ležely prázdné nábojnice.“

Wisting se otočil k mapě, která visela na zdi za ním. Nils Hammer ukázal myší na malou zátoku východně od Odegardsbukty. Zelené šrafování kolem zátoky označovalo přírodní rezervaci. Chata, kde našli zavražděného, se nacházela nejblíž. Asi jen 500-600 metrů daleko.

„Našli jsme je na pěšině, nemohly tam být dlouho. Podél pěšiny roste listnaté křoví a dvě nábojnice ležely na čerstvě napadaném listí. Uzavřeli jsme okolí a zakryli jsme místo nálezu, aby se na to technici mohli podívat, až budou mít čas.“

„To je skvělé,“ poznamenal Wisting. „Opravdu skvělé.“

Informace o nálezu nábojnic pro něj byla nová a povzbudila ho. Zásobníky, zápalníky a prsty zanechávají na nábojnicích stopy. Nález představoval zajištění důležitého důkazu.

Další čtvrthodinu přenechal Wisting policistům z noční směny k tomu, aby se s ostatními podělili o své dojmy a názory. Pak všem poděkoval za účast a několik lidí opustilo místnost. U tohoto typu případů dbal na to, aby se určité informace dostaly jen k těm, kteří je nezbytně potřebují. Mezi takové podrobnosti patřila právě informace, kterou si do svého notýsku poznamenal jako Telefonní stopa.

Stručně ostatním vyložil, že psovodi našli mobilní telefon.

Nils Hammer ho položil na stůl v průhledném sáčku na důkazy.

„Nabil jsem ho,“ řekl Hammer a podíval se na Wistinga. „Obsahuje jednu přijatou zprávu,“ pokračoval Hammer a obrátil se k těm, kteří zatím neznali podrobnosti. „Včera v 16:53 přišla zpráva s textem 2030.“

„Čas setkání?“ navrhla Christine Thiisová.

„Pravděpodobně. Následovala odpověď Ok. O něco později, v 20:43, napsal majitel mobilu I am here.“

Christine Thiisová přemýšlela nahlas: „Nejdřív se dohodli, v kolik se sejdou, a potom dotyčný potvrdil, že dorazil na místo.“

Předklonila se a zvedla mobilní telefon, jako by sám o sobě nabízel další odpovědi.

„Taky jsem si to tak vyložil,“ přisvědčil Hammer.

„Jdou hodiny v mobilu správně?“ zajímala se Torunn Borgová.

„Víceméně. Zpožďují se o 37 vteřin.“

„Na koho je to telefonní číslo registrované?“ zeptala se Christine Thiisová.

Hammer jí vzal mobil z ruky, jako by se bál, že ho zničí.

„Tak to je zajímavé,“ odpověděl. „Případ má větší rozsah, než jsme si mysleli.“

Wisting se v očekávání předklonil.

„V tom mobilu je španělská SIM karta,“ oznámil Hammer.

„Španělská?“

„Ano, obě čísla jsou španělská. Příjemcovo i odesílatelovo. Jsou zaregistrovaná na stejnou osobu. Carlose Mendozu z Malagy.“

Wisting si do notýsku velkými písmeny zapsal ŠPANĚLSKO. Dopátrali se ke jménu, ale Wisting si nebyl jistý, jestli je opravdu rád. Stopy směřující do zahraničí představují velkou zátěž.

„Budu to dál sledovat, ale mám dojem, že jsem narazil na další věc, která by nás někam mohla dovést.“

Wisting Nilsi Hammerovi přikývnutím naznačil, ať pokračuje.

Hammer zvedl telefon a spustil.

„Když přišla první zpráva, nacházel se telefon v Oslu. Esemesku zachytila stanice v Havnelageret. O tři hodiny a padesát minut později napsal majitel mobilu I am here v Nevlunghavnu.“

„Napojení na Oslo,“ poznamenal vedoucí policejní stanice. Až do toho okamžiku mlčky naslouchal. „Kde se nacházel ten druhý mobil?“

„Taky v Nevlunghavnu. Ale to není všechno.“

Nils Hammer vstal a přistoupil k papírové tabuli. Uchopil fix a na spodní okraj napsal 20:43, nahoru 16:53 a spojil je čárou.

„Jestli dotyčný odeslal I am here ve chvíli, kdy přijel do Nevlunghavnu…“

„Tak měl čtvrthodinu zpoždění,“ skočila mu do řeči Christine Thiisová. „Cesta z Osla mu trvala dvakrát tak dlouho, než je obvyklé.“

Nils Hammer přikývl a pokračoval. Wistingovi došlo, kam kolega míří, a naklonil se nad stůl.

„Tady a tady,“ nakreslil Hammer dva křížky na trase mezi Oslem a Nevlunghavnem, „leží mýtné brány. Cesta od mýtné brány na E18 u Langakeru trvá obvykle 25 minut, od mýtné brány v Sande hodinu a deset minut. Všechna projíždějící auta se registrují – buď se vyfotí jejich poznávací značka nebo mají palubní jednotku firmy vybírající mýtné.“

Šéf stanice přikývl.

„Všechna auta, která projela mýtnou bránou u Langakeru zhruba 25 minut před odesláním první esemesky, mohou mít něco společného s případem,“ shrnul.

„Jak Christine řekla,“ pokračoval Hammer, „dotyčný měl skoro čtvrthodinu zpoždění, není pravděpodobné, že by na posledním úseku cesty někde zastavil nebo poslal zprávu pozdě. Přesto když mu i tak dáme pár minut k dobru, měli bychom ho najít mezi auty, která minula mýtnou bránu mezi 20:00 a 20:20.“

„To je hodně aut,“ podotkla Torunn Borgová. „V pátek večer tam přece za hodinu projede několik tisíc aut.“

„To ano, ale náš muž přijel z Osla, kromě toho se zaměříme jenom na auta, která projela mýtnou bránou v Sande. Navíc můžeme předpokládat, že se ještě ten večer vrátil stejnou cestou.“

Christine Thiisová vše řečené shrnula, jako by chtěla ukázat, že to pochopila: „Takže chcete začít auty, která projela mýtnou bránou v Sande zhruba v 19:30 a v Langakeru přibližně v 20:15 a zároveň se tentýž večer vrátila zpátky.“

„Přesně. Funguje to jako vyhledávání na internetu. Čím přesněji něco zadáte, tím míň odkazů se vám zobrazí.“

„Mohl se ale přece mýtným bránám vyhnout?“

„Samozřejmě,“ přikývl Hammer. „Jsem ale přesvědčený, že odpověď leží tady,“ dodal a zakroužkoval mýtnou bránu nacházející se na E18 na hranici mezi Larvikem a Sandefjordem.

„Souhlasím,“ řekl Wisting. „Zaměř se na to.“

U takových případů může každá elektronická stopa představovat důkaz. Wisting pomyslel na všechny formy uložených údajů, mlčenlivých svědků moderní doby, které musí shromáždit a prostudovat.

Do místnosti vešel Espen Mortensen. Nejdřív zamířil k překapávači a nalil si kávu a teprve potom se posadil na volnou židli.

„Něco nového?“ zeptal se Wisting.

„Vlastně ani ne. Poslali jsme tělo na Ústav soudního lékařství. Slyšeli jste už o těch prázdných nábojnicích?“ Ostatní přikývli.

„Ráže 38. Náš muž ztratil hodně krve, pátráme v okolí chaty po stopách krve, ale déšť nám to dost ztěžuje. Poblíž prázdných nábojnic jsme našli otisky bot, ale i ty znehodnotilo počasí.“

„Myslíte, že ho postřelili venku a jemu se pak podařilo dojít do chaty?“ zajímala se Christine Thiisová.

„Ano. Má střelná zranění v oblasti břicha, ale smrt nejspíš zapříčinily údery do hlavy. Došel jsem k tomu, že ho někdo třikrát udeřil. Podle toho, jak se krev rozstříkla po zdech na chodbě, to vypadá, že první dvě rány dopadly, když stál, a poslední, silnější úder, když padl na kolena.“ Policejní technik se napil kávy.

„Mluvili jste s Thomasem Ronningenem?“ zeptal se. William Wisting zavrtěl hlavou.

„Volal jsem mu znovu těsně před poradou, pošlu k němu domů hlídkový vůz.“

„Řekl bych, že na chatě psal knihu.“

„Knihu?“

„Po podlaze v obývacím pokoji se válejí papíry. Vypadá to jako rukopis knihy.“

„A o čem je?“ vyptávala se Christine Thiisová.

Espen Mortensen pokrčil rameny.

„Můžete si to přečíst, až všechny ty papíry posbíráme,“ navrhl. „Těch stránek nebylo moc, připadalo mi to jako nějaký dokumentární román nebo tak něco. Vyskytují se v tom známá jména.“

Wisting se posunul dál. Po necelé hodině porada skončila. Vyšetřovatelé odspěchali za přidělenými úkoly. Wisting zastavil Espena Mortensena.

„Ten rukopis,“ řekl a vzpomněl si, že v chatě Thomase Ronningena zahlédl nějaké stránky psané na stroji. „Jaká jména se v něm objevují?“

Espen Mortensen se znovu posadil.

„Celebrity. Mám dojem, že v tom rukopisu píše o lidech, kteří se zúčastnili jeho programu. O hercích, hudebnících, politicích. Proč?“

Wisting neodpověděl a zamyšleně se podíval k oknu. Rozednilo se.

10

Wisting požádal kolegy v Barum, aby zajeli domů k Thomasi Ronningenovi, a pak zavěsil.

Něco ho na tomhle případu znepokojovalo. Nevěděl přesně co, ale nešlo jen o obvyklou nejistotu na začátku vyšetřování. Na tom případu bylo něco chladného a vypočítavého, ale zároveň svědčil o zoufalství nebo zmatenosti.

Wisting se nutil k optimismu. Přece jen postupovali ve vyšetřování kupředu. Musí ještě vyřešit hodně neznámých, ale pomalu se propracovávají k výsledku. Vyšetřovat vraždu spáchanou neznámým pachatelem je jako strhnout etiketu z láhve od piva. Nikdy se neodlepí najednou, ale po jednotlivých kouscích. Přesto patřil typ případu, kterým se právě zabývali, mezi ty snadné, protože v něm k ničemu nedošlo plánovaně. Jedna událost vedla k další a vše, co následovalo potom, se odehrálo jako domino efekt. Vyšetřování takového případu probíhá stejně. Nejdůležitější je vypátrat událost, která všechno odstartovala, a ostatní do sebe postupně zapadne. A právě to se snažil objevit, když začal pročítat hromadu hlášení, přestože pořádně nevěděl, co hledá.

Po hodině vstal od psacího stolu a zašel do zasedací místnosti. Nalil si kávu, napil se a přešel k oknu. Novináři už dorazili. Postávali v hloučcích před stanicí a čekali, až je pustí dovnitř, aby získali dobré místo na tiskové konferenci.

Wisting se podíval na hodinky. Christine Thiisová požádala Wistinga a vedoucího stanice, aby se půlhodinu před konferencí dostavili do její kanceláře a ještě jednou si společně všechno prošli. Zbývalo mu ještě pět minut, a tak se stavil do kanceláře pro poznámky.

Telefon na pracovním stole se rozdrnčel. Wisting ho zvedl vestoje.

„Tady Anders Hoff-Hansen z Ústavu soudního lékařství,“ vyhrkl mu do ucha pronikavý hlas. „Čekáme na tělo.“

„O čem to mluvíte?“

„Dělám přesčas. Je tady taky Asbjorn Olsen z identifikačního oddělení z KRIPOSu. Přišel mi fax s žádostí o soudní ohledání těla, ale chybí mi to tělo.“

„Jste si jistý?“ zeptal se Wisting a vybavil si televizní záběry pohřebního vozu opouštějícího místo činu. „Mělo k vám dorazit už před několika hodinami.“

„Jsem.“

Wisting rychle v duchu počítal. Tělo vyzvedli těsně před pátou hodinou ráno. Mortensen zajel na stanici, aby připravil podklady a sepsal předběžnou zprávu, která měla putovat na patologii spolu s tělem. Podle plánu měla pitva začít v devět hodin.

„Ověřím to,“ řekl Wisting a posadil se.

„Dobře. Dáme si mezitím kafe.“

Wisting postavil na stůl svůj hrnek kávy a zavěsil. Pak vytočil číslo Espena Mortensena. Kolega odpověděl lakonicky, jako by na něčem usilovně pracoval.

„V Ústavu soudního lékařství čekají na tělo,“ oznámil Wisting.

Podle zvuků se zdálo, že si Espen Mortensen přiložil telefon k druhému uchu.

„Cože?“

„Tělo nedorazilo na místo.“

„Mluvils s pohřební službou? Vyzvedli si tu dokumenty v šest hodin.“

„Se kterou?“

„Memento. Přijel si pro to nějaký nový chlap. Měli na patologii dorazit před osmou. V sobotu ráno jsou přece silnice prázdné. Mám jim zavolat?“

„Já to udělám.“ Wisting tu pohřební službu znal. Využil jejich služby při pohřbu Ingrid. „Zjistili jste něco nového na místě činu?“

„Ani ne. Když jsem pořádně osvítil podlahu na chodbě, našel jsem tam dobře viditelné otisky bot v krvi. Porovnal jsem je se sousedovými botami. Nejsou jeho. Nevešel dovnitř. Zřejmě patří pachateli. Vzorek podrážky se otiskl tak zřetelně, že pravděpodobně dokážeme zjistit, o jaký typ boty se jedná. Brzy ti pošlu fotografickou dokumentaci a hlášení.“

Wisting ho poslouchal jen na půl ucha, protože zároveň hledal číslo pohřební služby odpovídající za převoz těla na Ustav soudního lékařství. Ukončil hovor s Mortensenem a vytočil kontaktní číslo na pohřební službu, jež našel ve Zlatých stránkách.

Zaměstnanec, který telefon zvedl, se nepředstavil jménem, řekl jen název firmy. Wisting poznal Ingvara Arnesena podle klidu a vážnosti hlasu, jeho rodina vlastnila pohřební službu Memento už tři generace.

„Vaše auto nedorazilo na místo,“ oznámil mu Wisting poté, co se představil. Musel to zopakovat, protože Arnesen hned nepochopil, o čem to mluví.

„To nechápu,“ ozvalo se ze sluchátka. Arnesenův hlas už nezněl tak klidně. „Ottar odjel těsně před šestou. Dávno by tam už měl být. Prověřil jste, jestli nedošlo k dopravní nehodě nebo k něčemu takovému?“

„Ne, to jsem neudělal,“ připustil Wisting. „Nemohl byste mu zavolat?“

„Ano, počkejte. Zavolám mu z druhého telefonu.“ Wisting slyšel mačkání tlačítek a zvuk hlasové schránky.

„Ne,“ poznamenal Arnesen. „Možná, že se vyboural.“

„Zjistím to. Jak se jmenuje celým jménem?“

„Ottar Mold. Nepracuje pro mě moc dlouho a upřímně nevím, jestli si ho tu po uplynutí zkušební doby nechám.“

„Proč?“

„Byly s ním nepříjemnosti. Zrovna se rozešel s manželkou a dost kvůli tomu chyběl v práci. To by samo o sobě problém nebyl, ale ne vždy dá vědět, že nepřijde, a to v našem oboru nejde. Lidé nám důvěřují.“

„Myslíte, že to možná udělal i dnes? Že nejel do Osla, ale domů za exmanželkou?“

„To bych neřekl, ale můžu jeho ženě zavolat a zeptat se jí, jestli o něm něco neví.“

„Dobře. A poznávací značka auta?“

Wisting chvilku počkal, než Ingvar Arnesen nalistoval v papírech poznávací značku a nadiktoval mu ji.

„Je to černý voyager,“ dodal Arnesen.

„S křížem na střeše?“

„S křížem na střeše a názvem firmy na straně. Jen tak ho nepřehlédnete.“

Wisting zavolal Torunn Borgové přes interní linku. Obeznámil ji se situací a poprosil ji, aby ověřila, jestli pohřební vůz neměl nehodu. Pak se podíval na hodinky. Do tiskové konference zbývalo dvacet minut. Zadíval se z okna. Mlha se protrhala. Oblohu pokrývaly plynoucí mraky, které nepřetržitě, ale téměř neznatelně měnily tvar, rozplývaly se a zase se spojovaly.

Zadrnčel telefon. Volal Arnesen. Majiteli pohřební služby se z hlasu vytratil veškerý klid.

„Mluvil jsem s Ottarovou bývalou ženou. Nic o něm neslyšela. Pokoušel jsem se mu několikrát dovolat, ale myslím, že si vypnul mobil.“

„Aha,“ odpověděl Wisting. Nevěděl, co na to říct.

Právě když zavěsil, objevila se ve dveřích jeho kanceláře Torunn Borgová.

„Cestou na Ústav soudního lékařství projíždí tři policejní obvody,“ vysvětlovala. „Sondre Buskerud, Asker a Barum a Oslo. V žádném z nich nedostali oznámení o dopravní nehodě, při které došlo ke zranění, ani o jiném neštěstí.“

Wisting si přejel rukou po vlasech. Začal v něm hlodat nepříjemný pocit.

„Co uděláme?“ zeptala se Torunn Borgová. „Vyhlásíme po tom autě pátrání?“

Do tiskové konference zbývala jen čtvrthodina, brzy se na ně soustředí veškerá pozornost médií. Rozhodně neměl chuť oznámit před kamerami, že se ztratilo tělo zavražděného.

„Ať tu trasu projede policejní hlídka,“ řekl Wisting a vstal. „Plná pohotovost. Možná ten pohřební vůz stojí u krajnice s píchlou pneumatikou a tomu blbci za volantem se vybil mobil.“

Torunn Borgová přikývla a odešla. Wisting popadl sako přehozené přes opěradlo židle a zamířil na informační schůzku do kanceláře Christine Thiisové. Do zasedací místnosti ve třetím patře už mířilo několik novinářů. Někteří se mu pokoušeli položit pár otázek, ale Wisting se jenom mihl kolem.

Pracovní stůl Christine Thiisové zel prázdnotou až na vytisknutou zprávu, kterou jí Wisting poslal mailem, a propisku, kterou si v ní udělala úpravy a připsala poznámky. Zpráva shrnovala vybranou část informací, s níž by podle Wistinga měli veřejnost seznámit. Zformuloval zprávu obecně, ale zároveň ji okořenil dostatečným množstvím detailů, aby uspokojil novináře.

Wisting se posadil na volnou židli vedle šéfa policejní stanice.

„Vypadá to, že máme problém,“ řekl a vyložil jim, že vůz převážející tělo do Ústavu soudního lékařství se ztratil.

„Co uděláme?“ zeptala se Christine Thiisová.

„Navrhuju, abychom to vyřešili až po tiskové konferenci,“ prohlásil šéf stanice. „Projdeme si vyjádření pro tisk?“

Wisting přikývl a Christine Thiisová přečetla zprávu nahlas. Prodiskutovali jednotlivé body a dohodli se na postupu.

„Podařilo se nám kontaktovat Thomase Ronningena?“ zajímala se Christine Thiisová.

„Ne. Bydlí v Barum. Požádal jsem tamní policii, aby k němu zajeli, ale zatím se neozvali.“

„Myslíte si, že tisk o Ronningenovi něco tuší?“ zeptala se Christine a kývla směrem k místnosti, kde měla proběhnout tisková konference. „Že k zločinu došlo na jeho chatě?“

„Nevím,“ odpověděl Wisting. „I kdyby ano, nikdo z nich se vás na to nezeptá. Takového sólokapra si chtějí nechat pro sebe, ne ho prozradit před ostatními novináři. Je jenom otázka času, než se to roznese, ale my jim to prozradit nemůžeme.“

Určili si role a úkoly. Vedení konference náleželo mladé policejní právničce. Wisting viděl, že je to pro ni nová situace.

„Zvládnete to,“ prohlásil poté, co se zvedli. „Kdybyste měla pocit, že na nějakou otázku nedokážete odpovědět, nechte mluvit mě.“

Vděčně se na něj podívala. Pak se postavila před zrcadlo u dveří, upravila si vlasy, nasadila vážný výraz a kývnutím jim naznačila, že je připravená. Wisting se na sebe zběžně podíval do zrcadla. Jedna strana obličeje mu napuchla a kůže kolem náplasti na bradě se vybarvovala do modra. Noční střet s útočníkem se mu vryl do tváře a zranění začínala bolet.

Právě když opouštěli kancelář, zazvonil Wistingovi mobil. Na displeji se ukázalo dceřino jméno. Nezvedl to a napadlo ho, jestli Line uvidí mezi novináři na konferenci. Noviny už Line v minulosti přidělily případy, které vyšetřoval, Wistinga to stavělo do dvojznačné pozice, jež mu nebyla příjemná.

Přesto musel připustit, že Line píše o policejních případech dobře. Znala jednotlivé fáze policejní práce a dokázala se orientovat ve vývoji vyšetřování. A neplatilo to jen pro jeho případy. Dokonce se několikrát stalo, že její článek obsahoval informace, které přispěly k posunu ve vyšetřování. Wisting na ni byl pyšný.

Telefon znovu zazvonil těsně předtím, než vešli do zasedací místnosti. Wisting si vzpomněl, jaká tlačenice panovala na tiskové konferenci loni v létě, poté co moře vyplavilo na pobřeží místního policejního obvodu celkem čtyři useknutá levá chodidla. Teď byla místnost poloprázdná. Line mezi přítomnými novináři nezahlédl. Naštěstí. Dorazily dva televizní týmy a jeden novinář z hlavního města. Ostatní celostátní média se zřejmě rozhodla použít zprávu tiskové kanceláře.

Novináři se k nim otočili. Několik fotografů zvěčnilo jejich příchod.

Wisting sáhl po telefonu. Jestli mu znovu volá Line, mohlo by se jednat o něco důležitého. Na displeji se objevilo jiné číslo. Wisting to zvedl, aby volajícího poprosil, ať zavolá později.

„Tady Hoff-Hansen z Ústavu soudního lékařství,“ ozvalo se ze sluchátka.

Wisting naznačil Christine Thiisové, že ten hovor musí vzít.

„Tak ten pohřebák tu byl,“ pokračoval soudní lékař. „Ale tělo nevyložil a odjel.“

„Co tím myslíte?“

„Jedna kolegyně z laborky to auto viděla. Všimla si, že na něm stojí jméno pohřební služby v Larviku, a předpokládala, že se to týká případu, o kterém mluvili ve zprávách.

„A dál?“

„Když vyšla ven, auto rychle odjelo.“

„Je si jistá, že šlo o auto z Larviku?“

„Ano. Navíc nám dnes žádná další těla přivézt neměli. To auto tu zastavilo, otočilo se a zmizelo.“

„Takže to tělo u vás určitě neleží? Nestalo se, že ho někdo převzal a poslal na špatné místo?“

„Zaručeně ne.“

Wisting se kousl do rtu. Nevěděl jistě, co tohle všechno znamená, až na to, že přišli o nejdůležitější důkaz v tomto případu. Že nevědí, kde je tělo zavražděného.

„Co uděláme?“ zeptal se soudní lékař.

„Tak to nevím,“ odpověděl Wisting. „Zavolám vám později.“

Zavěsil, vypnul vyzvánění a vrátil se do místnosti. Posadil se vedle Christine Thiisové a přejel si po bradě. Bolela ho čím dál víc.

Šéf policejní stanice všechny přivítal a představil své kolegy. Potvrdil, že policie vyšetřuje vraždu a že zatím neznají pachatele, a předal slovo Christine Thiisové. Prošla bod po bodu tiskovou zprávu, kterou připravili, a jen občas nahlédla do svých poznámek. Působila díky tomu sebejistě.

Jakmile domluvila, začali se novináři vyptávat na podrobnosti, které by strohému vyjádření dodaly trochu šťávy.

V první řadě seděla mladá novinářka z místních novin.

„Máte nějaké stopy?“

Christine Thiisová na okamžik zaváhala.

„Zajistili jsme řadu zajímavých stop,“ odpověděla. „Ale ohledávání místa činu ještě stále probíhá.“

„Jaké zajímavé stopy?“ nedala se novinářka odbýt.

Wisting si odkašlal. Christine Thiisová pootevřela dveře. Před tiskovou konferencí se dohodli, že se nebudou vyjadřovat k tomu, jaké stopy zajistili. Takové detaily nepotřebovala veřejnost znát. A pokud by toho zveřejnili příliš, mohlo by to poškodit vyšetřování. Na druhou stranu chápal, že policejní advokátka cítí potřebu dokázat médiím a veřejnosti, že jejich práce přinesla ovoce a že postupují kupředu.

„Například otisky bot,“ zněla odpověď Christine Thiisové.

Wisting litoval, že ji nepřipravil důkladněji. Byla nezkušená a nezažila, jak se člověk může lapit do vlastních slov.

„Našli jste otisky pachatelových bot?“

Christine Thiisová očividně pochopila, co právě řekla. Že existuje možnost, že pachatel sleduje přenos tiskové konference.

„Kolego Wistingu?“ přenechala mu otázku.

„K tomu se samozřejmě ještě nemůžeme vyjádřit.“

Odmlčel se a odkašlal si na znamení, že ještě nedomluvil.

„Nastala ale zvláštní situace,“ pokračoval a věděl, že tím odvede pozornost novinářů jinam.

„Vůz s tělem mrtvého nedorazil do Ústavu soudního lékařství. V nemocnici Rikshospitalet auto očekávali kolem osmé hodiny a máme svědka, který ho spatřil odjíždět ve vysoké rychlosti z nemocničního areálu. Žádný zaměstnanec patologického oddělení ale s řidičem nemluvil. Nedaří se nám řidiče kontaktovat, a považujeme proto za nutné vyhlásit po vozu pátrání.“

Wisting přečetl poznávací značku ze svých poznámek a připojil popis auta. Slyšel, jaký rozruch jeho prohlášení vyvolalo. Začaly cvakat spouště fotoaparátů a novináři se o překot hlásili. Wisting přivřel oči. Věděl, že odteď nebudou mít chvilku klidu.

11

Po skončení tiskové konference Wisting rychle opustil zasedací místnost. Připadalo mu, že tisková konference silně připomínala ochotnické divadelní představení, přestože věděl, že přítomní novináři to tak nevnímali.

Novináři obklopili Christine Thiisovou, aby každému z nich poskytla individuální rozhovor. Nevěděla o zmizelém vozu nic víc než to, co právě Wisting prozradil, nemohla proto nic pokazit.

Wisting zavřel dveře své kanceláře, postavil se k pracovnímu stolu a vytočil Arnesenovo číslo na pohřební službu. Oznámil mu, že vyhlásili pátrání po jeho pohřebním voze, a ať se připraví na zájem novinářů. Potom svolal k poradě vyšetřovatele, kteří se zrovna nacházeli na stanici.

Posadil se do čela dlouhého stolu v zasedací místnosti a z obou stran ho uchopil rukama.

„V našem případu došlo k neočekávanému zvratu. Právě jsme na tiskové konferenci oznámili, že pátráme po pohřebním autě, které mělo dopravit tělo zavražděného do Ústavu soudního lékařství.“

Všichni na něj upřeli zmatené a překvapené pohledy. Wisting nenuceně pokračoval a obeznámil je se skromným množstvím podrobností, které znali. Na závěr vyslovil to, co mu celou dobu dřímalo v hlavě: „Mohlo by se jednat o únos, v tom případě pachatel pořádně narušil vyšetřování.“

Nikdo z přítomných nic neřekl. Wisting jim viděl na tvářích, že vývoj událostí je znepokojil stejně jako jeho.

Obvykle pachatel setrvává v nečinnosti a skrývá se v naději, že se všechno samo urovná. Ale teď mají co do činění s protivníkem, který cíleně zahlazuje stopy a maří jejich práci.

„To není všechno,“ pokračoval Wisting. „V pohřebním autě ležela taky fotodokumentace z místa činu a zpráva, v které Mortensen soudním lékařům shrnul vše, co o případu víme. Nemusím vám vysvětlovat, jakou škodu to napáchá, pokud se ta zpráva dostane do nepovolaných rukou.“

„Co uděláme?“

Wisting vstal, přešel ke kuchyňskému koutu a nalil si sklenici vody.

„To co vždycky,“ odpověděl. „Budeme vyšetřovat. Posunuli nás zpátky na začátek, ale máme nové místo činu. Musíme najít auto a tělo.“

Ukázal na Torunn Borgovou a Benjamina Fjelda, kteří seděli vedle sebe.

„Sežeňte si auto a zajeďte do Osla,“ poručil. „Osloská policie pošle do Ústavu soudního lékařství policejního technika a taky plánují vyslechnout ženu, která na místě zahlédla pohřební vůz, ale to mi nestačí. Promluvte si se všemi v okolí, zajistěte záběry z bezpečnostních kamer – prostě všechno. Ať na parkovišti u Rikshospitalet nezůstane ležet ani nedopalek cigarety.“

Oba jmenovaní přikývli a udělali si poznámky.

„A ještě jedna věc,“ upřel Wisting pohled na Nilse Hammera. Věděl, že jeho zkušený kolega už dostal hodně úkolů, ale ve vyhrabávání informací se mu nikdo nevyrovnal. „Chci vědět naprosto všechno o řidiči toho pohřebního vozu.“

Hammer se na něj pevně a pronikavě podíval.

„To nebude problém,“ ujistil ho.

Nikdo neměl žádné otázky. Židle zavrzaly a porada skončila.

12

V sobotu 2. října v 11:30 se Wisting vrátil na místo činu. Odjel odtamtud před dvanácti hodinami a v denním světle vypadalo všechno jinak. Krajina byla otevřenější, než si myslel. Kolem dokola rostly jalovcové keře. Většinu zkroutil a ohnul vítr, měly sotva metr. Od místa, kde zaparkoval, se otvíral širý výhled na moře. Směrem k pevnině foukal studený a vlhký vítr.

Wisting překročil červenobílé policejní pásky, které uzavíraly cestičku. Další zátaras umístili u hlavní silnice, aby udrželi novináře stranou.

K chatám prudce klesal obtížně schůdný terén. Wisting musel našlapovat opatrně, pěšinu křižovaly kluzké kořeny. Cestou minul dva techniky, kteří v podřepu zkoumali něco vedle pěšiny. Vypadalo to jako kousek papírku zašlápnutý do vřesu, člověk by si toho ani nevšiml. Policejní technici ale pročesávali každý kousek cestičky, která se vinula k chatám, a na všechno se dívali jako na potencionální důkaz. Věci, které se jeví jako nepodstatné, mohou získat na důležitosti. To, co působí jako hádanka postrádající smysl, se později může ukázat jako rozhodující chybějící detail.

Přímo pod nimi ležel mrtvý pták. Hlavu měl zalomenou dozadu a křídla roztažená.

„Všimli jste si tohohle?“ zeptal se Wisting.

Starší technik přikývl a narovnal se.

„O kus dál leží další,“ řekl a přistoupil k Wistingovi. „Myslíte, že to nějak souvisí s případem?“

„A vy?“

Muž zavrtěl hlavou.

„Ne,“ odpověděl jistě a odsunul ptáka nohou z cestičky.

Wisting došel k chatě, zastavil se a snažil se soustředit na to, jakým dojmem na něj to místo působí. V denním světle to tu vypadalo poklidně a udržovaně.

Technici pracovali i tady. Jeden z nich seděl před vchodem do chaty a do něčeho rýpal. Všiml si Wistinga a narovnal se. Černá, sražená krev a křídou nakreslený obrys lidského těla na hrubé dřevěné podlaze uvnitř chaty svědčily o tom, co se tu stalo.

Mortensenovy nálezy ukazovaly, že se vše odehrálo jinak, než se domnívali v noci. Muž byl zavražděn v úzké chodbě, ale někdo ho smrtelně zranil ještě předtím, než překročil práh.

Wisting měl u sebe mapu s označeným místem nálezu mobilu a prázdných nábojnic. Pokračoval po pěšině, dokud nenarazil na značky.

Došel k místu, kde stál střelec, a rozhlédl se kolem. Větve na nejbližším keři byly polámané, ale nedalo se určit, zda to způsobili policejní psi nebo člověk panicky prchající tmou. Wisting zvedl ruku a zamířil na krajinu s nízkým porostem, jako kdyby v ruce držel pistoli. Pak napjal svaly a z imaginární pistole vystřelil.

Tahle jednoduchá rekonstrukce mu nijak nepomohla pochopit, co se tu stalo. Složil mapu, uklidil ji do vnitřní kapsy a vydal se k autu.

Na kapotu auta se třepotavě snesl vrabec. Jako by se díval přímo na něho. Wistingovi se zdálo, že v ptáčkových černých očích zahlédl cosi podobného strachu, pak vrabec vzlétl a zmizel.

Cestou zpátky Wisting zpomalil na místě, kde ho přepadl neznámý muž a ukradl mu auto. Kus od silnice stál majitel statku, který mu pomohl. Nabíral něco na lopatu a házel to na kolečko. Wisting uvažoval, jestli má zastavit a poděkovat sedlákovi za pomoc, ale pokračoval v jízdě.

Vtom mu zazvonil mobil. Viděl, že volá Line, a zapnul handsfree.

„Ahoj tati. To jsem já.“

Jenom z těch pěti slov poznal, že všechno není tak, jak by mělo být. Že něco není v pořádku.

„Jak se máš?“ zeptala se Line, než Wisting stačil něco říct.

„Hekticky. A ty?“

„Říkala jsem si, že bych zajela do Stavernu.“

„Přidělily ti noviny ten případ?“

„Ne. Vzala jsem si volno. Jenom mě napadlo, že bych přijela na chvíli domů. Hodí se to?“

Wisting šel přímo k věci: „Děje se něco?“

„Potřebuju jenom na chvíli vypadnout. Odpočinout si.“

„Je mezi tebou a Tommym všechno v pořádku?“

„Ne.“

Wisting se odmlčel a uvědomil si, že využívá ticha, které zavládlo, stejně, jako když si přeje, aby svědek při výslechu pokračoval.

„Rozešli jsme se,“ pokračovala Line. „Už to nějakou dobu viselo ve vzduchu. Říkala jsem si, že bych se stavila doma, aby měl Tommy pár dnů na to, sbalit si věci a najít si jiné bydlení. Můžu?“

„Samozřejmě. Suzanne teď bydlí u mě, má dům plný řemeslníků. Ale to není žádný problém. Tvůj pokoj je volný.“

V telefonu se rozhostilo ticho.

„Co kdybych zůstala na chatě?“ navrhla Line.

„Na chatě?“

„Ano, na chatě po strýčkovi Georgovi.“

„Já ti nevím, Line. Už tam léta nikdo nebyl.“

„Tak to je načase,“ namítla dcera. „Vytřu tam a uklidím. Přijdu aspoň na jiné myšlenky.“

„Nevím, jestli budu mít čas tam s tebou zajet…“

„To nemusíš, trefím tam. A je tam elektřina i tekoucí voda.“

Wisting slyšel, jak jí ten nápad zlepšil náladu. Měla najednou hlas nabitý energií.

„Klíče leží doma. Klidně si vezmi čisticí prostředky, co potřebuješ.“

„Koupím nějaké cestou. Stejně se musím stavit do obchodu pro trochu jídla.“

Wisting jí popřál hodně zdaru a rozloučil se. Vybavil si mapu visící v zasedací místnosti. Červeně v ní zakroužkovali chatu, kde našli tělo zavražděného. Chata strýce Georga na Vservagenu leží necelé čtyři kilometry od ní. A zatím stále nic nevědí o vrahovi, který se potuluje kolem po chladném podzimním pobřeží.

13

Wisting hledal v zásuvce nějaké prášky proti bolesti. Našel krabičku paralenu, v níž zbýval poslední prášek. Vymáčkl ho a zapil trochou studené kávy.

Do kanceláře vstoupil Nils Hammer, za ním šel bledý ostýchavý muž v nevýrazném šedém obleku. Wisting v něm poznal Ingvara Arnesena z pohřební služby Memento.

Hammer položil Wistingovi na stůl stránku se zvětšenou pasovou fotografií.

„Ottar Mold,“ řekl.

Wisting zvedl fotografii pohřešovaného řidiče pohřebního vozu. Měl široký obličej s tmavýma očima položenýma blízko u sebe, vysoké čelo, mohutnou čelist a výraznou bradu s vousy.

„Co o něm víme?“

Muž z pohřební služby zůstal stát, Hammer se posadil na židli pro návštěvníky.

„Celkem dost,“ odpověděl a začal listovat v notýsku. „Je mu čtyřicet šest let, má dva dospělé syny, nedávno odešel od ženy a bydlí teď v podnájmu ve čtvrti Torstrand.“

Wisting mu pohybem ruky naznačil, ať pokračuje. Tohle všechno už věděl.

„Nejzajímavější je, že kdysi seděl,“ mluvil dál Hammer.

„Byl ve vězení?“

„Dvakrát. Tři měsíce v roce 2002 a půl roku v roce 2004.“

„Za co?“

„Překupnictví.“

Ingvar Arnesen se k nim o krok přiblížil.

„O tomhle jsem nic netušil,“ ujišťoval je tichým hlasem.

Hammer vytáhl několik papírů spojených sešívačkou.

„Mám tady znění jeho posledního rozsudku. Nakoupil kradené počítače, televizory a DVD přehrávače a prodal je dál.“

Wisting se zavrtal očima do majitele pohřební služby a nejraději by se ho zeptal, jak jen mohl zaměstnat takového člověka. Pohřeb je situace, kdy se lidé potřebují spolehnout na ostatní víc než jindy.

Ingvar Arnesen si odkašlal.

„Přišel za mnou,“ začal vysvětlovat, přestože se ho nikdo neptal. „Tvrdil, že je tři měsíce bez práce a má už toho plné zuby. Nějakou dobu předtím jsem na pracovním úřadu nahlásil, že potřebuju výpomoc, ale nejedná se o obvyklou práci, a tak se neozvali žádní zájemci. Cenil jsem si Moldovy iniciativy a chtěl jsem mu dát příležitost.“

„Měl nějaká doporučení?“

„Mluvil jsem s dodavatelskou firmou, pro kterou dřív pracoval. Doporučili ho. Je prý pracovitý a chodí do práce včas, přesně to jsem potřeboval. Pomocníka, který by zajel do nemocnice a do domova důchodců, případně mě doprovodil v noci. Choval se nesměle a zdvořile, ale s klienty moc do styku nepřišel. O to se starám sám. Kromě toho znám jeho rodinu. Pohřbil jsem jeho prarodiče a dobře vím, kdo je jeho matka. Hodně se angažuje v náboženské obci.“

Wisting se na něj pozorně zadíval. Muž uhnul pohledem. Wisting tušil, že Arnesen ještě neskončil, a čekal.

„Jsou tu určité skutečnosti, které bych vám měl prozradit,“ řekl Ingvar Andersen, když už nedokázal vydržet Wistingovo mlčení. „Ottar Mold se zřejmě dostal do značných ekonomických problémů. Finanční úřad a exekutor mi nařídili, abych Moldovi strhl z platu větší částku na daních.“

Wistinga napadlo, že by měl Arnesenovi nabídnout, ať si k jeho stolu přisune židli, co stojí u dveří, a posadí se, ale nechal ho stát.

„A to není všechno,“ pokračoval majitel pohřební služby. „Ztratily se věci několika zesnulých.“

„Co tím myslíte?“

„Minulý víkend jel Ottar vyzvednout do léčebny dlouhodobě nemocných ve Stavernu tělo jednoho muže, který zemřel poměrně náhle. Jeho syn nenašel několik tisícikorun, které prý měl otec uložené v peněžence v nočním stolku. Mohla je vzít i některá z ošetřovatelek nebo někdo z pozůstalých, ale opravdu nevím.“

„Myslíte si, že je ukradl Mold?“

„To nemůžu tvrdit, ale zmizely i další věci. Při rozhovorech s pozůstalými se toho hodně dozvím. Někdy se zmíní o tom, že nemohou najít nějaké šperky nebo peníze. Nevěřil jsem, že by to udělal Ottar, ale vyšlo toho teď tolik najevo, že začínám pochybovat. Jak jsem se v telefonu zmínil, s Ottarem byly problémy, hodně neomluvených absencí. Po skončení zkušební doby u mě nezůstane.“

„Ví o tom?“

Ingvar Arnesen přikývl.

„Pověděl jsem mu, že nepotřebuji výpomoc tak často, abych mu mohl nabídnout stálé místo.“

„Kdy se to dozvěděl?“

„Včera.“

Wisting se opřel. Připadalo mu, že se před ním rýsuje obraz člověka, kterého zahnali do kouta a u kterého se dalo očekávat, že bude jednat iracionálně a zoufale. Nechápal ale, co by Ottar Mold získal ukradením těla spojeného s případem vraždy.

O dvacet minut později si William Wisting a Nils Hammer klíčem od domovníka odemkli dveře Moldova sklepního bytu.

Prosklené dveře je zavedly do obývacího pokoje spojeného s kuchyní. Všechna okna zakrývaly závěsy a vzduch v pokoji byl dusný a těžký. Kuchyňský kout se skládal z ledničky, myčky a jednoplotýnkového vařiče vedle dřezu. Z obývacího pokoje vedla úzká chodba do otevřených dveří ložnice. Na posteli ležela složená nepovlečená peřina, vypadalo to, že Ottar Mold tráví noci na pohovce pod dekou.

Celý byt svědčil o tom, že tu Ottar Mold bydlí jen pár měsíců. Zdi byly holé a zatím ještě nevybalil své věci z papírových krabic.

Wisting si všiml prázdné sklenice a talíře s nedojedeným krajícem chleba na stolku. Salám na chlebu oschl a na krajích se zkroutil. Vedle talíře se válela hromádka obálek různé velikosti – upomínka o zaplacení dlužné částky, upozornění na nezaplacená inkasa a různé neotevřené dopisy.

Spartánsky zařízený byt jim toho moc neprozradil. Svědčil o prázdném životě osamělého muže a nenašli nic, co by jim napovědělo, co se mohlo stát. Přesto ten stísněný byt působil zneklidňujícím dojmem. Wisting nedokázal přesně říct proč, ale to místo mu připomínalo plachetnici, kterou posádka ve spěchu opustila bez jasného důvodu a zanechala ji, aby se zmítala ve vlnách jako loď duchů.

14

Wisting po příchodu do kanceláře litoval, že se nezastavil v lékárně pro balení paralenu. Prášek, který našel v zásuvce psacího stolu, bolest utlumil, ale neodstranil. Třel si bolavou bradu a přihlásil se do počítačového systému, kam všichni, kdo na případu pracují, průběžně vkládají nové údaje. Někdy byl ten neustálý příval informací tak ohromující, že přehlédl věci, na které by se měl zaměřit, ale neexistoval žádný způsob, jak tu záplavu profiltrovat. Musel se všemi těmi informacemi probrat a pokusit se vytřídit to nejdůležitější. Dobře věděl, že odpovědi se často skrývají v detailech.

Než se do toho začetl, zavolal Suzanne.

„Jak se cítíš?“ zajímala se.

„Bolí to, ale jde to.“

„Měl bys s tím zajít k lékaři.“

Při hovoru si procházel soubory v počítači.

„Udělám to, pokud se to zhorší. Vzal jsem si paralen.“

„Přijdeš večer domů?“

„Ano, ale nejspíš dost pozdě.“ Odkašlal si a pak pokračoval: „Volala Line. Zastaví se doma.“

Podle ticha v telefonu bylo zřejmé, že Suzanne čeká na zbytek informací.

„Rozešli se s Tommym. Přijede, aby si trochu vydechla.“

„Uff. Je z toho smutná?“

„Ne, zdálo se mi, že se jí spíš ulevilo. Skončila to ona. Dala mu pár dnů na to, aby si sbalil a našel jiné bydlení. Mezitím chce bydlet na chatě.“

„Na chatě? Ale tam přece není uklizeno.“

„Prý to udělá. Zastaví se pro klíč.“

„Dobře. Měla bych jet s ní a pomoct jí?“

„Myslím, že chce být sama.“

„V tom případě nachystám něco k jídlu a budu doufat, že se utrhneš z práce.“

Wisting slíbil, že se pokusí, a položil telefon na stůl. Měl dva telefony – neustálý zdroj vyrušování, rozhovory většinou trvaly zbytečně dlouho. Nastavil na pevné lince, že je nepřítomen, a mobil odsunul stranou. Neodvažoval se odstřihnout od světa úplně. Jeden telefonát by mohl případ posunout o pořádný kus dopředu.

Ten rozhodující telefonát přišel poté, co hodinu nerušeně pracoval.

15

Wisting nepochytil jméno muže, který mu volal, jenom to, že pracuje na operační centrále Krajského policejního ředitelství Oslo.

„Začnu dobrou zprávou,“ řekl volající policista. „Vypadá to, že jsme našli pohřební vůz, po kterém pátráte.“

Wisting zaklonil hlavu a zadíval se do stropu.

„A ta špatná?“

„Ten vůz hoří.“

Wisting zavřel oči. To ho už napadlo.

„Víte o tom něco dalšího?“ zeptal se.

„V 12:02 se nám ozvali nějací turisti, že na východním svahu Vettakollenu hoří auto.“

Wisting se zamračil a podíval se na hodinky. To bylo před 48 minutami. Vettakollen leží jen pár kilometrů od Rikshospitalet. Cesta autem tam nezabere víc než deset minut. Přesto mezi zmizením auta a jeho zapálením uplynulo několik hodin.

Muž na druhém konci linky pokračoval. „Na místo dorazila policie i hasiči. A taky hlouček novinářů.“

Wisting otevřel internet, aby se podíval, jestli už novinka pronikla do online novin. Na místě požáru se dají vždycky pořídit dobré fotky, a to i po jeho uhašení.

„Jste si jistí, že se jedná o auto, které hledáme?“

„Ano. Lidi, kteří požár ohlásili, nám nadiktovali poznávací značku.“

VG případ zveřejnily pod titulkem POHŘEBNÍ VŮZ ZAPÁLEN. Přední stránku zabírala fotka, kterou pořídil jeden z přihlížejících mobilem. Wisting zaostřil na obrazovku. Hasiči skončili s prací a policie obehnala okolí shořelého auta policejní páskou.

Wisting kliknul na článek, bylo k němu přiloženo víc fotografií. Z pokroucených zbytků zčernalého kovu se kouřilo, ale škody zřejmě nebyly tak velké, jak se Wisting obával.

„Jsou nějací svědci?“ zajímalo ho.

„Kromě požáru nikdo nic neviděl.“

„Jak vypadá vnitřek auta?“

„Přední část auta je prázdná, ale tělo, které jste posla na patologii, ještě pořád leží vzadu v autě. Kdybyste ho převáželi v rakvi, asi by z něj zbylo víc. Plastový obal se v plamenech roztavil.“

Wisting znovu zavřel oči. Nesnášel pohled na ohořelá těla. Viděl jich dost na to, aby se ze všeho nejvíc bál požáru. Kdyby dostal na vybranou mezi tělem vytaženým z moře a obětí požáru, dal by pravděpodobně přednost nafouklé, beztvaré mrtvole nalezené v moři před zuhelnatělými, rozpadávajícími se pozůstatky oběti požáru.

„Pošleme na místo techniky,“ pokračoval muž z centrály. „Ale hned, jak to půjde, odtáhneme to auto k nám a prozkoumáme ho tady. Soudní lékaři to tělo dostanou možná tak zítra ráno.“

Wisting poděkoval a požádal ho, aby ho informovali, kdyby se objevilo něco nového.

Internetové noviny už zveřejnily vlastní fotky. Fotograf použil širokoúhlý záběr. Kromě vraku auta pokrytého hasicí pěnou zachytil ještě hasiče, jak balí vybavení, a přihlížející, jak si zakrývají nos a ústa před páchnoucím kouřem. Auto stálo na otevřeném parkovišti u štěrkové cesty. V pozadí se k šedému nebi vypínaly stromy s podzimně zežloutlým listím.

Wisting zběžně pročetl text článku. Uváděl, že hledaný pohřební vůz byl nalezen. Noviny mluvily s turistou, který prošel kolem místa nálezu půl hodiny předtím, než si někdo všiml požáru. Tou dobou bylo místo prázdné. Hlavní otázkou bylo, co se s autem dělo těch několik hodin mezi tím, co zmizelo z Ústavu soudního lékařství, a okamžikem, kdy ho někdo podpálil.

Noviny si však nepoložily další nezodpovězenou otázku. Kde je řidič?

16

Line si vyzvedla klíče od chaty, mezitím se rozpršelo. Čím víc se blížila k pobřeží, tím víc houstla mlha táhnoucí se od moře a srážela se do kapiček na předním skle. Line zapnula stěrače.

Třikrát odbočila špatně, než našla správnou štěrkovou cestu plnou výmolů a louží se špinavou vodou. Nějaké těžké vozidlo tu vyjelo hluboké rozbahněné koleje, Line se v nich špatně řídilo.

Cesta se necelý kilometr klikatila hustým lesem, pak vystoupala do kopce a Line spatřila pobřežní skaliska svažující se směrem k moři. Mlha zbarvila krajinu do Šeda a smazala všechny obrysy.

Cesta pro auta končila na parkovišti zhruba třicet metrů od chaty. Poslední kus k chatě vedla pěšinka pokrytá úlomky mušlí.

Uprostřed parkoviště stála velká šedá dodávka, zablácená po stranách. Line zaparkovala před hustým šípkovým keřem na druhé straně parkoviště a vystoupila z auta. Nadechla se slaného mořského vzduchu.

Chata stála tam, kde si pamatovala. Trochu stranou, s taškovou střechou, okny natřenými na zeleno a zdmi na červeno.

Dole u moře se nacházelo molo na koupání. Na nejvzdálenějším kůlu na uvozování lodí stál tiše racek a obracel zobák k obzoru. Při pohledu na skákací můstek si Line vzpomněla na šťastné letní pobyty na chatě strýčka Georga, přestože několik schůdků na můstku shnilo.

O několik set metrů dál postával na Steinholmenu nějaký muž v dlouhé černé pláštěnce. Mířil dalekohledem k severovýchodu. Line si očividně nevšiml. Zaostřila stejným směrem, ale viděla jen monotónní šeď.

Racek na molu vzlétl a vystoupal v klouzavých kruzích do vzduchu. Nemával křídly, držel se ve vzduchu za pomoci vzdušných proudů.

Line vyložila z auta tašky s čisticími prostředky a jídlem a odnesla je k chatě. K prostorné verandě táhnoucí se podél jižní části chaty vedly široké dřevěné schody.

Na posledním schodu ležel mrtvý pták. Line do něj opatrně šťouchla špičkou boty. Křídla se roztáhla. Ze žlutého špičatého zobáku vytekl sliz a zanechal na dřevěných schodech malou loužičku. Line nechala ptáka ležet a zvedla ze dveří petlici.

Klíč v zámku šel otočit jen ztuha. Dlouho už tu nikdo nebyl, a tak zámek nechtěl spolupracovat. Nakonec se jí podařilo klíčem otočit a vešla do zšeřelé chaty. Vzduch uvnitř byl vlhký a zatuchlý a nevábně páchl plísní.

Line nechala dveře dokořán a nahmatala vypínač lampy. Stínítko lampy pokrývala spousta mrtvých much a molů, a tak se pokoj dál nořil do pološera.

Vyšla ven a otevřela okenice, teprve potom si mohla vnitřek chaty pořádně prohlédnout.

Nábytek v prostorném obývacím pokoji zakrývala bílá prostěradla. Na jedné zdi visela stará vybledlá námořní mapa Oslofjordu a tři zarámované černobílé fotografie. Celou protější stěnu zabírala až ke stropu knihovna přeplněná knihami bez ladu a skladu. Na dřevěné podlaze ležely ručně vyrobené koberečky.

Obývací pokoj odděloval od sousední kuchyně velký otevřený krb. Až na vychladlý popel a zbytky ohořelých polen v krbu vypadalo vše čistě a uklizeně.

V chatě se nacházely ještě čtyři další místnosti – koupelna, komora a dvě ložnice. Jedna ložnice byla stejně velká jako obývací pokoj. Nábytek sestával z široké postele, psacího stolu a ušáku. Dvě velká okna vedla k moři. Mlha zhoustla a muže na Steinholmenu už nebylo vidět.

Line zašla do kuchyně a otočila kohoutkem. Do hlubokého smaltového dřezu začala proudit studená voda. Našla pod dřezem bojler a zapnula ho. Horkou vodu bude mít až za pár hodin, pokud ji neohřeje na sporáku.

Lednice stála odtažená od stěny a s pootevřenými dvířky. Zapojila šňůru do zástrčky, přisunula ji ke zdi a naplnila nakoupenými potravinami.

Stáhla z nábytku v obývacím pokoji prostěradla a přivedla k životu staré rádio. Pak dlouho zírala z okna a myslela na Tommyho. Na jeho tmavé hřejivé oči, šlachovitá předloktí, na to, jak intenzivně ji objímal.

Nikdy k nikomu neměla tak blízko. Uvědomovala si, že bez této fyzické blízkosti už nemůže existovat. Byla na ní závislá. Tím víc, čím se zvětšovala duševní propast mezi nimi. Před několika týdny jí to konečně opravdu došlo. Nemůže v tomhle vztahu pokračovat. To vědomí bolelo, ale zároveň se jí ulevilo. Musí získat zpět svůj život, musí se postavit na vlastní nohy. Hluboko v srdci dlouho věděla, že život s Tommym skončí katastrofou, bylo to jasné každému, kdo se to odvážil vidět. Tommyho temné stránky, které Line zprvu přitahovaly, je rozdělily.

Otřásla se, jako by jí byla zima, a pomyslela si, že tak to obvykle chodí. Vlastnosti, které se schovají pod milosrdným pláštíkem zamilovaného poblouznění, jsou najednou k nevydržení, jakmile opadne počáteční vášeň. A to se stalo. Tommyho tajný život, jeho noční výlety a šeptání do telefonu v ní probouzely neklid a frustraci.

Šedivé mraky se začaly protrhávat. Podle pohybu stromů Line poznala, že začalo foukat a vítr rozhání mlhu.

Posadila se a natáhla se po knize, která vykukovala z police. Byla to detektivka od Agathy Christie. Jako záložka posloužil obal od čokolády zasunutý skoro na konci knihy. Line přečetla pár řádků a zase knihu zavřela.

V hlavě jí vířily zmatené myšlenky, pochyby a otázky, šťastné vzpomínky se mísily se špatnými. Nápad strávit pár dnů na chatě byl pokusem uniknout svým myšlenkám, ale stará detektivka k jejich přehlušení nestačí.

Samota a ticho kolem jí to taky příliš neusnadňovaly. Možná se před tímhle utéct nedá. Možná se tomu musí postavit čelem.

Měla se teď raději než předtím, než potkala Tommyho. Byla tehdy nezralá a nejistá. Tedy nejistá byla pořád, ale jinak. Zjistila, co s lidmi dělá vášeň, jak povzbudivě a zároveň ničivě může působit. Dozrála a bylo na čase jít dál. Je jí dvacet sedm. Kdysi si myslela, že ve dvaceti sedmi už je člověk dospělý a připravený se usadit. Jak moc se člověk může mýlit. Je na čase chytit život za pačesy. Začít žít. Ne v představách ani v minulosti nebo budoucnosti, ale tady a teď.

Nesmí se ohlížet zpět, musí otevřít novou kapitolu.

Znovu zavadila pohledem o knihu od Agathy Christie, sáhla po ní a chvíli v ní listovala. V knize je všechno tak jednoduché a přehledné. Nějakou rodinou nebo společenstvím otřese vražda. Objeví se paní Marplová, shromáždí informace, analyzuje situaci, odhalí vraha a obnoví rovnováhu. Přesně řízený, logický a přehledný svět, v kterém se snadno orientuje. Přála by si, aby někdo řídil její život stejným způsobem a urovnal ho tak, aby se všechno jednoduše, logicky a šťastně vyřešilo.

Pohlédla k oknu. Moře pomalu pohlcovala šedomodrá večerní tma. Chvíli si pohrávala s jednou myšlenkou. Pak pustila z hlavy všechno, nad čím před chvílí dumala, a zformulovala novou větu: Tělo vytáhli 8. července těsně po třetí hodině odpoledne.

Spokojeně přikývla. Dobrá úvodní věta pro detektivku.

17

Benjamin Fjeld mu přeposlal fotografie shořelého pohřebního vozu. Monitor Wistingova počítače zabíral celkový snímek nákladního prostoru auta. Ukázal detaily, které poskytovaly pramálo důvodů k radosti.

Z šatů, které měla mrtvola na sobě, nezbylo nic. Kůži pokrývaly velké popraskané puchýře.

Wisting otevřel další přílohu, objevil se před ním detail hlavy. Na rozbité lebce se stále drželo několik chomáčů vlasů. Nos a rty pohltil oheň, místo očí zely hluboké díry.

Patologové toho na téhle ohořelé mrtvole moc nenajdou. Zubní plomby jim možná pomohou ověřit identitu, ale nezískají skoro žádné kriminalisticko-technické stopy.

Litoval, že na místě činu nesundali zavražděnému masku z obličeje a neudělali pár fotografií, které by jim prozradily, o koho se jedná.

Ve dveřích se objevil Nils Hammer. Palcem a ukazováčkem levé ruky si mnul oči.

„Tohle je teď naše práce,“ řekl a kývl k monitoru. „Sedět a zírat do počítače.“

Wisting odložil brýle na stůl a dotkl se čelisti, která ho zase rozbolela.

„Jak to jde s mýtnými bránami? Dostal jsi soubory se záznamy?“

„Ano, začínám se v tom pomalu orientovat, ale roztřídění údajů mi potrvá.“ Hammer se posadil. „Provoz byl větší, než jsem předpokládal. Pokud se omezíme na časový úsek dvaceti minut, projelo oběma mýtnými bránami směrem na jih 378 aut. Z toho se celých 216 tentýž večer vrátilo. Problém je, že záznamy poskytnuté společnostmi, které mýtné brány provozují, udávají jenom poznávací číslo. Abych zjistil typ auta a jeho majitele, musím do registru ručně zadat každou poznávací značku. Ta zajímavá část přijde, až s tímhle skončím. Musel jsem si dát pauzu. Moc čísel najednou. Točí se mi z toho hlava.“

Než Wisting stačil něco odpovědět, přidala se k nim Christine Thiisová.

„Tak už je to venku,“ řekla. „Média zjistila, že ta chata patří Thomasi Ronningenovi. Taky se jim ho nepodařilo zkontaktovat.“

„Možná bychom se měli ozvat jeho zubaři?“ navrhl Hammer a ukázal na Wistingův počítač.

Christine Thiisová zkřivila obličej a přešla k oknu.

„Co jim mám říct, až zavolají?“ zeptala se a vyhlédla ven.

Wisting otevřel zásuvku psacího stolu, aby se ujistil, že se tam nepovaluje nějaký paralen.

„Potvrdíme, že ta chata patří jemu,“ řekl a pátral při tom po prášcích. „A že jsme se s ním pokoušeli neúspěšně spojit.“

Zazvonil mu mobil, a tak zavřel zásuvku, aniž našel něco proti bolesti. Podíval se na displej a neubránil se spokojenému úsměvu. Podržel telefon tak, aby na něj viděli i ostatní: Thomas Ronningen.

Pak se stručně představil a souhlasně na ostatní kývl poté, co mu muž na druhém konci linky řekl, kdo volá.

„Pokoušel jste se mi dovolat,“ řekl moderátor.

Wisting přisvědčil.

„Nevím, zda jste slyšel o tom, co se stalo, ale potřebujeme s vámi mluvit.“

„Viděl jsem zprávy. Stalo se to u mě na chatě? Proto jste mi volal?“

„Ano.“

„Toho jsem se obával, jsem už na cestě do Larviku.“

„Kdy sem dorazíte?“

„Za hodinu, doufal jsem ale, že bychom se mohli setkat někde jinde než na policejní stanici. Předpokládám, že tam čeká hodně novinářů.“

„Co navrhujete?“

„Mohli bychom to provést co nejdiskrétněji?“

„Nějak to určitě vyřešíme.“ Wisting si přejel prstem po rozbolavělé bradě a dostal nápad. „Mohli bychom se sejít u mě doma.“

„U vás?“

„Chystal jsem se zajet domů tak jako tak.“

„Jestli by to tak šlo, moc bych si toho vážil.“

Wisting nikdy nic takového neudělal, ale neměl proti tomu žádné námitky. U tohoto typu výslechu bylo nejdůležitější, aby se svědek cítil uvolněně. Nadiktoval Thomasi Ronningenovi svou adresu na Herman Wildenveys gate a o hodinu později zaparkoval na příjezdové cestě.

Suzanne hrabala na zahradě listí pod vysokou břízou. Našla v kůlně Wistingovy černé gumáky a pracovní rukavice. Všimla si ho, narovnala se a usmála se. Opřela hrábě o kmen stromu, sundala si rukavice a vydala se k němu.

„To je ale příjemné překvapení,“ řekla a políbila ho. „Teda, ty jsi pilná,“ usmál se a podíval se jí přes rameno. „Ráda pracuju na zahradě. Můžu u toho nechat myšlenky volně plynout.“

„A nad čím přemýšlíš?“

„To ti povím někdy jindy.“

Zasmála se a znovu ho políbila. Pak se odtáhla a zadívala se mu do obličeje.

„Jak se cítíš?“

„Bolí to,“ odpověděl Wisting a vydal se ke vstupním dveřím. „Musím si vzít nějaké prášky proti bolesti.“

„Proto jsi přijel domů?“

„To taky.“ Usmál se na ni. „Budeme mít návštěvu.“

„Koho?“

„Thomase Ronningena.“

Suzanne to po něm zopakovala, jako by jí nedocházelo, o kom to Wisting mluví.

„Je svědek v případu,“ vysvětlil Wisting. „Tělo jsme našli u něho na chatě.“

„Je do toho nějak zapletený?“

„To chci právě zjistit.“

„A budeš ho vyslýchat tady?“

„Bylo to šikovné řešení.“

Suzanne si zula velké holínky.

„Bude to trochu divné,“ řekla.

„Pročpak?“

„Včera jsme se na něj dívali v televizi a dnes přijde k nám domů.“

Wisting našel v kuchyňské skříňce paralen. Napustil si do sklenice vodu z kohoutku a vložil si do úst dvě tabletky. Suzanne dala vařit vodu na čaj.

„Stavila se tu Line. Dala jsem jí klíč od chaty.“

„Nepodařilo se ti ji přemluvit, aby zůstala tady?“ zeptal se Wisting a posadil se k oknu.

„Navrhla jsem jí to, ale řekla, že chce být chvíli sama.“

„Jak se jí vede?“

„Zdálo se, že je v pořádku, ale taky se mi nelíbí, že je na Varvagenu úplně sama. Říkám si, jestli bych se tam za ní neměla zajet podívat.“

Wisting se napil čaje, který připravila. Líbilo se mu, že si Suzanne dělá o Line starosti.

„Ale to přece chtěla. Být sama.“

„Ale i tak,“ namítla Suzanne a ukázala na šedá mračna. „Hlásí, že se zhorší počasí.“

Zvonek zadrnčel, ještě než dopili čaj. Wisting šel otevřít.

Thomas Ronningen byl menší, než si Wisting myslel. Měl na sobě džíny, černý svetr a větrovku. Podal Wistingovi ruku a podíval se na něj modrýma očima s žoviálním výrazem ve tváři. Wistingovi připadalo, jako by zdravil starého kamaráda.

Pozval známého moderátora dovnitř. Thomas Ronningen si v předsíni pověsil bundu a zul si boty. Pozdravil Suzanne a potom následoval Wistinga do obývacího pokoje v prvním patře.

Postavil se k oknu, zatímco Wisting hledal něco na psaní. Na popelavě šedém nebi se pomalu vytrácelo denní světlo.

„Za pěkného počasí odsud určitě máte skvělý výhled,“ poznamenal Ronningen.

„To máte naprostou pravdu,“ přisvědčil Wisting a nabídl známému moderátorovi, ať se posadí.

„Klidně jsme to mohli probrat po telefonu,“ řekl Thomas Ronningen a posadil se na pohovku. „O tom, co se stalo, nic nevím.“

Wisting se posadil naproti němu a zapnul diktafon. Dodávalo to situaci oficiálnější ráz.

„Jsem rád, že jste si i tak udělal čas.“

Ronningen přikývl.

Účel výslechu je vždycky stejný. Získat nové informace. Wisting si výslech často představoval jako hru mezi dvěma osobami, z nichž každá o případu něco ví. Policista výslech vede a určuje jeho směr, zatímco druhý účastník má poskytnout informace. Někdy se stane, že vyslýchaný je komunikačně natolik zběhlý, že převezme kontrolu nad průběhem výslechu, takže policista informace prozradí, místo toho aby je získal.

Thomas Ronningen představoval zkušeného protihráče. Jestli je do případu zapletený víc, než tvrdí, musí Wisting našlapovat opatrně. Položil si notýsek do klína a nalistoval prázdnou stránku hlavně proto, aby dal najevo, že výslech začal.

„Kdy jste byl na chatě naposledy?“

„Před čtrnácti dny. Byl jsem tam od pátku do pondělí.“

„Sám?“

„Ano.“

Wisting pohlédl na diktafon. Z bulvárních novin věděl, že Thomas Ronningen je rozvedený. Byl považován za přitažlivého starého mládence a v průběhu posledních let ho spojovali s mnoha známými herečkami a muzikantkami. „Žádná návštěva?“ zeptal se Wisting.

Thomas Ronningen se na vteřinu zamyslel.

„Ne, žádná. Píšu knihu a v tom případě chci být pokud možno sám.“

„Knihu?“

„O všem, co se v televizi nedozvíte,“ usmál se Ronningen. „O všem, co se odehrává v zákulisí poté, co kamery zhasnou. Odvysílal jsem už skoro dvě stě pořadů a mluvil s téměř 1000 hostů. Vystřídala se u mě celá elita norské společnosti. Průmyslníci a kulturní osobnosti. Navštívili mě politici a členové královské rodiny i pornohvězdy a známí zločinci. To je samozřejmě materiál na knihu.“

Wisting se taky usmál a pokračoval.

„Užívá kromě vás chatu ještě někdo další?“

Thomas Ronningen se zavrtěl. Nepatrné škubnutí svalu u oka Wistingovi prozradilo, že jeho otázka se Ronningenovi nezamlouvá.

„Nechápu úplně, kam tím míříte. Je přece jasné, že ty, co včera byli u mě na chatě, tam nikdo nepozval.“

„Omlouvám se.“

Wisting odložil pero do otevřeného notýsku. Měl Ronningenovi lépe vysvětlit, proč ho vyslýchá. Nejistý svědek je špatný svědek.

„Potřebujeme vyloučit alternativy,“ vysvětloval. „Policejní technici zajistili otisky prstů a stopy DNA. Musíme znát osoby, které se v poslední době u vás na chatě pohybovaly zákonně, teprve potom si můžeme být jistí, že nalezené stopy po sobě zanechal pachatel. Budeme vám muset vzít otisky prstů. Pokud se vyšetřování protáhne, budeme možná potřebovat otisky prstů i od vašich hostů.“

Thomas Ronningen se v křesle opřel. Drobné pohyby v obličeji prozrazovaly tok jeho myšlenek.

„Já nevím…,“ začal mluvit, ale odmlčel se, tak jak to Wisting vídával v televizi. „Jestli tomu dobře rozumím,“ řekl Ronningen, „v mé chatě došlo k vraždě.“

Wisting přikývl.

„Pokud vím, zavražděného našli na chodbě,“ pokračoval Ronningen. „Zavraždili ho na chodbě, nebo uvnitř chaty?“

„Na chodbě,“ objasňoval Wisting. „Poté, co vešel dovnitř. Pachatel už čekal v chatě.“

Wisting se odmlčel a přemýšlel, jestli už toho neprozradil moc. Musí počítat s tím, že Ronningen poskytne rozhovory a zmíní se o tom, co se dozvěděl.

„Zloděj?“

„To je jedna z teorií.“

„Co ukradli?“

„Vyloupili více chat. Vypadá to, že se zaměřili na snadno prodejné domácí elektrospotřebiče. Jaké vybavení máte na chatě?“

„To, co jste zmínil, a notebook, na kterém jsem na chatě psal.“

Wisting si vybavil, jak to ve vyrabované chatě vypadalo. „Ležel na stole v obývacím pokoji,“ dodal Ronningen.

„Tak ten je nenávratně pryč,“ poznamenal Wisting. „Zůstalo tam pár stránek rukopisu.“

Thomas Ronningen se zamračil.

„Byl to starý notebook a samozřejmě jsem si data zálohoval, ale nelíbí se mi, že se můj rukopis někam zatoulal.“

Wisting se znovu chopil pera. Ronningen zavedl řeč jinam a vyhnul se otázce. Zdálo se, že nechce prozradit, kdo kromě něj chatu používá. Když mluvil, nervózně gestikuloval rukama, vůbec se to nepodobalo jeho vystupování v televizi. Neklid obvykle značí, že vyslýchaný prožívá zmatek a vnímá otázku jako obtížnou.

„Kdo byl na chatě kromě vás?“ zopakoval Wisting otázku.

„V létě ke mně přijelo docela dost lidí. Jedny bulvární noviny u mě dělaly reportáž. Navštívilo mě pár kolegů z televize.“

Thomas Ronningen rychle odříkal několik jmen a vypočítal další hosty, kteří se u něj v létě zastavili, Wisting si všechno zapisoval. Na seznamu po chvíli převážily blondýnky narozené o dost později než majitel chaty.

„Přijel ke mně na návštěvu taky David Kinn s několika přáteli,“ dodal známý moderátor, když už se seznam zdál úplný.

Wisting nedokázal skrýt své překvapení.

„Ten investor?“ zeptal se.

Thomas Ronningen přikývl. Média líčila Davida Kinna jako finančního hazardéra a profesionálního bankrotáře. Zapletl se do gamblerství a pyramidových her a před několika lety ho odsoudili za překupnictví poté, co půjčil velké částky v hotovosti, které, jak se později ukázalo, pocházely z loupeže. Poslední novinové titulky popisovaly, jak ho pronásledovali vymahači dluhů.

„Kolem Velikonoc byl hostem mého programu,“ vysvětloval Ronningen. „V létě jsme se několikrát obchodně sešli, ale neuzavřeli jsme žádnou dohodu.“

Wisting mlčel v naději, že Ronningenovi bude ticho připadat nepříjemné a ze zvyku se ujme slova.

„Na konci léta si chatu na pár týdnů půjčil,“ vypadlo nakonec z moderátora. „Nevím, jestli ho tam někdo navštívil nebo jestli tam bydlel někdo další.“

„Na pár týdnů?“

„Na tři. Od 4. do 25. srpna.“

Wisting uchopil pero a na začátek seznamu napsal David Kinn.

Seznam návštěvníků byl dlouhý a na moderátorově čele se vytvořila hluboká vráska.

„Tušíte, koho to zavraždili?“ zeptal se Ronningen.

Znovu odbočil od tématu.

„Zatím jsme nepotvrdili žádnou totožnost,“ odpověděl Wisting co nejvágněji.

Thomas Ronningen kývl směrem k Wistingovu notýsku.

„Myslíte si, že by to mohl být někdo z nich?“

Wisting přejel očima seznam jmen.

„A co myslíte vy?“

Moderátor se zamyslel a pak zavrtěl hlavou.

„Řekl bych, že k tomu v mojí chatě došlo náhodou,“ řekl a rozhodil rukama, tak jak to dělával v televizi, když se chystal změnit téma hovoru.

„Vaše práce je určitě obtížná,“ pokračoval Thomas Ronningen. „Přináší řadu výzev. Je to tak?“

„Právě to ji dělá zajímavou.“

„Fascinuje mě, jak schopní policisté jako vy dokáží vidět souvislosti, které ostatní přehlédnou.“

Wisting chápal, proč se hosté v přítomnosti Thomase Ronningena cítí příjemně a otevřou se mu. Byl přirozeným středobodem a hlavní postavou, ale zároveň dokázal věnovat pozornost tomu, s kým mluvil. S pomocí své výřečnosti a šarmu vytvářel dobrou náladu. Takový typ charismatu se nedá naučit ani nacvičit. Přesto se zdálo, že to, co řekl, nebylo upřímné, že to sloužilo spíš jako úhybný manévr, kterým chtěl odvrátit pozornost od něčeho jiného.

„Kde jste byl včera večer a v noci?“ nenechal se Wisting zatáhnout do tématu, které moderátor načal.

Thomas Ronningen se usmál a znovu si poposedl.

„Asi si myslíte, že mám nejlepší alibi na světě – milion diváků před obrazovkami, ale pravda je taková, že vysíláme záznam. Točíme pořad odpoledne a nijak ho neupravujeme.“

„Takže kde jste byl?“

„Doma. Sám.“

„Snažili jsme se vám dovolat. Dokonce jsme k vám domů poslali hlídku.“

Thomas Ronningen přikývl.

„Všechno jsem vypnul. Mobilní telefon, zvonek, televizi. Všechno. Dorazil jsem domů kolem sedmé a pustil se do psaní. Pracoval jsem skoro až do pěti a pak jsem padl do postele. Když jsem se vzbudil, zapnul jsem si mobil, přečetl jsem si zprávy a zavolal vám.“

Wisting se zamyslel nad tím, jak by se dalo tohle alibi ověřit. Pokud Thomas Ronningen psal na počítači připojeném k domácí internetové síti, dalo by se zjistit, jestli byl připojený. Nechal to být a položil několik rutinních otázek. Na základě hodinového rozhovoru si poupravil obrázek, který si o Thomasi Ronningenovi vytvořil z televize. Skrz televizní obrazovku neproniklo, že má v sobě cosi strojeného a afektovaného.

Wisting ho vyprovodil ke dveřím. Pouliční lampy v drobném dešti matně svítily.

„Kam teď máte namířeno?“ zeptal se Wisting.

Thomas Ronningen si zapnul bundu a strčil ruce do kapes.

„Řekl jsem si, že se zajedu podívat, jak to vypadá na chatě. Je to možné?“

„Ještě pořád tam pracují naši technici. Nejspíš vás nepustí dovnitř.“

„Vezmu to kolem a pak pojedu domů.“

Potřásli si na rozloučenou rukou. Thomas Ronningen se usadil za volant a vycouval ze dvorku.

Nikam se neposouváme, pomyslel si Wisting v náhlém návalu malomyslnosti. Zasekli jsme se na místě a ani netušíme, co hledáme. Nacházíme se v jednom velkém prázdnu.

18

Ve 21:57 uplynulo dvacet čtyři hodin od zahájení vyšetřování. Wisting zakončil pracovní den svoláním vyšetřovatelů k poradě.

Stručně shrnul vývoj případu. Byl unavený. Věty z něj prostě padaly – málo promyšlené, ale nabité informacemi.

„Místo činu,“ dal znamení Espenu Mortensenovi poté, co skončil s rekapitulací případu.

Policejní technik spustil projektor.

„Otisk boty je zatím naše nejdůležitější stopa,“ řekl a ukázal jim fotografii krvavé stopy směřující ke vstupním dveřím. V šikmo dopadajícím světle jasně vystupoval vzorek podrážek.

„Je otisknutý v krvi, proto musí patřit poslednímu návštěvníkovi domu.“

„O jaký typ boty se jedná?“

„Ještě na tom pracujeme, ale zatím to vypadá na tenisky velikosti 44.“

Další fotografie nepotřebovala komentář. Na rámu dveří někdo zanechal otisky prstů.

„Oběť měla rukavice. Nevíme, jestli ty otisky prstů nepatří majiteli chaty nebo někomu, kdo byl u něj na návštěvě. Projíždíme teď databázi.“

Espen Mortensen přešel na další snímek, na plátně se objevila fotografie pomačkané účtenky. Inkoust se na mokrém papíru rozpil. Písmena se slila dohromady a nedala se přečíst.

„Našli jsme ji vedle cestičky k chatě,“ vysvětlil Mortensen. „Neležela tam sice moc dlouho, ale dost na to, aby navlhla. Dal jsem ji do vzduchotěsného boxu. Snad bude text čitelnější, až ho vakuově vymrazíme.“

Nils Hammer naklonil hlavu do strany a zamžoural na velký snímek.

„Myslím, že tam stojí napsáno párek,“ řekl. „Určitě je to účtenka z benzínky, kterou ztratil jeden z psovodů.“

Jeho poznámka vyvolala smích.

„Jak to vypadá s videozáznamy?“ zajímal se Wisting.

Hammer se napil kávy. Záznamy z bezpečnostních kamer měl na starosti on.

„Postupně shromažďujeme údaje, ale bude s tím hodně práce. Obvolal jsem všechny benzínky ve městě, aby nic nesmazali. Na některých benzínkách mají zrovna službu lidi, kteří dovedou zacházet se záznamy z bezpečnostních kamer, jinde musí počkat, až přijde do práce někdo, kdo to umí.“

Znovu si usrkl kávy.

„S mýtnými bránami to jde trochu pomaleji. Vlastně se to úplně zaseklo.“

„Co?“

„Registr motorových vozidel momentálně nefunguje kvůli údržbě a naběhne až zítra dopoledne.“

Wisting se cítil čím dál tím podrážděnější. Na to, že jim dělají problémy zastaralé počítačové systémy, si už zvykl. Ale vyšetřování se ocitlo v kritickém bodě, což dráždilo jeho trpělivost.

Přešel k další záležitosti.

Torunn Borgová a Benjamin Fjeld se vrátili z Osla. Wisting vyzval mladého policistu, aby jim pověděl o spolupráci s policií v Oslu.

„Tělo konečně doputovalo do Ústavu soudního lékařství. Pitva proběhne zítra ráno, ale neměli bychom si dělat velké naděje, že nám poskytne nějaké odpovědi. Ani prohlídka auta toho moc nepřinesla. Našli jsme zbytky hořlaviny, ale to, že požár někdo založil, přece není žádné překvapení.“

„Nějací svědkové?“

„Jenom turisté, co požár nahlásili. Mluvili jsme s laborantkou, která pohřební vůz zahlédla před nemocnicí. Nic víc nám k tomu neřekla. Viděla auto ze strany a částečně zezadu. Řidiče nezahlédla.“

„Něco nového o řidiči pohřebního ústavu?“

„Ne, což je celkem divné. Nemohl se přece jen tak vypařit.“

„Jaké jsme podnikli kroky?“

„Kontaktovali jsme zaměstnavatele a rodinu a ta podala oficiální zprávu o pohřešování.“

Wisting cítil, jak v něm kvůli nejasnostem kolem řidiče narůstá neklid. Něco mu na tom nesedělo. Ale tak to bylo celý den. Nic do sebe nezapadalo, trávili všechen čas hledáním něčeho neznámého. Musel doufat, že on i ostatní vyšetřovatelé se dnes v noci dobře vyspí a zítra se toho dozvědí víc.

19

Wisting jel tmou. Hlavou mu táhly události posledního dne jako kotva, která klouže po mořském dně a nikde se nezachytí.

Jak se blížil domů do Stavernu, přestaly myšlenky zběsile vířit. Teprve když zajel před dům, uvědomil si, že by měl zavolat Line. Zůstal sedět v autě a vytočil její číslo.

„Ahoj. Jak se máš?“

„Dobře,“ odpověděla Line. „Právě mi volala Suzanne a ptala se na totéž. Doufala, že přijedeš brzy z práce.“

„Stojím před domem,“ řekl Wisting a vystoupil z auta. „Byl v chatě velký nepořádek?“

„Ne. Vzduch byl trochu zatuchlý, ale teď tu voní mýdlo.“

„Mluvila jsi s Tommym?“

„Ano, večer mi volal.“

„Co chtěl?“

„Myslím, že neví, co chce.“

„Kdy musíš zpátky do práce?“

„Příští pondělí, ale můžu si ještě vzít pár dnů volna.“ Wisting vstoupil do domu.

„Zavolej mi, kdybys něco potřebovala,“ ukončil rozhovor.

Suzanne ho přišla přivítat do předsíně.

„To byla Line?“

„Ano.“

„Právě jsem s ní telefonovala. Pěkně jsme si popovídaly, ale mám dojem, že si ode mě drží trochu odstup. Řekla bych, že jí chybí její máma.“

Wisting hlasitě vydechl. Ingrid mu taky schází, ale nahlas to neřekl. Místo toho Suzanne políbil a pošeptal jí: „Jsem rád, že tě mám.“

Zjistil, že je v jeho životě dost místa pro dvě ženy. Nedaly se srovnávat a láska k jedné se určitým způsobem přelévala do lásky k té druhé. Ale jako matka jeho dětí bude Ingrid vždycky nejdůležitější.

Posadili se v obývacím pokoji. Suzanne si před jeho příchodem četla. Na stole ležela kniha obrácená hřbetem vzhůru. Jedna z Ingridiných knih z knihovničky v prvním patře.

„Jak pokračujete s případem?“ zeptala se Suzanne.

Wisting pokrčil rameny.

„Myslím, že to hned tak nerozlouskneme. Ale člověk nikdy neví. Z ničeho nic se může objevit něco nového a věci naberou spád.“

Suzanne si složila nohy pod sebe.

„Nebojíš se?“ zeptala se.

„Čeho?“

„Neznáma. Věcí, o kterých nevíš, ale které na tebe číhají.“

Wisting pokrčil rameny a zamyslel se nad tím. Tohle měl na Suzanne nejraději. Její zvědavost.

„Neděsí mě to. Právě naopak, myslím, že právě ta nejistota mě žene dopředu.“

Zdálo se, že Suzanne se v hlavě vyrojila spousta otázek. Wisting neměl sílu na hlubokomyslné rozhovory a změnil téma.

„Nad čím jsi přemýšlela?“

„Kdy?“

„Když jsi hrabala listí. Řekla jsi, že ráda jen tak přemýšlíš a něco u toho děláš.“

Zasmála se, jako by se cítila rozpačitě z toho, že se mu má svěřit se svými myšlenkami.

„Vymýšlela jsem název.“

Wistingovi chvíli trvalo, než mu došlo, o čem Suzanne mluví. Neuplynul víc jak den, co spolu seděli na stejném místě a Suzanne snila o tom, že by dala výpověď v kanceláři a otevřela si uměleckou kavárnu.

„Název restaurace?“

Přikývla.

„Tak povídej!“

Chvíli váhala: „Svatý klid.“

Wisting zvažoval, jak to zní.

„To se k umělecké kavárně perfektně hodí,“ došel k názoru. „Kdy otevřeš?“

„Z toho nejspíš nikdy nic nebude.“

„A co ti brání? Bojíš se neznáma?“

„Asi. V každém případě nejistoty. Není to zrovna jistá živnost. Sedět v kanceláři a mít stálý plat je bezpečnější.“ Wisting se na ni zadíval. Nechtělo se mu věřit, že by ji svazovaly právě nejisté vyhlídky. Zažila válku a uprchla do cizí země. Ve vzdělání a práci hledala nové výzvy. Kupily se před ní a málokdy znala odpovědi předem.

„Kde bychom byli, kdybychom věděli všechno, co přijde?“ zeptal se. „Nic by nám nezbylo. Naděje a sny by neměly žádnou cenu. Myslím, že bys to měla zkusit. Bylo by fajn mít svůj stálý stůl.“

Po tváři se jí rozprostřely vrásky od úsměvu.

„Je čas jít spát,“ zasmála se a vstala.

Wisting ji následoval do koupelny. O deset minut později už ležel v posteli. Neklidně uvažoval, co přinese další den.

20

Na šedivé obloze visely dešťové mraky protrhané větrem.

Line za sebou zabouchla dveře od chaty. Obvykle tak časně nevstávala, rozhodně ne ve volný den, ale před hodinou se vzbudila a už neusnula.

Omotala si šálu kolem límce a nastavila obličej větru. Pak sešla po schodech z široké verandy a pustila se cestičkou podél pobřeží.

Mlha se úplně rozplynula, ale ve vzduchu byl cítit déšť.

Včera večer napsala sedm stránek textu, z kterého by se měla vyklubat detektivka. Už dřív ji občas napadlo, že by mohla být zábava využít svůj talent na psaní i k něčemu jinému než novinovým článkům a rozhovorům. A kromě stylistiky se od otce dozvěděla hodně o policejní práci a vyšetřování.

Začalo to jako hra. Vdechla život vymyšlené hlavní postavě, přiřkla jí určité vlastnosti a vzhled. Umístila ji na konkrétní místo do určitého období a detailně vylíčila prostředí. Ale po sedmi stránkách uvízla na mrtvém bodě. Přečetla si, co napsala, a velká část byla dobrá, ale text postrádal formu a směr.

Umyla skříňky v kuchyni a přemýšlela při tom, jak rozvinout zápletku. Když vylila špinavou vodu, vířila jí hlavou spousta nápadů, ale byla příliš unavená na to, aby je uspořádala do nějakého tvaru. Kvůli záplavě myšlenek špatně spala, to proto se dnes ráno vzbudila tak brzy. Nedokázala se pořádně soustředit, na povrch se vynořovalo příliš mnoho nevyjasněných pocitů, přistihla se, že se v myšlenkách stále vrací k Tommymu.

Posnídala dva knäckebroty a hrnek kávy. Pak se rozhodla, že vyrazí na dlouhou procházku, aby mohla v klidu přemýšlet.

Byla sama. Šedivá pobřežní krajina se kolem ní nehostinně rozprostírala. Vlny se přelévaly přes ostrůvky a skaliska pod hladinou. Na šedivém obzoru plula směrem k západu nákladní loď.

Osamělý křik racků zněl ve větru jako výsměch. Z dálky se jí rackové líbili. Ráda pozorovala, jak plachtí vzduchem, ale věděla, že sežerou všechno, na co přijdou, a tak se na ně nedokázala dívat jinak než jako na mrchožrouty plné parazitů.

Scenerie kolem ní přecházela od oblázkových pláží a plochých pobřežních skalisek k větrem pokroucenému houští. Line se držela cestičky mezi planými růžemi a trnkovými keři, dokud se pěšina víceméně neztratila na holé skále.

Hluboko v zátoce poletovalo hejno racků nad prázdným člunem. Vrhali se dolů a hašteřili se o něco ve člunu. Mávali prudce křídly a škubali na jednom místě. Rackové, kterým se nepodařilo nic ukořistit, klovali do těch s plnými zobáky. Slabí a malí ptáci kořist pustili. Ti silní zhltli to, co si urvali, a zesílili ještě víc.

Line sešla po pěšině ke člunu. Její příchod racky vyplašil.

Tohle nebylo dobré místo k přistání. Loďka se určitě utrhla a moře ji tu zaneslo ke břehu. Narážela o oblázky na pláži.

Náhle Line ztuhla. Ve člunu byl člověk. Na dně člunu seděl napůl opřený a se zakloněnou hlavou nějaký muž. Rackové mu vyklovali oči. Ústa měl otevřená dokořán. Úzký bledý obličej pokrývaly posmrtné skvrny.

21

Telefon poprvé zazvonil, právě když si Wisting naléval kávu v kuchyňském koutu v zasedací místnosti.

Volal mu Leif Malm, šéf oddělení zvláštních činností Krajského policejního ředitelství Oslo.

„Donesly se k nám informace, které by vás mohly zajímat,“ zahájil Leif Malm rozhovor.

Wisting zašel do své kanceláře.

„Máme informátora, který nám prozradil, že v pátek večer prý měla z Dánska dorazit po moři zásilka drog,“ pokračoval Malm chraplavým hlasem. „Předání se mělo uskutečnit poblíž Helgeroa, ale něco se zvrtlo. Vůdce gangu prý během přestřelky přišel o několik milionů a jednoho ze svých mužů.“

Wisting se posadil. Tohle možná někam povede.

„Víme, kdo ten obchod s drogami řídí?“

„Ano, jmenuje se Rudi Muller. Velká ryba, stojí v centru rozsáhlé sítě založené na prostituci a obchodu se zbraněmi a drogami.“

Wisting přikývl. To jméno si pamatoval z různých zpráv o organizovaném zločinu.

„Účastnil se předání zboží osobně?“

„Ne, drogy prý přijeli vyzvednout nějací dva muži. Zatím neznáme jejich totožnost.“

„Víme, kde nastal problém? Proč to dopadlo tak, jak to dopadlo?“

„Vlastně ne. Jde o pravidelné dodávky, ten obchod probíhá už půl roku. Deset kilo kokainu každý třetí týden.

Prý se o tom někdo dozvěděl a skončilo to loupežným přepadením.“

Wisting si do notýsku rychle poznamenal klíčové slovo. „Mohli bychom se sejít a probrat to?“

„To bychom měli,“ odpověděl Leif Malm. „V deset se máme setkat s naším informátorem. Potom k vám můžeme zajet. Doufejme, že tou dobou už budeme vědět víc.“

Rozloučili se. Wisting si nebyl jistý, co tohle všechno znamená, ale cítil, jak se mu napětí usadilo v žaludku jako šimravá předtucha. Dostali se něčemu na stopu.

Do ranní porady zbývala půlhodina. Na chodbě už zaslechl několik vyšetřovatelů a těšil se, až jim oznámí poslední zprávy.

Telefon znovu zazvonil. Volala Line. Neřekla ještě ani slovo a Wisting poznal, že něco není v pořádku. Roztřeseně se nadechla a zajíkavě ze sebe vypravila: „Našla jsem mrtvého muže.“

Slyšel, co mu řekla, ale i tak ji požádal, ať to zopakuje. „Šla jsem se projít. Ve člunu tu leží mrtvý muž. Myslím, že ho moře zaneslo ke břehu.“

„Jsi si jistá, že je mrtvý?“

„Rackové mu vyklovali oči.“

Wisting stěží dokázal mluvit klidně.

„Popiš mi, kde přesně jsi.“

Měl na pracovním stole mapu, na které byla vyznačená chata Thomase Ronningena. Přisunul si mapu blíž a díval se na ni, Line mu při tom popisovala, kde je. Nacházela se západně od kempu Oddane Sand. Mezi nově nalezeným tělem a tím, které objevili v pátek, se rozprostírala jen zátoka Havnebukta s ostrůvky Raholmen a Bramskjasra. „Dobře. Zůstaň na místě. Přijedeme tam.“

Udělalo se mu špatně. Line je tam úplně sama. Není tam teď bezpečno.

22

Aby se dostali na místo, museli ujít několik set metrů po pěšině vedoucí mezi hustě rostoucími olšemi. Wisting kráčel jako první. Přidali se k němu Torunn Borgová a Benjamin Fjeld. Z auta zavolal ještě Espenu Mortensenovi, měl za nimi přijet s potřebným vybavením.

Line na ně čekala s rukama zkříženýma na prsou. Vlasy jí povlávaly ve větru a pak se neukázněné rozvlnily podél úzkého obličeje. V drobném dešti promokla a Wisting si všiml, že je jí zima.

Přitáhl si ji k sobě a chvíli ji mlčky držel v náručí. Pak ji pustil a začal jí třít paže, aby se zahřála.

„Jsi v pořádku?“ zeptal se.

Line přikývla a Wisting pochopil, že je to pravda. Podobné případy už zblízka viděla.

Odstoupil od ní a otočil se k lodi. Člun narážel o oblázky na břehu a neklidně se pohupoval na vlnách, které se něj tříštily.

Na zádi seděl mrtvý muž. Řádění racků zanechalo na jeho obličeji velké rány připomínající vředy.

Do loďky natekla voda, sahala mrtvému až k bokům. Muž měl na sobě černou rozepnutou bundu a pod ní šedý svetr nasáklý ztuhlou krví.

Wisting se otočil k dceři a přál si, aby tím nemusela procházet. Sice ji hned tak něco nerozhází, ale Wisting dobře věděl, že vzpomínky na takový pohled se mohou vracet po několika letech. Nedokázal spočítat, kolikrát se v noci vzbudil zbrocený potem s příšernými výjevy před očima.

Výjevy, které kdysi opravdu spatřil. Line netušila, jak ji tahle nevyzpytatelnost může poznamenat. Že se tma může změnit v něco zlověstného a věci, které člověk viděl, mohou v podvědomí ožít a nabýt úplně jiných rozměrů. Wisting to věděl až moc dobře.

Odkašlal si a soustředil se zase na práci.

„Potřebujeme od tebe oficiální výpověď,“ prohlásil a otočil se k Benjaminu Fjeldovi. „Nemohl bys ji doprovodit k chatě?“

Mladý policista přikývl.

„Samozřejmě.“

Wisting se znovu podíval Line do očí.

„Souhlasíš?“

Rozpačitě se usmála.

„Jo.“

„A jak to chceš udělat potom?“

„Co tím myslíš?“

„Chceš jet k nám? Musím pracovat, ale Suzanne je doma.“

Line zavrtěla hlavou.

„Zůstanu na chatě.“

Wisting zavřel oči a zavrtěl hlavou. Nelíbilo se mu pomyšlení na to, že by tu Line zůstala sama po tom, co se stalo. Asi to nebylo přímo nebezpečné, ale věděl, jaké myšlenky se člověku mohou vkrádat na mysl, když padne tma. Chápal, že Line potřebuje trochu času, aby se vzpamatovala z rozchodu s Tommym, ale sedět sama v chatě s hlavou plnou myšlenek a pocitů nebylo dobré.

„Tak přijeď domů aspoň dnes večer, můžeš přespat ve svém pokoji,“ navrhl.

„Je mi tady dobře,“ odpověděla Line a Wisting jí viděl na očích, že nemá cenu ji přemlouvat.

Jedna z vlastností, které zdědila po své matce, pomyslel si Wisting a zavrtěl trochu hlavou. Pátravě se na ni zadíval a ujistil se, že Line ví, že si to klidně může rozmyslet a kdykoliv mu zavolat. Line se na něj usmála, lehce ho objala a přitáhla si bundu k tělu. Zdálo se, že je pevně rozhodnutá.

Benjamin Fjeld ji nechal jít jako první. Wisting je sledoval pohledem, dokud nezmizeli za výběžkem. Pak se otočil k moři. Pevninu bičovaly prudké poryvy větru a člun sebou ve vlnách házel. Mrtvý muž na zádi kopíroval pohyby lodi.

„Tak co myslíš?“ zeptala se Torunn Borgová.

„Ty případy spolu nějak souvisí. Jinak to nejde.“

Espen Mortensen přišel po cestičce s batohem na zádech. Položil batoh mlčky na zem a chvíli mrtvého pozoroval.

„Ty holínky jsou mi povědomé,“ řekl. „Vzorek podrážky vypadá stejně jako otisk boty v chatě, kde jsme našli tělo.“

Wisting popošel blíž a postavil se na kluzký kámen. Nad hladinu kalné vody na dně loďky trčely holínky mrtvého muže. Neprostudoval si fotografie z místa činu, ale podrážky měly výrazný, dobře zapamatovatelný vzorek.

„Ty otisky v krvi?“ zeptal se Wisting.

„Ne, jenom ty v obývacím pokoji. Ty krvavé stopy zanechaly tenisky nebo nějaké podobné boty. V průběhu dneška bych se snad měl dozvědět, o jaký typ boty se jedná.“

Torunn Borgová přišla po kluzkých kamenech za nimi a postavila se vedle Wistinga.

„Odkud vytekla všechna ta krev?“ zeptala se a ukázala na krví nasáklý svetr.

Espen Mortensen měl na nohou vysoké holínky, přebrodil se k boku lodi.

„Zranění v obličeji způsobili rackové. Má ale větší zranění na břiše.“

Torunn Borgová přistoupila ke člunu ještě o krok blíž a opřela se o Wistinga.

„Je to, co vidím, pistole?“ ukázala na předmět, který ležel na dně člunu.

Mortensen se opřel o kraj člunu, naklonil se dopředu, zamžoural do špinavé vody a potvrdil, že ve člunu leží zbraň.

„Poblíž chaty jsme našli prázdné nábojnice ráže 38. Tohle je menší zbraň. Nejspíš ráže 22.“

Vrátil se na břeh a vytáhl z batohu fotoaparát. Wisting a Torunn Borgová uhnuli, aby mu nepřekáželi.

„Člun není registrovaný,“ poznamenal Espen Mortensen. „Žádný závěsný motor ani pádla. Zajímalo by mě, co vlastně dělal na moři.“

Wisting se podíval k nebi. Nad hlavami jim kroužili rackové. Moře splývalo s šedým nebem. Obzor se rozplynul. „Co uděláme s člunem?“ zeptal se Wisting.

„Záchranáři jej odtáhnou svou lodí do nejbližšího přístavu. Tam ho vyzvedneme na odtahové vozidlo a necháme odvézt k nám.“

„S mrtvým mužem na palubě?“

„Myslím, že tak to bude nejjednodušší. Nejdřív ho zběžně ohledám na místě. Ležel tu celou noc, neřekl bych, že mu taková operace nějak ublíží.“

Wisting souhlasil. Pak si vyhrnul límec, otočil se zády k větru a vydal se k autu.

23

Line odemkla dveře od chaty.

„Jenom se nejdřív převléknu,“ řekla a zamířila do ložnice.

Benjamin Fjeld zavřel dveře a rozhlédl se kolem.

„Je tu zima,“ prohlásil. „Útulno, ale zima.“

Line zašla do velké ložnice a stáhla ze sebe mokré oblečení. Na hrudi a nahých pažích jí naskočila husí kůže.

Zvedla batoh na postel a hledala něco na sebe. Objevila nějaké sportovní oblečení, oblékla si ho a vrátila se do obývacího pokoje.

Benjamin Fjeld dřepěl před krbem a rovnal do něj menší kusy dřeva.

„Nevadí?“ zeptal se a sáhl po zápalkách, které ležely na krbové římse.

„Ne, vůbec ne. Super. Ještě jsem v něm netopila, tak byste měl zkontrolovat, jestli je komín otevřený.“

„Jak dlouho už tu jste?“ zeptal se Benjamin Fjeld a škrtl zápalkou.

„Přijela jsem včera.“

„Je to vaše chata?“

„Tátova,“ usmála se Line. „Zrovna ji zdědil po svém strýčkovi.“

„Bydlíte tu sama?“

„Žiju v Oslu, vydala jsem se sem na pár dní, abych si odpočinula.“

Dřívka chytla. Benjamin Fjeld přiložil do ohně pár větších polen z košíku na dřevo a posadil se do křesla u okna.

Line přešla ke kuchyňskému koutu.

„Potřebuju vypít něco horkého. Dáte si čaj?“

„Ano, rád.“

Line napustila vodu do konvice a přitom se na něj kradmo podívala. Byl zhruba stejně starý jako ona. Vysoký, s širokými rameny. Tmavé vlasy měl na její vkus zastřižené trochu moc nakrátko, ale dobře tak vynikl jeho pravidelný obličej. Přistihla se, že přemýšlí nad tím, že se před procházkou nenamalovala, dokonce se ani neosprchovala.

„Odkud jste?“ zeptala se Line.

„Z Bjorkelangenu. Je to malé městečko v nejvýchodnější části Akershusu.“

Line věděla, kde to je. Loni ji tam noviny poslaly, když se někdo pohřešoval. Idylická obec se spoustou lesů.

„Pracujete v Larviku dlouho?“

„Skoro dva roky. Po policejní škole jsem nastoupil v Oslu, ale pak jsem požádal o místo v Larviku. Moje rodina sem jezdívala v karavanu na letní prázdniny.“

„Takže se vám tu líbí?“

„Mám rád tu otevřenou krajinu. U nás doma převažují lesy.“

„Po tom se mi stýská,“ usmála se Line. „Oslo je někdy tak velké a cizí. Nemyslíte?“

Benjamin Fjeld přitakal a usmál se.

„I když přísně vzato otázky tu mám pokládat já.“

Line se krátce zasmála a posadila se naproti němu. Oheň v krbu ji hřál do zad.

„Promiňte. Starý zvyk. Taky se živím kladením otázek. Jsem novinářka.“

Benjamin Fjeld přikývl a Line pochopila, že na policejní stanici všichni vědí, kde šéfova dcera pracuje. Zároveň si uvědomila, že by měla redakci uvědomit o nálezu těla. Zpráva zatím nepronikla ven, VG se naskytla příležitost zveřejnit to jako první. Měla by se k místu nálezu vrátit s fotoaparátem, než bude příliš pozdě.

„Obávám se, že vám toho moc nepovím,“ pokračovala Line. „Našla jsem mrtvého muže v lodi, toť vše.“

Benjamin Fjeld vytáhl malý notýsek a nalistoval prázdnou stránku.

„Potkala jste někoho?“

Line zavrtěla hlavou.

„Chodí tu na procházky hodně lidí, ale bylo ještě brzy ráno a ošklivé počasí.“

„Viděla jste tu od chvíle, co jste přijela, někoho jiného?“ Line úplně zapomněla na muže s dalekohledem, kterého včera zahlédla, v tom okamžiku si to vybavila a horlivě přikývla.

„Bylo to trochu divné,“ uzavřela poté, co Benjaminu Fjeldovi o muži řekla. „Netuším, co pozoroval.“

Benjamin Fjeld si vše zapsal, vzhlédl a zadíval se jí přes rameno.

„Vaří se voda,“ ukázal ke kuchyňské lince.

„Aha.“

Line vstala, naplnila hrnky jen z poloviny a donesla je ke stolku v obývacím pokoji. Benjamin Fjeld se opatrně napil. Šlachovité hrdlo se mu při polykání stahovalo. Pak vstal, prošel kolem ní a přiložil do krbu poleno. Oheň vzplál silněji. Znovu se posadil, světlo z krbu se mu odráželo v hnědých očích, které kolem zorniček přecházely do černa.

Zamžikal a zadíval se do notýsku.

„Jak vypadal?“

„Hm?“

„Ten muž s dalekohledem. Jak vypadal?“

„Stál daleko. Měl na sobě černou pláštěnku, dlouhou, sahala mu až po kolena, a holínky.“

„Měl něco na hlavě?“

„Takový staromódní rybářský klobouk.“

Vybavila si ještě něco.

„To auto na parkovišti bylo určitě jeho,“ řekla a ukázala směrem k místu, kde sama zaparkovala.

„V každém případě tam stála velká zablácená dodávka. Asi Volkswagen Transporter.“

Benjamin Fjeld jí položil ještě pár dalších otázek a požádal ji, aby mu dodávku popsala. Pak notýsek odložil. „Jak dlouho tady zůstanete?“

„Týden.“

Vstal.

„No, měl bych se vrátit. Jestli si vzpomenete na něco dalšího, zavolejte mně nebo vašemu otci.“ Položil na stůl svou vizitku s telefonním číslem. „Nebo kdyby se tu znovu objevil ten muž s dalekohledem.“

Line nechala vizitku ležet na stole, posbírala prázdné hrnky a uklidila je do dřezu.

„Doprovodím vás.“

„To nemusíte,“ odpověděl a oblékl si bundu.

Line sáhla po pouzdru s fotoaparátem, které viselo na věšáku u dveří.

„Řekla bych, že šéf zpravodajství si myslí něco jiného,“ usmála se.

24

Odložili poradu, než se všichni vyšetřovatelé vrátí. Chyběl jenom Espen Mortensen.

Wisting informoval Christine Thiisovou o tom, že se jim ozvala osloská policie. Tím také poradu zahájil.

„Dnes k nám zavítá Leif Malm z oddělení zvláštních činností spolu s policistou, který spolupracuje s informátory,“ spustil Wisting. „Chci, aby se té schůzky zúčastnili taky Christine Thiisová a Nils Hammer.“

Kolem zasedacího stolu rázem panovala lepší nálada. Vyšetřovatelé rozvíjeli různé teorie a komentovali, jak by nevydařené předání drog mohlo zapadat do toho, co zatím vědí.

„A teď k dnešní hlavní události,“ pokračoval Wisting a zalistoval v notýsku. „Nález další mrtvoly.“

Benjamin Fjeld mu pomohl zapnout projektor. Wisting ukázal místo nálezu na mapě, která se objevila na plátně.

„Vzdušnou čarou se nachází necelé tři kilometry od chaty, kde jsme v pátek našli první tělo. Na základě místa a času máme důvod věřit, že ty nálezy spolu nějak souvisí. Vzorek podrážek na botách nově nalezené mrtvoly se navíc shoduje se stopami z chaty.“

„Víme, kdo by ten mrtvý mohl být?“ zeptal se jeden z vyšetřovatelů.

Do zasedačky vešel Espen Mortensen a Wisting mu předal slovo.

„Ne,“ odpověděl Espen Mortensen a postavil se do čela stolu. „Nenašel jsem v jeho kapsách nic, co by nám nějak pomohlo. Měl u sebe jenom jednu věc.“

Policejní technik položil na stůl průhledný sáček na důkazy.

„Fotku.“

Wisting se předklonil a přisunul si fotografii k sobě. Byla o něco větší než fotka na pas, flekatá od vlhka a zachycovala nějakou ženu, která se usmívala a odhalovala trochu křivé zuby. Ženě mohlo být tak kolem pětadvaceti, měla kulaté tváře a trochu to přehnala se rtěnkou. Blond vlasy se jí volně vlnily k ramenům.

„Přítelkyně?“ navrhl Wisting a poslal fotografii dál.

„Možná.“

Espen Mortensen přešel k Hammerovi a ujal se místo něho počítače napojeného na projektor.

„Zrovna jsem do sdíleného souboru uložil další hodně zajímavou fotku.“

Všichni přítomní se otočili k plátnu. Wisting poznal účtenku nalezenou u pěšinky poblíž chaty, na kterou se dívali včera. To bylo písmo nečitelné. Potom ale účtenku vakuově vymrazili a ozářili ostrým modrým světlem. Písmo bylo stále poměrně nezřetelné, ale už se dalo jakž takž přečíst.

Jednalo se o účtenku z benzínky Esso u sjezdu z E18 na Larvik. Někdo si koupil párek a balíček pastilek Dent.

„Nevypadla tam nikomu z našich lidí,“ pokračoval Mortensen. Popošel k plátnu a ukázal na něj. „Datum na účtence uvádí pátek v 20:49, tedy sotva hodinu předtím, než nám nahlásili vraždu.“

„V tom případě ji tam musel ztratit buď vrah anebo oběť!“ došel k názoru Hammer.

Vstal a zamířil ke dveřím.

„V kanceláři mám DVD se záběry z bezpečnostní kamery na té benzínce.“

Wisting se opřel na židli. Zbožňoval ten uspokojivý pocit, když do sebe jednotlivé dílky zapadají.

„Dobře,“ pokračoval Mortensen. „Než se dočkáme záběrů pachatele: Dostal jsem potvrzeno, že ten krvavý otisk boty zanechaly tenisky značky Nike.“

Našel v počítači správnou složku a otevřel fotografii sportovní boty z bílé kůže. Obě strany boty zdobilo charakteristicky zalomené logo Nike vyvedené v modré barvě.

„Je to pánský model Nike Main Draw,“ informoval Mortensen. „Otisk stejné boty jsme našli ještě v jedné chatě.“

„V které?“

„V té sousední, ale ještě nám zbývají celé hromady fólií s otisky bot, které musíme projít. Řekl bych, že stejný otisk najdeme i na dalších místech.“

„Stejně se pachatel těch bot pravděpodobně zbavil,“ domnívala se Torunn Borgová. „Jsou přece od krve.“

Wisting přitakal a nijak nekomentoval, že to, co Christine Thiisová řekla na tiskové konferenci, taky mohlo napáchat škodu.

Nils Hammer se vrátil a držel nad hlavou DVD. Vložil ho do počítače, naskočil program na přehrávání. Většina záběrů byla neostrá a tmavá. Na spodním okraji se ukazovalo datum a čas. Nils Hammer přetočil DVD dopředu.

„Nevíme, jestli jdou hodiny na pokladně a na bezpečnostní kameře stejně,“ upozornil Mortensen.

„Zaměříme se na všechny, co jedí párek.“

V místnosti se rozhostilo ticho, které narušovalo jenom hučení projektoru na stropě. Hodiny na videozáznamu ukázaly 20:45.

O dvě minuty později vstoupil na benzínku podsaditý muž s pleší v brýlích s tenkými obroučkami. Prohodil pár slov s dívkou za pultem, sáhl po pastilkách na stojanu a vytáhl ze zadní kapsy peněženku. Dívka si od něj vzala bankovku a vrátila mu drobné a účtenku. Muž si peníze a účtenku uklidil do postranní kapsy u bundy, dívka poodešla k obslužnému pultu, vložila párek do rohlíku a podala mu ho.

Hammer zastavil video právě v okamžiku, když muž otevřel pusu a chystal se do párku zakousnout.

„To je Jostein Hammersnes,“ prohlásil Benjamin Fjeld. „Kdo?“

„Další, komu vykradli chatu. Včera jsem ho vyslýchal. Dorazil na chatu těsně po deváté večer. Používá stejnou cestičku, ale nic neslyšel ani neviděl. Nejspíš bylo po všem, ještě než přišel.“

„Slepá stopa,“ shrnul Hammer a vypnul video. „Zatraceně.“

„Jak to vypadá s mýtnými bránami?“

„Registr motorových vozidel už brzy naskočí.“

Hammer si znovu sedl ke stolu a podíval se do svých poznámek.

„Vlastně je snadnější získat informace ze zahraničí než z našich počítačových databází.“

Sáhl po vytisknutých stránkách.

„Carlos Mendoza,“ řekl a listoval. „Mobil nalezený poblíž chaty má španělské číslo, registrace proběhla v jedné samoobsluze v Malaze, která zároveň slouží jako internetová kavárna. Majitel už měsíc sedí ve vězení a je podezřelý ze spoluúčasti na krádežích identity a podvodu. Španělská policie se domnívá, že prodal zločincům řadu falešných totožností, a čísla zaregistrovaná na jméno Carlos Mendoza, na která jsme narazili, jsou pouze dvě z nich. Není prý moc velká naděje, že by se nám podařilo najít skutečného uživatele. Telefon, který posílal esemesky na námi zajištěný mobil, je vypnutý. Od chvíle, co jsme ho našli, na něj přišla jediná zpráva.“

Další slepá ulička, pomyslel si Wisting a podíval se z okna. Pořád foukalo, ale tmavé mraky se rozplynuly.

Kolem stolu putovala fotografie kudrnaté blondýny. Wisting fotku uchopil a vstal.

„Chci vědět, kdo to je,“ řekl a položil snímek na stůl před Torunn Borgovou. „Něco pro toho muže, který nosil její fotku u sebe, znamenala. Chci s ní mluvit. Možná zná odpovědi na naše otázky.“

25

Fotografie muže ve člunu byly v databázi sdílených dokumentů uloženy v oddělené složce. Detailní záběry odhalovaly, jak mu rackové zřídili obličej svými zobáky a drápy. I tak by ho ale lidé, kteří ho znali, mohli poznat.

Mrtvému bylo kolem třiceti, měl útlou postavu a drobný obličej s nízkým čelem, úzkou čelistí a hranatou bradou zarostlou světlým strništěm.

Wisting přemýšlel nad tím, na co se ještě nedávno dívaly mužovy, nyní vyklované, oči. Kdy naposledy spatřil ženu, jejíž fotku nosil u sebe? Jak často se smál a netušil, že mu odtikávají poslední dny a hodiny života? A co viděl, když mu konečně došla nezvratná pravda?

Wisting zavřel soubor s fotografií, zvedl sluchátko a vytočil dceřino číslo.

„Budeš mě peskovat?“ zeptala se Line.

„A kvůli čemu?“

„Nedíval ses na internet?“

Wisting otevřel online verzi VG. Hlavní článek doplňovala fotografie člunu u pláže. Poté, co Wisting odešel, se na místo činu dostavili další uniformovaní policisté a záchranáři se pustili do odtahování člunu. K popisku u fotografie bylo diskrétně připojeno Linino jméno, ze samotného článku ho ale taktně vynechali.

Často se stávalo, že svědky či další osoby, které se připletly k trestnému činu, zlákala odměna za tip a zavolali do celostátních novin. Line ale prostě jenom dělala svou práci.

Wisting díky ní lépe pochopil, jak je důležité, aby policie jednala s novináři otevřeně, čestně a zodpovědně, a že správná komunikace s tiskem představuje způsob, jak omezit kritiku namířenou vůči policii. Řada firem a organizací se ze všech sil snaží v médiích zviditelnit. Policii jde o něco úplně jiného, protože je hlavním dodavatelem nových zpráv. Může díky tomu celkem dobře směrovat tok informací. Policisté samozřejmě musí dodržovat povinnost mlčenlivosti a ochrany osobních údajů, ale je potřeba, aby se ve větší míře naučili přistupovat k médiím jako k partnerovi v komunikaci s veřejností.

„Jak se máš?“ zeptal se Wisting a prolétl přitom článek očima.

Noviny případ dobře shrnuly. Poukázaly na souvislost mezi dalším tělem, které bylo v Larviku objeveno v neděli ráno, a maskovanou obětí vraždy nalezenou minulý pátek v chatě známého televizního moderátora Thomase Ronningena. Policie nezná totožnost dalšího zavražděného a zatím nevyjasnila otázku totožnosti první oběti. Pohřební auto, které mělo tělo dopravit do Ústavu soudního lékařství, bylo ukradeno a zapáleno, což výrazně ztížilo identifikaci. „Jsem v pořádku,“ ujistila ho Line. „Už se tím netrap.“

„Jak ses cítila v roli vyslýchané?“

„Nebylo to přece poprvé.“

„Ale proběhlo to bez problémů?“

„Jo. Ten policista, co mě vyslýchal, byl opravdu milý.“

„Benjamin. Ano, je schopný.“

„Myslím, že ho trochu naštvalo, že jsem zavolala do redakce.“

„Tomu rozumím.“

„Zjistili jste už, kdo je ten muž ve člunu?“

Wisting se zasmál.

„Až se něco dozvíme, pošlu ti tiskové vyjádření.“

Změnil téma.

„Nechtěla by ses odpoledne stavit ke mně a k Suzanne na večeři?“

„A máš čas?“

„Udělám si ho.“

„Dobře, ale po večeři se vrátím na chatu.“

Domluvili se, v kolik povečeří, a rozloučili se.

Benjamin Fjeld zaťukal na otevřené dveře, aby Wistinga upozornil na svou přítomnost. Wisting mu pohybem ruky naznačil, ať vejde.

Mladý policista vrhl pohled na monitor počítače, který z velké části zabírala fotka místa činu pořízená Line. Zdálo se, že ho to vyvedlo z míry, a uhnul očima.

Wisting zvažoval, jestli by měl nějak vysvětlit dceřinu práci novinářky, ale počkal na to, s čím za ním Benjamin přišel.

„Vypadá to, že jsme našli majitele člunu,“ řekl Benjamin Fjeld a kývl směrem k monitoru.

„Tak povídej,“ vyzval ho Wisting.

„Právě mi volal Ove Bakkerud.“

Wisting přikývl. Ove Bakkerud měl chatu blízko Thomase Ronningena a upozornil policii na nález mrtvoly.

„Viděl na internetu ten článek a myslí si, že je to jeho loď. Byla přivázaná u dřevěného mola pod chatou. Nezkontroloval, jestli zmizela, ale prý ji na fotce poznal.“

Wisting si strčil do pusy propisku a začal ji okusovat.

„To dává smysl,“ řekl a představil si, jak toho večera jeden ze zúčastněných uprchl do tmy v lodi, na kterou náhodou narazil. Kvůli utrpěným zraněním už ale nikdy nevystoupil na břeh živý.

„Tu noc foukalo od východu,“ dodal Benjamin Fjeld. „To odpovídá místu, kde jsme člun našli.“

Wisting přestal okusovat pero a poznamenal si pár klíčových slov.

„Dobrá práce,“ prohlásil uznale. „Dohlédneš na to?“

„Ano, naši technici tam ještě pracují. Dám jim vědět, aby zkontrolovali přístavní molo.“ Benjamin Fjeld zamířil ke dveřím. „Taky mě napadlo, že proberu s psovody, jestli to zapadá do jejich nálezů.“

Wisting se nerušeně probíral dokumenty k případu, po deseti minutách ho vyrušil telefon.

Muž na druhém konci linky zahájil rozhovor hlubokým povzdychnutím.

„Tady Anders Hoff-Hansen.“

Wisting si pamatoval jméno i trochu netrpělivý a neotesaný tón soudního lékaře z Ústavu soudního lékařství. „Dokončili jste pitvu?“ zeptal se.

„Otevřeli jsme tělo a zase ho zašili,“ přisvědčil soudní lékař. „Ale něco tu nesedí.“

„Co tím myslíte?“

„Prostudoval jsem si fotky z místa činu a pročetl si zprávu od vašeho technika a podle mého názoru jsme neohledali mrtvolu popsanou v té zprávě.“

Wistingovi přejel mráz po zádech. Nechal soudního lékaře mluvit.

„Tělo je hodně ohořelé, kůže i níže uložené tkáně jsou zuhelnatělé, ale nenašel jsem žádná viditelná zranění v oblasti břicha, jak ukazují snímky z místa činu. Zato jsem objevil velké zranění na krku. A právě to je příčina smrti. Kulka zasáhla tkáň na krku a vylétla z těla.“

„Střela do krku?“

„Bezpochyby. Našel jsem místo, kde kulka pronikla do těla i kudy vylétla, ale prostě se nejedná o tělo popsané ve vaší zprávě. Ani váha a výška neodpovídají. To ohořelé tělo patřilo menšímu člověku.“

„To přece není možné,“ víc ze sebe Wisting nevypravil, přestože už vysvětlení znal.

„Na tohle jste samozřejmě měli myslet dřív,“ pokračoval soudní lékař, „ale nabízí se tu možnost, že jsme neohledali původní mrtvolu, ale řidiče vozu.“

„Co teď uděláme?“ zeptal se Wisting.

„O tom rozhodujete vy, ale odebrali jsme vzorky tkáně kvůli testu DNA a udělali rentgen zubů, takže by bylo na místě obstarat zubařské záznamy toho řidiče a vzorky DNA jeho příbuzných. O to se postará identifikační oddělení na KRIPOSu.“

Soudní lékař nakonec slíbil, že mu faxem pošle předběžnou pitevní zprávu obsahující nejdůležitější informace a posudek a zavěsil. Wisting nečekal na to, až pitevní zpráva dorazí, a zašel rovnou za Christine Thiisovou.

Posadil se naproti ní, právě když mladá policejní advokátka položila sluchátko.

„Omlouvám se za to s otisky bot na místě činu,“ řekla. „To jsem vůbec neměla zmiňovat.“

Wisting nad tím jen mávl rukou a pověděl jí, co se dozvěděl od soudního lékaře.

„Takže vy tvrdíte, že někdo zavraždil řidiče a vyměnil těla?“ zeptala se zděšeně. „To znamená, že vyšetřujeme tři vraždy.“

Wisting přitakal. Nikdy o něčem podobném neslyšel, ale nenapadlo ho jiné vysvětlení. Očividně mají co do činění s výjimečně vypočítavou a nebezpečnou osobou.

To odpovídalo popisu Rudiho Mullera, který jim poskytl šéf oddělení zvláštních záležitostí Krajského policejního ředitelství Oslo. Cynický, chladnokrevný a cílevědomý. Wistingovi znovu přejel mráz po zádech. Nesmí teď ztrácet čas a musí si zachovat chladnou hlavu. Nenechat se ovládnout strachem.

26

Leif Malm byl energický muž s širokým obličejem. Měl na sobě tmavé sako a světlou košili s tuhým límečkem.

Byli zhruba stejně staří. Wisting ho několikrát viděl, když Malm zastupoval osloskou policii v televizních rozhovorech a v novinách.

Porada potvrdila Wistingův dojem, že Leif Malm je autoritativní šéf. Jakmile se shromáždili kolem stolu v zasedací místnosti, ujal se slova a představil jim muže, který ho doprovázel. Petter Eikelid byl pomenší třicátník. Seděl a žvýkal žvýkačku se zavřenými ústy. Pozdravil je kývnutím hlavy, spadly mu při tom do očí tmavé vlasy sčesané do patky. Nepodíval se Wistingovi do očí, těkal pohledem po místnosti.

„Už dlouhou dobu vyšetřujeme skupinu, která stojí za dovozem poměrně velkého množství kokainu do Norska,“ pokračoval Malm. „Vzhledem k tomu, jak obchodují teď, předpokládáme, že od května převzali skoro sto kilo. V čele stojí Rudi Muller.“

Petter Eikelid beze slova otevřel desky, které před ním ležely na stole. Položil na stůl tajně pořízenou fotografii středně vysokého podsaditého muže kolem čtyřicítky oblečeného ve světlé lněné košili, kterou si porozepnul tak, aby probleskoval tlustý zlatý řetízek kolem krku. Když se usmíval, jen se mu zvedly koutky úst, ale zbytek obličeje nezměnil výraz. Husté černé vlasy si sčesal dozadu a mžoural proti sluníčku, Wistingovi v tu chvíli připomínal rozespalého pantera nebo jinou nebezpečnou kočkovitou šelmu, kterou někdo vzbudil ve špatný okamžik.

„Sto kilo, to už je pořádný byznys,“ podotkl Nils Hammer.

Leif Malm přikývl.

„Cena, za jakou se kokain na ulici prodává, závisí na tom, jak je čistý. Obvyklá cena za jeden gram se pohybuje mezi dvěma až čtyřmi sty norských korun.“

Wisting v duchu počítal. Sto kilo znamená obrat mezi dvaceti a čtyřiceti miliony.

„Peníze se perou v nočních podnicích a pak se investují do restaurací, barů a nemovitostí,“ vykládal Leif Malm. „Před třemi týdny jsme získali informátora, který se pohybuje blízko Rudiho Mullera, a máme teď lepší přehled o tom, jak organizace funguje a pracuje. Obchod s kokainem představuje jen část jejich činnosti. Jednou za tři týdny vyzvedávají deset kilo kokainu. Zboží dodávají lidi, které má Rudi Müller v jižní Evropě, přepravují ho z Dánska lodí přes průliv Skagerrak.“

„To zapadá do spojení se Španělskem, které jsme objevili,“ komentoval to Hammer a stručně vyložil, že poblíž místa činu našli mobilní telefon.

„Právě takhle to podle našich zkušeností probíhá,“ přitakal Leif Malm. „Předem se dohodnou, a když dodávka dorazí, komunikují krátkými esemeskami, které se nedají vystopovat. Zboží se vyloží a opačným směrem putují peníze zaplacené v hotovosti.“

Wisting tenhle pašerácký postup znal. Když před skoro třiceti lety u policie začínal, pašovala se do Norska většina hašiše právě takhle. Tehdy se používaly rybářské lodi, nyní zřejmě přepravu obstarávají velké rychlé čluny, které průliv překonají za několik hodin.

„Ale v pátek se něco zvrtlo,“ poznamenal Wisting, aby se dostali k věci.

Leif Malm sevřel rty a přikývl.

„Petter Eikelid se dnes dopoledne sešel s naším informátorem.“

Mladý policista přestal žvýkat.

„Vlastně nevíme, co se stalo,“ ujal se poprvé slova. „Jenom to, že peníze i drogy zmizely a zemřeli dva muži.“ Wisting se podíval na Leifa Malma.

„V telefonu jste se zmínil o tom, že Rudi Muller přišel o jednoho muže.“

Petter Eikelid odpověděl za svého nadřízeného: „Jeden kurýr se nevrátil lodí do Dánska. Náš informátor předpokládá, že mrtvý, kterého jste dnes ráno našli ve člunu, je ten pohřešovaný Dán.“

„Nějak to úplně nechápu,“ připustila Christine Thiisová. „Probíhá to tedy tak, že dva muži připlují lodí z Dánska s deseti kilogramy kokainu a dva muži přijedou z Osla s penězi, aby převzali zboží?“

Ilustrovala svou otázku tím, že ohnula prsty a sunula ruce po stole, dokud se uprostřed nesetkaly.

„Ale něco se nezdaří. Padnou výstřely, my najdeme dvě mrtvoly a peníze i drogy jsou pryč.“

Leif Malm se na ni mírně usmál.

„Rudi Muller i my předpokládáme, že se jedná o krádež. Že se někdo o obchodu dozvěděl a vypařil se s penězi i drogami.“ Nils Hammer vstal a přinesl konvici čerstvě překapané kávy.

„S jak velkou částkou?“ zeptal se a rozdal kelímky.

„Se dvěma miliony, ale Rudi zodpovídá i za zboží.“

„Jak to?“

„Evropští bossové považují zboží za doručené, ale neobdrželi peníze.“

„Víme něco o tom, kdo by za tou krádeží mohl stát?“ Petter Eikelid vytáhl z kapsy balíček žvýkaček, jednu z něho vytlačil a strčil si ji do pusy.

„Ne,“ odpověděl rozhodně.

Hammer se znovu posadil.

„Rudi Muller ale přece musí tušit, kudy ta informace unikla?“

„Snaží se to zjistit všemi prostředky.“

Wisting zvedl oči od svých poznámek.

„Máte nějaké informace o tom, koho do Larviku poslali vyzvednout zboží?“

„Domníváme se, že známe totožnost zavražděného.“

Petter Eikelid položil na stůl policejní fotografii mladého muže s velkýma očima, bledým obličejem a pupínky na bradě a tvářích.

„Jmenuje se Trond Holmberg. Je to mladší bratr Rudiho přítelkyně. Od pátečního odpoledne, kdy byl s Rudim v baru v Shazam Station, o něm nikdo neslyšel.“

Wisting cítil, jak se v něm najednou něco zadrhlo. Název restaurace, jejímž byl Tommy spoluvlastníkem, ho zasáhl jako rána pěstí. Vyschlo mu v ústech, napil se trochu vody ze sklenice.

„Shazam Station?“ zeptala se Christine Thiisová.

„Jedna z restaurací, kterou Rudi Muller spoluvlastní,“ vysvětlil Petter Eikelid. „Jestli ohořelé tělo v pohřebním vozu identifikujeme jako Holmberga, dostaneme se o pořádný kus dopředu.“

Wisting cítil, jak se mu svírá hrdlo. Odkašlal si, ale jenom se to zhoršilo.

„Není to Holmberg,“ řekl.

Polknul a vyložil jim, co odhalila pitva. Tělo v pohřebním vozu patří pravděpodobně řidiči.

Wisting těžce oddechoval, třel si dlaně o sebe, poslouchal, jak všichni kolegové začali mluvit jeden přes druhého, a snažil se utřídit si myšlenky. Rudi Muller je spoluvlastníkem Shazam Station stejně jako muž, který až do včerejška bydlel s jeho dcerou. Jinými slovy Tommy podniká s chlapem, který se právě ukázal jako hlavní podezřelý v rozsáhlém případu vraždy.

V duchu zanadával. Kam dal ta poslední léta rozum? Rozhodl se, že se dceři do vztahu se stejně starým Dánem nebude míchat. Hlavně proto, že znal Tommyho minulost a věděl, co má v záznamech. Rozhodl se nic neprozradit, alespoň dokud neuvidí, jak se jejich vztah vyvine. Zůstali spolu, a tak mlčel dál. Nechtěl se Line vměšovat do milostného života.

Musel se ovládnout, aby na sobě před kolegy nedal nic znát. Už byl na světě dost dlouho na to, aby věděl, že se na svou intuici může spolehnout. Právě ta mu pomáhala v zapeklitých případech. A teď jde o jeho dceru, o nejdůležitější osobu v jeho životě. Wisting se proklínal za to, že byl tak měkký. Tolik se bál, aby proti sobě Line nepopudil, že mlčel o tom, co si o jejím vztahu s Tommym doopravdy myslí. Nechal ji, ať si žije svůj život, a teď se dozvěděl věci, které by nejraději neslyšel. A strachoval se o dceru.

Když Line začala s Tommym chodit, vyhledával si Wisting pravidelně jeho jméno v policejní databázi, ale nic nenašel. A jak Tommyho postupně poznával, viděl, že Tommy se vyznačuje i kvalitami, kterých si Line cení. Tommy byl pozorný a ohleduplný a ukázalo se, že je dobrý společník, který dovede naslouchat i přemýšlet. Jak byl naivní. Za ty roky už přece nasbíral spoustu zkušeností a jako první by měl vědět, že kriminálníci mívají i dobré vlastnosti. Ale to, co se teď dozvěděl, vrhalo Tommyho Kvantera do úplně jiného světla. Dostat se v mládí trochu do křížku se zákonem je jedna věc. Zaplést se s jedním z největších zločinců v Evropě je něco úplně jiného. Dělalo se mu zle jenom při pomyšlení na to, že se Line pohybovala v blízkosti tak bezskrupulózních lidí. Tady se nejedná o žádnou nevinnou hru.

Těžce polknul a přiměl se znovu zapojit do hovoru. „Chtěl bych jen upozornit, že tohle rozumně vysvětluje, co se stalo,“ řekl a snažil se vyjádřit hypotézu, která mu v hlavě vytanula souběžně s jeho vlastními obavami. „Rudi Muller ví, jak policie pracuje. Tušil, že pokud bychom identifikovali tělo Tronda Holmberga, dovedlo by nás to přímo k němu. To tělo představovalo spojovací článek a my jsme veřejně oznámili, že oběť vraždy měla masku a že pro určení identity oběti si musíme počkat na pitevní zprávu. Televize dokonce odvysílala záběry pohřebního vozu odjíždějícího z místa činu. Hodně jsme mu to usnadnili.“

„V tom případě ale podnikl dost riskantní krok,“ prohlásila Christine Thiisová.

„Tak se ale Rudi Muller obvykle chová,“ dodal Petter Eikelid.

„Co ten druhý člověk, který se účastnil předání drog?“ zeptal se Nils Hammer. „Ví o něm informátor něco?“

„Zatím ne. Pravděpodobně se s Rudim Mullerem sejde dnes večer. Snad se pak dozvíme něco dalšího.“

„Proč předání zboží proběhlo zrovna tady u nás?“ vyptával se dál Hammer.

„To jsme s informátorem neprobírali, ale Rudi Muller nejspíš převzal zavedenou trasu. Víme taky, že Rudi má tady na jihu kontakty.“

„Jaké?“

„Nemáme to zmapované, ale spolupracoval s Wernerem Roosem, který si odpykává delší trest a pohybuje se ve stejných kruzích.“

Wisting přikývl. Werner Roos investoval do nemovitostí a své podnikání dotoval obchodem s drogami. Vyšetřování vedené Útvarem pro odhalování hospodářské kriminality ho dostalo na osm let za mříže, ale jeho síť funguje dál.

Leif Malm se znovu ujal slova: „Situace se neustále mění. Informátor nám prozradil, že Rudi Muller je pod tlakem a dostal lhůtu, kdy musí zaplatit. Pokud se ukáže, že jeden z dodavatelů cestu nepřežil, dostane se pod ještě větší tlak.“

Christine Thiisová zaplnila svůj notýsek poznámkami a nalistovala novou stránku.

„Jak velkou část těchto informací můžeme použít?“ zeptala se.

„Nic,“ odpověděl Leif Malm rázně. „Tohle všechno je klasifikováno jako přísně tajné. Pokud by něco z toho proniklo na veřejnost, ohrozilo by to život našeho informátora. Poskytli jsme vám odpovědi, ale stopy, které k nim vedou, si musíte najít sami.“

Uprostřed stolu ležel policejní snímek Tronda Holmbera. Wisting si ho přisunul k sobě a zahloubal se.

„Máme v databázi vzorek jeho DNA?“

„Ne, jen fotku a otisky prstů.“

Christine Thiisová vypadala rezignovaně.

„Takže máme místo činu, kde je pravděpodobně spousta jeho krve, ale nemůžeme to dokázat.“

Wisting odložil fotografii. Získali odpověď, ale musí být kreativní a dostat se k ní postranními uličkami.

„Pomohlo by nám, kdyby někdo nahlásil Tronda Holmberga jako pohřešovaného,“ přemýšlel nahlas. „V tom případě by bylo naprosto přirozené odebrat rodině vzorky DNA a porovnat je se všemi neidentifikovanými těly v ostatních neuzavřených případech.“

„Kromě sestry se s rodinou moc nestýkal,“ namítl Leif Malm. „Ale mohli bychom samozřejmě vyprovokovat oznámení o pohřešování. Můžeme sepsat předvolání a vyhledat rodiče.“

„Kde je Rudi Muller teď?“ vyptával se Hammer.

„Sledujeme ho. Těsně předtím, než jsme zahájili poradu, seděl pořád ve svém bytě v ulici Majorstua.“

„Odposloucháváte mu telefon?“

„Počítáme s tím, že zítra ráno budeme mít přehled o veškeré jeho komunikaci,“ ujistil ho Malm. „Slabinou je, že nevíme vždycky, z kterého čísla volá.“

„Teď je nejdůležitější spolupráce s informátorem,“ prohlásil Wisting a upřel zrak na Pettera Eikelida.

Policista zodpovídající za kontakt s informátorem uhnul pohledem.

„Musíme zjistit tři věci,“ pokračoval Wisting. „Kde se nachází tělo Tronda Holmberga? S kým u té chaty byl? A co chystá Rudi Muller?“

Leif Malm přitakal.

Wisting se podíval do svých zápisků a pomyslel si, že má taky řadu nezodpovězených otázek sám pro sebe. Jestli Line opravdu s jeho tichým souhlasem dva roky chodila s kriminálníkem, čeká ho hodně bezesných nocí. Ale s tím se musí poprat sám.

„Zatím to vypadá tak, že pátráme po neznámých zlodějích,“ shrnul. „Ale existuje možnost, že tam ve skutečnosti došlo k něčemu jinému?“

„Myslíte vyrovnání účtů mezi dodavatelem a překupníkem?“

„Buď to, nebo se možná jedná o něco úplně jiného. O něco, co jsme přehlédli.“

Na to nedokázal nikdo odpovědět. Ani on sám.

27

Suzanne uvařila jednoduchou, ale chutnou večeři a překvapila je zákuskem v podobě jahod s cukrem.

„Stavila jsem se pro ně doma, měla jsem je v mrazáku,“ vysvětlila a postavila mísu na stůl.

„Jak to u tebe vypadá?“ zajímala se Line. „Budou instalatéři brzy hotoví?“

„Tak to netuším,“ povzdychla si Suzanne. „Nezdá se mi, že by se tam od posledně něco změnilo.“

Wisting ochutnal dezert.

„Tohle bys měla podávat ve své restauraci,“ navrhl. „Chceš si otevřít restauraci?“

Suzanne zrudly tváře, slušelo jí to.

„Restauraci ne, kavárnu,“ odpověděla. „Možná.“ Wisting prozradil podrobnosti Suzannina plánu.

„Bude z tebe štamgast,“ poznamenala Line. „Teda pokud se tam bude vařit.“

„Řekl jsem to samé,“ zasmál se Wisting. „Chodila jsi často do Shazam Station?“

Line mluvila s plnou pusou.

„Ze začátku,“ odpověděla a polkla. „To jsem tam jedla několikrát týdně, ale postupně čím dál míň. Připadalo mi, že Tommy je tam pořád. Restaurace mu zabírala všechen čas.“

„Takže tam chodilo hodně lidí?“

„Nikdy tam nebylo úplně plno, ale pořád hodně práce. Dostal taky na starost část baru, takže se nemohl jen tak sbalit a jít domů, když kuchyně zavřela.“

„Poznala ses s lidmi, se kterými pracoval?“

„Ani moc ne. Zaměstnanci se tam dost střídali, ale tak to asi v téhle branži chodí. Prostě jsem si nedovedla představit, že bych se s někým z nich kamarádila. Se svými kolegy si rozumím mnohem víc.“

„A co Tommy? Potkával se s lidmi z práce ve volném čase?“

„Práce a volný čas u něj podle mě v podstatě splývaly.“ Line odložila lžičku na prázdný talířek. „Ale kam tímhle vlastně míříš? Vypadá to, že od chvíle, co jsem se s Tommym rozešla, o něj projevuješ větší zájem, než když jsme spolu chodili.“

„Promiň,“ usmál se Wisting. „Ale když se lidi rozejdou, nastane vždycky problém se společnými kamarády.“

Sklopil zahanbeně oči do talířku s dezertem. Uvědomil si, že ve skutečnosti tu Line vyslýchá. Jenom si namlouval, že jeho otázky zní nevinně.

Line sklidila ze stolu a naskládala špinavé talíře do myčky.

„Líbí se ti na chatě?“ zeptala se Suzanne.

„Jo, je to tam naprosto úžasný. Navíc mám ráda plískanice. Je moc příjemný hovět si u těch velkých oken s krbem za zády. Jenom ta záležitost s ptáky je dost hnusná.“

„S jakými ptáky?“ zeptal se Wisting.

„Z nebe padají mrtví ptáci. Copak o tom nevíš? Píše se o tom víc než o vašem případu.“

Line došla ke dveřím do kuchyně, kde si odložila kabelku, a vytáhla z ní svůj notebook. Otevřela ho a postavila jej před otce na stůl.

Z NEBE PRŠELI MRTVÍ PTÁCI, zněl titulek. Wisting poznal muže na fotografii. Byl to sedlák ze statku, kde Wisting požádal o pomoc poté, co ho přepadli. Sedlák držel v ruce lopatu, na které leželi čtyři mrtví černí ptáci.

V oblasti kolem vesnice Helgeroa v kraji Vestfold v průběhu víkendu popadalo na zem pravděpodobně až 1000 mrtvých ptáků, četl Wisting. Nevysvětlitelný fenomén začal v sobotu ráno a pokračoval celý víkend. Zemědělci Christianu Nalumovi padali mrtví ptáci na dům, auto i pole, pouze na svém pozemku sesbíral přes sto ptáků. Krajská veterinární správa je vyzvedla a nechala vyšetřit ve veterinární škole.

„Dva takové ptáky jsem přejel v pátek večer,“ řekl Wisting.

„Já jsem našla jednoho na schodech do chaty,“ pověděla mu Line. „Došlo k tomu i v dalších zemích,“ dodala a ukázala na odstavec v článku.

Minulý týden zasypalo městečko Beebe v Arkansasu přes 5000 mrtvých ptáků, četl Wisting. Ptáci byli prozkoumáni v laboratořích ve státě Georgia a odborníci došli k názoru, že ptáci zemřeli v důsledku vnitřního krvácení a poškození životně důležitých orgánů, což však k vysvětlení této záhady nijak nepřispělo. Noviny zmínily podobný případ v jednom městečku v Brazílii.

„Přečetlo si to víc lidí než článek o vašem případu vraždy,“ podotkla Line a vzala si notebook zpátky.

Potom se bavili o jiných věcech až do chvíle, kdy Line poděkovala za jídlo a odjela zpátky na chatu. Wisting se musel vrátit do kanceláře až o půl hodiny později.

„Podle mě bys to měla udělat,“ řekl Wisting Suzanne. „Otevřít si kavárnu. Jdi za svým snem o spokojeném životě.“

„Já si ale žiju dobře,“ odpověděla Suzanne, sedla si na pohovku těsně vedle něho a opřela si hlavu o jeho hrudník. „Vždycky mi to tak připadalo. Rozhodně pokud to srovnám s lidmi, kteří se narodili za stejné války jako já. Ti, kteří neuprchli, ale dál žijí v hladu a chudobě. Měla jsem opravdu štěstí, Williame.“

Přikývl. Suzanne se narodila v Afghánistánu, a když do země v roce 1978 vpadla sovětská vojska, studovala právě v Paříži na Sorbonně. Nevrátila se, a kdyby se tehdy rozhodla opačně, všechno by vypadalo úplně jinak. Přesto se Wisting domníval, že rozumí, o čem Suzanne mluví. Když už má člověk něco odžito, často se neodbytně vtírá otázka, jak naložit se zbytkem života.

„A co je spokojený život?“ zeptal se.

„Na to neexistuje jednoznačná odpověď,“ odpověděla Suzanne. „Na to jsme všichni příliš odlišní, sníme o tolika různých věcech. Většině lidí jde o peníze a blahobyt, ale pro mě to znamená splnit si svůj sen.“

„A co ti v tom brání?“

„Není to lehká cesta. Nevím, jestli se po ní odvážím vydat.“

Otočila se k němu.

„A co si pod slovem spokojený život představíš ty?“ Wisting se nad tím zamyslel a došel k názoru, že pro něho se jedná o pocit štěstí, ale nevěděl jistě, v čem ho nachází. Nebyl žádný snílek, rád si užíval život tak, jak je.

„To,“ řekl protáhle, „jak sedím u svého stálého stolu ve Svatém klidu.“

28

Cesta je vždycky dlouhá a obtížná.

Wistking seděl u pracovního stolu zavaleného papíry a přemýšlel nad tím, co Suzanne řekla o dosažení cíle. U vyšetřování případů to obnášelo prohrabat se spoustou hlášení a dalších dokumentů a hledat řešení, které možná ani neexistuje.

Střídavě pročítal informace uložené v databázi sdílených dokumentů a originály poslané přímo jemu a uvědomil si, že ho to vlastně uspokojuje. Nejlépe mu bylo, když cítil, že dělá něco důležitého. Když jednal podle svého přesvědčení a věděl, že výsledek jeho práce něco změní. Dodávalo mu to víru, že jeho práce může přispět k tomu, aby byl svět lepší.

Benjamin Fjeld vešel do kanceláře. Wisting vzhlédl a rychle si sundal brýle, aby mohl zaostřit na dálku.

„Ještě jsi tady?“ zeptal se Wisting.

„Říkal jsem si, že půjdu,“ odpověděl mladý vyšetřovatel. „Jestli už tu není nic na práci?“

Wisting u něj rozpoznal strach. Bojí se, aby mu něco neuniklo, to jako mladý vyšetřovatel taky zažil. Bojí se, že nebude na stanici, právě když v důležitém případu náhle dojde k průlomu.

„Kdyby se něco objevilo, tak ti zavolám,“ ujistil ho Wisting. „Běž domů a trochu se vyspi.“

Benjamin Fjeld zamířil ven, ale ve dveřích se zastavil a otočil.

„Mimochodem, zaslechl jsi, že nám dávají za vinu ty mrtvé ptáky?“

„Opravdu?“

„Nějaký amatérský ornitolog z toho viní policii,“ kývl Fjeld směrem k monitoru. „Píšou o tom ve VG.“

Wisting otevřel internet a zvýšil novinám počet přístupů na jejich stránky. Noviny spekulovaly o tom, jestli náhlou smrt ptáků nezavinila policejní akce v pátek večer, kdy v souvislosti s případem vraždy přelétávala nízko nad zemí policejní helikoptéra. Vedoucí Norské ornitologické společnosti se domníval, že ptáci pravděpodobně zemřeli vyčerpáním. Pokud početná hejna cítí velký stres, mohou se doslova ulétat k smrti, vyjádřil se.

„Tak to je,“ řekl Wisting a klikl na link, který ho přesměroval na další článek o případu. „Všechno spolu souvisí.“

Natáhl se po hrnku s kávou, ale zjistil, že je prázdný.

„Líbí se ti tady?“ zeptal se a uchopil konvici.

Mladý policista zašel zpátky do místnosti.

„Ano.“

Wisting si nalil kávu do hrnku a našel nepoužitý plastový kelímek pro Benjamina Fjelda.

„Je to vidět na tvé práci,“ řekl Wisting a kývl k pořadači s odevzdanými hlášeními. „Jsi efektivní a důkladný.“

Benjamin Fjeld si od něj vzal kelímek.

„Děkuju. Doufám, že se tu uvolní místo, abych mohl zůstat.“

Wisting přikývl. Strážníci z pořádkového oddělení měli povinnost sloužit půl roku na kriminálním oddělení a vrátit se s nabytými zkušenostmi do předních linií. Benjamin Fjeld se nicméně vyznačoval vlastnostmi, které by se oddělení hodily. Wisting ho pokládal za rozeného vyšetřovatele, který si všechno bere k srdci a opravdu mu záleží na případech a lidech, jichž se dotýkají.

„Uvidíme, jestli to půjde. Zbývá ti na oddělení ještě pár týdnů, a pokud tenhle případ do té doby nevyřešíme, zůstaneš v každém případě u nás.“

Ještě chvíli se bavili o případu. Wisting pokládal mladého muže na druhé straně stolu za dobrého společníka k hovoru se spoustou postřehů a otázek a argumenty, které přinášely nový pohled na věc.

Benjamin Fjeld o hodinu později opustil Wistingovu kancelář, bylo už po půlnoci. Wisting se obrátil zpět k počítači, nasadil si brýle a vrhl se na podklady k případu.

Nils Hammer dokončil seznam aut, která projela dvěma vybranými mýtnými bránami mezi Oslem a Larvikem. Uložil soubor do společné databáze s dodatkem, že údaje zatím neprostudoval.

Wisting přejel očima dlouhý seznam obsahující poznávací značky, typ auta, údaje o majiteli a dobu, kdy auto projelo mýtnou bránou. Klížily se mu oči, zamžikal, aby se lépe soustředil.

Uprostřed monitoru se objevilo známé jméno. Thomas Ronningen. Patřilo mu černé Audi S5, které projelo mýtnou bránou u Sande v 19:32. Totéž auto parkovalo včera večer před Wistingovým domem.

Polkl a našel zápis výslechu Thomase Ronningena zaznamenaného na diktafon. To, co hledal, stálo zhruba uprostřed výpovědi.

***

WW: Kde jste byl včera večer a v noci?

TR: Asi si myslíte, že mám nejlepší alibi na světě – milion diváků před obrazovkami, ale pravda je taková, že vysíláme záznam. Točíme pořad odpoledne a nijak ho neupravujeme.

WW: Takže kde jste byl?

TR: Doma. Sám.

WW: Snažili jsme se vám dovolat. Dokonce jsme k vám domů poslali hlídku.

TR: Všechno jsem vypnul. Mobilní telefon, zvonek, televizi. Všechno. Dorazil jsem domů kolem sedmé a pustil se do psaní. Pracoval jsem skoro až do pěti a pak jsem padl do postele. Když jsem se vzbudil, zapnul jsem si mobil, přečetl jsem si zprávy a zavolal vám.

***

Wisting se znovu zadíval na monitor. Posunul stránku dolů a našel údaj o tom, v kolik hodin auto minulo mýtnou bránu na hranici mezi Larvikem a Sandefjordem. Bylo to v 20:17. Thomas Ronningen projel večer, kdy došlo k vraždě, oběma mýtnými bránami na přímé cestě mezi Oslem a Larvikem.

Wisting se zabořil do židle.

Moderátor seděl v jeho domě a lhal mu do očí.

Znovu si přečetl doslovný přepis výslechu. Právě o tohle při výslechu jde. Získat podrobné svědectví, aby člověk dokázal odhalit lži. Jedna věc samozřejmě v Ronningenově svědectví chyběla. Existovala možnost, že zatímco Ronningen doma psal, někdo si vzal jeho auto, ale Wisting to nepovažoval za pravděpodobné. Prokoukl už nespočet dobrých lhářů a špatných herců. Thomas Ronningen patří mezi ně. Wistingovi ale ta lež nezapadala do toho, co věděli od informátora z Osla.

Zasunul si prsty pod brýle a promnul si oči. Když se případ komplikuje, je obtížnější vidět možné odpovědi.

Rozhodl se, že vypne počítač a zajede se domů trochu vyspat. Vtom zavadil pohledem o další informaci, která mu zrychlila dech.

Necelé tři minuty před Ronningenovým audim projel mýtnou bránou černý golf. Jako majitel byl uveden Eicon Leasing, ale Wisting znal poznávací značku. To auto patřilo Line.

Myšlenky mu v hlavě vířily jako podzimní listí, poletovaly a klouzaly, nedokázal je zachytit.

V 19:29 v pátek večer právě se Suzanne a Line dojídal večeři v Shazam Station. Tommy Kvanter měl moc práce a nemohl se k nim přidat.

Wisting si uvědomil, že sedí s otevřenou pusou a nedýchá. Trochu se nadechl, ale stále měl pocit, jako kdyby mu někdo svíral hrudník.

29

Těsně nad obzorem se kupily černé mraky Nad mořem se ještě držela mlha, ale vítr ji postupně rozfoukával.

Line strávila předchozí večer promýšlením děje knihy, kterou chtěla napsat. Byla přesvědčená, že má dobrý nápad. Rozhodla se, že hlavní hrdinka bude novinářka, stejně jako ona, která se dozví, že zdědila velký dům na pobřeží. Nikdo ho dlouhá léta neobýval, ale když tam poprvé vstoupí, stojí na stole váza s čerstvými květinami a hodiny na zdi ukazují přesný čas. Dveře do jednoho z pokojů ve druhém patře jsou zamčené a klíče, které dostala, do nich nepasují. Když se jí konečně podaří dostat do pokoje, otevře tak zároveň případ záhadné vraždy.

Přestože Line psala dlouho do noci, vzbudil ji brzy ráno křik racků.

Snídaně se opět sestávala z šálku čaje a knäckebrotu s taveným sýrem. Přečetla si, co předchozí večer napsala. Ne všechno se jí líbilo, ale na některé části textu byla opravdu pyšná. Pak se oblékla do sychravého počasí, vzala si fotoaparát a vyšla ven. Silně foukalo a moře se vysoce vzdouvalo. Vlny prudce narážely na pláž a staré dřevěné molo.

Line se vydala opačným směrem než den předtím, kdy našla mrtvého muže ve člunu. Směrem na západ vypadala krajina jinak. Cestička ji vedla hustým, zarostlým lesem po mokré, blátivé půdě. Někdo tu šel před ní, buď včera večer nebo dnes brzy ráno. Velké hluboké šlápoty mířily stejným směrem jako ona.

Zastavila se a zaposlouchala se. Podrost kolem vyšlapané cestičky rostl tak hustě, že vůbec neviděla zemi pod ním. Po kmenech stromů se bujně vinuly trsy zimolezu. Zaslechla, jak někde praskla větev. Pak se znovu rozhostilo ticho. Odněkud vzlétl pták a zmizel.

Line pokračovala dál. Bažinatý les postupně vystřídala plochá pobřežní skaliska. Zastavila se na útesu a nasála do plic vůni řas a soli.

Výhled z útesu by vypadal dobře na širokoúhlém záběru, ale bylo příliš zataženo a kontrast nebyl dost výrazný. Vytáhla fotoaparát a hledala vhodnější kompozici. Žluté listí na zemi taky postrádalo dobré světlo.

Zkoumala objektivem fotoaparátu okolní krajinu a udělala pár zkušebních snímků. Vyšly příliš tmavé a neostré. Upravila čas závěrky, široce se rozkročila, aby udržela fotoaparát v klidu, a zkusila to znovu. Tentokrát byl výsledek lepší, a tak hledala další záběry.

V hledáčku se objevily dvě borovice na skalisku ohnuté větrem. Stiskla spoušť, sklonila fotoaparát, a právě když se chystala objektiv znovu zvednout, něčeho si všimla. Na výstupku o kus níž z ošlehané krajiny něco trčelo. Něco vytvořené člověkem.

Zaostřila na to, aby se podívala pořádně. Někdo položil mezi dva balvany dřevěné trámy a přetáhl přes ně zelenou celtu. Zepředu byla zasazená dřevěná dvířka a celý provizorní přístřešek zakrývala maskovací síť.

Line udělala pár fotek, uklidila fotoaparát a obešla strž, aby se dostala k místu s přístřeškem, které leželo trochu stranou.

Když k provizorní chatě došla, všimla si, že i její zadní stranu tvoří kameny. Podobalo se to přístřeškům, jaké si staví děti, ale chatka stála na divném místě. K nejbližším domům to bylo daleko a k malému skalnímu výčnělku nevedla žádná pěšinka.

Někdo vyřízl do trámů v průčelí dva otvory připomínající střílny. Line do nich zasunula ruce a odklopila dřevěnou desku.

Uvnitř ležela karimatka a spacák. U skalní stěny stála propanbutanová lampa a vařič. Vedle nich se válely prázdné konzervy a láhev s vodou.

Line se skrčila a protáhla se dovnitř. Z puklin ve skále trčela různá ptačí pera. Line jedno z nich vytáhla a promnula mezi prsty.

Náhle se jí zmocnil nepříjemný pocit, že ji někdo sleduje. Upustila pero na zem a otočila se k malému vstupnímu otvoru. Nikoho nezahlédla, ale i tak si pospíšila ven a posunula dřevěná dvířka zpět na místo.

Právě když se k malému úkrytu obrátila zády, zaslechla podivné zvuky a nebe se zatáhlo. Zvedla oči k nebi a spatřila velké hejno ptáků, které vzlétlo z houští za ní. Ptáci se pohybovali, jako by tvořili jeden organismus. Svištění jejich křídel zesílilo, pak se hejno stočilo doprava, vystoupalo do výše a zamířilo na západ.

Line si najednou uvědomila, jaká je jí zima. Vyhrnula si límec a rychlými kroky se vydala po cestičce zpět k chatě.

30

Line došla k chatě. Na široké verandě stál nějaký muž. Clonil si rukama obličej přitisknutý k velkému oknu a nakukoval do obývacího pokoje. Teprve když se přiblížila, došlo Line, že je to její otec.

Zavolala na něj. Otočil se a zamával jí.

„Co tady děláš?“ zeptala se Line a vyšla za ním na verandu.

„Chtěl jsem zkontrolovat, jak se máš.“

„V devět hodin ráno?“

„Byl jsem poblíž,“ usmál se.

„Tady kolem přece nic není,“ podotkla Line, přes holá skaliska vál protivný vítr a cuchal jí vlasy do obličeje, a tak otočila hlavu.

„Místo činu není daleko,“ poznamenal Wisting, a když odemkla, vešel za ní. „Musím si promluvit s Thomasem Ronningenem.“

Line pověsila pouzdro s fotoaparátem na háček. „Skončili jste s ohledáním místa činu?“

„Ano, včera večer. Nemůžu se Ronningenovi dovolat, tak mě napadlo, že sem zajedu a podívám se, jestli není na chatě.“

„Ještě nevypovídal?“

„Ale ano, ale potřebuju se ho dodatečně ještě na pár věcí zeptat. Nezapadá mi pár detailů.“

Line by ráda s vyptáváním pokračovala, ale zmlkla. „Tady jsem nebyl už hodně dlouho,“ řekl Wisting a rozhlédl se po chatě. „Vypadá to tu útulně.“

„Moc se mi tu líbí.“ Line přistoupila ke kuchyňské lince a natočila vodu do konvice. „Dáš si čaj?“

„Rád.“

Wisting nejdřív obešel všechny pokoje a rozhlédl se po nich, teprve potom se posadil ke stolu u velkého okna.

„Neměla bys tu nechávat notebook ležet jen tak,“ poznamenal. „Zvenčí je sem dobře vidět. Mohlo by to přilákat zloděje.“

„Máš pravdu. Jsem ráda, že jsem tu nebyla, když se to tu všechno v pátek večer semlelo.“

Wisting zvedl vizitku, kterou tu nechal Benjamin Fjeld.

„Jela jsi v pátek večer rovnou domů?“ zeptal se a otáčel vizitkou mezi prsty.

„Ano, nejdřív jsem trochu nakoupila a pak jsem se doma dívala na Ronningenův pořad v televizi.“

„Jela jsi autem?“

„Ne, tramvají. Je to mnohem jednoduší.“ Posadila se a čekala, až začne voda vřít. „Auto měl Tommy.“

„Proč vlastně nevečeřel s námi?“

„Ani přesně nevím. Zmínil se o schůzce s nějakými Dány, kteří se chystají otevřít restauraci. Moc mě to nezajímalo. Vlastně mi docela vyhovovalo, že se k nám nepřidal. V té době jsem se už rozhodla, že se s ním rozejdu.“

Wisting odložil vizitku Benjamina Fjelda.

„Kdy jsi mu to řekla?“

„Když dorazil domů. Čekala jsem na něho, ale přišel až před pátou ráno, takže jsem usnula na gauči. Krátce jsme si promluvili a pak zase zmizel. A já jsem šla spát.“

„Odešel? Uprostřed noci?“

Line se na otce zadívala. Nechápala, proč se o Tommyho najednou tak hrozně zajímá. Jeho otázky prozrazovaly, že má o ni starost, ale zdálo se, že jimi někam míří. Jako by se těmi otázkami snažil utkat neviditelnou síť.

Voda se začala vařit, a tak Line vstala.

„Ano, odešel,“ přisvědčila. „Ale až potom, co jsem mu řekla, že pojedu na pár dnů domů, a než se vrátím, má si sbalit a najít si jiné bydlení.“

„Myslíš, že si někoho našel?“ zeptal se otec a uchopil hrnek, který mu podala.

Line se znovu posadila. Nad tímhle se jí nechtělo přemýšlet. Znamenalo by to zradu a podvod, ale přímo se to nabízelo. Tommyho vysvětlování, proč nemůže být doma nebo s ní, často bilo do očí.

„To se ukáže,“ odpověděla Line a složila si nohy pod sebe. „Ale teď na to kašlu. Jsem prostě ráda, že to skončilo.“

Chtěla zavést řeč jinam a povědět mu o malé skrýši, kterou někdo postavil poblíž příkrých útesů, ale otec ji předběhl.

„Je tu potřeba udělat hodně práce? Vypadá to, že dřevo na venkovních zdech trochu vyschlo.“

„Ano, v létě bychom ho měli namořit,“ odpověděla. „Taky bych tu docela ráda vymalovala. Aby to tu působilo světleji.“

„V tom případě se postarám o venkovní část chaty a ty můžeš dát do pořádku pokoje,“ navrhl otec.

Dlouho probírali, co se na chatě musí udělat a jak krásné bude léto u moře. Pak otec vstal a řekl, že bude muset jít.

31

Na rozbahněném a podupaném prostranství před chatou Thomase Ronningena hořel velký oheň. Dva muži v truhlářských kombinézách vynášeli v náručí hromady trámů a házeli je do dobře hořícího ohně. Wisting cítil teplo od ohně až těsně u chaty.

Odstranili celou zakrvácenou podlahu v chodbě, stejně tak stěny, vstupní dveře a poškozený rám dveří.

Wisting se sháněl po Ronningenovi. Truhláři ho neviděli.

Vytočil číslo uložené v telefonu, tentokrát to Thomas Ronningen okamžitě zvedl.

„Něco nového?“ zeptal se moderátor.

„Stojím před vaší chatou,“ oznámil mu Wisting. „Řemeslníci se tu na to vrhli ze všech sil.“

„To je dobře. Pojišťovna souhlasila s tím, že se všechno strhne.“

„Vrátil jste se do Osla?“

„Pročpak?“

„Mám na vás ještě pár otázek a taky vám musíme vzít otisky prstů.“

„Aha. Přijedu, ale nestihnu to dřív než pozdě odpoledne,“ odpověděl Thomas Ronningen a navrhl, v kolik se sejdou.

Dohodli se a Wisting uklidil telefon zpátky do kapsy u bundy. Nad vyvýšenou planinou naproti němu kroužilo nad hustým křovím hejno černých ptáků. Podobají se mi, napadlo ho. Taky po něčem pátrají.

Nevrátil se zpátky k autu, místo toho šel po cestičce východním směrem k nejbližší chatě. Z komína stoupal hustý černý kouř, vítr ho rozháněl.

Wisting četl výpověď Josteina Hammersnese, kterou sepsal Benjamin Fjeld. Stručně popisovala, že v pátek večer odjel Jostein Hammersnes na chatu, tak jak to od léta dělal každý víkend. Zahájili s manželkou rozvod, ale zatím nedošlo k majetkovému vypořádání, a tak stále bydlí s manželkou a dvěma dcerami ve věku sedmi a devíti let ve vile ve městě Barum. Víkendy se stávaly dlouhými a obtížnými, a tak se je rozhodl trávit na chatě.

Sepsaná výpověď neobsahovala žádné informace o jeho krátké zastávce na benzínce u vjezdu do Larviku. Pravděpodobně to považoval za nedůležitý detail. Což byla pravda. Ukázalo se, že účtenka, kterou našli u pěšinky pod parkovištěm, představuje slepou stopu.

Jostein Hammersnes otevřel dveře a pozval ho dovnitř, Wisting ho poznal ze záznamu bezpečnostní kamery. Měl teď na sobě jiné oblečení, volné tepláky a tlustý svetr.

Chata zřejmě patřila rodině Josteina Hammersnese už celé generace a nedošlo tu k žádným změnám. Obývací pokoj byl zařízený v selském stylu, zdi zdobily vyšívané dečky, mědirytiny a staré kuchyňské nádobí. Vzduch byl zatuchlý a čpěl neznámým, ostrým pachem, jehož zdroj Wisting nedokázal určit.

Jostein Hammersnes přešel ke krbu a prohrábl trochu uhlíky, aby se oheň více rozhořel, pak na něj přiložil dvě polena.

Wisting se posadil k dlouhému stolu z borového dřeva. Válely se na něm noviny z posledních dnů. Jedny ležely otevřené na článku s fotografií Christine Thiisové.

„Nejel jste do kanceláře?“ poznamenal Wisting.

Jostein Hammersnes se posadil naproti němu.

„Raději bych byl někde jinde, ale jsou podzimní prázdniny a moje žena, teda bývalá žena, pracuje jako učitelka. Rozvádíme se a zatím bydlíme pod jednou střechou. Pořád na sebe narážíme, nedá se to vydržet. Navíc tu mám bezdrátové připojení, takže odsud udělám většinu práce. Vlastně se mi tu líbí, ale ta pohoda teď zmizela.“

„Jak to?“

„Ti, kdo se sem vloupali, toho sice moc nezničili, ale nesnesu pomyšlení, že se sem dostali cizí lidi. Zastínilo to všechny pěkné vzpomínky s Elsou a dětmi a z doby, kdy jsem sem jezdil jako malý kluk. Teď mi vůbec nevadí, že musíme chatu kvůli majetkovému vypořádání prodat.“

Jostein Hammersnes upřel pohled do stolu. Když oči znovu zvedl, leskly se mu v nich slzy.

„Je tu prázdno,“ pronesl unaveně.

Sklouzl pohledem z Wistinga k polici na zdi. Vybledlé místo prozrazovalo, že tam dřív něco stávalo.

Hammersnes znovu vstal.

„Sebrali dokonce i moji skleněnou kapku,“ řekl a popošel k prázdnému místu. „Dostal jsem jí od táty to léto, co mi bylo osm, přeplaval jsem tehdy celý průliv.“

Kývl hlavou směrem k moři.

„Jediná cena, kterou jsem kdy vyhrál,“ pokračoval Hammersnes. „Plaval jsem dobře, ale nikdy jsem se nevěnoval sportu profesionálně. Můj táta byl umělecký sklář. Měl dílnu doma v Hoviku. Celé hodiny jsem dokázal pozorovat, jak formuje žhavé tekoucí sklo do těch nejkrásnějších tvarů.“

Jostein Hammersnes si odkašlal.

„Ta kapka patřila mezi to nejkrásnější, co vytvořil. Zacházel se sklem, jako by to byl drahocenný kov. Tavil ho, tvaroval, brousil a leštil s láskou a péčí. Tu kapku mi dal se slovy, že do ní můžu shromáždit všechny svoje sny. Naplnit ji nápady a nadějemi, že je bezedná a nikdy nepřeteče. A teď je všechno pryč.“

Wisting ho nechal, aby se vypovídal, a teprve potom mu začal klást otázky.

„Zastavil jste se někde cestou na chatu?“

„Trochu jsem nakoupil v supermarketu v Holmenu. Sbalil jsem si ráno a seděl jsem v práci pár hodin přesčas, než jsem se vydal na chatu.“

„Žádné další zastávky? Třeba na benzínce?“

„Vlastně jo,“ uvědomil si Jostein Hammersnes. „Když jsem sjel z dálnice, odbočil jsem na benzínku Esso.“

„Proč?“

„Dělám to tak skoro pokaždé. Koupím si nějaké rychlé občerstvení, abych nemusel vařit.“

„Co jste si koupil?“

„Párek a balíček pastilek. Je to důležité? Policista, se kterým jsem mluvil v sobotu, se mě nevyptával tak podrobně.“

„Ze začátku to důležité nebylo, ale pak jsme tu našli poblíž cestičky účtenku z Essa,“ vysvětloval Wisting. „Mohl ji tu ztratit pachatel nebo oběť. Případně se naskýtalo ještě jiné, přirozené vysvětlení.“

Prošel s Hammersnesem ještě zbytek výpovědi. Snažil se ho přimět, aby si vzpomněl, jestli cestou nepotkal nějaká auta nebo nezaslechl nějaké zvuky, které by mohly souviset s vloupáními nebo s vraždou. Nakonec dospěl k názoru, že Hammersnes nic důležitého neví.

Zatímco mluvili, oheň v krbu vyhasl. Wisting vstal a poděkoval za věnovaný čas.

„Vyprovodím vás,“ řekl Hammersnes. „Potřebuju na vzduch.“

Vedle Hammersnesových velkých holin stály v předsíni dva páry holčičích sandálů. Wistingovi prolétlo hlavou, že až chatu prodají, nebudou tu už ty holčičky nikdy běhat po skalách u moře ani se brouzdat u břehu. Jeden podpis nesmiřitelných rodičů vymaže všechny budoucí vzpomínky na léto.

Hammersnes si natáhl holínky a doprovodil Wistinga ven. Chvíli šli za sebou mlčky po cestičce, než se Wisting odpojil a pokračoval k autu.

32

Někdo sehnal číslo bulváru Se og Hor s letní reportáží z chaty Thomase Ronningena. Časopis ležel otevřený v zasedací místnosti. Největší fotografie zblízka zachycovala moderátora, jak se usadil do čela dlouhého stolu, na němž se podávaly krevety a raci. Hosté si připíjeli bílým vínem. V pozadí se modralo nebe. Titulek zněl: Letní idyla ve Vestfoldu.

Thomas Ronningen čtenáře postupně provedl všemi pokoji v domě. Na další fotce seděl v hlubokém křesle před přeplněnou knihovnou a listoval v nějaké detektivce. Článek informoval, že Ronningen pracuje na knize, ale její obsah a téma zatím tají.

Časopis dále prozradil, že známý moderátor do svého letního ráje rád zve hosty, a vychrlil seznam jmen, který se víceméně shodoval s tím, který Wistingovi poskytl Ronningen.

Wisting přečetl reportáž do poloviny, když ho vyrušil telefon. Volal Leif Malm z oddělení zvláštních činností na Krajském policejním ředitelství Oslo.

„Naše hlídka ztratila Rudiho Mullera,“ oznámil. „Před půlhodinou odjel z domova. Mnohem dřív než obvykle, neměli jsme tam dost mužů. Zastavil se v občerstvení na ulici Bogstadveien a pak pokračoval do centra. Zmizel jim u Národního divadla.“

„Víte, kam jel?“

„Ne, nezachytili jsme na KK nic zajímavého. Nemluví o případu po telefonu.“

KK je zkratka pro výraz Komunikační kontrola. Spočívá v tom, že policie odposlouchává a sleduje veškerou komunikaci určité osoby po telefonu a na internetu. Patří mezi tajné vyšetřovací metody, které jsou v boji se závažným a organizovaným zločinem používány nejčastěji, ale nejsou tak efektivní, jak by si policie přála. Lidé, kteří jsou kandidáty na odposlouchávání, většinou vědí, že se o ně zajímá policie, a hovoří v předem domluvených, heslovitých kódech. Tak si obvykle dohodnou pouze čas a místo, kde se sejdou, aby všechno probrali v bezpečí.

„Je možné, že používá mobilní telefon a číslo, které neznáme,“ pokračoval Leif Malm. „Sledujeme jeho byt a Shazam Station pro případ, že by se tam objevil.“

„Co internet?“

„Čte v podstatě všechno, co noviny o případu napíšou. A objevila se další věc, která posiluje naše podezření, že je do té krádeže pohřebního vozu nějak zapleten. Dlouze si prohlížel internetové stránky o požárech a popáleninách. Nejvíc času strávil na stránce pojednávající o uhoření v místnosti a o zraněních způsobených žárem. Slova, která zadal do vyhledávače, naznačují, že ho zajímalo, jak silně a dlouho musí žár působit, aby shořelo celé tělo, a jaké jsou možnosti identifikace ohořelého těla na základě zubních záznamů a DNA.“

„Zajímavé,“ poznamenal Wisting.

„To ano, mohlo by to mít důkazní hodnotu, pokud zahájíme KK,“ přitakal Leif Malm.

„Dozvěděl se informátor něco nového?“

„Nakonec se včera s Rudim nesešel. Možná dostal strach a bude z toho chtít vycouvat.“

„K tomu nesmí dojít. Potřebujeme ho.“

„Petter se ho snaží motivovat.“

„A jaká je vlastně jeho motivace?“ zeptal se Wisting. „Proč se tenhle informátor vrhl do tak nebezpečné situace?“

Na druhém konci linky se na okamžik rozhostilo ticho. Spolupráce s informátory je namáhavá a někdy se postupem času ukáže, že policie je jen součástí jejich hry. Lidé, kteří poskytují policii informace, často sledují vlastní zájmy, ať už se chtějí pomstít nebo převzít pozici osoby, na kterou donášejí. Jedná se o nebezpečnou hru, v které dává informátor v sázku svůj život. Proto zná informátorovu totožnost jen omezený počet policistů.

„To je naše věc,“ odpověděl šéf oddělení zvláštních činností.

Wisting uvažoval, jestli se má zeptat, zda je napadlo, že to informátor možná dělá, aby odvedl pozornost. Že spolupráce s policií může sloužit k tomu, aby nasměroval podezření na někoho jiného. Rozhodl se nechat to být a spolehl se na to, že policistům, kteří mají na starost komunikaci s informátory, se dostalo speciálního výcviku.

„Slyšel jsem, že piloti policejní helikoptéry odmítají, že by nesli vinu na úmrtí ptáků v okolí Larviku,“ prohlásil Leif Malm, jako by chtěl změnit téma. „Píšou o tom dokonce v amerických novinách. Rudi Muller se o to taky zajímá. Čte o tom všechny články na internetu.“

„Věřím, že mě budete dál informovat,“ řekl Wisting, aby se držel věci.

„Dám vám vědět, jakmile se něco stane,“ ujistil ho Leif Malm.

Wisting se rozloučil s myšlenkou, že mu šéf oddělení zvláštních činností něco zamlčel. Přistoupil k oknu. Venku se zase rozpršelo. Město a krajina za oknem v hustém mrholení ještě víc zešedly.

Z prasknutého komína na staré továrně za policejní stanicí vzlétl pták s širokými křídly. Zakroužil, chraptivě zakřičel a pak zmizel Wistingovi neslyšně z dohledu nad střechami domů.

Z ničeho nic byla Wistingovi zima, jako by se v pokoji ochladilo o několik stupňů. Po zádech se mu šířil nepříjemný pocit až do konečků prstů. Dlaně mu zvlhly, srdce bilo rychleji, vyschlo mu v ústech.

Chladno není v pokoji, ale ve mně, pomyslel si a otřásl se.

33

Espen Mortensen položil na Wistingův stůl fotografii. Ukazovala útlého nahého muže na pitevním stole. Chyběly mu oči, a tak Wistingovi došlo, že se jedná o mrtvolu, kterou Line našla ve starém člunu.

Poté, co tělo svlékli a omyli, nebylo těžké uhodnout příčinu smrti. Dvě tmavé rány ve spodní části hubeného hrudníku ukazovaly, kde do těla pronikly kulky.

„Víme, kdo to je,“ řekl Mortensen.

Wisting fotografii zvedl a čekal na jméno.

„Darius Plater.“

„To zní východoevropsky.“

Mortensen zalistoval papíry.

„Pochází z Vilniusu v Litvě,“ přečetl. „Dvacet tři let. Automechanik.“

„Odkud to víme?“

„Otisky prstů. Loni v létě ho zadrželi za krádež v jednom přístavu v Ostfoldu, a tak se dostal do naší databáze. Odseděl si 30 dní ve věznici v Haldenu a pak jsme ho vyhostili ze země. Zřejmě se vrátil.“

Wisting odložil fotografii. Po rozšíření EU došlo k nárůstu kriminality páchané lidmi z východní Evropy. Převažovaly krádeže, ale pachatelé zapletení do krádeží se stále častěji dopouštěli i dalších závažných zločinů a uchylovali se k násilí.

„Nějak mi to celé nesedí,“ řekl Wisting. „Tenhle muž je zloděj, který objíždí různá místa, ale podle našich informací se jednalo o obchod s drogami.“

„Litevci hrají v obchodu s drogami velkou roli,“ připomněl mu Mortensen. „Možná šlo o obojí. Drogy do země, kradené zboží ven. Nebylo by to poprvé.“

„Ano, ale to se jednalo o amfetamin,“ namítl Wisting. „Kokain se pašuje z Jižní Ameriky přes Španělsko a Portugalsko, případně přes západní Afriku. Ne z východu.“

„Souhlasí to s informacemi od policie v Oslu, že se pohřešuje jeden z těch, co připluli lodí z Dánska.“

Wisting znovu uchopil fotografii a nijak nekomentoval Mortensenův poslední výrok.

„Našli soudní lékaři v těle nějakou kulku?“

Mortensen přikývl.

„Tady to právě nabírá na zajímavosti. Našli dvě kulky s různým průměrem.“

„Chceš mi tím říct, že ho střelili dvěma různými zbraněmi?“

Mortensen mu podal zprávu.

„To nám v každém případě tvrdí čísla. 10,4 milimetrů a pak běžných 9 milimetrů.“

„Jaké ráže je ta pistole, kterou jsme u něj našli?“

„Mnohem menší, ráže 22. Sériové číslo někdo obrousil. Možná se nám ho podaří přečíst po ošetření kyselinou, ale než do ní pistoli naložíme, musíme z ní pokusně vystřelit, abychom zjistili, jaké rýhy zanechávají zápalník a vyhazovač.“

Wisting se rozpomínal.

„Neměly nábojnice, které jsme našli u pěšiny, průměr 9 milimetrů?“ chtěl se ujistit.

Mortensen opět přikývl.

„10,4 milimetrů odpovídá ráži 41. Ta střela mohla vyjít z revolveru, který nevyhazuje nábojnice.“

Wisting znovu sáhl po fotografii. Pokud se to opravdu odehrálo, tak jak se domnívají, došlo minulý pátek ve tmě k něčemu, co z pachatele učinilo oběť.

„Dva střelci,“ shrnul to Mortensen.

„Nebo jeden střelec se dvěma zbraněmi,“ dodal Wisting. „Co o Dariu Platerovi víme?“

Mortensen zalistoval papíry.

„Moc ne. V létě zastavila hlídka poblíž Grimstadu dodávku, v které seděl s několika dalšími lidmi. Plater řídil a jmenovitě je uveden jenom on. Dodávka prošla kontrolou, hlídka našla různé nářadí, ale nic, kvůli čemu by je mohli zadržet.“

„Kontaktoval jsi policisty z Bez hranic?“

„Ne, říkal jsem si, že to budeš chtít udělat sám.“

Wisting přikývl. Příliv pachatelů z východní Evropy, kteří se dopouštějí majetkové kriminality a rychle se přemisťují, zesílil natolik, že krajské ředitelství zřídilo speciální skupinu. Projekt dostal název Bez hranic z jasných důvodů. Skupina se skládá ze zapálených policistů, kteří cíleně vyšetřují konkrétní osoby napříč policejními obvody. Nový způsob práce přináší skvělé výsledky. Část úspěchu taky tkví v téměř neformální spolupráci s policií ve východoevropských zemích. Členové skupiny mají znalosti, které by se při vyšetřování téhle vraždy mohly hodit. Ale mají před sebou ještě pořádný kus práce.

Wisting se zamyslel. V poslední době se stal svědkem zločinů, se kterými se dřív téměř nesetkával. Cynických, bezskrupulózních zločinů bez iluzí.

Tady se nikam nedostaneme, pomyslel si. Krajina se změnila, musíme zvolit jinou mapu. A rychle.

34

Vedoucí skupiny Bez hranic se jmenoval Martin Ahlberg. Holohlavý muž s malým knírkem upíral své velké tmavé oči přímo na Wistinga.

„Čekal jsem, že se ozvete dřív,“ řekl a posadil se se složkou dokumentů na druhou stranu stolu v zasedací místnosti. „Série vloupání do rekreačních objektů zapadá do způsobu práce několika skupin, které vyšetřujeme.“

„Děkuju, že jste přišel tak rychle,“ poděkoval mu Wisting a představil Ahlbergovi Christine Thiisovou, Espena Mortensena a Nilse Hammera.

„Získali jsme informace, které ukazují jiným směrem než do východní Evropy,“ vysvětlil Wisting a stručně shrnul, co se dozvěděli od informátora z Osla.

„Víte určitě, že se jedná o kokain?“ zajímal se Ahlberg.

Wisting musel připustit, že tahle informace se opírá pouze o informátorova slova.

„Bolí mě, když vidím, jak moc se Litevci zapojují do obchodu s kokainem,“ řekl Ahlberg. „Naproti tomu většina amfetaminu na norském trhu pochází z nelegálních laboratoří ve východní Evropě a Litva převzala roli hlavního dodavatele. Polsko je stále nejdůležitější zdrojovou zemí, ale většina zadržených pochází u Litvy.“

Martin Ahlberg si nalil kávu z nachystané konvice a dál přitom zaníceně mluvil.

„Čím dál víc zboží se k nám dostává na trajektech v Baltském moři, ale nejužívanější trasa vede z Litvy a Polska přes Německo a Dánsko, přes Öresundský most a Švédsko do Norska.“

Napil se a pokračoval: „Ale všechny tyhle skupiny jdou napříč státními hranicemi a jsou dobře organizované. Kokain ze Španělska se překládá někde v severní Evropě. Litevci jsou výrazní hráči na trhu s drogami, možná že převzali poslední úsek trasy. Nezapomeňte, že tu mluvíme o dobře organizovaných zločineckých strukturách. Vědí, jak využít výhody výroby ve velkém jako jakékoliv jiné organizace.“

„Co víte o Dariu Platerovi?“ zeptal se Wisting.

„Celkem dost.“

Martin Ahlberg otevřel složku s dokumenty a položil na stůl fotokopii litevského pasu. Wisting poznal rysy obličeje drobného muže ve člunu. Jméno bylo napsáno tiskacími písmeny.

„Darius Plater patří do skupiny majetkových zločinců z okraje Vilniusu. Za poslední tři roky byli v Norsku minimálně šestkrát. Loni ho zadrželi v Ostfoldu společně s tímhle mužem.“

Martin Ahlberg jim ukázal kopii dalšího pasu. Statný muž na fotografii se jmenoval Teodor Milosz, měl široký krk, plochý nos a malé oči.

„Připravili k vyzvednutí na Hvaleru pět velkých závěsných motorů. Oba dostali 30 dnů a po jejich odsezení byli vyhoštěni ze země. Dvakrát se potom do Norska vrátili.“

Wisting souhlasně přikývl.

„Nezapomeňte, že krádeže závisí na roční době,“ pokračoval Ahlberg. „V létě vrcholí krádeže velkých závěsných motorů. Na podzim se vykrádají zazimované chaty. V zimě a na jaře přichází na řadu domy a auta.“

„Kdy přijeli do Norska naposledy?“ zeptal se Wisting.

Martin Ahlberg sáhl po štosu papírů, ale s odpovědí otálel.

„Mluvíme tu o organizovaném zločinu,“ zopakoval. „Osoby v pozadí jsou bývalí důstojníci a vojáci a nebojí se ničeho, trestu ani podmínek ve vězení. Ohrožuje to společnost mnohem víc, než tušíme.“

Wisting se krátce podíval na fotografii Daria Platera. Podle kolonky povolání pracoval ten útlý muž jako automechanik. Nezapadalo to do obrázku, který jim tu načrtl šéf Bez hranic, ale Wisting to nijak nekomentoval.

„Darius Plater a Teodor Milozs patří do skupiny, které říkáme kvarteto z Paneriai,“ pokračoval Ahlberg. „Jedná se o čtyři muže ze stejné čtvrti. Paneriai je předměstí Vilniusu, leží zhruba deset kilometrů jihozápadně od centra.“

„Byl jste tam?“

Ahlberg přikývl.

„Na jaře nás tam pozval konzul. Kraj se zabývá projektem spolupráce v oblasti vzdělání, zdraví, kultury a rozvoje ekonomiky, rozšířili to i na potírání zločinu.“

Odmlčel se a napil se kávy.

„V Paneriai se nachází tak zvaný Trh zlodějů,“ pokračoval Ahlberg. „Koupíte tam naprosto všechno.“

„Kdo ještě do toho kvarteta patří?“ zeptal se Hammer. Martin Ahlberg uvedl s nacvičenou výslovností další dvě jména a ukázal další dvě pasové fotografie. Wistingovi se při pohledu na jednoho z nich sevřel hrudník.

„To je on,“ řekl Wisting a přitáhl fotografii k sobě. „Muž, co mi ukradl auto.“

„Jste si jistý?“

Wisting přikývl. Zahlédl útočníka jen na zlomek vteřiny, ale nepochyboval. Poznával jeho hrubé rysy a hluboko položené oči.

„Valdas Muravjev,“ prohlásil šéf Bez hranic. „Je z nich nejstarší. Doma ho odsoudili za loupež a násilí.“

„Víte, kde se teď nachází?“ zeptal se Wisting.

„Doma v Litvě,“ odpověděl Ahlberg a sáhl po papíru označeném logem trajektové společnosti DFDS Seaways. „Celé kvarteto připlulo 18. září trajektem do Karlshamnu v jižním Švédsku. Jeli dodávkou Volkswagen Transporter. Tři z nich se včera vrátili trajektem v 18:00.“

Wisting se narovnal.

„Co navrhujete dál?“

„Je naprosto jasné,“ odpověděl Ahlberg, „že vyšetřujete případ, v kterém došlo k zastřelení litevského občana. Musíme samozřejmě vyrozumět litevské úřady. V určitém okamžiku se to musí dozvědět i pozůstalí a musí se dohodnout repatriace zavražděného. Známe jeho totožnost a víme, s kým byl, když ho zabili. Mohli bychom samozřejmě poslat do Litvy soudní žádost, aby je vyslechli, ale být vámi, vypravil bych se do Litvy a udělal to sám.“

Wisting došel ke stejnému závěru. Poslal fotografii muže, který ho přepadl, zpět a předklonil se.

„Mohl byste nám objednat letenky?“

35

V 17:07 zaparkoval Thomas Ronningen své černé Audi S5 na parkovišti před policejní stanicí. Měl sedm minut zpoždění.

Wisting ho sledoval z okna. Auto bylo čerstvě umyté, už zdálky viděl, jak se na kapotě perlí kapky a stékají. V horní části předního skla si všiml palubní jednotky firmy vybírající mýtné.

Ronningen zabouchl dveře od auta a pohlédl na policejní stanici. Jeho oči se střetly s Wistingovými, zvedl ruku na pozdrav a popoběhl v dešti ke vchodu.

O dvě minuty později seděl za zavřenými dveřmi Wistingovy kanceláře. Položil svůj mobilní telefon a klíčky od auta na okraj stolu a setřel si rukou vodu z ramen.

„Pěkné auto,“ zahájil Wisting rozhovor.

Známý moderátor se usmál.

„Jsem s ním spokojený.“

„Je vaše?“

„Ano, pročpak?“

„Jen mě napadlo, jestli to není firemní auto nebo jestli ho nepoužívá více lidí.“

Ronningen se stále usmíval, ale jeho úsměv působil spíš blahosklonně než srdečně.

„Svým způsobem se jedná o firemní auto, ale nikoho jiného do něj nepouštím.“

„Takže v něm jezdíte pouze vy?“

Wisting si všiml, že se Ronningenův obličej na okamžik trochu stáhl. Úsměv se vytratil a najednou vypadal nejistě.

Vlastně začíná být pro vyšetřování nedůležitý, pomyslel si Wisting. Nevedou k němu žádné stopy, ale něco nám tají a teď se chytil do vlastní lži.

„No, určitě jsem ho někomu párkrát půjčil,“ prohlásil Ronningen.

„Komu?“

„To už je tak dávno, nepamatuju se.“ Mluvil teď podrážděně, vůbec ne měkce jako v televizi. „Ale nezavolal jste si mě sem snad proto, abychom se bavili o autech?“

„Vlastně ano,“ prohlásil Wisting a předklonil se. „Protože vaše auto bylo v pátek v Larviku.“

Thomas Ronningen oněměl. Déšť bubnoval do parapetu, ale nezdálo se, že by ten obvykle uklidňující zvuk na Ronningena nějak působil.

„S případem to nijak nesouvisí,“ řekl po chvíli.

„Ale ano,“ namítl Wisting. „Nemáte totiž žádné alibi. Dokonce jste se nacházel blízko místa činu a lhal jste o tom, což na vás vrhá hodně špatné světlo.“

Wisting pozoroval, jak se moderátorovi napínají svaly na čelisti.

„Není to, jak si myslíte,“ vykoktal Ronningen a uchopil klíčky a mobil. „Podezíráte mě z něčeho?“

„Mohli bychom vás obvinit z křivého svědectví,“ prohlásil Wisting klidně a vytáhl údaje od mýtné firmy. Položil je před Ronningena a ukázal na kolonku s časem a jménem majitele automobilu: 20:17 Thomas Ronningen.

Navzdory dlouholetému výzkumu o tom, jak lháře odhalí řeč těla, neexistují žádné zaručené metody, jak rozeznat pravdu od lži. Podle Wistingových zkušeností lháři neuhýbají pohledem, neprojevují se nervózněji, nedotýkají se nosu ani si neodkašlávají častěji než ti, co mluví pravdu. Odhalí je pouze důkazy a Ronningen se z téhle kaše rozhodně nedostane. Všechny možnosti, jak se z toho vymluvit, se uzavřely.

Projevy dokazující lež se nedají určit s jistotou, naproti tomu rezignaci těla jako signál, že došlo k odhalení lži, lze rozeznat celkem snadno.

Ronningen se na židli skrčil a zavrtěl hlavou.

„Můžu to vysvětlit.“

Tahle tři slova zazněla ve Wistingově kanceláři už mnohokrát. Wisting na to nic neřekl a čekal.

„Jel jsem do Larviku, ale na chatě jsem se nezastavil.“

„Co jste tu dělal?“

Thomas Ronningen vstal, přešel k oknu a zpět.

„Jmenuje se Iselin Archerová,“ řekl a zůstal stát.

Wisting to jméno znal. Patřilo mladé výtvarnici, která získala víc pozornosti díky sňatku s Johannesem Archerem, o mnoho let starším, mediálně známým investorem do nemovitostí a multimilionářem, než díky svému umění. Nerovný pár žil v Nevlunghavnu nedaleko Larviku, kde přestavěli zavřenou továrnu na krevety na obytný komplex a ateliér a Iselin tam pravidelně pořádala vernisáže a jiné společenské akce náležitě zmiňované v novinách.

„Přišla jako host do vašeho pořadu,“ zašeptal Wisting.

Thomas Ronningen přikývl.

„Dvakrát. Tak to začalo. Den po prvním vysílání jsem jí zavolal z chaty v prvé řadě proto, abych se zeptal, jestli se jí to líbilo. Johannes odcestoval a ona byla v tom velkém domě sama. Ani ten pořad neviděl. Když zjistila, že jsem sám na nedaleké chatě, pozvala mě domů na oběd. Pohostila mě šampaňským a jahodami a já zůstal přes noc.“

Wisting pozorně poslouchal. Když někdo nerespektuje pravdu, všechno se jeví jako zpochybnitelné, ale popis toho, jak se jejich vztah vyvinul, zněl věrohodně. Jakmile se Thomasi Rpnningenovi rozvázal jazyk, vyprávěl procítěně a se zanícením. Zdálo se, že když dostal možnost mluvit o svém tajném poměru, něco se v něm uvolnilo.

„Vlastně se obvykle scházíme na chatě. Ale Johannes odjel, tak jsme strávili celý víkend doma u Iselin. Neodvažuju se pomyslet na to, co se jinak mohlo stát.“

Wisting mu nepoložil mnoho doplňujících otázek. Chvíli mlčel a pak se zeptal: „Kde je Johannes Archer?“

„Ve Francii,“ odpověděl Ronningen. „Obhlíží si nějaké vinice.“

„Myslíte si, že měl podezření, že se scházíte s jeho ženou u vás na chatě?“

„Myslím, že Iselin podezírá, ale netuší, že se stýká se mnou.“

„Ví, kde leží vaše chata?“

„Byl tam. Iselin se na jaře účastnila zakončení sezóny. Johannes ji doprovázel ve studiu. Nevím, jak se to stalo, ale pozval jsem je na večírek.“

„Odjel do Francie sám?“

„Pokud vím, tak ano. Proč?“

Wisting zavrtěl hlavou a neodpověděl. V hlavě se mu líhla absurdní myšlenka, ale nerozvinul ji.

„Musím si s ní promluvit,“ řekl Wisting.

Ronningen přikývl.

„Počítá s tím. Doufám ale, že se tahle část vyšetřování nedostane na veřejnost.“

Wisting nic neslíbil. V téhle fázi vyšetřování potřebovali vyloučit osoby, které byly mimo podezření. Zatím stále nevěděl úplně jistě, zda může Thomase Ronningena vyškrtnout ze seznamu nebo jestli nějak zapadá do sítě, která pojí případ dohromady.

Vstal a vyprovodil moderátora ven. Déšť zesílil a přicházel v poryvech. Wisting počkal pod střechou a pozoroval Thomase Ronningena, jak rychle kráčí k autu se sehnutou hlavou. Lhář mířící k důkazu, který ho usvědčil.

36

V kanceláři čekaly na Wistinga dva vzkazy. Martin Ahlberg ho informoval, že zítra v 10:45 odlétá letadlo z Gardemoenu do Vilniusu a že na něj bude čekat s letenkami na letišti.

V druhém vzkazu ho Leif Malm prosil, aby se mu ozval. „Našli jsme Rudiho Mullera,“ oznámil Malm, poté co mu Wisting zavolal. „Před třiceti minutami vešel do Shazam Station. Přepnu vás na hlasitý odposlech, abyste slyšel, jaký je aktuální stav.“

Wisting zaslechl mačkání tlačítek a pak ve sluchátku zesílil okolní šum.

„Charlie 0-5,“ ozval se Malm. „Jak to vypadá?“

Odpověděl velitel skupiny: „Muller sedí společně s dvěma dalšími osobami u stolu u okna, pozice 2-4. Jeho auto stojí v ulici Grensen. Černé BMW 730 registrované v Asker a Barum.“

Wisting si vybavil budovu restaurace. Podle údaje 2-4 sedí Rudi Muller v druhém patře u čtvrtého okna zleva. To znamená vedle stolu, kde Wisting před třemi dny povečeřel s Line a Suzanne.

„Muller si svlékl šedou bundu a má na sobě červené tričko,“ pokračoval velitel. „Naproti němu sedí Tage Larsen v zelené mikině s kapucí. Je s nimi ještě jeden muž, kterého neznáme. Tmavý typ, ale Nor, černá kožená bunda, černá kšiltovka. Vyfotili jsme je.“

Wisting si přitiskl telefon k druhému uchu. Šlo o hodně obecný popis, ale seděl na Tommyho.

„Identifikovali jsme muže nalezeného ve člunu,“ řekl Wisting hlasitě.

„A?“

„Jedná se o Litevce jménem Darius Plater.“

Do hovoru se vmísila další hlídka: „Charlie 0-5, slyšel jsi to?“

„Negativní. Na co narážíte?“

„Posloucháme na kanálu tři. 01 právě nahlásila požár v ulici Teppaveien 5 v Grorudu. Není to adresa Tronda Holmberga?“ Na chvíli se rozhostilo ticho, než velitel skupiny oslovil Leifa Malma: „Charlie?“

„Už to mám,“ odpověděl Malm. „Hlášení přišlo před třemi minutami od hasičů a udává, že rohový byt v řadovém domku v ulici Teppaveien 5 zachvátil požár. Podle databáze tam bydlí Trond Holmberg.“

„Tady Charlie 3-1. Jsou na odchodu. Jsme připravení, abychom se na ně pověsili?“

„Charlie 3-2 v Akersgata,“ potvrdila první hlídka.

„Charlie 3-3 v Pilestredet.“

„Charlie 3-4 v Mellergata u Stortorvet.“

„Muller telefonuje. Máme někoho nasazeného na KK?“ Odpověděl Leif Malm: „Ne, nemáme. Pak si to přečteme.“

„Mají dost napilno. Všichni tři míří k autu.“

Pak nastalo ticho, čekali na další hlášení.

„Nasedli do auta. Řídí Muller.“

„Jakým směrem jedou?“

„Zabočili do ulice Akersgata.“

Z vysílačky se bez přestání ozývala další hlášení. „Charlie 3-3 zaujal pozici u Vaterlandstunelu.“

„Charlie 3-4 jede paralelní ulicí Grubbegata.“

„3-2 je vidí a drží se o dvě auta za nimi. Spěchají, ale brzdí je provoz.“

„Charlie 3-1 je v závěsu.“

„Pokračují ulicí Ullevalsveien podél hřbitova Našeho spasitele.“

Velitel udílel rozkazy „Charlie 3-3 vezmi to ulicí Bislettgata a přeber ho u St. Hanshaugen.“

„Rozumím.“

„Zastavil na červené ve Waldemar Thranes gate. Chystá se odbočit doprava.“

„3-1 jede Bjerregaards gate. Můžeme se na něj pověsit o kus dál.“

„Charlie 3-4, připravte se na Sinsenkrysset!“

„Rozumím.“

Wisting poslouchal hlášení přicházející v rychlém sledu. Sledování osob byla hotová věda. Trik spočíval v tom, být tři kroky za sledovaným objektem, a přesto o krok napřed. Policisty, kteří si vyberou tuhle práci, většinou příliš nebaví papírování, zato mají dobře vyvinutý lovecký instinkt. Hodně lidí si myslí, že sledování je vzrušující práce, většinu času ale tihle policisté stráví čekáním. Někdy můžou klidně celé hodiny sedět v autě a pozorovat nějaké dveře, ale když už se něco dá do pohybu, stane se to rychle.

„Jede Trondheimsveien,“ zapraskalo to ve vysílačce. „Opakuju: Trondheimsveien. Pouštím ho, může ho někdo převzít?“

„Charlie 3-1 mám ho. Určitě má namířeno do Grorudu. Tipuju, že se dozvěděl o požáru v Holmbergově bytě.“

„A do prdele, jo, vidíme kouř už od stadionu na Bjerke.“

Leif Malm se do toho vložil: „Nechte ho jet. Míří na Teppaveien. Před pár minutami mu volala přítelkyně a řekla mu o tom požáru.“

„Rozumím.“

„Charlie 0-5 to může vzít na Grorudveien, ostatní zaujmou svá místa. Nesmíme ho ztratit, až bude pokračovat dál.“ Jednotlivé hlídky potvrdily příjem a Malm vypnul hlasitý odposlech na telefonu.

„Co to zatraceně znamená? Ten byt je přece prázdný.“

„Myslím si, že najdete Tronda Holmberga,“ řekl Wisting.

„Jak to?“

„Pokud je Rudi Muller opravdu tak vypočítavý, jak vypovídají vaše hlášení, nezbývalo mu nic jiného.“

„Do prdele,“ poznamenal Leif Malm, když mu došlo, o čem Wisting mluví. „Umístil Holmbergovo tělo do bytu a zapálil ho.“

„V každém případě uvažuje určitým způsobem racionálně. Musel se zbavit Holmbergova těla tak, aby to neukázalo na něj ani na náš případ. Každou další nalezenou mrtvolu bychom si dali do spojitosti s případem.“

„Mohl ho přece někde zakopat nebo se postarat, abychom to tělo nikdy nenašli,“ namítl Malm, ale Wisting cítil, že už jeho teorii přijal.

„Přece jen tu mluvíme o mladším bratrovi jeho přítelkyně a případ pohřešování by taky vedl k vyšetřování. Jestli měl Muller štěstí, bude identifikace možná jen na základě zubů. Kdybychom se nedozvěděli to, co víme od informátora, nedali bychom si to dohromady a uzavřeli to jako uhoření.“

„Zatraceně,“ zaklel Malm znovu. „Mysleli jsme si, že čte internetové články o požárech a zraněních, aby zjistil, co se stalo s řidičem pohřebního vozu, ale on si dělal průzkum.“

Wisting přešel k další věci a vyložil Malmovi, co zjistili identifikací těla, které Line našla ve člunu.

„To do značné míry zpochybňuje vše, co jsme dosud předpokládali,“ zakončil Wisting.

Leif Malm přisvědčil.

„Víte jistě, že jde o kokain?“ zeptal se Wisting.

„Naprosto. Zabavili jsme část dřívějších dodávek.“

„Mohli by za tím stát Litevci?“

„Možná se podílí na pašování. Nemáme o tom moc informací, ale víme, že jihoamerické drogové kartely se snaží vybudovat síť transportních cest východoevropskými státy. Hodně tras do západní Evropy bylo odhaleno a zničeno společným úsilím policie v jednotlivých zemích. Kartely vidí východoevropský trh jako příležitost uniknout příliš ostražitým policistům, případně možnost, jak je snadněji podplatit a zkorumpovat.“

„Zítra ráno letím do Litvy,“ řekl Wisting. „Mohli bychom se sejít, než odcestuju?“

„Kdykoliv se vám to hodí,“ vyzval ho Malm. „Musíme dostat našeho informátora dnes večer na místo. Snad se do zítřka dozvíme něco nového.“

37

Pršelo příliš silně na to, aby šla Line ven. Kromě toho se ochladilo a taky se začalo brzy stmívat.

Dřevo, které přiložila do ohně, nechtělo chytnout, jenom čadilo. Nepokusila se znovu zatopit v krbu, oblékla si místo toho tlustý svetr.

Snažila se psát, ale zasekla se na jedné větě. Byla neklidná a musela si připustit, že se cítí osamělá.

První večery na chatě nezapnula starou přenosnou televizi, která trůnila na stoličce u východní zdi. Teď ji zasunula do zástrčky, ale obrazovka jenom zrnila a Line si uvědomila, že analogové vysílání skončilo a že potřebuje dekodér.

Zvažovala, že by zavolala starým kamarádkám z doby, kdy žila ve Stavernu. Hlavou jí prolétlo několik jmen ze školy a házenkářského týmu, ale uvědomila si, že v pondělí večer mají jistě hodně práce.

Nebylo ještě tak pozdě, mohla by zajet do města a zajít si do kavárny. Ráda seděla sama v kavárně a četla si při tom noviny či knížku nebo si psala poznámky. V přítomnosti lidí se necítila osaměle, zároveň si ale mohla hledět svého. Teď ji to však nelákalo. Bylo by to fajn v případě, že by na ni někdo čekal doma, ale teď ne.

Přešla k oknu. Na verandu dopadalo slabé světlo z venkovní lampy. Na okraji dopadajícího světla ležel další mrtvý pták. Pátý v pořadí. Musel přilétnout během poslední hodiny. Zvažovala, že ho vyhodí do křoví, ale neudělala to. V průběhu noci se o to pravděpodobně postará nějaké hladové zvíře.

Za částí verandy ozářené lampou číhala tíživá tma. Nebylo vidět, co se v ní pohybuje. Slyšela jen příboj tříštící se o břeh.

Zazvonění telefonu ji vytrhlo z neradostných myšlenek.

Volal otec.

„Jak se máš?“ vyptával se.

„Dobře,“ odpověděla Line a posadila se. „Přestaň se strachovat. Jsem v pohodě.“

„Opravdu?“

„Ano, ale jsem ráda, že voláš.“

„Na pár dní pracovně odjedu,“ pokračoval Wisting. „Suzanne by určitě ocenila společnost.“

Line se usmála nad otcovými obavami.

„Je zvyklá být sama. Vždyť s nikým nebydlela, než tě potkala.“

„Ta nabídka ale pořád platí.“

„Díky. Kam se chystáš?“

„Ne moc daleko. Budu k zastižení na telefonu.“

Line došlo, že se otec obává, že by to někomu řekla a noviny by se mohly nějak dozvědět, že případ, na kterém pracuje, se někam pohnul. Určitě jde o něco důležitého, když se rozhodl odjet z města.

„Co děláš?“ změnil otec téma.

Line skrčila nohy pod sebe a vytáhla z neuspořádané police knihu.

„Čtu,“ odpověděla.

„A co?“

„Nějakou starou detektivku, která tu ležela v knihovničce.“

„Dobře. Nebudu tě vyrušovat. Kdyby něco, zavolej.“

Slíbila to a zavěsila. Pak nalistovala začátek kapitoly. Líbila se jí první věta. Těsně po půlnoci přestal přemýšlet.

Z ničeho nic oheň v krbu vzplál. Line se usmála a schoulila se na pohovce.

***

Wisting zavěsil. Moderátor televizních zpráv oznámil, že po požáru řadového domku v osloské čtvrti Grorud se pohřešuje jedna osoba. Následující příspěvek ukázal záběry hasičů pobíhajících po uzavřené ulici. Byt, v kterém požár propukl, shořel na popel. Hasiči bojují s ohněm, který se rozšiřuje do sousedních bytů. Voda z hadic stříkala na plameny, které se střídavě vzpínaly a uhasínaly.

Wisting sáhl po dálkovém ovladači a poté, co reportáž skončila, vypnul televizi.

„Nevím, jak dlouho budu pryč,“ otočil se k Suzanne. „Nezajela bys zítra za Line?“

Suzanne přikývla.

„Proč letíš do Litvy zrovna ty?“ zeptala se Suzanne. „Neměl bys jako šéf oddělení zůstat ve městě?“

„Myslím si, že zrovna v tuhle chvíli bude nejlepší, když se budu držet stranou.“

„O čem to mluvíš?“

Wisting si pohrábl rukou vlasy a na chvilku se zahleděl do zdi, než odpověděl.

„Vypadá to, že je do toho nějakým způsobem namočený Tommy.“

Suzanne se narovnala.

„Jak?“

Wisting jí málokdy prozrazoval detaily své práce. Bránila mu v tom povinnost mlčenlivosti a ochrany osobních údajů. Ale potřeboval si s někým promluvit.

„Získali jsme informace o tom, že případ se týká předávky drog, která se nezdařila,“ spustil a popsal jí pašeráckou trasu vedoucí průlivem Skagerrak.

„Hlavní člověk v Norsku se jmenuje Rudi Muller. Patří mezi vlastníky Shazam Station. Policie v Oslu se domnívá, že celá restaurace slouží k praní peněz z drog a že se v restauraci sházejí kriminálníci.“

Suzanne na něj zůstala zírat. V očích se jí zračily obavy. „Ale to přece nemusí znamenat, že Tommy s tím má něco společného,“ řekla.

„Už kvůli drogám seděl.“

„Ale to bylo přece dlouho předtím, než potkal Line,“ namítla Suzanne a viděl jí na očích, že tomu argumentu sama moc nevěří.

„To není všechno,“ odpověděl Wisting. „Ten večer, kdy s námi měl povečeřet, jel do Larviku.“

„Ten večer, kdy došlo k vraždě?“

Wisting přikývl.

„Jak to víš?“

„Zmapovali jsme veškerou dopravu mezi Larvikem a Oslem. Linino auto tudy projelo v čase, který odpovídá době vraždy. Auto si půjčil Tommy.“

Suzanne neřekla ani slovo.

„Narazil jsem na to náhodou. Zatím jsem to nikomu na stanici neřekl.“

„Mluvil jsi o tom s Line?“

„Ne přímo. Nemůžu, dokud probíhá vyšetřování.“

„Nevíš ale, jestli je to opravdu tak, jak si myslíš. Možná pro to existuje nějaké vysvětlení.“

„V každém případě bych měl kolegy upozornit na to, co jsem zjistil.“

„A co když se mýlíš?“

„To není možné. Tommy a auto byli v den vraždy v Larviku. Co tu dělal, to nám může říct jen on.“

„Co kdybys s tím počkal, než se vrátíš z Litvy?“

Wisting se kousl do rtu, podíval se na ni a zvažoval ten kompromis.

„Vezmu si s sebou spisy a přečtu si je v letadle,“ řekl. „Jestli nenajdu nic, co by mě přimělo změnit názor, zavolám z Vilniusu Nilsi Hammerovi.“

38

V průběhu noci přestalo pršet, ale když Wisting v úterý časně ráno odjel z domova, vznášel se ještě ve vzduchu mlžný opar.

Policejní stanice zela prázdnotou a on vyšel po schodech nerušeně do kanceláře.

Všechny nové dokumenty k jednotlivým případům zařazovali podle dvou systémů. V jednom označili každé hlášení pořadovým číslem, v tom druhém všechny dokumenty očíslovali podle určeného systému se zřetelem k tomu, o jaký druh spisu se jedná: svědecké výpovědi, technické zprávy, dokumentace z místa činu a údaje o oběti. První databáze sloužila jako aktuální pracovní pomůcka, ta druhá se vedla tak, aby ji mohli předložit státnímu zástupci a obhájcům v případě, že dojde k obžalobě.

Wisting si vyhledal kopii spisu opatřeného pořadovým číslem. Shromáždili už k případu tolik informací, že museli dokumenty k vyšetřování rozdělit do dvou šanonů označených I a II.

Do příručního zavazadla se mu vešly oba, ale obával se, že překročí maximální povolenou hmotnost příručního zavazadla.

Než odešel, zkontroloval si maily, nic zajímavého v nich ale nebylo. Pak zhasnul a zamkl.

V devět hodin vjel do ulice Grorudveien. V boční ulici zahlédl ruiny požárem zpustošeného řadového domku, které se tyčily k šedému nebi. Ulicí stále nesměla projíždět auta. Wisting zastavil před zátarasem a vystoupil z auta. Ve vlhkém vzduchu se vznášel pach popela.

Hasiči už místo požáru opustili a zanechali po sobě nepříjemné ticho, které vyhořelý byt v řadovém domku pokrývalo jako rubáš. Technici se kolem pohybovali v bílých kombinézách a maskách, které je měly chránit proti jedovatým plynům unikajícím z popela, v němž se vrtali.

Zastavilo za ním nějaké auto. Šéf oddělení zvláštních činností dotelefonoval a vystoupil z auta. Mlčky stiskl Wistingovi ruku a pak se společně vydali k místu požáru.

Technici se postupně propracovávali nejvrchnější vrstvou ohořelých zbytků a zborcených zdí. Leif Malm jednomu z nich pokynul, aby k nim přišel. Technik poslechl a posunul si masku do čela.

„Našli jste něco?“ zeptal se Malm.

„To chvíli potrvá. Postupujeme dolů vrstvu po vrstvě.“

Wisting nic jiného nečekal. Vyšetřování požárů vyžaduje spoustu času. Technici postupně probírají, co po požáru zbylo, a zároveň se snaží odhalit, jak se požár šířil po zdech a podlahách. Vše, co postupně odkryjí, se vyfotí a zakreslí. Jednotlivé vrstvy sazí mohou prozradit, kde se oheň šířil rychle a kde pomalu, jestli plameny v pokoji šlehaly vysoko nebo nízko, zespoda nebo seshora. Za určitých okolností dokáží technici vyčíst i to, jakým směrem se oheň pohyboval – nahoru z místa, kde začalo hořet, nebo dolů poté, co všechno nahoře shořelo. Takový úkol nezabere hodiny, ale dny.

„Co si myslíte o příčině požáru?“ vyptával se dál Malm.

„To závisí na tom, co najdeme, ale podle toho, s jakou silou a rychlostí ten byt shořel, se dá snadno předpokládat, že to tu někdo podpálil.“

„Kdyby se v bytě nacházel člověk, kolik by z něho zbylo?“ zeptal se Wisting.

„Řekl bych, že moc ne.“

„Dost na to, aby se dala určit příčina nebo doba smrti?“ zajímal se Malm.

Technik zavrtěl hlavou.

„Hodně záleží na tom, kolik toho z těla zůstane. Některé věci se dají odvodit i z hodně ohořelých pozůstatků, ale přesná doba smrti mezi ně nepatří. Ta se určuje analýzou stupně rozkladu bílkovin ve svalech, aminokyselin a těkavých mastných kyselin a ty většinou pohltí oheň.“

„Co identifikace?“

„Nejjednodušší způsob představuje identifikace na základě zubních záznamů. Navíc tak dostaneme odpověď rychle. Pokud získáme lékařskou kartu od zubaře pohřešovaného, nezabere to víc jak pár hodin. Ale nejdřív samozřejmě musíme najít tělo.“

„Co DNA?“

„To trvá delší dobu, někdy až několik týdnů. Navíc k tomu potřebujeme vzorky DNA od rodiny pohřešovaného.“

„A obsahuje ohořelé tělo dost materiálu, aby bylo možné vytvořit DNA profil?“

„Myslím že ano, ale nejjednodušší a nejrychlejší způsob je identifikace na základě zubních záznamů. A pokud je žár dostatečně silný, není vůbec jisté, jestli se zachová nějaká buněčná tkáň k určení DNA.“

Wisting přikývl. Věděl, co dovede žár udělat s lidským tělem. A Rudi Muller to ví taky. Část toho, co jim technik právě pověděl, se téměř doslovně uváděla na internetových stránkách, které Rudi Muller četl.

„I tak ale budeme potřebovat DNA profil,“ řekl Wisting. „Poskytlo by nám to přímé vodítko k našemu případu. Prokázalo by to, že jsme v chatě Thomase Ronningena opravdu našli zavražděného Tronda Holmberga. Bez toho se vyšetřování nikam nepohne.“

Technik v bílé kombinéze na to kývl, nasadil si masku na nos a ústa a vrátil se na místo požáru.

„Sedneme si do auta,“ navrhl Leif Malm a vydal se k autu. Wisting se posadil na místo spolujezdce.

„Něco nového?“ zeptal se a zabouchl za sebou dveře.

Leif Malm se natáhl pro desky na zadním sedadle.

„Náš informátor se včera v noci sešel s Rudim Mullerem,“ odpověděl Malm a otevřel desky. „Myslí si, že v pátek jel s Trondem Holmbergem do Larviku Rudi a že Rudi taky vystřelil.“

Wisting zíral před sebe. Přední sklo se zamlžilo.

„Jeho auto neprojelo mýtnými bránami,“ namítl Wisting.

Leif Malm nastartoval a zapnul topení.

„Mohl si půjčit jiné auto,“ navrhl a zapnul odmlžení předního skla. „Pošlete nám záznamy z mýtných bran, jeden z kluků na analytickém je porovná s auty používanými v kruzích kolem Rudiho Mullera.“

Wisting přikývl. Mlha na předním skle zmizela, viděl teď zřetelně ven. Z místa požáru stále stoupal černý kouř.

„Pokud byl Rudi Muller s Trondem Holmbergem, když ho zabili, tak je jasné, že podniká riskantní kroky. Kdyby Trond Holmberg skončil na pitevním stole, ukázalo by to přímo na něj.“

Leif Malm přitakal a podal mu hromádku fotografií.

„Tohle jsme včera tajně vyfotili během schůzky v Shazam Station,“ dodal.

Wisting si začal fotografie prohlížet. Snímky byly pořízeny z velké vzdálenosti, ale i tak byly ostré. Poznal Rudiho Mullera, ale další dvě osoby na fotce nikdy předtím nespatřil.

„Tohle je Tage Larsen,“ zasvětil ho Malm a ukázal na obtloustlého muže s hustými kudrnatými vlasy, který seděl přímo naproti Mullerovi. „Toho druhé muže neznám.“

Wisting se pozorně zadíval na třetí osobu na fotce. Neviděl mu pořádně do obličeje, ale rozhodně se nejednalo o Tommyho Kvantera.

Vrátil fotografie Leifu Malmovi a uvědomil si, že nepočítal se všemi variantami. Přesto se Leif Malm a jeho podřízení musí dozvědět o Tommym Kvanterovi a jeho vztahu s Line, jinak by to narušilo vyšetřování.

„V té restauraci pracuje bývalý přítel mojí dcery,“ řekl Wisting. „Je jedním z majitelů. Tommy Kvanter.“

Leif Malm se na něj dlouze podíval, než něco řekl.

„Copak to mezi nimi neskončilo?“ zeptal se po chvíli.

„To ano. Táhlo se to dlouho, ale nakonec se rozešli. Bydleli v Linině bytě. Line se teď přestěhovala na chatu, než si Kvanter najde jiné bydlení.“

„Myslel jsem si, že si jenom dali trochu pauzu,“ podotkl Malm.

Wisting polkl. Oddělení zvláštních činností nepochybně funguje tak, jak má. Určitě si tajně pořídili fotky Line a Tommyho.

„Je do toho zapletený?“ šel Wisting přímo k věci.

Leif Malm uklidil složku s dokumenty a dal tím najevo, že schůzka skončila.

„Nemáme o tom žádné informace. Ale pokud se, jak jste řekl, rozešli, myslím, že můžete být rád. Tohle nejsou lidi, s kterými by se chtěl člověk stýkat.“

Wisting otevřel dveře.

„Ještě něco,“ zadržel ho Leif Malm.

Wisting zůstal sedět s pootevřenými dveřmi.

„Tenhle případ se pravděpodobně vyvíjí nebezpečným směrem,“ pronesl Malm tiše.

Wisting zavřel dveře.

„Na Rudiho hodně tlačí kvůli penězům. Evropští bossové mu dávají za vinu ztrátu peněz a úmrtí jednoho z kurýrů. Požadují pět milionů.“

„Co chce Muller udělat?“

„Dává dohromady lidi na loupežné přepadení.“

„Loupežné přepadení?“

„Tak se vypracoval. Na konci 90. let udělal několik transportů s penězi. Posledních deset let vydělával převážně obchodem s drogami, ale pořád má potřebné známosti.“

„Co se chystá přepadnout?“

Leif Malm pokrčil rameny.

„To zatím nevíme. Nasadili jsme na to našeho informátora, ale už dlouho kolují zvěsti o tom, že existují hotové plány na velkou akci, něco jako přepadení ve Stavangeru v roce 2004, ale zatím to nikomu nestálo za to riziko.“ Wisting zavřel oči. Je to jak bludný kruh. Lidé, kteří jsou do případu zapletení, se propadají do spirály čím dál závažnějších zločinů. A čím hlouběji klesají, tím obtížněji je policie může zastavit.

39

Letadlo do Vilniusu vzlétlo přesně na čas. Wisting a Martin Ahlberg seděli v desáté řadě s volným sedadlem mezi sebou. Letadlo bylo poloprázdné. Většinu spolucestujících tvořili litevští gastarbeitři vracející se domů, ale v letadle seděla taky hrstka norských obchodníků v oblecích a s hospodářskými novinami v klíně.

V řadě naproti nim seděla mladá žena a listovala posledním číslem bulváru Se og Hor. Zastavila se u velké fotografie Thomase Ronningena. Wistig dokázal ze svého místa přečíst titulek. Neznámý muž ZAVRAŽDĚN NA CHATĚ. Noviny přetiskly část fotografií z letní reportáže, které zachycovaly Thomase Ronningena se známými kolegy z veřejnoprávní televize.

Wisting se zadíval před sebe, opřel se a v duchu probíral, co ví o zemi, do které právě míří. Ještě před pár dny by Litvu stěží dokázal správně umístit na mapě pobaltských států. O zemi vzdálené od Osla necelé dvě hodiny letu toho věděl ostudně málo. Včera večer listoval encyklopedií a dočetl se, že Litva sousedí na severu s Lotyšskem, na východě s Běloruskem a na jihu s Polskem. Kdysi byla úctyhodným impériem a rozprostírala se od Baltu až po Černé moře. Nyní zabírá dávná velmoc plochu menší než oblast jihovýchodního Norska. Překvapilo ho, že v Litvě žije pouze 3,6 milionu obyvatel. Litevci tvoří nepřiměřeně velkou část cizinců v norských kriminálních statistikách. Vzhledem k tomu, že v sousedním Polsku žije téměř čtyřicet milionů obyvatel, ale Poláků odsouzených v Norsku je o polovinu méně, rýsoval se obrázek kriminality v zemi, do které mířil, poměrně výrazně. Velkou část viny na tom určitě nese skoro 20% nezaměstnanost a vysoký počet lidí žijících pod hranicí chudoby.

Hlavní město Vilnius má 580 000 obyvatel a bohatou historii.

V čele státu stojí prezident, ale Wisting si nevzpomínal, že by o něm někdy slyšel. Přeskočil v encyklopedii informace o systému vlády a hospodářství, zajímala ho policie. Z toho, co se dočetl, se příliš neliší od Norska.

„Ve dvě hodiny nás čeká schůzka s krajským policejním ředitelem,“ oznámil mu Martin Ahlberg poté, co letadlo vystoupalo do výšky. „Do hotelu zajedeme potom.“

„Jak budeme postupovat?“ zeptal se Wisting. Mluvil tiše, aby je nikdo kolem neslyšel.

„Informoval jsem litevskou policii o vyšetřování a vysvětlil jim, že ve spojitosti s případem vraždy si přejeme mluvit s rodinami Daria Platera a tří dalších litevských občanů: Teodora Milosze, Valdase Muravjeva a Algirdase Skvernelise. Už jsem od nich dostal adresy a výpis z evidence obyvatel.“

Martin Ahlberg vytáhl stoh vytisknutých stránek s fotografiemi tří zbývajících členů kvarteta z Paneriai.

„Řekl jste, že Valdase odsoudili za loupež,“ podotkl Wisting a ukázal na fotografii muže, který ho přepadl.

Ahlberg přejel prstem po údajích pod fotografií.

„Napadení a krádež v roce 2006,“ četl. „Šest měsíců vězení.“

„Co ti ostatní?“

Martin Ahlberg četl dál a pak zavrtěl hlavou.

„Žádného z nich za nic neodsoudili,“ uzavřel a podal papíry Wistingovi.

Wisting našel brýle a začetl se.

Darius Plater je nejstarší ze čtyř dětí a stálou adresu má u své matky na Šešeliu gatve. Otec není uveden.

„Oznámili rodině jeho úmrtí?“ zeptal se Wisting.

„Požádal jsem je, aby s tím počkali, než si promluvíme s lidmi, se kterými se vydal do Norska. Zatím nemáme k dispozici žádnou oficiální identifikaci kromě otisků prstů v norské databázi, takže to nepředstavuje problém.“

Wisting přikývl. Poskytne jim to taktickou výhodu.

Pokračoval ve studování papírů. Jeden z mužů bydlí ve stejné ulici jako Darius, taky u rodičů. Ten, který ho napadl, žije sám, ale má totéž směrovací číslo, stejně jako čtvrtý člen kvarteta.

„Jak se s nimi domluvíme?“ napadlo ho.

„Litevci zajistí tlumočníka z angličtiny.“

Wisting promíchal papíry tak, že nahoře zůstala ležet stránka s fotografií muže, který ho napadl.

„Rád bych začal u něho, u Valdase Muravjeva.“

„Vy rozhodujete,“ přikývl Ahlberg. „Ale nezapomeňte, že se jedná o výslech svědků. Pokud bychom je chtěli obžalovat z vloupání nebo krádeže, vyžadovalo by to řadu formalit.“

Letuška jim nabídla kávu. Wisting odložil papíry a vyklopil stolek. Martin Ahlberg uklidil štos papírů a podal Wistingovi složku s nějakým spisem.

„Co je to?“

„Srovnávací studie závažných krádeží v oblasti jihovýchodního Norska, za kterými podle nás stojí kvarteto z Paneriai,“ vysvětlil Ahlberg. „Popisuje všechna místa činu. Podívejte se na tohle.“

Vzal Wistingovi složku z rukou a nalistoval stranu na konci studie, která zobrazovala mapu jihovýchodního Norska s řadou červených puntíků. Většina se soustřeďovala kolem Oslofjordu.

„68 chat,“ podotkl Ahlberg a listoval dál.

Na další stránce protínala tutéž mapu pobřeží s červenými body tenká modrá čára.

„Vystopovali jsme v norské síti telefon Teodora Milosze.“ Martin Ahlberg vedl prst po čáře, která začínala na hranici se Švédském a pokračovala až do Larviku, pak se stočila a vrátila se nejrychlejší cestou po E18 do Osla a dál po E6 do Švédská.

„Když si kupovali jízdenky na trajekt, uvedli jeho mobilní číslo. Včera jsme získali údaje od operátora a zakreslili jsme je do mapy.“

Wisting utrousil pochvalný komentář. Mapa všechno objasňovala a ukazovala, že litevská výprava za sebou zanechala spousty vyloupených míst.

„Takhle pracujeme,“ pokračoval Ahlberg. „Proto jsme úspěšní. Nevyšetřujeme zločiny, ale lidi a sledujeme, co po sobě zanechávají. Pokud na jednom z těch označených míst činu najdeme DNA nebo otisky prstů, bude to mít dominový efekt i pro ostatní případy.“

„Máte výpisy z mobilního telefonu z pátečního večera?“ zeptal se Wisting.

Martin Ahlberg přikývl a nalistoval o pár stránek dál. Podrobný seznam ukazoval přehled volajících a volaných čísel, datum a čas, délku hovoru a místo, kde se mobil v tu chvíli nacházel.

„Dorazili do Larviku ve čtvrtek odpoledne. Až do pátečního večera mobil skoro nepoužívali. Potom to propuklo naplno, ale to víte. Teď podrobně zkoumáme, na která telefonní čísla Teodor volal nebo posílal zprávu. Mohlo by se vám to hodit ve vašem vyšetřování.“

Wisting zaostřil na sloupec telefonních čísel. Opakovala se v něm tatáž čísla. Všiml si, že některá jsou norská, a nahlas to komentoval.

„Obstarají si norské simkarty a používají je k tomu, aby se mezi sebou domlouvali, když pobývají v Norsku,“ vysvětlil Ahlberg. „Zatím to vypadá, že nevolali na jiná norská čísla.“

„A co španělská nebo dánská čísla?“

„Myslím, že ne. Jedná se pouze o hovory do Litvy a z Litvy a mezi členy kvarteta.“

Wisting listoval studií a popíjel u toho kávu. Jednalo se o důležitý pracovní dokument, který ukazoval, kde a kdy se Litevci pohybovali.

Poté co si spis přečetl, vrátil ho kolegovi a vytáhl jeden ze dvou šanonů o případu, které si přibalil do příručního zavazadla.

Monotónní hučení letadla ho uspávalo, stihl prolistovat jen pár stránek, než nechal šanon klesnout do klína a opřel si hlavu o okýnko. Venku se kupily šedé mraky.

40

Příletová hala letiště ve Vilniusu vypadala se svými prosklenými stěnami a lákavými restauracemi moderněji, než Wisting očekával. O dvacet minut později si vyzvedli zavazadla a bez předložení pasu nebo občanky vyšli ven, kde čekala řada taxíků. Schengenská smlouva ukončila přísné hraniční kontroly v dřívějším sovětském státě. Návštěvníci ze zemí schengenského prostoru, kteří cestují autem, lodí, vlakem nebo letadlem, už nemusí při překročení hranic ukazovat pas ani vízum.

Tatáž smlouva zvýšila v severských zemích kriminalitu. Rozšíření EU v roce 2004 otevřelo zločincům větší trh a poté, co se východoevropské země v roce 2007 začlenily do Schengenského prostoru, došlo k dramatickému nárůstu majetkové kriminality.

Řidič staršího, ale prostorného opelu se ujal jejich zavazadel a přivítal je v Litvě. Martin Ahlberg se posadil vedle taxikáře a ukázal mu lístek s adresou hlavní policejní stanice. Taxikář se uklonil a poděkoval za instrukci. Pak vyjel z letiště a na dálnici do Vilniusu se držel těsně pod maximální povolenou rychlostí.

Letiště se nacházelo jen několik kilometrů od centra. Přesto se krajina za oknem auta náhle proměňovala od hustého lesa a zoraných polí k průmyslovým zónám a vysokým šedým panelákům. Slunce vykukovalo zpoza jednolité šedé clony mraků zakrývající nebe a odráželo se na prosklených fasádách výškových domů a nových kancelářských budov v centru. Kolem betonových konstrukcí rozestavěných budov se tyčily mohutné jeřáby.

Policejní stanice sídlila ve čtyřpatrovém šedivém domě na severním břehu řeky, která protíná město. Před stanicí stály bílé policejní vozy se zelenými pruhy na bocích.

Martin Ahlberg zaplatil taxikáři a prošel skleněnými dveřmi jako první. Představil sebe a Wistinga uniformovanému muži v recepci a ukázal mu vytisknutou stránku s mailem o dohodnuté schůzce.

Dorazili o půl hodiny dřív, ale okamžitě se objevil mladý muž v uniformě tvořené šedou košilí a rudou kravatou a ukázal jim, aby ho následovali. Uložil jejich zavazadla do nějaké místnosti a pak je vedl policejní stanicí dál. Vyšli za ním do posledního patra, zvuk jejich kroků se rozléhal na schodech. Uprostřed prázdné chodby se mladý policista zastavil před dveřmi označenými Sigitas Lancinskas – Policijos Viršininkas. Vypadalo to, jako když se zdráhá zaklepat. Dveře otevřela mladá žena. Vpustila je do předpokoje a poděkovala muži, který je přivedl.

Nabídla jim, ať se posadí a počkají, a zmizela za dvojitými dřevěnými dveřmi do vedlejší místnosti. Vzápětí se vrátila s bledým mužem kolem padesátky s nakrátko střiženými šedými vlasy. Měl na sobě tlustou zelenou uniformu se třemi hvězdami a pásky na výložkách.

„Vítejte v Litvě,“ řekl anglicky a pak si s nimi potřásl rukou. „Jmenuju se Sigitas Lancinskas. Jsem Chief of Vilnius County Police Headguarters,“ přeložil hodnost na štítku na dveřích a pak dal sekretářce pár stručných pokynů v litevštině.

Kancelář krajského policejního ředitele byla velká a teplá, ale špatně osvětlená. Na parketách ležely tlusté koberce a okna zakrývaly žaluzie a těžké závěsy. Místnosti dominoval oválný zasedací stůl pokrytý zelenou plstí. Kolem stolu stálo dvanáct židlí a uprostřed džbán s vodou a pár sklenic.

Lancinskas jim pohybem ruky naznačil, ať se posadí do čela stolu. Jakmile to udělali, zaklepal někdo na dveře a dovnitř vešel muž v tmavém obleku.

„Tohle je šéf kriminálního oddělení Antoni Mikulskis,“ představil ho krajský policejní ředitel. „Pověřil jsem ho, aby vám byl ve všem nápomocen.“

Nově příchozí si s nimi potřásl rukou a podal každému z nich vizitku, která na zadní straně uváděla jeho kontaktní informace v angličtině.

„Cesta proběhla dobře?“ zeptal se a posadil se.

„Bez jakýchkoliv problémů,“ ujistil ho Wisting.

Šéf kriminálního oddělení přikývl, jako by ho ta informace potěšila. Potom otevřel složku s několika spisy a sáhl po tom s logem norské policie.

„Takže jestli to chápu správně,“ prohlásil výbornou angličtinou, „našli jste jednoho z našich krajanů zastřeleného v jižním Norsku. Přiletěli jste, abyste si promluvili se třemi jmenovanými osobami, které ho doprovázely, a s rodinou zemřelého.“

Wisting a Ahlberg souhlasně přikývli.

Antoni Mikulskis se natáhl pro džbán s vodou.

„Obžalovali jste z toho zločinu někoho?“ zeptal se a nalil vodu do čtyř sklenic.

„Ne.“

„Z toho, že jste se obrátili na nás, jsem pochopil, že osoby, které ho doprovázely, opustily Norsko, aniž o případu mluvily s místními úřady. Je některý z našich občanů podezřelý z toho, že se do toho zločinu přímo zapletl?“

„Ten případ se neomezuje jen na to, o čem jsme vás informovali, je dost složitý,“ odpověděl Wisting a položil před sebe šanony se spisy. Víc jak hodinu je zasvěcoval do podrobností případu a ukazoval jim fotografie a nákresy. Viděl, že to oba policejní důstojníky zaujalo.

Přicházeli postupně s různými návrhy, nápady a poznámkami k vyšetřování.

„Opravdu zajímavé a zvláštní,“ shrnul to krajský policejní ředitel. „Doufám, že vám cesta do Vilniusu poskytne odpovědi na všechny otázky.“

„To si přejeme taky,“ odpověděl Wisting.

„Proberme si praktickou stránku věci,“ navrhl šéf kriminálního oddělení. „Přejete si nejdřív neoficiálně ověřit pár věcí a teprve potom přistoupit k oficiálním výslechům. Je to tak?“

„Ano.“

„V tom případě by ničemu neposloužilo, kdybychom ty muže přivedli sem. Raději bychom je měli nejprve vyhledat.“

Wisting s ním souhlasil.

„Doprovodím vás. Vyzvedneme vás civilním autem zítra ráno v devět hodin v hotelu, pokud vám to tak vyhovuje.“

Wisting by nejraději začal pracovat ještě toho večera, ale návrhu šéfa kriminálky se nebránil.

Litevští policisté prohodili pár slov ve své mateřštině a pak vstali.

Wisting jim poděkoval za přijetí a Antoni Mikulskis slíbil, že jim zajistí odvoz do hotelu.

Odpovědi leží tady, pomyslel si Wisting, když před policejní stanicí čekali na auto, které je odveze.

Zároveň ho naplnil nejasný neklid. Pochopil, že právě tohle měla zřejmě Suzanne na mysli, když mluvila o strachu z neznáma. Děsilo ho pomyšlení na to, že kdykoliv může dojít k něčemu nepředvídatelnému a dramatickému.

41

Ze zadního sedadla policejního auta pozorovali, jak ulice města poznamenala mladá generace, která přeměnila Litvu ze sovětské republiky na moderní zemi. Wisting získal úplně jiný dojem, než čekal. Vilnius působil jako moderní, kosmopolitní hlavní město a v řadě věcí připomínal Kodaň nebo Paříž. Tvořila ho směs rušných hlavních ulic a pitoreskních náměstí a uliček. Na každém rohu se nacházely exkluzivní nákupní centra, obchodní řetězce, kavárny se zahrádkami a designové butiky. Všude bylo čisto a uklizeno.

Martin Ahlberg ukázal na katedrálu se samostatně stojící věží a hrad na vrcholu hřbetu za městem jako na památky, které tu posledně navštívil. Řidič s úsměvem přikývl, přestože pořádně nerozuměl, co říkají.

Hotel Astorija se nacházel na druhé straně města ve staré části Vilniusu. Jak se k ní blížili, asfalt vystřídaly dlažební kostky a ulice se zúžily. Zdálo se, že řada domů byla nedávno opravena a historická čtvrť rozhodně nepostrádala atmosféru a šarm.

Dostali sousední pokoje ve třetím patře s výhledem na hlavní ulici historické čtvrti. Wistingův pokoj měl malý balkon. Vyšel na něj a opřel se o kované zábradlí. Nebe bylo stále šedivé a mezi vysokými budovami profukoval studený vítr, ale na zahrádkách kaváren posedávalo několik hostů s kávou a vínem. Nespočet stánků se suvenýry lákalo na jantarové šperky, výrobky ze dřeva, pletené oblečení a matrjošky.

Wisting napočítal z balkonu jedenáct kostelních věží. Svědčilo to o tom, že Litevci jsou hluboce věřící národ, což neodpovídalo jejich pověsti zločinců.

Před večeří zavolal Wisting Nilsi Hammerovi. Kolega mu nemohl sdělit žádné novinky, ale Wisting v jeho hlase rozpoznal rozpaky. Tušil, že Nils Hammer dokončil analýzu dopravy na mýtných bránách a narazil na údaj o Linině autě. Jeho kolegové věděli o vztahu s Tommym a o Tommyho minulosti. Ještě před několika lety jeho jméno figurovalo v policejních zprávách, ale už dlouho ho kvůli ničemu nevyšetřovali.

„Nezmínil jsem se o jedné věci,“ řekl Wisting. „Jedním z vlastníků a provozovatelů Shazam Station je Tommy Kvanter.“

„Já vím,“ odpověděl Hammer. „Ale měl jsem dojem, že se s Line rozešli.“

„Ano,“ přisvědčil Wisting. „Ale chci, abys mě informoval, pokud se někde objeví jeho jméno.“

„Máš důvod to očekávat?“ zajímal se Hammer.

„Ne, vůbec ne,“ odkázal Wisting na schůzku s Leifem Malmem. „Informátor si myslí, že Rudi Muller si kokain vyzvedl v Larviku osobně.“

„Vědí, jakým jeli autem?“

„Ne, ale chtějí, abychom jim poslali všechny údaje z mýtných bran, aby se podívali, jestli na něco nenarazí.“

„Žádný problém,“ podotkl Hammer. „Pošlu jim to.“ Wisting neřekl, že prošel seznamy a našel v nich Linino auto. Nebyl schopen pátrat po tom, jestli něco v Hammerově hlase prozradí, že učinil tentýž objev.

Když zavěsil, nemohl se Wisting zbavit pocitu, že to byla chyba. Chystal se Hammerovi znovu zavolat, ale přerušilo ho klepání na dveře.

Martin Ahlberg věděl o sklepní restauraci v jedné postranní uličce, kde podávají smažené maso z divočáka a výborné místní pivo.

42

Na chatu se snášel odpolední soumrak. Line vzhlédla od monitoru počítače a promnula si oči. Jednou někde četla o spisovateli, který každý den napíše přesně pět stránek bez ohledu na to, zda mu to zabere jednu hodinu nebo deset, zda mu jde psaní od ruky nebo ne. Další den si přečte, co napsal, polovinu smaže a napíše pět nových stran. Rozhodla se pracovat stejně a její text postupně přestal být pouhými slovy a získával hlubší a propracovanější smysl. Strnulé, neživotné postavy pomalu ožívaly.

Něco ji přimělo podívat se ven. Na okně seděl černý pták a upíral na ni lesklé oči jako špendlíky.

Zatímco ho pozorovala, přidružil se k němu další. Line vstala, ale ptáky to nevyplašilo.

Přilétl další a vmáčkl se mezi první dva, Line si všimla, že na zábradlí a v korunách nejbližších stromů se srotilo celé hejno.

Pak všichni jako na povel vzlétli, seskupili se do hejna a obloukem zmizeli nad střechou. Line popošla k oknu, aby zjistila, co je mohlo vylekat, ale nic neviděla. Zatáhla závěsy a znovu se posadila. Mezi závěsy zůstala škvíra, protože nezakrývaly celé okno.

Line se vrátila k počítači a poposunula text nahoru, aby si přečetla poslední tři odstavce, ale v polovině se zarazila. Vstala a došla ke dveřím, otočila klíčem v zámku, o krok poodstoupila a zaposlouchala se. Naplňovala ji podivná předtucha. Nestalo se to poprvé, zažila to mnohokrát. Když byla večer sama. A venku byla tma. Když ticho naplnily divné zvuky.

Ale nikdy tak silně jako teď. Zmocnil se jí odporný plíživý pocit, že není sama. Že venku ve tmě někdo stojí. Sleduje ji a čeká.

Věděla, že je to iracionální, ale cítila se zranitelná. V kuchyňské skříňce našla kolíčky na prádlo, přitáhla závěsy k sobě a sepnula je kolíčky.

Venku se už úplně setmělo.

Line zapálila oheň v krbu. Tentokrát chytlo dřevo rychle. Praskání ohně ji uklidňovalo a plameny ozařovaly pokoj příjemným plápolavým světlem.

Dívala se do ohně, dokud ji z pohledu do žlutých plamenů nezačaly pálit oči.

Počítač se přepnul do úsporného režimu. Přejela prstem po touchpadu a probudila ho. Rychle se začetla a zakrátko se ponořila do textu. Začalo pršet, ale nefoukalo.

Když sebou po nějaké době trhla, netušila, kolik času uběhlo. Zaslechla cizí zvuk, který nevycházel z krbu. Ozýval se zvenku, přímo za zdí, u které seděla. Tlumený zvuk, jako by někdo venku našlapoval v trávě. Pak se rozhostilo ticho.

Na stole ležela vizitka policisty, který ji vyslýchal, a nechal ji tu, aby mu zavolala, kdyby se něco dělo. Benjamin Fjeld, přečetla jeho jméno. Zvedla ji a pohrávala si s ní mezi prsty, ale telefon nezvedla.

Vtom ten zvuk uslyšela zase. Kroky doprovázené škrábáním po zdi.

Nějaké zvíře, napadlo ji. Srna, která vyšla z lesa za chatou a začala se pást.

Line vstala, došla ke kuchyňské lince a natočila si sklenici vody. Než se napila, přistoupila ke dveřím a vzala za kliku. Zamčeno.

Ručičky na kuchyňských hodinách ukazovaly půl jedenácté. Nebyla ospalá, ale rozhodla se, že si lehne a bude si číst.

Uložila rozepsaný text a vyčistila si zuby. Potom zkontrolovala všechna okna a našla baterku pro případ, že by vypadl proud. Zhasla a pak se svlékla. Právě když hledala tričko na spaní, mihl se za závěsy v obývacím pokoji stín.

Ztuhla. Napjatě naslouchala, ale slyšela pouze svůj dech a déšť bubnující do střechy. Ale teď!

Dřevěná veranda před chatou zavrzala.

Srdce se jí rozbušilo vražedným tempem. Vysávalo z ní všechnu sílu. Třásla se jak v zimnici a potila se jako v horečce.

Někdo je venku. Někdo stojí přede dveřmi a stíní světlo z venkovní lampy.

43

Dlažební kostky se mokře leskly, muselo sprchnout, zatímco jedli. Wisting cítil, že se trochu opil z piva a silné pálenky, kterou dostali k zákusku, a řekl Martinu Ahlbergovi, že se nadýchá trochu čerstvého vzduchu, než se vrátí na hotel.

Soumrak dodal ulicím jinou atmosféru a naplnil je ruchem, smíchem a pulzující hudbou, která se linula z otevřených restaurací. Nálada stoupala a Wisting litoval, že dostal pokoj směřující do rušné ulice.

Dojmy byly rozporuplné. Spěchali kolem něj dobře oblečení muži a silně nalíčené ženy ve sporém oblečení. Na chodnících seděli žebráci a s nadějí v očích vyhlíželi laskavé duše.

Nějaký muž bez rukou a nohou byl pevně přivázaný k něčemu, co připomínalo skateboard. Jakž takž se dokázal pohybovat s pomocí dvou holí.

„Pomozte mi, pane!“ prosil anglicky. „Pomozte mi! Žádné jídlo! Žádný domov!“

Úzký obličej se zkřivil do úpěnlivé prosby.

Wisting zavrtěl hlavou a vrazil ruce hluboko do kapes. Prošel zahanbeně kolem a zamířil do úzké postranní uličky, kde neony zářily křiklavěji. U pouliční lampy stála osamocená mladá žena a pátravě se na něj dívala.

Vyznačovala se jistým obhroublým půvabem. Měla na sobě koženou bundu, přiléhavé džíny a vysoké šněrovací kozačky. Mohlo jí být tak devatenáct nebo dvacet.

„Můžu ti pomoct,“ vysoukala ze sebe anglicky a položila mu ruku na rameno.

Její tmavomodré oči nervózně těkaly. Zahlédl v nich její sny. O životě bez chudoby, která ji vyhnala na ulici.

„To si nemyslím,“ odpověděl Wisting a zavrtěl hlavou.

„Nejsi sám?“ zeptala se a zopakovala nabídku.

Přejela mu rukou po paži a dotkla se jeho obličeje. Ten prostý pohyb v něm vyvolal nežádoucí reakci, zastavil se. Zachvěl se. Nikdy se ho takovým způsobem nedotkla tak mladá a neodbytná žena.

„Odkud seš?“ zeptala se.

„Z Norska.“

„Co kdybych šla s tebou na pokoj?“ usmála se nadějně.

„Sorry,“ řekl Wisting.

Odkašlal si, dal jí jasně najevo, že nemá zájem o služby, které nabízí, a odešel.

Přistoupil k němu teenager ve špinavých šatech a ukázal mu tác s jantarovými šperky.

„Dárek pro vaši dámu,“ řekl anglicky.

Nabídku tvořily náhrdelníky, náramky a náušnice vyrobené ze zkamenělé pryskyřice. Wistingovi padly oči na jemně broušený přívěšek ve tvaru srdce z čistého rudého jantaru.

Mladý prodavač si všiml, že Wisting váhá, a chytl ho za paži.

„Dobrá cena,“ ujistil ho anglicky.

„Kolik?“

„Dvě stě litas.“

Čtyři sta padesát norských korun, spočítal si Wisting rychle v duchu. Zavrtěl hlavou a chystal se jít dál.

„Prosím, pane,“ prosil chlapec a zvedl přívěšek. „Kolik byste za něj dal?“

Wisting viděl, že se jedná o kvalitní práci.

„Sto,“ nabídl.

Mladík vypadal, že ho to urazilo, ale rychle navrhl, že by mohl cenu snížit na 150. Wisting trval na svém, ale vzdal to, když chlapec požádal o 120 litas.

Wisting měl jen velkou bankovku a chlapec neměl na vrácení. Dlouho hovořil s jiným pouličním prodavačem a Wisting znejistěl, jestli vůbec dostane nějaké peníze zpátky. Nakonec mu chlapec podal balíček bankovek a Wisting je přijal, aniž by je spočítal. Zároveň si všiml děvčátka, které téměř splývalo s tmavou zdí domu. Drobný zisk prodavače šperků jí dodal odvahu přistoupit o pár kroků blíž a ukázat misku s pletenými panenkami.

Zhruba osmiletá dívka s pěknými rysy. Bylo skoro půl dvanácté.

Wisting jí pokynul, aby k němu přišla, dívka mu ustrašeně podala misku a zajíkavě řekla něco litevsky.

Wisting držel v ruce peníze menší hodnoty, ale vytáhl velkou bankovku, podal ji děvčátku a pak si vybral jednu z panenek. Dívka hledala po kapsách drobné na vrácení, ale Wisting jí gestem naznačil, ať si peníze nechá. Věděl, že tahle forma dobročinnosti nemá smysl, ale rozhodl se zapomenout na rozumné principy a nějak děvčátko v tuhle pozdní noční hodinu potěšit. Doufal, že si to bude pamatovat, přestože se peníze brzy rozkutálí.

Zamířil rovnou do hotelu. Uklidil šperk do kufru a položil pletenou panenku na noční stolek. Před spaním vyšel na balkon. Rozprostíralo se pod ním nové hřiště pro bohaté. Ale ekonomický růst se netýká všech. Poté, co se snesl soumrak, vystupovaly rozdíly mezi lidmi ve městě pod ním zřetelněji. Otevřená prostituce a chudoba vedle boháčů vystupujících z drahých aut v doprovodu dlouhonohých blondýn.

Měl dojem, že chápe, proč někteří lidé nevidí v tomhle městě budoucnost a snaží se ukořistit majetek v cizině.

44

Line prudce oddechovala, aby přemohla strach.

Osoba za dveřmi ustoupila pár kroků stranou. Line zahlédla obrys muže, který zvedl ruce k obličeji, naklonil se k oknu do obývacího pokoje a snažil se nahlédnout dovnitř.

Ustoupila dozadu, nahmatala svetr přehozený přes židli a oblékla si ho. Pak popadla pohrabáč u krbu a zůstala stát s rukou třímající pohrabáč spuštěnou podél těla. Dlaň se jí zpoceně lepila na tvrdý kov.

Lina došla nejistými kroky ke stolu v obývacím pokoji, na kterém ležel její mobilní telefon. Pohybovala se co nejopatrněji, aby muž venku nezaregistroval její pohyby.

Právě když se chystala zvednout mobil, zaklepal na okno.

„Line?“ ozvalo se.

Pak znovu zaznělo zaklepání na okno a její jméno.

Teprve po chvíli jí došlo, čije to hlas.

„Tommy?“ zeptala se a dostala souhlasnou odpověď.

Postavila pohrabáč vedle dveří a odemkla.

Tommy se na ni usmál. Déšť mu připlácl vlasy k hlavě. Line otevřela dokořán a pustila ho dovnitř.

„Co tady děláš?“

Tommy si prohrábl husté vlasy.

„Musel jsem tě vidět.“

Line zkřížila ruce na prsou.

„Jak jsi mě našel?“

„Nebylo to snadné,“ připustil a popošel k ní. Jeho tenisky zanechávaly na podlaze blátivé šlápoty. „Je tu v okolí hodně chat.“

„Ale ty jsi úplně promočený. Počkej tady.“

Tommy se podíval na své oblečení, Line mezitím zašla do malé koupelny a našla ručník.

„Na,“ hodila mu ho. „Máš s sebou nějaké suché šaty?“

Zavrtěl hlavou a třel si vlasy ručníkem.

„Budeš z toho nemocný.“

„Mohl bych si věci usušit u krbu,“ navrhl a kývl směrem k plamenům.

Line se chystala něco namítnout, ale než stačila cokoliv říct, Tommy si zul boty a svlékl si svetr a kalhoty.

Posadila se na pohovku a přikryla se dekou, Tommy mezitím rozvěsil svoje svršky na židle a přitáhl je blíž k ohni. Tričko si nechal.

„Co vlastně chceš?“ zeptala se Line.

„Chci, aby to fungovalo,“ odpověděl a posadil se naproti ní. Plameny v krbu se v zšeřelém pokoji odrážely na jeho mokrém obličeji.

„Já nevím, Tommy. Už je pozdě.“

„Nikdy není pozdě,“ namítl. „Ne, pokud je to mezi námi opravdové, Line. A pro mě to opravdové je. Vím, co chci. Otázka je, co chceš ty?“

To věděla přesně: „Chci jistotu. Bezpečí. Klid a určitou předvídatelnost. A chci přítele, který si udělá čas, aby byl se mnou.“

„Mohl bych prodat svůj podíl v restauraci,“ navrhl.

„To nejde. Přišel bys o hodně peněz.“

„Ztratím mnohem víc, když to neudělám.“

Line nedokázala najít ta správná slova. Chápala, že Tommy je ochoten hodně kvůli ní obětovat, a cítila se zmatená.

Tommy vstal a přešel k židlím u krbu. Z kalhot, které přes ně visely, se teplem kouřilo.

„Co bys řekla Mauriciu?“ zeptal se najednou.

Věděl, co by tomu řekla. Ještě nedávno zírali v posteli do stropu a bavili se o exotických místech, která by rádi navštívili. Pro ni to bylo tohle souostroví v Indickém oceánu. Úrodný ostrov s plantážemi cukrové třtiny vlnícími se ve větru a impozantními vodopády řítícími se z horských strání. Laguny s barevnými korálovými útesy a krásnými plážemi lemovanými palmami.

Tommy vytáhl něco ze zadní kapsy u kalhot a položil před ni kus papíru.

„Chtěl bych tam s tebou jet,“ řekl. „Strávíme nějaký čas spolu. Jenom my dva.“

Line se podívala na letenku, ale nezvedla ji, všimla si, že stála víc, než si Tommy může dovolit.

„Jak jsi…,“ začala.

„Přišlo mě to levně.“

„I tak na to nemáš,“ namítla.

„To se vyřeší,“ usmál se Tommy a posadil se vedle ní. „Přijdou mi nějaké peníze z restaurace. Všechno se srovná. Jen ještě předtím, než odjedeme, musím zařídit hodně věcí.“

Podívala se na datum odletu. Zbývalo do něj osm dní. Chvíli se na Tommyho mlčky dívala. Nedokázala odhadnout, co se odehrává za jeho kočičíma očima. Vtom jí položil ruku do klína.

„Bude fajn na chvíli vypadnout,“ řekl.

Line uhnula pohledem a podívala se znovu na letenku. Zvedla ji a všimla si, že Tommy nezaplatil pojistku pro případ, že by letenku stornoval.

Položil jí hlavu na rameno. Cítila, jak hezky Tommy voní. Příjemná, známá mužská vůně.

„Chybělas mi,“ zašeptal.

Jeho dech ji lechtal na kůži. Najednou ucítila nutkání ho obejmout. Právě teď byl jediným zdrojem tepla a bezpečí. Opatrně ho pohladila po tváři. Cítila jeho dech na hřbetu ruky. Dotkla se jeho uší, nahmatala teplou jamku na jeho hrdle. Konečky prstů dobře znaly jeho kůži.

Tommy jen lehce pootevřel rty. Podíval se na ni. Zkoumal ji pohledem. Pak přitiskl rty na její krk a líbal měkkou kůži na rozhraní krku a ramen.

Vzbudilo to v ní pocity, o kterých se domnívala, že už je k němu nepocítí.

Uchopila ho za týl, kde mu vlasy rostly nejhustěji.

„Chceš to?“ zeptal se a podíval se jí hluboko do očí. Když neodpověděla, sehnul se a políbil ji.

Přejela mu jazykem po zubech. Probírala se mu prsty ve vlasech, hladila ho po zádech, proklouzla mu rukama pod tričko a dotkla se svalů, které se pod kůží napínaly.

Narovnala se tak, aby jí Tommy mohl svléknout svetr a odhodil ho na podlahu. Opřela si trochu stydlivě čelo o jeho hrudník. Ještě si všimla, jak mu buší srdce, než ji odsunul, sklonil se k ní a znovu ji políbil.

Objala ho kolem krku a opětovala jeho polibek. Hrála si s jeho jazykem, lehce ho kousala do rtů, dýchala v rytmu jeho dechu a chtěla víc.

Vzápětí byli oba nazí. Vklouzl do ní teplý, silný a tvrdý. Line zasténala. Ten pocit ji přemohl tak silně, že jí po tvářích tekly slzy, když se v ní Tommy pohyboval tempem, které tak dobře znala.

Narůstala v ní záplava pocitů, až dokud nezavřela oči, kousla se do rtu, dosáhla se zasténáním orgasmu a zpomalila, skoro ani nechtěla přestat.

Potom zůstala ochable ležet. Zrychleně dýchala, srdce jí bušilo a Tommy ji hladil po vlasech. Cítila tlukot jeho srdce a Tommyho silné paže ovinuté kolem sebe. Líbilo se jí to, ale zároveň ji naplnila jakási lítost.

Posadila se a zabalila se do deky. Tommy se přikryl jejím cípem.

„Jak jsi mě našel?“ zeptala se.

„Nebylo to jen tak,“ zasmál se. „Ale věděl jsem, kde bys tak zhruba měla být, tak jsem objížděl okolí, dokud jsem neobjevil tvoje auto. A pak jsem chodil od chaty k chatě. Zkontroloval jsem skoro všechny, než jsem tě našel.“

„Jakým autem jsi přijel?“

Tommy vstal, přešel nahý k oknu a vykoukl ven.

„Jedna servírka mi půjčila auto,“ vysvětlil. „Na parkovišti stálo ještě jedno,“ dodal a kývl hlavou směrem k místu, kde parkují auta. „Zablácená dodávka.“

Line si poposedla. Byla ráda, že není sama.

45

William Wisting a Martin Ahlberg si odnesli kávu z místnosti, kde se podávala snídaně, ke stolkům u recepce. Wisting špatně spal. Dojmy z včerejší návštěvy města ho pronásledovaly i ve spaní, probudil se dřív, než zazvonil budík.

Šéf kriminálního oddělení Antoni Mikulskis prošel otáčivými dveřmi přesně v devět hodin. Měl na sobě tmavý rozepnutý kabát, rozhlédl se s rukama v kapsách. Všiml si jich, právě když vstali, došel k nim a potřásl jim rukama. „Spali jste dobře, pánové?“

„Skvěle,“ ujistili ho oba.

„Dobře. Dobře. Auto na nás čeká.“

Šéf kriminálního oddělení vyšel z hotelu jako první. U chodníku stál šedý opel s nastartovaným motorem. Mikulskis jim otevřel zadní dveře a Wisting zachytil koutkem oka pouzdro na služební pistoli, kterou litevský policista skrýval pod kabátem.

Za volantem civilního auta seděl nakrátko ostříhaný muž s širokým krkem. Otočil se k nim, kývl a pronesl litevsky nějakou zdvořilostní frázi.

„Kam pojedeme?“ zeptal se Antoni Mikulskis Wisting otevřel desky, do kterých si uložil nejdůležitější spisy.

„Začneme s ním,“ podal šéfovi kriminálního oddělení stránku s fotografií a osobními údaji muže, který ho před pěti dny napadl. „Valdas Muravjev.“

Antoni Mikulskis si od něj vzal papír a zopakoval jméno. „Vilkiškes gatve 22,“ řekl řidiči.

Muž s býčí šíjí přikývl a rozjel se.

Ulice v centru hlavního města s nóbl restauracemi, pěknými auty a krásnými budovami vypadaly udržovaně, ale jen několik bloků od hotelu působilo město zanedbaněji. Přejeli do části připomínající staré sovětské předměstí a obrázek Vilniusu coby moderního města vybledl. Čím víc se vzdalovali od centra, tím víc narůstal kontrast mezi tím, co viděli, a úspěšnými boháči, kteří za denního světla dominovali ulicím kolem hotelu.

Po deseti minutách zástavba prořídla.

Minuli oprýskané domy a dvorky s vraky aut, provizorní boudy, zrezivělé septiky a slepice hrabající v zemi. Na jednom místě se v hromadě hnoje hrabalo prase. Místy se objevovaly ručně psané poutače nabízející různé druhy zeleniny.

Po několika kilometrech sjel řidič z asfaltové silnice na štěrkovou cestu vroubenou duby porostlými mechem. V úzkém příkopu podél cesty tekla brčálově zelená voda.

Šéf kriminálního oddělení ukázal na hlouček domů na druhé straně širokého pole.

„Támhle,“ oznámil.

Řidič znovu odbočil a jel po cestě, dokud neskončila. Vynořilo se před nimi pět domů obklopených změtí stromů, keřů a po kotníky vysoké trávy. Největší z nich byl dvoupatrový, kdysi jej natřeli na bílo, ale teď se zešedlá omítka odlupovala.

Vystoupili z auta. Místo prostupovalo podivné, pochmurné ticho. Protivný kouř z komína jednoho z menších domů klesal k zemi a vznášel se ve vzduchu jako mlha.

Wisting zahlédl za domem starou ženu, která věšela prádlo.

Antoni Mikulskis na ni zavolal a na něco se jí zeptal. Stařena ukázala na nízký dřevěný dům s okny zešedlými špínou.

Shromáždili se před domem. Na schodišti chybělo pár schodů a část zábradlí. Šéf kriminálky a řidič došli ke dveřím, Wisting a Ahlberg čekali na mokrém trávníku.

Zaklepali na dveře, ze stromu vzlétlo několik černých ptáků.

Wistingovi připadalo, že uvnitř zaslechl pláč kojence, ale nikdo neotevřel.

Antoni Mikulskis zaklepal znovu.

Vzápětí uslyšeli kroky a ve dveřích se objevila tělnatá žena s bledým obličejem a rovnými popelavými vlasy.

Litevští policisté vysvětlili, že jsou od Policijos, a oba ukázali své odznaky. V přívalu slov, který následoval, zachytil Wisting jméno Valdas Muravjev.

Žena zavrtěla hlavou a podívala se dovnitř, kde dětský pláč stále sílil. Pak něco vysvětlovala a ukázala na ručně psanou tabulku v okně s nápisem Kambariu nuoma.

Antoni Mikulskis vytáhl z kapsy kabátu notýsek a položil ženě několik otázek, na něž zřejmě neznala odpověď. Najednou začala mluvit podrážděně a rozhodila rukama. Šéf kriminálky jí ostře odpověděl a pak oba litevští policisté rozhovor ukončili rozhodným kývnutím hlavy. Žena ještě něco dodala a pak zašla dovnitř a zavřela za sebou dveře.

„Odstěhoval se,“ vysvětlil Antoni Mikulskis. „Bydlí tu sama a pronajímá malý pokoj.“

Ukázal na ručně psanou tabulku v okně, jako by chtěl podpořit ženino tvrzení. Kambariu nuoma. Pokoj k pronajmutí.

„Odstěhoval se zhruba před týdnem a dluží jí sto litas za nájemné za posledních čtrnáct dní. Ví jenom to, že se chystal odcestovat za prací. Netuší, jak teď obstará jídlo pro své dítě. Ten pokoj se nepronajímá snadno. Do města odsud nejezdí žádný autobus.“

Sto litas, pomyslel si Wisting. Ta žena pronajímá cizímu člověku pokoj ve svém domě za necelých 300 norských korun měsíčně. Stejnou částku včera v průchodu zaplatil děvčátku za pletenou panenku.

„Pokračujeme dál?“ navrhl Ahlberg.

Litevský šéf kriminálky požádal o seznam adres, které chtějí navštívit.

Wisting mu ho podal.

„Nejblíž bydlí Teodor Milosz,“ prohlásil Antoni Mikulskis a vrátil mu papír. „Jenom pět minut odsud.“

„Tak tam zajeďme,“ vyzval ho Wisting.

Posadil se v autě dozadu a studoval fotografii muže s krátkými vlasy a širokým krkem. Čtyřiadvacetiletý Teodor Milosz byl z litevských mužů, které norská policie nazvala kvartetem z Paneriai, druhý nejstarší. Působil jako jakýsi vůdce. Patřila mu šedá dodávka, v které jezdili, a obstaral lístky na trajekt přes Baltské moře. Hlášení, které Wistingovi leželo v klíně, obsahovalo i výpisy z jeho mobilu, které ho spojovaly s událostmi v Nevlunghavnu.

Další adresa se nacházela v hustěji zastavěné oblasti, ale i tady zřetelně viděli stopy úpadku. Řidič dvakrát špatně odbočil, než zastavil před nízkým zděným domem, který se téměř ztrácel mezi hustými stromy. Několik oken bylo zabedněných. Do střechy porostlé mechem zatékalo.

Na kamenech stálo vyřazené nákladní auto a splývalo s krajinou. Ale dětské hračky poházené na hromadě písku svědčily o tom, že v domě zřejmě někdo bydlí.

Wisting vystoupil z auta a ucítil pach bahna a tlejícího listí a slabý závan táboráku.

Vydali se k domu. Šedohnědá omítka se v rozích a podél říms odlupovala. Na východním štítě visel volně okap.

Zábradlí lemující široké schody k vstupním dveřím se zhroutilo. Aby se dostali ke dveřím poznamenaným vlhkostí, museli překročit několik pytlů s odpadky.

Šéf kriminálky zaklepal.

Po chvíli přišla mladá žena s dítětem v náručí. Měla na sobě tmavě zelený svetr a splihlé rovné hnědé vlasy.

Policisté se představili, Antoni Mikulskis mávl rukou k němu, Wisting zaslechl slovo Norvegija.

Zeptali se na Teodora Milosze a žena přikývla. Pak přešel její hlas do tázavého tónu. Antoni Mikulskis odpověděl, prohodili několik vět, než se šéf kriminálky otočil k Wistingovi.

„To je Miloszova sestra,“ vysvětloval. „Teodor Milosz není doma. Sestra tvrdí, že odcestoval do Norska za prací, ale vrátil se dřív, než plánoval. Včera znovu odjel.“

„Kde by podle ní mohl být?“

Šéf kriminálky přetlumočil otázku.

„Neví, ale možná je na trhu v Gariunai.“

„Trh zlodějů,“ podotkl Martin Ahlberg.

„S kým odjel?“ zajímal se Wisting.

Otázka byla přetlumočena.

Odpověď přišla bez zaváhání: „Neví.“

Dítě začalo natahovat. Litevští policisté ukončili rozhovor, aniž Wisting postřehl nějaké zdvořilostní fráze.

„Co teď?“ zeptal se Antoni Mikulskis, když vycouvali ze dvorku.

„Brzy se dozvědí, že se na ně vyptáváme,“ řekl Wisting. „Určitě teď svému bratrovi volá,“ přikývl šéf kriminálky a vytáhl z kapsy kabátu balíček cigaret. „Zajedeme co nejrychleji k poslednímu ze seznamu?“

Wisting souhlasil, nalistoval v hromadě papírů na svém klíně stránku s osobními údaji o Algirdasu Skvernelisovi a podal ji dopředu.

Šéf kriminálky si nejdřív vložil do úst cigaretu a zapálil si. „Známe dobře jeho bratra,“ řekl a poklepal prstem na fotografii. „Čeká ve vězení v Lukiskes na soud za přepadení obchodu.“

Mluvil s cigaretou v puse a mhouřil oči, aby ho neoslepoval kouř.

„Algirdas je jenom zlodějíček, zatím. Bude mluvit.“

Na hlavní silnici se ocitli za vozem taženým koňmi. Byl vysoko naložený slámou, nemohli ho předjet, než odbočil na cestu ke statku.

Wisting si všiml, že domům, kolem kterých projíždějí, chybí číslování a jenom hrstku ulic označovaly tabule s názvem. Divil se, že řidič dokázal najít cestu.

Po deseti minutách jízdy dorazili před nový šedivý zděný dům. Po dvoře se válely pluhy, staré motory a součástky do nákladních aut. K zrezivělé brance někdo tlustým řetězem přivázal staré kolo.

V několika oknech se svítilo, a když zaparkovali, vyhlédla z okna nějaká žena zhruba ve Wistingově věku. Měla malou, drobnou postavu a úzký bledý obličej s krátkým rovným nosem. Otevřela, ještě než došli ke dveřím.

Policisté se představili, žena na ně upírala skelné modré oči.

Pak řekla něco litevsky, otočila se a odšourala se se sehnutými zády dovnitř. Wisting následoval Antoniho Mikulskise studenou chodbou, v které vytvářelo tmavé obložení stěn a tapety zčernalé stářím pochmurnou atmosféru. Tu a tam chyběly na podlaze dlaždice, ale dům vypadal čistě a uklizeně.

Žena je zavedla do obývacího pokoje. Lampy v pokoji měly oranžová stínidla s třásněmi a hnědými skvrnami. Podél oken visely vybledlé žluté závěsy a výhled se otvíral na další šedou budovu. Na knihovničce stál vycpaný pták, někdo se mu snažil dodat živoucí výraz tím, že mu pootevřel zobák, roztáhl křídla a místo vyhaslých očí zasadil skleněné korálky, které se děsivě leskly.

Na polici pod knihovničkou trůnila televize se širokoúhlou obrazovkou. Ostře kontrastovala se starým a smutným zařízením pokoje.

Žena se posadila na pohovku přikrytou dekou, jež barevně ladila se závěsy. Oba litevští policisté se posadili naproti ní. V malém obývacím pokoji nebyly žádné další židle, a tak Wisting přinesl dvě stoličky z kuchyně.

„To je Algirdasova matka,“ vysvětlil Antoni Mikulskis. „Syn se prý doma neukázal víc jak týden. Pracuje v Norsku.“

„Copak neví, že se vrátil?“ zeptal se Wisting.

Inspektor položil ženě další otázky. Žena zavrtěla rozhodně hlavou.

„Prý je pořád v Norsku, pracuje tam. Měl tam zůstat tři měsíce. Už tam za prací jednou byl, je šikovný truhlář.“

„Povězte jí o jízdenkách na trajekt,“ navrhl Martin Ahlberg.

Rozhovor znovu přešel do řeči, které Wisting nerozuměl.

„Prý by přišel domů, kdyby se opravdu vrátil trajektem. Pere mu a vaří, jinak se její syn doma moc nezdržuje.“

Žena dál mluvila, pohupovala se při tom zepředu dozadu a mnula si ruce.

„Nechápe, co mohl její syn v Norsku provést špatného,“ tlumočil šéf kriminálky. „Je dobrý syn a ona nechápe, co tu dělá norská policie.“

Žena pokračovala.

„Teď se o něj bojí. Obvykle jí telefonuje několikrát týdně. Neslyšela o něm od té doby, co jí volal, že dorazil do Norska.“

Martin Ahlberg vstal.

„Zeptejte se jí, odkud má tu obrovskou televizi,“ prohlásil.

Šéf kriminálky se zatvářil zmateně. Wisting ho zarazil gestem ruky a požádal ho, ať to nepřekládá.

„Skončili jsme,“ řekl Wisting.

Antoni Mikulskis s ním nepochybně souhlasil. Vstal a nakonec podle Wistingova odhadu vyzval stárnoucí ženu, aby se jim její syn ozval.

„A teď se najíme,“ prohlásil šéf kriminálky, když se vrátili do auta. „Znám kousek odsud jednu restauraci, kde vaří skvělý kugelis. Najíme se a probereme další postup.“

„Bramborový nákyp,“ vysvětlil Martin Ahlberg.

Neznělo to zrovna lákavě, ale Wisting dostal hlad.

46

Line se pomalu probouzela, smysly ještě otupělé po vínu, které vypili. Místo vedle ní bylo prázdné a z kuchyně se ozývalo šramocení.

V ložnici nebyly žádné hodiny. Obvykle si pokládala mobilní telefon na noční stolek, ale tentokrát zůstal ležet v obývacím pokoji.

Natáhla ruku a odhrnula závěs.

Mohlo být tak devět. Nebe se vyjasnilo. Slunce ještě nevyšlo, ale tma postupně mizela a po dlouhé době dnes bude hezčí počasí.

Znovu si lehla a udiveně rekapitulovala, co se stalo. Nevěděla, jestli má litovat, že si Tommyho zase pustila k tělu. Byla přesvědčená, že se rozhodla, ale teď si nebyla tak jistá.

Tommy se objevil ve dveřích, a když uviděl, že je Line vzhůru, usmál se na ni.

„Čaj? Kafe?“ zeptal se.

„Kafe.“

„Dobrá volba. Právě jsem ho udělal. Jinak jsem v tvé kuchyni nic moc neobjevil. K snídani se podává knäckebrot se sýrem.“

„S obyčejným, nebo s kozím?“

„S obyčejným.“

Line se posadila a zakryla si nahé tělo peřinou. Tommy ji nechal o samotě, oblékla si tepláky a tlusté ponožky. Než vyšla z pokoje, vrhla kradmý pohled do zrcadla. Měla by si něco udělat s obličejem, ale nechala to tak.

Tommy před ni postavil hrnek, ze kterého se kouřilo.

„Budu muset pomalu jet,“ řekl a napil se ze svého hrnku.

Nevěděla, jestli ji ta zpráva potěšila nebo naštvala. Určitým způsobem se kvůli tomu cítila zneužitá. Na druhou stranu v ní bouřilo tolik pocitů, že s nimi ráda zůstane o samotě.

„Musím být před jedenáctou v Oslu. Pia potřebuje auto zpátky.“

Jenom na to přikývla.

„Tolik se teď toho děje,“ pokračoval Tommy. „Vypadá to, že bratr Rudiho holky uhořel v bytě.“

Line se zamračila. Rudiho znala. Zapojil se jako spolumajitel do Shazam Station poté, co jeden z kamarádů, se kterými Tommy restauraci otevřel, musel z podniku vycouvat. Několikrát ho pozdravila. Nelíbil se jí. Měl velké ego, ale postrádal schopnost podívat se na sebe kriticky. Chodil s opálenou blondýnou s vybělenými zuby a vysokánskými podpatky. Nedalo se s ní rozumně mluvit. Poté, co se s nimi párkrát setkala, se jim vyhýbala.

„Uhořel?“ víc ze sebe nevypravila.

„Jo, nikdo o něm pár dnů neslyšel a v pondělí jeho byt v Grorudu lehl popelem. Ještě pořád to tam prohledávají.“

Line přikývla. Slyšela o tom požáru ve zprávách.

„Jak k tomu došlo?“ zeptala se.

„To nevím, ale jeho byt vyhořel do základů. Zajel jsem se tam včera podívat. Divil bych se, kdyby zjistili příčinu požáru.“

Dopil kávu a vstal.

„Kdy přijedeš domů?“ zeptal se.

Line neodpověděla. Řekla Tommymu, aby si sbalil věci a našel si jiné bydlení, než se vrátí. Jeho návštěva obrátila všechno vzhůru nohama a Line teď litovala toho, co se stalo. To, co ji přimělo pochopit, že jejich vztah nemá budoucnost, nezmizelo. Jedna vášnivá noc a cesta do teplých krajin to nezmění.

„Uvidíme,“ odpověděla.

Nezdálo se, že by ta odpověď Tommyho uspokojila, ale nic na to neřekl. Uklidil hrnek do dřezu, došel ke dveřím a nazul si tenisky.

„Musím vyrazit.“

Line vstala.

„Doprovodím tě k autu,“ řekla a dopila vestoje zbytek kávy.

Šli po úzké cestičce k parkovišti. Občas se museli vyhýbat rozbahněným místům a mělkým kalužím.

Tommy přijel modrým peugeotem. Šedá dodávka, která tu parkovala ten den, kdy sem Line dorazila, stála vedle Linina auta a měla zamlžené přední sklo. Jednalo se o Volkswagen Caravelle. Přistoupila k němu a podívala se dovnitř, Tommy mezitím odemkl svoje auto. V dodávce se nic neválelo s výjimkou tenisek na sedadle spolujezdce. Kufr byl zamčený. Line si přečetla poznávací značku, zkřížila ruce na prsou a čekala, až se Tommy rozloučí.

Přistoupil k ní a chtěl ji políbit. Nastavila mu tvář a rozpřáhla ruce tak, že z toho bylo objetí.

„Zavolám ti,“ řekl, když ho pustila.

„Dobře.“

Pak se posadil do auta, zabouchl dveře, vycouval a pustil se po úzké cestě.

Line zůstala stát a dívala se za Tommyho autem. Cítila se uvnitř úplně prázdná, zbavená síly. Rozhodnost, kterou se pyšnila před pár dny, ji opustila.

Teď byla pouze zmatená. A sama. Znovu.

47

Restaurace se nacházela poblíž parku, kde podzim zbarvil stromy do žluta. Wisting poslechl doporučení litevského šéfa kriminálky a objednal si bramborový nákyp.

Při čekání dostali Kvas, sladký lehký nápoj, který Wistingovi chuťově připomínal pivo, jež vařívala jeho matka před Vánoci, jenom světlejší.

„Zbývá nám jenom promluvit si s matkou Daria Platera,“ řekl Antoni Mikulskis. „Možná má informace o tom, kde se pohybují zbývající tři muži.“

„Stojíme před jedním praktickým problémem,“ namítl Wisting. „Nevíme úplně jistě, že ten zemřelý je Darius Plater. Naše identifikace se zakládá na otiscích prstů, které jsme mu sejmuli, když byl loni v Norsku zatčen. Tehdy se legitimoval pasem, ale nemáme žádnou záruku, že pas byl pravý. Nemůžeme se obrátit na jeho rodinu, dokud si nebudeme naprosto jistí.“

„A to bude kdy?“

Odpověděl Martin Ahlberg: „Darius Plater je zaregistrovaný i v litevské databázi otisků prstů. Interpol teď porovnává otisky z obou zemí. Je to byrokratický taneček, ale odpověď bychom měli dostat dnes nebo zítra.“

„Až přijde, čeká nás oficiální úkol,“ přikývl Antoni Mikulskis. „Co budeme dělat do té doby?“

„Nemohli bychom zajet na tržiště do Gariunai?“ zeptal se Wisting. Chtěl vidět, kde se prodává kradené zboží z Norska. „Možná tam najdeme ty, co hledáme.“

Antoni Mikulskis se napil a přemýšlel nad tím.

„Stojí tam 7000 Stánků,“ vysvětloval. „Nemáme absolutně žádnou šanci je najít, ale můžeme vás tam odvézt. Na mě čeká papírování.“

Martin Ahlberg přikývl.

„Vrátíme se do hotelu taxíkem a sejdeme se zítra.“

„Dobře,“ usmál se šéf kriminálky. „Svou vizitku jsem vám dal. Zavolejte mi a pokusíme se ty muže znovu zastihnout.“

Na jídlo čekali skoro půlhodinu. Tradiční litevský pokrm voněl lehce po oreganu nebo nějakém jiném koření. Trochu připomínal zapečené brambory se smetanou a skládal se ze slaniny a plátků brambor navrstvených ve formě, v které se podával. Povrch zdobila brusinková marmeláda a zakysaná smetana.

Chutnalo to výtečně.

Wisting trval na tom, že zaplatí, a odbyl námitky litevských policistů zmínkou o cestovních náhradách. Rychle přepočítal cenu a došel k tomu, že ho celý oběd vyšel na necelých 150 norských korun.

Vrátili se do auta a šéf kriminálky si zapálil cigaretu. Cesta do Gariunai jim zabrala čtvrthodinu. Několik set metrů dlouhá ohrada oddělovala obří tržiště od tříproudové dálnice na Kaunas.

Řidič zastavil před policejní stanicí u vchodu. Šéf kriminálky vystoupil z auta společně s nimi. Wisting chvíli zíral na řady prodejních Stánků v podobě provizorních bud a buněk přikrytých celtou. Střechy byly zatíženy proti větru pneumatikami, kameny a dalšími těžkými předměty.

Wisting navštívil na dovolené v Turecku a Španělsku různá tržiště, ale něco takového nikdy nespatřil. Z místa, kde stál, viděl řady a řady autorádií, mobilních telefonů, motorových pil, reprobeden, vysavačů, sekaček na trávu, autosoučástek, stereosestav a ledniček a tucet bílých svatebních šatů. Vypadalo to jako kombinace Electroworldu, velkoobchodu s autosoučástkami a železářstvím a IKEA pod širým nebem.

„Co je tohle za místo?“ zeptal se spíš sám pro sebe.

„Tohle je nákupní centrum pro lidi, kteří se nemůžou dovolit nakupovat oblečení a jídlo v běžných obchodech,“ vysvětlil Antoni Mikulskis „Většina prodávaného zboží je z druhé ruky a nestojí moc.“

„Kradené zboží?“ zeptal se Wisting.

Šéf kriminálky pokrčil rameny.

„Malá část asi ano, ale větší problém představují kapesní krádeže,“ ukázal na bezpečnostní kameru.

„Nemůžete si ale přece nijak ověřit, jestli ty věci nejsou kradené,“ namítl Ahlberg.

„Na takovém tržišti se trestné činnosti samozřejmě nedá úplně zabránit,“ připustil šéf kriminálky.

„Tak proč to tu celé prostě nezavřete?“ zeptal se Wisting. „Určitě tudy proteče ohromné množství peněz, ze kterého nikdo neodvádí daně.“

Antoni Mikulskis si povzdechl.

„Pracuje tu spousta lidí. Ze zdejšího obratu žije skoro 70 000 lidí. Kdybychom zavřeli Gariunai, způsobilo by to sociální katastrofu. Potírat kriminalitu na tomhle tržišti přijde Litvu levněji než se ho zbavit.“

Wisting ztratil řeč. Celá ekonomika tu stojí na zisku z pašovaného a kradeného zboží.

„Co je to sakra za lidi,“ komentoval to Martin Ahlberg norsky a rozhlédl se kolem.

Antoni Mikulskis si očividně nepřál dál tohle téma probírat a nasedl do auta.

„Zítra se mi ozvěte,“ řekl a naznačil řidiči, aby šlápl na plyn.

Wisting a Ahlberg se vydali mezi řady Stánků. Všude kolem nich se halasně smlouvalo.

„Ať si říkají, co chtějí,“ prohlásil Ahlberg a zastavil se před místem, kde se prodávaly žiletky, deodoranty a další kosmetika. Vzal do ruky krabičku holicí pěny a ukázal Wistingovi cenovku norského supermarketu Rimi. „Je to trh zlodějů. Největší prodejna kradených věcí na světě. Dělá to špatné jméno Litvě i místní policii.“

Pokračovali do hloubi tržiště. Řada nabízeného zboží byla na první pohled kradená, ale jak kličkovali dál, připomínal trh čím dál víc sběrný dvůr málo opotřebovaného zboží ze západní Evropy. Nepochybně se jednalo o vyřazené domácí spotřebiče a použitou elektroniku, která vyšla z módy.

„Moc se to neliší od internetové stránky s inzeráty finn.no,“ podotkl Wisting.

Je fakt, že velká část obchodů, které probíhají mezi soukromými osobami na internetu, se týká kradeného zboží.

„Tady se všechno fyzicky nachází na jednom místě, zatímco v Norsku nabízíme kradené věci po internetu a říkáme tomu podle sloganu finn. no Trh plný příležitostí.“

„To není totéž,“ namítl Ahlberg.

Wisting se s ním nepřel. Když u policie začínal, prodávalo se kradené zboží hlavně na ulici. Teď tu úlohu převzal internet. Na digitálním trhu se zbožím z druhé ruky je v oběhu neustále skoro 300 000 věcí na prodej. Zisk se odhaduje na tři čtvrtě miliardy ročně. Podle nejnižších odhadů tvoří prodej kradeného zboží jednu desetinu.

Začalo poprchávat a prodavači přikryli zboží plastovými fóliemi.

Wisting se zastavil u stolu s různými druhy šperků. Převažovaly šperky ze zlata. Prsteny, náramky a náhrdelníky. Vzal do ruky široký prsten, prodavač ho úkosem skepticky pozoroval. Tvoje Kari, četl Wisting. 12. srpna 1966. Snubní prsten. Nejspíš drahá vzpomínka, kterou ten, kdo ho původně nosil, navždy ztratil.

„Sto litas,“ řekl muž za pultem.

Wisting zavrtěl hlavou a položil prsten zpátky.

Opodál stál před přepravním kontejnerem rozkročený muž s rukama zkříženýma na hrudi. Sledoval každého, kdo vešel dovnitř a vyšel ven. Jeden z návštěvníků nesl velkou krabici s obrázkem širokoúhlé televize. Stálo na ni: LG – Life’s Good.

Wisting a Martin Ahlberg vstoupili.

Kontejner zabírala různá elektronika. Televizory, DVD přehrávače, domácí kina, počítače a herní konzole. Některé produkty byly v originálním balení. Většinu však vystavili bez jakéhokoliv obalu.

Wisting zaslechl, jak nějaký muž smlouvá o ceně televizoru s 32palcovou obrazovkou značky Samsung. Stejný typ ukradli z chaty Thomase Ronningena. Cena, na které se muži neshodli, nepřesáhla 500 litas. Tedy 1200 norských korun.

„Tohle mi nedělá dobře,“ vyjádřil se Ahlberg. „Pobuřuje mě, když se na to musím dívat.“

Déšť zesílil a bubnoval do střechy kontejneru. Muž strážící dveře se schoval dovnitř.

Čekali u vchodu, až se vyjasní. Nějaký muž chvátal podél řady Stánků s novinami nad hlavou. Právě když je míjel, zvedl hlavu a mimoděk se na ně podíval. U Wistinga se zarazil. Vyvalil oči. Otevřel ústa. Pak špatně došlápl, zakopl a spadl.

„To je on!“ vykřikl Wisting a prosmýkl se kolem hlídače dveří.

Muž se vyškrábal na nohy a dal se do běhu. Wisting byl deset metrů za ním.

Valdas Muravjev.

Nepochybně Wistinga poznal. Střetli se jen krátce před pěti dny, když se Litevec skácel na kraji silnice nedaleko Nevlunghavnu a hrál divadýlko, které skončilo tím, že srazil Wistinga k zemi a ukradl mu auto.

„Chci si promluvit,“ volal Wisting marně anglicky.

Honil Valdase Muravjeva mezi Stánky a řadami lavic. Odhrnoval z cesty šaty, šátky a šály, které visely v uličce.

Muž před ním odbočil z uličky mezi Stánky, proběhl úzkým průchodem a dostal se do paralelní ulice, o něco víc zalidněné. Proplétal se davem lidí, kteří uhýbali stranou, jakmile proběhl, zahradili cestu. Wisting se prodíral za ním a vysloužil si hodně rozčilených nadávek. Už se začínal bát, že se mu Muravjev ztratil, ale pak v uličce kus před sebou zahlédl jeho široká záda, právě když Valdas Muravjev uhnul do další postranní uličky. Wisting si proklestil cestu Stánkem s hodinkami, brýlemi a pásky a málem se mu podařilo Litevce odříznout. Chytil ho za rukáv bundy, ale Muravjev se mu vytrhl a zuřivě se na něj podíval.

„Chci si promluvit o Dariovi,“ učinil Wisting další pokus.

Muž utíkal dál a Wisting měl dojem, že zahlédl, jak se Valdasu Muravjevovi zalesklo v ruce něco kovového. Nůž nebo jiná zbraň. Na okamžik zaváhal, ale pak se za ním pustil.

Běhali křížem krážem po celém tržišti. Nakonec se Litevec ocitl na okraji části, kde ulice ústila do šedé zdi. Nalevo se vršilo několik kontejnerů poskládaných na sebe. Vpravo prodával nějaký muž džíny.

Valdas Muravjev se zastavil.

Wisting zpomalil.

„Chci si s vámi jenom promluvit o Dariu Platerovi,“ zopakoval Wisting anglicky.

Muž před ním si pohledem změřil zed, pak poodstoupil o pár kroků dozadu, aby získal větší rozběh, a přehoupl se přes zeď. Wisting ho nestihl chytit za nohy.

Wistingovi stékal po obličeji déšť. Prudce oddechoval. Zůstal stát s rukama opřenýma o kolena.

Zazvonil mu mobil.

Volal Martin Ahlberg.

„Kde k čertu jste?“ vyprskl.

Wisting se narovnal a rozhlédl se kolem.

„Nejsem si jistý,“ odpověděl a vysvětlil, koho to sledoval. „Bláznovství,“ zhodnotil to Ahlberg. „Počkám na vás u vchodu a pak si chytneme taxíka do hotelu.“

Wisting se vydal směrem, kde je litevští policisté vysadili. Cestou se zastavil u slunečníku, pod kterým nějaká stařenka prodávala zeleninu a nápoje v lednici s prosklenými dvířky. Koupil si láhev vody a vypil polovinu, než mu stařenka vrátila drobné a srdce mu přestalo zběsile bušit.

Když došel k východu na parkoviště, Martin Ahlberg jenom zavrtěl hlavou.

„Co vás to napadlo? Tohle jsou nebezpeční lidi.“

Martin Ahlberg mu muže, které hledali, vykreslil jako organizovaný gang migrujících zlodějů, Wisting ale v průběhu dne získal jiný dojem. Připadali mu spíš jako zoufalí mladíci postrádající naději a budoucnost.

„Máte pravdu,“ pokusil se to Wisting obrátit v žert: „Na tohle jsem už moc starý.“

Prohrábl si rukou mokré vlasy, otočil se a zadíval se na nekonečné řady stánků. Cítil, že na něj hodně lidí zírá a měří si ho pohledem. Pak se odvrátil a zamířil k jednomu z mnoha čekajících taxi.

48

Zablácená šedá dodávka patřila Gunnaru B. Hystadovi ze Sandefjordu. Textová zpráva od Ředitelství silnic a dálnic neprozrazovala víc, než že dotyčný zaplatil roční poplatek za auto.

Line našla jeho jméno ve Zlatých stránkách. Bylo v nich uvedeno číslo jeho pevné linky a mobilního telefonu a adresa, která, jak Line věděla, udávala polohu v dobré čtvrti západně od centra. Nějaká žena bydlela na téže adrese a užívala totéž telefonní číslo.

Line vyhledala Gunnara B. Hystada v daňových registrech a zjistila, že se narodil v roce 1950. Ani tady se nedozvěděla, jaké jméno představuje písmeno B. Vlastnil nevelký majetek a ročně vydělával pod půl milionu.

Zadání jeho jména do internetového vyhledavače nic nepřineslo, stejně jako novinový archiv. Oddělené hledání jmen gunnar a hystad zobrazilo tolik odkazů, že se jimi nedokázala prokousat.

Gunnar B. Hystad by mohl být ten záhadný muž s dalekohledem, kterého zahlédla.

Uvažovala, jestli by neměla zavolat Benjaminu Fjeldovi a nahlásit mu poznávací značku, ale podle toho, co o tom muži zjistila na internetu, nevypadal nijak zajímavě.

Ušmudlanými okny dopadaly sluneční paprsky. Ve vzduchu se vznášel třpytivý prach. Line zaklapla notebook a došla k názoru, že jí neposkytl žádné odpovědi. Přesto Gunnar B. Hystad budil její zvědavost. Jeho auto stálo na parkovišti celou noc. Není samozřejmě vyloučené, že pobývá na jedné z okolních chat, ale pravděpodobně strávil noc v provizorním přístřešku, který objevila.

Vstala a našla fotoaparát. Prohlédla si fotky, které pořídila před pár dny, pak si oblékla bundu a vyšla ven.

Moře jemně omývalo břeh. Vzduch se pročistil. Ke Skagerraku pluly dvě rybářské lodi a jejich stěžně se ostře tyčily proti obzoru.

Line se vydala po cestičce mezi hustým houštím směrem na západ. Rozmoklá půda jí povolovala pod nohama. S každým krokem se její holínky bořily hlouběji a hlouběji.

Vyšla u moře na stejném místě jako minule. O břeh se rytmicky tříštily vlny. Větrem ohnuté borovice visely přes skalní útes. V puklinách ve skále rostly neduživé květiny.

Zvedla fotoaparát a zaostřila na chatu stojící poněkud stranou. Dlouho nehnuté čekala, až v objektivu zachytí nějaký pohyb. Nakonec ji z toho rozbolely paže a fotoaparát sklonila. Vtom ho spatřila.

Stál na vyvýšenině u moře a pozoroval pobřeží. Byl k ní otočen zády, neviděla pořádně, jak vypadá, až na to, že má tváře, bradu a krk zarostlé vousy.

Line pořídila pár snímků a skrčila se v houští. Ze stromů nad ní vzlétlo několik černých vran. Zaskřehotaly, zatřepotaly křídly a pak se usadily o kus dál.

Mechem vedla vyšlapaná pěšinka směrem k muži. Line se pomalu přibližovala, ale zastavila se na hranici, kde les přechází ve skály, aby ji muž nezahlédl. Upírala zrak na místo, kde před chvílí stál, ale nikde ho neviděla.

Vyšla z lesa a vyplašila několik ptáků. Slunce opravdu hřálo a z pobřežních skalisek stoupala pára.

Sešla z vyvýšené plošiny úzkou spárou ve skále. Jednou rukou si při tom držela fotoaparát u hrudníku a druhou se opírala o skálu. Pak se vyškrábala na vyvýšeninu, kde stál před chvílí ten neznámý muž. Nebylo po něm ani stopy, Line se zadívala směrem, kam se před chvílí otáčel. Klidné moře se rozvlnilo a naráželo na oblázkovou pláž. Husté houští u břehu jako by se zabarvilo do Šeda. Vítr sfoukl ze stromů žluté listí a k nebi se vypínaly pouze holé větvičky.

Najednou vzlétlo početné hejno černých ptáků. Muselo být tak stokrát větší než to, které zahlédla před pár dny. Ptáci se seskupili do velkého oválu a vystoupali k nebi jako tmavý mrak. Tisíce mávajících křídel přehlušily zvuk příboje. Obrovské hejno vrhalo na krajinu mihotavý stín.

Připomínalo to obří létající koberec, který se vlní.

Hejno se stočilo nad moře a zastínilo slunce, Line cítila, jak se ochladilo.

Pak se hejno rozdělilo do dvou skupin a zamířilo zpět k zemi. Slunce opět vykouklo a ptáci odletěli tak náhle, jako se objevili, a usadili se v korunách stromů. Line jenom v uších doznívalo třepotání jejich křídel. Teprve v tom okamžiku zvedla fotoaparát, ale šanci zvěčnit ten velkolepý pohled už propásla.

„Viděla jste to?“ ozval se hlas za jejími zády.

Line se otočila. Muž, kterého hledala, stál dva metry od ní. Musel se přesunout do výčnělku na vnější straně skály a pak nepozorovaně vylézt za ní.

Kolem krku mu visel dalekohled. V rukou třímal fotoaparát. Měl oči navrch hlavy a zdálo se, že je nadšený z toho, že se o takový zážitek může s někým podělit.

Line přikývla.

„Ano, bylo to úžasné.“

Muž stále upíral zrak směrem, kam ptáci odletěli.

„Čekal jsem na to řadu dní, ale tohle předčilo moje očekáváni.“

Pustil fotoaparát a přiložil si k očím dalekohled.

„Tady ho máme,“ řekl z ničeho nic a sklonil dalekohled, aby ukázal na velkého sokola nebo orla, který se snažil zachytit vzdušné proudy.

„Shlukují se tu kvůli potravě, než táhnou dál. V tom období je obzvlášť ohrožují útoky dravých ptáků. Proto létají v hejnech, stejně jako sardinky prchající před predátorem. Čas od času mění směr, aby zmátli nepřítele.“

„Nechápu, jak to dokážou,“ zamyslela se Line.

„Ptáci mají v porovnání s tělem velký mozek,“ vysvětloval muž. „Oči a mozek od sebe neleží daleko. Elektrické impulsy putují bleskurychle. Ptáci reagují na pohyb ptáka vedle sebe, ale nám se zdá, že se celé hejno otočilo zároveň. Jejich reakce je neuvěřitelně rychlá.“

Line se zadívala na muže, nepochybně velmi nadšeného ornitologa, a pak mu podala ruku a představila se.

„Aha,“ odpověděl a potvrdil Line, že mu patří ta špinavá dodávka: „Gunnar Hystad.“

„Vidím, že se zajímáte o ptáky.“

Usmál se na ni.

„Vždycky to byl můj koníček, ale letos v létě jsem odešel do předčasného důchodu. Mám teď víc času. Minulý týden jsem tu prakticky bydlel.“

„Máte tu chatu?“

„Bohužel ne. Rád bych, hlavně teď když ptáci táhnou. Vedou tudy hlavní tažné trasy.“

Line převedla hovor jiným směrem.

„Takže jste nocoval tady poblíž?“

„Někdy přespím v autě, ale postavil jsem si nedaleko takový jednoduchý přístřešek. Přijel jsem včera odpoledne. Předpověď počasí slibovala tlakovou výši a severozápadní vítr. Ideální podmínky pro tah ptáků, byl jsem na nohou už od svítání. Teď čekám ještě na holuba hřivnáče. Během ranních hodin by jich tu mohly proletět desetitisíce.“

Line obrátila oči k nebi. Kroužilo nad nimi pár racků, jinak zela obloha prázdnotou.

Gunnar B. Hystad se na chvíli podíval do dalekohledu.

„A co vy?“ zeptal se. „Co vyhnalo do podzimního chladu vás?“

„Bydlím na chatě támhle vzadu,“ vysvětlovala Line. „Pokouším se psát knihu.“

Sešli společně z vyvýšeniny.

„Tak to se hodí trochu se odříznout od světa,“ poznamenal muž a skákal z jednoho balvanu na druhý. „Neviděl jsem tu moc lidí.“

„Všimla jsem si vás ten den, co jsem dorazila, jinak jsem tu nezahlédla nikoho,“ přisvědčila Line.

„A kdy jste přijela?“

„V sobotu.“

Gunnar B. přikývl a přejel si rukou po vousech na bradě.

„Aha. Po tom pozdvižení na Guslandu. Slyšela jste o tom?“

Line přikývla a zvažovala, jestli mu má prozradit, že tu mrtvolu našla ona, ale nakonec mu o tom nic neřekla.

„Ten den proplulo podél pobřeží několik lodí. Jedna z nich se držela poblíž celou sobotu. Křižovali celý den tam a zpátky a vyplašili ptáky u Makeskjara. Netuším, co hledali.“

Ornitolog mluvil a přitom se rozhlížel. Najednou si něčeho všiml, namířil fotoaparát, ale nestihl to vyfotit.

„Zdržuje se tu jeden mořský orel,“ vysvětloval. „To se moc často nestává. Obvykle nehnízdí tak daleko na jihu. Jde o dospělou samici. Rozpětí jejích křídel dosahuje skoro 2,5 metru.“

Zastavil se.

„Ukážu vám ji,“ natočil fotoaparát.

Rychle procházel na displeji fotky různých ptáků, až se dostal k orlici, která se majestátně vznášela na šedém nebi.

„Vyfotil jsem taky sérii snímků, na kterých chytila rybu,“ pokračoval Gunnar B. Hystad v prohlížení fotografií.

Snímky míhající se Line před očima změnily na okamžik motiv. Sled záběrů orlice narušila fotografie velkého nafukovacího člunu s mužem na palubě.

„Co je to?“ zeptala se Line.

„Co?“

„Ta loď.“

Ornitolog se vrátil k předchozí fotce.

„To je ta loď, o které jsem mluvil. Proplouvala kolem celý víkend. Muž na palubě neustále pozoroval břeh. Očividně něco nebo někoho hledal.“

Line uchopila fotoaparát a pozorně fotografii prostudovala. Jednalo se o velkou šedou loď s hliníkovým trupem a velkými nafukovacími pontony na bocích. Věděla, že policie po nálezu těla na chatě Thomase Ronningena prohledávala oblast s pomocí vrtulníku a policejních psů, ale neslyšela o tom, že by k hledání použili taky loď. V tom případě by pravděpodobně našli člun s mrtvolou na palubě, který moře zaneslo ke břehu nedaleko chaty. Tahle loď navíc postrádala registrační značku i označení země.

Line se snažila rozpoznat obličej muže za kormidlem, ale detaily se na malém displeji nezobrazovaly v dostatečně velkém měřítku.

„Neřekla bych, že se jedná o policistu nebo někoho takového,“ prohlásila.

„Ne? A o koho teda?“

Line pokrčila rameny.

„Můj otec pracuje u policie. Mohla bych mu tu fotku poslat.“

Gunnar B. Hystad si vzal fotoaparát zpátky, jako by nechtěl přijít o něco cenného.

„Co kdybychom společně zašli ke mně do chaty?“ navrhla Line. „Uvařím vám kávu a mezitím si stáhnu vaše fotografie do počítače.“

Ornitolog si přejel rukou po vousech, usmál se a přikývl.

49

„V Dánsku tomu říkají černé slunce,“ prohlásil Gunnar B. při pohledu z okna.

Line odměřila do překapávače pět lžiček kávy.

„Čemu?“ zeptala se a napustila vodu do konvice.

„Jevu, kdy tisíce ptáků letí v hejnu a zakryjí oblohu jako při zatmění slunce. V západním Jutsku se na to každé jaro a podzim jezdí dívat spousta lidí jako na turistickou atrakci.“

„Taky jste tam byl?“

„Mnohokrát.“

Překapávač se dal do chodu. Line přešla k nízkému stolku v obývacím pokoji a otevřela notebook.

„Půjčíte mi prosím paměťovou kartu?“ zeptala se.

„Samozřejmě.“

Gunnar B. otevřel fotoaparát, vytáhl paměťovou kartu a podal ji Line. Zasunula ji do počítače, chvíli trvalo, než se fotky načetly. Pak Line vybrala jedenáct záběrů lodě a zkopírovala je do svého počítače. Když paměťovou kartu vysunula, káva byla hotová.

Nalila ji do dvou hrnečků a jeden podala svému hostu, který se usadil na pohovku.

„Co si myslíte o těch mrtvých ptácích?“ zeptala se a sevřela hrníček v dlaních.

Gunnar B. se na ni podíval.

„A z nebe budou padat mrtví ptáci,“ pronesl, jako by citoval knihu.

Pak se zasmál.

„Neříkají něco takového proroci soudného dne? Že se jedná o první znamení blížícího se konce?“

Zavrtěl hlavou.

„To hejno, které jsme dnes viděli, tvořilo sto tisíc ptáků. Několik set mrtvých ptáků představuje jen jednu tisícinu. Ptáci umírají neustále.“

„Ale proč?“ vyptávala se Line.

„Když se mořský orel vrhne za kořistí do hejna, zabije tucet ptáků pouhým máváním křídel. Další se vyplaší a narazí do stromu nebo prostě zahynou vyčerpáním. Ptáci snadno podlehnou stresu.“

„Našla jsem dva mrtvé ptáky na zápraží,“ vysvětlila Line a kývla hlavou ke dveřím. „Myslím, že naposledy jsem něco takového zažila před deseti lety, když nějaký pták narazil do okna našeho domu.“

„Taky se může jednat o nějakou chorobu nebo otravu,“ domníval se ornitolog. „Část z nich možná sežrala něco, co nedokáží strávit. Lidé někdy nepřemýšlí. Často do krmítek dávají vyloženě nebezpečné věci. Zbytky tučného jídla vyvolávají u ptáků průjem a vedou k tomu, že nedokáží z potravy získat živiny. Zahynou během jednoho nebo dvou dnů.“ Bavili se o ptácích ještě další půlhodinu, pak Gunnar B. vstal a poděkoval za kávu. Jakmile zmizel za dveřmi, posadila se Line k počítači a zobrazila jednu z ornitologových fotografií na celý monitor.

Snímek měl dobré rozlišení. Mohla obličej muže za kormidlem přiblížit, aniž to zhoršilo kvalitu fotografie. Stál v mírném předklonu s přísným výrazem ve tváři. Oči se skrývaly za tmavými pilotními brýlemi. Vlasy rozcuchal vítr a mořská voda.

Neměl na sobě uniformu a nevypadal jako policista nebo člen záchranných jednotek. Kromě toho policisté se vždy pohybují ve dvojici.

Line fotku zase oddálila, aby viděla muže celého, a pátrala po detailech, které by jí prozradily, kdo by to mohl být. Měl na sobě tmavou větrovku s velkým rudým R na hrudi a nápisem Sailwear. Zadalo to jméno do internetového vyhledavače a našla odkaz na dánskou kolekci oděvů.

Totéž udělala s názvem na lodi. Za jedním z pontonů stálo bílým písmem vytištěno RaveRib. Vyhledávání ji dovedlo k internetové stránce dánského výrobce lodí.

Vrátila fotografii na původní velikost a opřela se. Ta loď je dost velká na to, aby připlula z Dánska, ale co pohledává tady?

Line zakručelo v břiše. Vstala a došla k lednici. Máslo a sýr. Nic víc. Než se znovu posadila, nalila si další hrnek kávy.

Ať už muž na fotografii hledal mezi pobřežními kameny cokoliv, určitě to nějak souvisí s tou vraždou.

Otevřela svou mailovou schránku a do kolonky adresáta napsala otcovo jméno a jako předmět Zpozorována podezřelá loď.

Pak krátce vyložila, oč se jedná, uvedla jméno, adresu a telefonní číslo Gunnara B. Hystada a přiložila tři fotografie.

Právě když se chystala mail odeslat, uvědomila si, že otec odcestoval. Vymazala jeho mailovou adresu, sáhla po vizitce policisty, který ji vyslýchal, a napsala místo toho jeho mail. Pak zmáčkla Odeslat, vstala a zajela nakoupit.

50

Wistingovi zazvonil mobil, právě když se dosprchoval ve svém hotelovém pokoji. Omotal si kolem boků ručník a vyšel z koupelny. Na displeji se neukázalo volající číslo. Přiložil si mobil k uchu, představil se a poznal chraplavý hlas Leifa Malma.

„Něco nového?“ zeptal se Wisting.

„Vynořilo se hodně věcí, ale volám vám až teď. Počítal jsem s tím, že jste toho dnes měl na práci víc než dost.“

Wisting si prohrábl mokré vlasy.

„Tak spusťte,“ řekl a vrátil se do koupelny.

„Rudi Muller byl dnes v noci v Larviku.“

„V Larviku?“

„Sledovali jsme ho včera večer z Osla. Ubytoval se v tom novém hotelu Farris Bad.“

„Sám?“

„Ano.“

„Co tam dělal?“

„To nevíme. V hotelu se neobjevila žádná známá firma a na telefonu, který Mullerovi odposloucháváme, se taky nic zajímavého neděje.“

Wisting otřel zamlžené zrcadlo a naklonil se ke svému odrazu. Rána po útoku, ke kterému došlo před týdnem, se zahojila do světle červené jizvičky. Přejel si rukou po bradě a cítil, že se měl oholit předtím, než se osprchoval.

„Co to znamená?“

„Možná, že si obhlíží terén. V noci jezdil skoro tři hodiny po vedlejších silnicích po okolí. Nemělo smysl ho sledovat, a tak jsme ho nechali jet a počkali jsme, až se vrátí do hotelu.“

„Je možné, že se s někým sešel?“

„Ne, poté, co se přihlásil do hotelu, jsme mu na auto namontovali sledovací zařízení. Nikde nezastavil.“

„Řekl jste, že si možná obhlížel okolí. Myslíte si, že chce přepadnout nějaký objekt v Larviku?“

Odpověď přišla rychleji a zněla sebejistěji, než Wisting očekával: „Ano.“

Wisting se odmlčel a čekal na další informace. „Hotovostní služba bezpečnostní agentury Nokas má pět středisek zpracování hotovosti. Jedno z nich se nachází v Larviku. Víme, že už dlouho kolují různé návrhy, jak ho přepadnout. Prý byly vypracovány dost podrobné plány, ale zatím je nikdo neuskutečnil. Riziko je příliš vysoké, ale po novém roce se ta pobočka přesune z Larviku do Osla. Takže pokud ji chtějí vyloupit, musí to udělat teď na podzim.“

Wisting přikývl. Věděl, že se kdysi připravovalo přepadení Norges Bank, která v Larviku také sídlí, ale to bylo předtím, než došlo k přepadení pobočky ve Stavangeru. Přesto ho překvapilo, že se chystá přepadení střediska provozovaného bezpečnostní agenturou, která zajišťuje přepravu a zpracování hotovosti.

„Myslíte si, že Rudi Muller ty plány koupil?“

„Řada věcí rozhodně nasvědčuje tomu, že by je chtěl převzít výměnou za podíl na zisku. Před hodinou jsme získali seznam hostů zmíněného hotelu. Nocoval tam taky Svein Brandt.“

To jméno znělo Wistingovi povědomě, ale nechal Leifa Malma, ať pokračuje.

„Svein Brandt je důležitá osoba mezi kriminálníky v jihovýchodním Norsku, vždycky ale operuje v pozadí. Jeho jméno figuruje ve zprávách, které naše oddělení vypracovalo o chystaných plánech na přepadení Hotovostní služby v Larviku. Bydlí ve Španělsku, ale vypadá to, že si udělal výlet do Norska.“

Wisting tu informaci vstřebával.

„Co na to říká informátor?“ zeptal se.

„Nebyli v kontaktu, ale doufáme, že se sejdou dnes večer.“

„Jak brzy by k té loupeži mohlo dojít?“

„Mluvíme tu spíš o dnech než o týdnech. Rudi je pod tlakem.“

Wisting si přejel rukou po strništi.

„Mám zpáteční letenku na pozítří, ale nevím, jestli to stihnu. Zatím jsme vlastně skoro nic nevyřídili.“

„Nespěchejte,“ povzbudil ho Malm. „My to zvládneme.“

„Jaký máte plán?“

„Sledujeme známé kriminálníky. Rudi potřebuje k provedení akce minimálně tři až čtyři muže a taky vybavení. Auta a zbraně. Obvykle zpozorujeme, když se něco takového připravuje. A počítáme s tím, že informátor s námi bude dál spolupracovat.“

„Co uděláme, až zjistíme, kdy a kde se chystají udeřit?“

„Konečné rozhodnutí náleží vašemu krajskému řediteli, ale já bych doporučoval protiútok, zadržet je na místě. Další možnost je zabránit přepadení tak, že se budeme hodně ukazovat, případně jim dáme vědět, že po nich jdeme, ale to by jenom vedlo k tomu, že celou loupež odloží do doby, až nebudeme tak dobře informovaní.“

Wisting došel ke stejnému závěru. Navíc všechno, co po takovém zásahu vyjde najevo, bude důležité k vyřešení případu vraždy.

„Našli jste Tronda Holmberga?“ zeptal se Wisting. „Před čtyřmi hodinami jsme odnesli jeho tělo z místa požáru, teda to, co z něj zbylo. Forenznímu stomatologovi nedalo potvrzení totožnosti moc práce. Bude chvíli trvat, než se dozvíme, jestli se nám podařilo zajistit nějakou DNA, ale technici byli optimističtí.“

Wisting si přidržel telefon pod bradou a vytáhl si z kufru čisté spodní prádlo.

„Co příčina požáru?“ zeptal se.

„Tak to tak pozitivní není. Ten blbec jezdil motokros a měl v obývacím pokoji dvě motorky s palivovými nádržemi. Prokázali jsme na několika místech v bytě výskyt hořlavé látky, těžko můžeme tvrdit, že to souvisí s příčinou požáru.“

Prohodili ještě pár slov a Leif Malm Wistingovi slíbil, že ho bude informovat o dalším průběhu.

Wisting se oblékl, vyšel na chodbu a zaklepal na dveře Ahlbergova pokoje. Musí si promluvit o návratu domů. Wistingovi najednou připadalo, že je příliš daleko od centra dění.

51

Hotelový pokoj Martina Ahlberga byl o něco menší než Wistingův, ale stejně elegantně zařízený, podlahu pokrývaly rudé koberce a zdi zdobily obrazy s motivy historické části Vilniusu.

„Totožnost je ověřená,“ řekl Ahlberg a posadil se k počítači na širokém psacím stole. „Interpol potvrdil, že muž, kterého jsme našli ve člunu, je opravdu Darius Plater.“

Wisting se podíval na monitor, na kterém Ahlberg otevřel mail s logem mezinárodní policejní organizace.

„Konečně. Zítra ráno s tím začneme. Doma se toho děje tolik, že nemůžu cestu zpátky odkládat.“

Ahlberg uchopil propisku, stiskl ji mezi zuby a otočil se k Wistingovi s tázavým výrazem ve tváři.

Wisting mu stručně vyložil, k jakému vývoji došlo v Norsku.

„Mohl bych si půjčit vás počítač?“ zeptal se Wisting.

„Samozřejmě.“

Martin Ahlberg se odhlásil z počítače a přenechal Wistingovi židli. Software v Ahlbergově počítači umožňoval přístup do všech policejních systémů přes zakódované připojení prostřednictvím mobilního telefonu. Stálo to dost peněz, Wisting o ten software nepožádal. Tak jako tak obvykle seděl ve své kanceláři, když se něco stalo, a neměl potřebu brát si domů elektronická data.

Jakmile se přihlásil do systému, vyvalila se na něj hromada mailů. Vybral ty, které se týkají případu, a rychle je pročetl. Z velké části se jednalo o formality a nedůležité zprávy.

„Zajdeme se večer někam najíst?“ zeptal se Ahlberg. „Mohli bychom vyzkoušet nějaké nové místo?“

Wisting přitakal, přišla mu nová zpráva. Poslal mu ji Benjamin Fjeld. Předmět: Dánský pašerák drog v norských pobřežních vodách. Fjeld označil zprávu jako velmi důležitou.

Snažil jsem se ti dovolat, zněla první věta.

Wisting si prohmatal kapsy u kalhot a uvědomil si, že nechal mobilní telefon ležet ve svém pokoji.

Četl dál. Mail stručně popisoval, že starší pozorovatel ptáků vyfotografoval den po nálezu prvního těla loď, která v Guslandsfjordu proplouvala podél břehu, jako by muž na palubě něco hledal. Ukázalo se, že loď je vyrobená v Dánsku, a tak fotografii poslali dánské policii. Ta identifikovala muže na palubě jako Klause Banga, proslulého opakovanými drogovými přestupky.

Wisting otevřel přílohu s fotografií muže na palubě lodi upírajícího zrak k pevnině. Přestože oči zakrývaly černé brýle, lidé, kteří muže znali, by ho určitě poznali.

Wisting krátkým mailem potvrdil, že zprávu obdržel, a připomněl Benjaminu Fjeldovi, aby průběžně informoval i ostatní členy vyšetřovacího týmu. Pak mail přeposlal Leifu Malmovi a požádal ho, aby zhodnotil jeho obsah na základě toho, co ví on.

Na základě nových informací si mohli udělat celkový obrázek o tom, co se stalo. Zapadaly do tvrzení osloského informátora, že případ souvisí s Rudim Mullerem a neúspěšným předáním drog. Zároveň mu na tom ale něco nehrálo. Informátor policii prozradil, že jeden z pašeráků, kteří přepluli Skagerrak, byl pravděpodobně během předání drog zabit a že lidé kolem Rudiho Mullera se domnívají, že se jedná o mrtvého muže nalezeného ve člunu. Jenže policie ho identifikovala jako Daria Platera z Litvy. Neměli důvod si myslet, že Plater připlul s Dánska. Koho tedy na fotografii vyhlížel muž v lodi?

Fotografie na monitoru neposkytla Wistingovi žádnou odpověď, odhlásil se a vstal.

Ahlberg ve stoje přepínal televizní programy.

„Půjdeme se najíst?“ zeptal se.

Wisting neviděl důvod, proč ho informovat o posledním vývoji ve vyšetřování. Tuhle informaci potřebovali jen přímo zainteresovaní.

„Jenom si nejdřív vyřídím jeden telefon,“ odpověděl Wisting a zamířil ke dveřím. „Za čtvrt hodiny se sejdeme na recepci.“

52

Wisting vytočil číslo Nilse Hammera. Jmenovaný to zvedl okamžitě.

„Mluvil jsi s Benjaminem Fjeldem?“ zeptal se zkušený kolega.

„Poslal mi mail,“ odpověděl Wisting. „Je to fakt zajímavé, odvedl dobrou práci. Jak vůbec našel toho svědka?“

„Vlastně na něj poblíž chaty natrefila Line.“

Wisting svraštil čelo a vyhlédl ven, za oknem se snášel soumrak.

„Line?“

Divil se, proč se Line rozhodla informovat Benjamina Fjelda místo toho, aby zavolala jemu.

„Přesně tak, Benjamin ji přece vyslýchal,“ vysvětloval Hammer, jako by Wistingovi četl myšlenky. „Ten den, co dorazila na chatu, si všimla nějakého muže a šedé dodávky, ukázalo se, že ten muž pozoruje ptáky.“

Wisting to dál nerozebíral.

„Mluvil jsi s Leifem Malmem?“ zeptal se místo toho.

„Před necelými pěti minutami,“ odpověděl Hammer. „Ty zprávy o tom, že se chystá přepadení hotovostní služby v ulici Elveveien, se shodují s tím, že ostraha nahlásila, že někdo sledoval transporty s penězi. Před půl rokem taky zaznamenali auto, které opakovaně parkovalo naproti vjezdu do budovy, odkud je dobrý výhled. Ukázalo se, že se jedná o kradené auto. Takže se k něčemu schyluje.“

„Nevrátím se dřív než v pátek,“ podotkl Wisting.

„Zdá se, že osloská policie to má pod kontrolou. My se postaráme o místní záležitosti. To středisko zpracování hotovosti má několik slabin, které z něho dělají snadný cíl. V zásadě jde o to, že ta budova se nehodí k přechovávání peněz. Pronajímají si tam prostory další nájemníci a není to ideálně vyřešeno. Rozhodně mají dobrý důvod přistoupit k centralizaci a celý podnik přemístit.“

„O jak velké částce tu mluvíme?“

„Vlastní sedm aut, která sváží a rozváží peníze po celé oblasti jihovýchodního Norska. Každé auto by mělo převážet maximálně patnáct milionů, ale neustále se to překračuje. Při maximální kapacitě tam přes noc může ležet 80 milionů, ale tolik peněz tam teď určitě nebude. Záleží na tom, jak velký mají obchody obrat v hotovosti.“

„Kdy o tom budeme informovat vedení agentury?“

„Na zítra jsme svolali schůzku u krajského ředitele. Zúčastní se jí i Leif Malm a pár dalších policistů z Osla.“ Wisting přikývl. Viděl, že Hammer má všechno pod kontrolou.

„Ještě něco nového?“ vyptával se Wisting.

„Mortensen vystopoval pistoli, kterou našli ve člunu společně s tím mrtvým Litevcem. Dva dny před vraždou ji někdo ukradl z chaty v Tjome. Pravděpodobně tam řádila stejná skupina. Za jednu noc stihli vykrást devět chat.“

Pak probrali praktické záležitosti týkající se nasazených policistů a zdrojů. Wisting se celou dobu vracel v myšlenkách k tomu, co se skoro před týdnem odehrálo v pátek večer v Nevlunghavnu.

„Jak moc jsme tu oblast prohledali?“ zajímalo Wistinga.

„Tu noc, kdy došlo k vraždě, jsme nasadili helikoptéru policejní psy, ale nepročesali jsme to tam kousek po kousku. Vynechali jsme nejhůř přístupná místa s ohledem na to, že vrah na útěku by se pustil nejschůdnějšími cestami, a později už nebyl důvod se tam vracet.“

„Takže jsme možná některá místa opomenuli?“

„Ano, a taky bych řekl, že technici nezkontrolovali přilehlé křoviny. To by trvalo týdny a my jsme tehdy nehledali nic konkrétního.“

„Chci, abys tu oblast nechal znovu pročesat,“ řekl Wisting. „Ujisti se, že jsme nevynechali ani metr čtvereční.“

„Dobře, ale po čem se vlastně máme dívat?“

Wisting zadržel dech, než odpověděl. Byla to jen teorie, ale nevycucal si ji z prstu.

„Ten večer se něco opravdu zvrtlo. Myslím, že hledáme další tělo.“

53

Line uklidila potraviny do polic v kuchyni a pak si odnesla na zápraží jablko, deku a noviny, které si koupila v obchodě. Rozložila deku na horní schod, posadila se a opřela se o sloup podpírající střechu nad verandou. Zavřela oči a nastavila tvář nízkému podzimnímu slunci. Nedaleko ťukal do stromu datel.

Zakousla se do jablka a kochala se výhledem na fjord. Už teď se těšila na letní prázdniny, které tu stráví.

Slabý poryv větru rozkomíhal větve na nejbližších stromech a listí se snášelo k zemi.

Případ, na kterém otec pracoval, už nedominoval titulní straně, ale redaktoři mu věnovali dvě stránky o něco dál. Všechny články jen rozebíraly staré zprávy. Posledních deset hodin nebyli novináři v terénu a Line si v mezičase přečetla aktuální informace na internetu.

Narazila taky na krátkou zprávu o tom, že se po požáru řadového domku v Grorudu pohřešuje bratr Rudiho přítelkyně. Noviny požár popsaly jako silný a explozivní. Z přilehlých řadových domků a dalších domů bylo evakuováno celkem dvacet sedm osob. Jednu postarší ženu odvezli do nemocnice kvůli problémům se srdcem. Kromě bytu patřícímu třiadvacetiletému pohřešovanému muži byly ještě další dva byty poškozeny ohněm, kouřem a vodou natolik, že jsou neobyvatelné. Hasiči bojovali s plameny hodinu a půl, než se jim podařilo dostat požár pod kontrolu. Vedoucí výjezdové skupiny v rozhovoru uvedl, že tak brzy se ještě k příčině požáru nemůže vyjádřit. Policejní technici se pustí do práce hned, jakmile to bude prakticky možné.

Článek napsal jeden z poměrně zkušených reportérů věnujících se v reportážním oddělení kriminálním kauzám. To nebylo běžné. Obvykle šéfredaktor zpravodajství takový případ svěřil obyčejnému reportérovi. To by mohlo napovídat, že se možná jedná o větší kauzu, než článek napovídá.

Dojedla jablko a odhodila ohryzek do keře. Při čtení novin jí prochladly prsty, a tak se vrátila dovnitř.

Usadila se na pohovku a přihlásila se do redakčního počítačového systému. Tahle efektivní a flexibilní platforma usnadňovala novinářům spolupráci na různých projektech a dohledávání starých informací.

Našla složku o požáru, kterou vytvořil autor článku. Poté, co vyšlo poslední číslo novin, ji pozměnil a určitě aktualizoval i internetovou verzi článku. Kromě toho uložil v 12:32 soubor s podobným tématem popisujícím, že z vyhořelého bytu vynesli mrtvého člověka. Odložila jeho přečtení na později a místo toho otevřela zápisky k případu, aby našla dodatečné informace a podklady, které redaktor ve článku nepoužil.

Potvrdilo se její podezření, že pohřešovanou osobou je třiadvacetiletý Trond Holmberg.

Line se z heslovitého textu dozvěděla, že nejmenovaný zdroj z řad hasičů se domnívá, že požár někdo založil. Policie si prý myslí totéž. Policejní technici místo prohledávali mimořádně důkladně. Policisté se vyptávali po okolí a byli nezvykle skoupí na slovo.

Policie Holmberga dobře znala. Navíc měl styky s Rudim Mullerem. Podle reportérova zdroje se kolem Mullera něco děje. Nevyšla mu prý nějaká zakázka a udělal si velký dluh. Novinář došel k závěru, že by z toho mohl být velký případ, který si zaslouží místo na stránkách novin. Nedá se vyloučit, že požár někdo založil, aby zahladil stopy jiného trestného činu.

Line vyschlo v ústech. Kriminální reportér zřejmě Rudiho Mullera dobře znal. Z jeho slov vysvítalo, že Rudi Muller hraje důležitou roli v místním podsvětí.

Line zkopírovala jeho jméno do redakčního vyhledávače.

Na odpověď nečekala dlouho. Našla informace o Rudim Mullerovi na jedenácti místech. Jedny poznámky se zakládaly na informacích od policejního zdroje, který Mullera důkladně popsal. Muller začínal v prostředí drobných kriminálníků v osloské čtvrti Sagene, které na konci 90. let nabylo na brutalitě, a vykrádal zlatnictví a obchody s elektronikou. Získané peníze investoval do drog. Byl známý svým agresivním chováním a vypracoval se do pozice šéfa v kriminálnických kruzích a přední postavy obchodu s drogami v hlavním městě.

Line taky objevila, že byl odsouzen k nepodmíněnému trestu odnětí svobody na šest měsíců poté, co ho zatkli za nošení pistole v nočním podniku. Policie poté prohledala jeho byt a našla samopal a výbušniny.

Jedna z posledních zmínek o Mullerovi se nacházela v sérii článků o praní špinavých peněz v restauracích. Line úplně mrazilo, když četla, že policie předpokládá, že Muller investoval svou část kořisti z nevyřešeného případu loupeže v klenotnictví, ke které došlo vloni v ulici Karl Johans gate, do restaurace Shazam Station.

Zatímco dříve se Rudi Muller na trestné činnosti přímo podílel, nyní působí v pozadí, zdánlivě mimo dosah policie.

Line polkla, nadechla se a cítila, jako by se jí o srdce otřelo něco studeného.

54

Když vyšli z restaurace, nějaká postarší žena se na ně odvážně usmála. Seděla na konopném pytli a natáhla ruku pro almužnu.

Wisting jí do dlaně nasypal několik mincí, které mu štěrchaly v kapse. Žena se uklonila a poděkovala.

Na dalším rohu se vynořili další žebráci. Podél stoky posedávaly ženy s malými dětmi na klíně, které s prosebnýma očima vykřikovaly: Prasom! Prasom!

Wisting kolem nich prošel s prázdnými kapsami. O kus dál zahlédli slepce před obchodem značky Gucci. Plechový hrnek před ním byl skoro prázdný. Za slepcem ležel těsně u zdi další žebrák a vyspával se z vodkového opojení.

Do hotelu se vrátili mlčky. Wisting odmítl návrh dát si skleničku na baru a šel rovnou do svého pokoje. Zul si boty, přehodil bundu přes židli a lehl si na postel. Nechal myšlenky chvíli volně plynout. Měl pocit, že případ směřuje ke katastrofálnímu konci. Zítra před poradou musí s Leifem Malmem probrat možnost, jestli by na základě toho, co vědí, neměli Rudiho Mullera zatknout. Byla by to sázka do loterie, už jenom s ohledem na bezpečnost informátora osloské policie.

Nejdůležitějším úkolem policie je předcházet a bránit zločinu. To znamená ochránit lidi před tím, aby se stali oběťmi trestného činu, a ušetřit ty, kteří se ho chystají spáchat, dlouhého pobytu ve vězení.

Chybí jim však důkazy, že se Rudi Muller na vraždě podílel. Zatčení by samozřejmě mohlo přinést nové důkazy.

Podobá se to házení kamínků do vody. V zčeřených kruzích se mohou objevit informace proti Mullerovi, ale nemají žádnou záruku, že je to dovede k cíli. Existuje riziko, že Rudi Muller ze všeho vyvázne.

Wisting si složil ruce za hlavu a uvědomil si, že dnes ještě nemluvil se Suzanne. Našel telefon, vytočil její číslo a cítil, jak se mu zlepšila nálada jenom díky tomu, že slyší její hlas.

„Dneska tu bylo tak hezky,“ vyprávěla Suzanne. „Po práci jsem vyrazila na dlouhou procházku.“

„Nestavila ses za Line na chatě?“

„Ne. Ale zavolala jsem jí. Byla zrovna na nákupu.“

„Jak se má?“

„Navštívil ji Tommy.“

„Proč?“

Slyšel, jak se Suzanne nadechla a zadržela dech, než odpověděla.

„Přespal tam.“

Wisting si nedobrovolně povzdychl a zamžikal očima. „Takže se k sobě vrátili?“

„Tak mi to nepřipadalo, přijel včera pozdě večer a chodil dlouho v dešti, než tu chatu našel. Nechala ho tam přespat.“

„Co chtěl?“

„Promluvit si s ní. Není to jednoduché ani pro jednoho z nich. Řekla jsem jí, že ji zítra navštívím. Jsem celkem zvědavá, jak to tam vypadá.“

Rozhovor se stočil jiným směrem. Suzanne mu pověděla o poradě na jejím oddělení a o tom, že řemeslníci v jejím domě brzy skončí, a pak se zeptala, co ten den dělal on.

Wisting jí líčil chudobu, které byl svědkem. Kolik lidí žije bez naděje na budoucnost.

„Proto přijíždí sem a dopouští se tu krádeží,“ komentovala to Suzanne.

„Co tím myslíš?“

„Nemají asi jinou možnost, jak uskutečnit svůj sen o lepším životě.“

Wisting neodpověděl. Suzanne má nejspíš pravdu.

„Co máš teď v plánu?“ zeptal se a viděl, že už je jedenáct, což znamená deset doma v Norsku.

„Na TV2 právě začal jeden film. Řekla jsem si, že se na něj podívám, než půjdu spát.“

Wisting sáhl po dálkovém ovladači.

„Tady se dají chytit jenom finské a švédské kanály.“

„Finské divadelní záznamy nejsou špatné,“ zasmála se Suzanne.

Popřáli si dobrou noc a zavěsili.

Na televizní obrazovce anglicky stálo: Máte 1 zprávu.

Wisting zmáčkl v nabídce OK, zobrazilo se mu upozornění, že má na recepci poštu.

Vstal, obul se a sjel výtahem dolů. V recepci uvedl číslo svého pokoje a dostal od recepční hnědou obálku s nápisem Pan Wisting.

Otočil ji. Nebyl na ní žádný odesílatel.

„Kdy ten dopis přišel?“ zeptal se.

Recepční si nebyla jistá.

„Asi tak před třemi hodinami,“ odhadovala.

„Kdo ho doručil?“

„Poslali jej po taxikáři.“

Poděkoval jí za pomoc a cestou k výtahu obálku otevřel. Obsahovala krátký vzkaz napsaný anglicky a neobratným písmem.

Mluvit o Dariu Platerovi.

Přijďte na číslo 1 Birutes gatve.

O půlnoci. Sám.

Prosím.

55

Wisting se zastavil před výtahem, otočil se, pozoroval hotelovou vstupní halu a potěžkával papír v ruce. Kolem se ozývala změť tlumených hlasů. Na baru seděla žena v černých šatech po kolena a nepokrytě si ho prohlížela. Jinak si ho nikdo nevšímal.

Nenapadala ho jiná možnost, než že útočník, kterého dnes ráno honil mezi stánky na tržišti v Gariunai, mluvil s taxikářem, který ho a Martina Ahlberga odvezl do hotelu. Mohli si najít jeho jméno na internetu. Svět se zmenšil. Nedivil by se, kdyby se snažili sledovat, co noviny a televize zveřejnily o případu, do kterého se zapletli. Jeho jméno a fotka se objevily ve většině norských médií. Na automatické přeložení do litevštiny stačí jen párkrát zmáčknout klávesnici.

Vrátil se k recepci a poprosil o mapu. Recepční našla turistickou brožurku a otevřela ji uprostřed. Nacvičeným pohybem zakroužkovala zhruba uprostřed nakresleného plánku ulic místo, kde se nachází hotel.

„Kam chcete jít?“

Wisting se podíval na lístek v ruce.

„Birutes gatve.“

Zopakovala název ulice se správnou výslovností, posunula pero do východní části města a ukázala na břeh řeky dělicí město.

Wisting poděkoval a složil mapu. Hodiny na zdi za recepční ukazovaly 23:26. Odhadoval, že taxíkem by cesta do Birutes gatve mohla trvat tak deset minut.

Vyjel výtahem do čtvrtého patra. Zastavil se před dveřmi pokoje Martina Ahlberga a chystal se zaklepat, ale zase ruku svěsil a odemkl dveře svého pokoje.

Deset minut po půl dvanácté se oblékl a sešel do recepce. Než opustil svůj pokoj, položil vzkaz s uvedeným místem a časem setkání na psací stůl.

U chodníku před hotelovým vchodem čekaly čtyři taxíky. Řidič prvního z nich se na Wistinga nadějně podíval. Wisting si přitáhl bundu k tělu, přešel ulici a o kus dál si chytil taxíka, který jel náhodou kolem.

Sedl si dozadu a podal taxikářovi lístek, na který zapsal adresu. Muž se usmál, zamlel něco ve své mateřštině a pak nastartoval. Za okýnkem taxíku se míhaly tmavé obchody a obchodní domy s prázdnými parkovišti. Z autorádia se linuly ornamentální rytmy nějaké slovanské skupiny.

Dojeli k oplocenému fotbalovému stadionu. Taxikář pokynul před sebe a na něco se zeptal, ale když Wisting nedokázal odpovědět, zastavil před potemnělou klubovnou a ukázal na taxametr.

Wisting zaplatil a vystoupil. Od řeky foukal studený vítr a přinášel pach něčeho shnilého.

Taxík zmizel a Wisting se ocitl na prázdném parkovišti sám. Viděl pouze světla města na druhé straně řeky. Vysoko nad ním vrhala osamocená pouliční lampa slabé světlo na šedivý asfalt a oprýskanou zeď. Na vývěsní tabuli visely napůl strhané plakáty, kde se mezi cizími slovy opakovalo slovo futbolas. Fotbal je řeč, které rozumí všichni.

Podíval se na hodinky. Tři minuty po dvanácté.

Oči přivykly tmě. Poodešel ze světla dopadajícího z lampy a všiml si obrysu dodávky ukryté mezi dvěma neosvětlenými skladišti asi šedesát metrů od něj. Zahlédl, že před kapotou dodávky někdo kouří.

„Pan Wisting?“ ozval se náhle hlas za ním.

Wisting se otočil a ocitl se tváří v tvář muži, který ho před týdnem napadl. Hranatý obličej pokrývalo strniště a nějaká vyrážka kolem úst. Měl na sobě tmavomodrou teplákovou bundu, která mu byla příliš těsná přes ramena. Ruce spočívaly v kapsách bundy.

„Pan Wisting z Norska?“ zopakoval anglicky.

Wisting přikývl.

„Pan Muravjev.“

Světla na dodávce se rozsvítila. Auto se rozjelo k nim. Řidič vyskočil ven a odhodil nedopalek cigarety. Obešel auto a otevřel posuvné dveře.

Muravjev sevřel nějaký předmět v pravé kapse své bundy a naznačil Wistingovi, aby zvedl ruce.

Řidič dodávky ho prohledal a sebral mu mobil, peněženku a pas.

Wisting zaprotestoval.

„Angličtina ne dobrá,“ řekl Muravjev, ale dokázal mu vysvětlit, že až si promluví, dostane všechno zpátky. Pak trhl hlavou, aby Wistingovi naznačil, ať nasedne do auta.

Wisting váhal, ale poslechl.

Muravjev ho následoval a zavřel za nimi posuvné dveře. Uvnitř to pronikavě páchlo mazadlem, motorovým olejem a gumou. Díky světlu na stěně vedoucí do přední části auta našel výstupek kola, na který se dalo posadit.

Za jízdy nikdo nepromluvil. Wisting se snažil soustředit na to, kudy jedou. Ukládal si do paměti, kde zabočili doprava a kde doleva, kde auto brzdilo a kde přidalo, ale brzy ztratil přehled. Po nějaké době se zvuky ozývající se pod podvozkem změnily, zdálo se, že přejíždí nějaký most, ale Wistingovi to nijak nepomohlo odhadnout, kde se nachází.

Po dvaceti minutách dodávka zastavila. Motor zhasl, bouchly dveře od auta. Slyšel, jak se zavřela vrata od garáže a pak se otevřely posuvné dveře dodávky. Do auta dopadlo ostré světlo a Wisting poznal v řidiči jednoho za členů kvarteta z Paneriai, Algirdase Skvernelise.

Wisting vstal a vystoupil z auta, netušil, co ho čeká. Polkl, otřel si rukou pot z horního rtu a snažil se skrýt, jak přerývavě dýchá.

Nacházeli se v nějakém zrušeném skladišti. Bylo tam chladno a sychravo, ale vzduch voněl senem. Nejspíš dojeli někam na venkov.

Muravjev došel k ocelovým vratům. Odsunul několik velkých západek, rozsáhlým prostorem se rozlehlo skřípání a na zem se snesly částečky rzi.

Prošli bludištěm chodeb a schodišť do místnosti slabě osvětlené zářivkami na stropě. Zařízením navozovala dojem obývacího pokoje vybaveného ošoupanou sedací soupravou, několika rozbitými židlemi a malým stolkem před televizí. Zdi lemovaly staré šatní skříně. Wistinga uhodil do nosu zápach potu a nepraného oblečení.

Na konci místnosti se otevřely dveře. Dovnitř vešel mohutný muž s hubeným krkem, placatým nosem a malýma očima. Wisting ho poznal z fotografií, které mu ukázal Martin Ahlberg. Stál před ním třetí člen skupiny, která se vydala do Norska krást. Muž zavřel dveře a vydal se jim vstříc, pak napřáhl ruku k pozdravu a představil se. Teodor Milosz.

Mluvil dobře anglicky a požádal Wistinga, ať si sedne do jednoho z křesel.

„Omlouvám se za tohle všechno,“ řekl a posadil se naproti Wistingovi. „Ale s ohledem na situaci, do které jsme se dostali, se cítíme nejistí a v nebezpečí.“

„To chápu,“ přitakal Wisting a slyšel, jak se mu chvěje hlas. Nejistota v něm narůstala od okamžiku, kdy se ocitl sám u prázdného fotbalového hřiště.

„Co vás přivádí do Vilniusu?“ zeptal se Teodor Milosz.

Dva zbývající Litevci se posadili do křesla. Wisting se snažil soustředit na dech. Uklidnilo ho to, dokázal myslet jasněji.

„Vyšetřuju vraždu Daria Platera,“ odpověděl.

V místnosti se rozhostilo ticho. Někde v budově hučel větrák.

„Povězte nám, jak zemřel,“ požádal ho Teodor Milosz. „Našli jsme ho ve člunu. Někdo ho střelil dvakrát do břicha. Domníváme se, že před něčím prchal a schoval se ve člunu. Vykrvácel.“

„Víte, kdo to udělal?“

Wisting zavrtěl hlavou.

„Nevíme kdo ani proč.“

Muravjev přerušil jejich rozhovor několika slovy v litevštině. Prohodili mezi sebou pár slov a pak se Teodor Milosz znovu obrátil k Wistingovi.

„Proč jste sem přijel? Co nám chcete?“

„Byli jste u toho, když zemřel,“ odpověděl Wisting. „Chci se dozvědět, co se stalo.“

Teodor Milosz to přetlumočil. Muravjev na to něco řekl a šermoval při tom rukama.

„Co se námi stane?“ přeložil Teodor Milosz.

„Jak to myslíte?“

„Budeme potrestáni?“

„Podezříváme vás, že jste vykradli několik chat, ale proto tady nejsem. O to se nejedná. Jde o to, aby se Dariovi dostalo spravedlnosti.“

Milosz přeložil jeho odpověď, následovala další výměna názorů.

„Jak chce norská policie naložit s těmi případy vloupání?“ Wisting se na chvíli odmlčel, než odpověděl.

„Nemůžu vám slíbit amnestii. Pokud se vrátíte do Norska, riskujete zatčení.“

Muravjev vstal. Chytl se rukama za hlavu a mluvil hlasem plným zoufalství.

Teodor Milosz přetlumočil: „Budeme ale přece muset do Norska, pokud se Dariova vražda dostane k soudu?“

Wisting přikývl.

„To ano, ale jsem si jistý, že pokud přispějete k vyřešení případu, bude státní zástupce shovívavý.“

Muravjev začal povykovat.

„Ale my nic nevíme!“

„Víte toho víc než my,“ namítl Wisting. „Byli jste na místě, když se to stalo. Potřebuju, aby někdo mluvil za Daria.“ Litevci to probírali ve své mateřštině. Nakonec zavrtěl Muravjev hlavou a posadil se. Teodor Milosz si opřel předloktí o kolena a předklonil se.

„Povím vám to.“

56

Jedna ze zaprášených zářivek na stropě zablikala, tiše zahučela a pak zhasla. Obličej Teodora Milosze se ocitl ve stínu.

„Je pravda, že jsme vykrádali chaty,“ spustil. „Udělali jsme jich šest a právě jsme se chystali na poslední, když nám došlo, že nejsme v lese sami.“

Než pokračoval, zavrtěl se a polknul.

„Byla tma, chatu osvětlovala jenom malá lampa na zdi. Seděli jsme na zemi asi tak dvacet metrů od chaty a čekali jsme, abychom se ujistili, že tam nikdo není. Navíc jsme se nemohli rozhodnout, jestli se do ní vůbec vloupat. Byla stará a vypadalo to, že ji nikdo dlouho nepoužívá.“

Odkašlal si a pokračoval: „Uslyšeli jsme ho dřív, než jsme ho spatřili. Choval se neopatrně a lámal větvičky na stromech, přestože byl na cestičce. Došel k chatě a my jsme uviděli, že má přes hlavu kuklu a nese nějakou tašku.“ Teodor Milosz naznačil rukama velikost tašky. „Rozhlédl se a uložil ji do bedny na verandě. Do takové té bedny, do které si hodně lidí ukládá povlaky na zahradní nábytek.“

Wisting přikývl, že rozumí, přestože Milosz nevyslovoval anglická slova správně.

„Deset minut jsme leželi bez hnutí,“ pokračoval Litevec tlumeně. „Pak se Darius proplížil na verandu. Zvedl víko, vytáhl tašku a otevřel ji.“

Hučící zářivka nad Miloszovou hlavou několikrát zablikala a znovu se rozsvítila. Ostré světlo vrhalo na obličej Teodora Milosze stíny a zvýrazňovalo jeho propadlé tváře.

„Pinigai!“ zavolal na nás. „Peníze!“

Zbývající dva Litevci si vyměnili pohledy, jako by v nich vyprávění vyvolávalo špatné vzpomínky.

„Popadl celou hrst peněz,“ pokračoval Milosz a napodobil ten pohyb rukou. „Pak nacpal peníze zpátky do tašky a přehodil si ji přes rameno.“

Wisting se opřel do křesla. Až do tohoto bodu se ten příběh odehrával tak jasně, že ho to mělo napadnout. Litevci při svém putování od chaty k chatě náhodou narazili na peníze, kterými Rudi Muller zaplatil za dovezený kokain. Nejspíš se s dodavatelem dopředu dohodli, že použijí jako místo předání bednu na povlaky u chaty, která byla na zimu opuštěná.

„Pak se všechno semlelo strašně rychle a ve tmě. Z lesa vyběhli dva maskovaní muži. Něco křičeli. Darius se pustil opačným směrem, k moři.“

Wisting přikývl. Rudi Muller a Trond Holmberg se schovávali v lese a čekali, až dojde k výměně peněz za kokain.

„Běželi jsme za ním, ale byla tma. Měli jsme samozřejmě baterky, ale to nijak zvlášť nepomáhalo. Osvítily jenom malý kousek přímo před námi a viděli jsme pak ještě hůř než předtím. Navíc na sebe člověk upozorní.“

Teodor Milosz mávl rukou.

„Valdas běžel jako první,“ vysvětloval a kývl směrem k muži, který Wistinga napadl. „Já a Algirdas jsme se drželi těsně za ním, ale Algirdas zakopl a spadl a Valdas se nám ztratil ve tmě.“

Valdas Muravjev k tomu něco dodal, ale Milosz to nepřetlumočil. Teodor Milosz vstal a přešel pár kroků tam a zpátky, než pokračoval.

„Pak jsme zaslechli výstřely. Hodně výstřelů.“

„Měl Darius pistoli?“

Litevec na něj mlčky upřel zrak.

„Tu, kterou jste dva dny předtím ukradli v jedné chatě v Tjome,“ připomněl mu Wisting. „Našli jsme ji. Ležela vedle Daria ve člunu.“

Teodor Milosz přikývl.

„Narazil na ni Darius. Ležela v nočním stolku, ale nestřílel jenom on. Výstřely přicházely z obou stran, přímo před námi.“

Zašermoval rukama, aby ukázal, jak přestřelka probíhala.

„Algirdas a já jsme se schovali stranou od cestičky. Nebyli jsme ozbrojení, nemohli jsme nic dělat.“

Valdas Muravjev se opět vložil do rozhovoru. Zřejmě rozuměl anglicky lépe, než mluvil.

„Valdas si myslel, že zahlédl Daria na pěšině před sebou,“ přeložil to Teodor Milosz.

„Muže s taškou,“ doplnil Muravjev anglicky. Doširoka rozevřené oči dodávaly jeho obličeji zmatený a zoufalý výraz.

Milosz se znovu posadil a zvedl ruku, jako by chtěl naznačit, že všechno poví vlastním tempem.

„Valdas se schoval u cestičky, a když se muž přiblížil, vstoupil mu do cesty. Jenže to nebyl Darius. Byl to nějaký jiný muž.“

Muravjev se pokusil mluvit: „Začali jsme se prát. Byl jsem silnější, ale ten chlap utekl do lesa. Nesledoval jsem ho.“

„Byl to jeden z těch mužů, co honili Daria?“

Muravjev zavrtěl hlavou.

„Ne. Byl oblečený jinak a neměl na hlavě kuklu.“

Wisting si přejel rukou po bradě. Tyhle detaily jejich příběhu zapadaly do toho, co zatím o případu policie věděla. Muž na stezce byl pravděpodobně drogový kurýr, který nesl deset kilo kokainu.

„Klíče od auta jsem měl u sebe já,“ vyprávěl dál Teodor Milosz. „S Algirdasem jsme se vrátili k autu. Říkali jsme si, že Darius a Valdas možná udělali to samé, a potřebovali jsme se rychle vypařit, jenže tam nebyli.“

„Parkovala tam nějaká další auta?“

Litevec přikývl.

„O kus dál stálo nějaké auto. Myslím, že to byl golf.“ Otočil se k Algirdasovi a položil mu otázku. Dostalo se mu souhlasného přikývnutí.

„Ano, černý Volkswagen Golf.“

Wisting polknul. Linino auto.

„Dariův mobil zůstal ležet v autě, takže jsme mu nemohli zavolat. Ale dovolali jsme se Valdasovi. Domluvili jsme se, že najde Daria a Algirdas a já na ně počkáme v autě na hlavní silnici.“

Muravjev opět dodal něco, co se nedočkalo přeložení. „Čekali jsme na ně dlouho, možná hodinu, když vtom se objevilo policejní auto. Museli jsme odtamtud zmizet. Vymysleli jsme to tak, že Valdas se schová v lese a počká, dokud nevyložíme auto, a pak se pro něj vrátíme.“

Muravjev to komentoval několika větami v mateřštině. „Dostal se k hlavní silnici a vylezl na strom,“ tlumočil Milosz. „Jenže přijelo několik policejních vozů se psy. A přilétla helikoptéra. Nemohl tam zůstat.“

Muravjev se upřeně podíval na Wistinga.

„Promiňte. Vzal jsem vaše auto.“

Wisting nad tím mávl rukou. Miloszovo vyprávění se blížilo ke konci, Wisting mu pohybem ruky naznačil, ať pokračuje.

„Máme dohodu,“ vysvětloval Milosz. „Když se něco semele a my se rozdělíme, musíme se ozvat. Darius nemusel udělat nic jiného než si půjčit telefon a zavolat nám.“

Sklopil oči.

„Nikdy to neudělal.“

Wisting se opřel. Dílky skládačky zapadly na místo, ale pořád ještě zbývalo hodně nezodpovězených otázek.

„Kde skončila ta taška s penězi?“ zeptal se.

„Netuším,“ odpověděl Teodor Milosz. „Mysleli jsme si, že jste ji možná našli společně s Dariem.“

Wisting zavrtěl hlavou.

Algirdas poprvé za celou dobu promluvil.

„Kdo je ten mrtvý muž v chatě?“ tlumočil Teodor Milosz.

„Nor,“ nezacházel Wisting do detailů.

„Myslíte si, že ho zastřelil Darius?“

Wisting se nad tím zamyslel, než odpověděl. Dalo se předpokládat, že Darius Plater postřelil Tronda Holmberga a že Holmberg a Muller naopak způsobili smrtelná zranění Dariu Platerovi a pak utekli. Pokud tedy Tronda Holmberga doprovázel Rudi Muller.

„Nemůžu tak brzy vyvozovat nějaké závěry,“ odpověděl a neřekl, že muž v chatě pravděpodobně nezemřel v důsledku střelných poranění, jak to prezentovala média, ale kvůli úderu do hlavy.

„Co se stalo s věcmi, které jste ukradli?“ změnil téma.

Milosz rozhodil rukama.

„Viděl jste přece tržiště. Většinu jsme prodali.“

„Většinu?“

Teodor Milosz vstal a přešel ke kovové skříni u zdi. Otevřel ji a pokynul Wistingovi, aby přistoupil.

Do jedné police nacpali notebook a DVD přehrávač. Pod nimi leželo několik autorádií, MP3 přehrávačů a mobilních telefonů. Na dno skříně uklidili svícny a další ozdobné předměty.

Do skříně dopadlo šikmo světlo a ozářilo barevné sklo.

Wisting si dřepl a sáhl po skleněném předmětu ve tvaru kapky velikém jako sevřená pěst. Zvedl ho a světlo se v něm roztančilo. Jednotlivé barvy do sebe téměř neznatelně přecházely a měnily se podle toho, odkud světlo dopadalo a jak bylo silné. Barvy a světlo probudily sklo k životu, nebylo těžké poznat, že se jedná o kapku plnou snů, myšlenek a nadějí.

„Znám člověka, kterému tohle patří,“ řekl.

„Je to hezké,“ přikývl Milosz. „Darius to chtěl vzít, i když to moc nestojí. Rozhodně ne v Litvě.“

Zavřel skříň.

„Čekali jsme ještě den, jestli se neozve, ale pak jsme se dočetli, že našli mrtvého muže ve člunu. Došlo nám, že je to Darius, a rozhodli jsme se vrátit domů.“

Wisting si uklidil skleněnou kapku do kapsy.

„Jsem vděčný, že jste mi to všechno řekli,“ prohlásil. „Musíte to zopakovat na stanici, aby to bylo oficiální.“

„Chce se s vámi sejít ještě někdo,“ přerušil ho Teodor Milosz.

Zamířil ke dveřím, kterými přišel.

„Počkejte tady.“

57

Ve dveřích se objevila zhruba pětadvacetiletá žena. Měla kulatý obličej a kudrnaté blond vlasy. V očích se zarudlými koutky převažovala šedá nad modrou. Měla na sobě rozepnutý hnědý kabát s příliš krátkými rukávy. Wisting ji okamžitě poznal. Darius Plater u sebe nosil její fotku.

„Tohle je Anna,“ představil ji Teodor Milosz.

Wisting vstal.

„Vy jste Dariova přítelkyně,“ řekl a představil se jako policista z Norska. „Upřímnou soustrast.“

„Děkuju,“ zašeptala.

„Anna poslouchala náš rozhovor,“ vysvětloval Teodor Milosz. „Ale chtěla vás poznat.“

„Nechci, abyste Daria považoval za zloděje,“ řekla. „Měl Norsko rád. Vyprávěl mi o všem, co tam zažil. Viděl hory a vodopády kolem cest, mluvil o praktických a zároveň pěkných domech. Říkal mi, že Norové umí vyrábět krásné věci.“

„Mluvíte velmi dobře anglicky,“ podotkl Wisting.

„Anna studuje na univerzitě,“ vysvětlil Milosz.

Znovu se posadili. Anna toho měla hodně na srdci, Wisting naslouchal.

„V Norsku svítí stejné slunce a stejný měsíc jako v Litvě. Žijeme na stejné planetě, ale náš svět je rozdělený. My jsme chudí. Vy jste bohatí.“

Wisting nemohl nesouhlasit.

„Darius netoužil po tom, být bohatý,“ mluvila Anna dál. „Ale snil o dobrém životě. Pro sebe, pro mě a pro dítě, které jsme plánovali. Lidé z chudých zemí, jako je Litva, v Norsku nepracují nebo nekradou, protože chtějí zbohatnout, ale proto, aby získali dost peněz na to, aby se mohli postavit na vlastní nohy. Norové byli kdysi taky chudí. Připadá mi, že jste na to zapomněli, ale přesto se pyšníte svými Vikingy tolik, že jim stavíte muzea. Vikingové plenili, znásilňovali a vraždili, ale dnes je považujete za hrdiny.“

„Proč jste si vybrali Norsko?“ zeptal se Wisting a pohlédl na Teodora Milosze. „Proč jste se nevydali do Německa nebo do Švédska?“

„Když už člověk dělá něco špatného, je důležité, aby si vybral menší zlo,“ soudil Litevec. „Je lepší krást v bohaté zemi, jako je Norsko, než v chudé zemi, kde toho lidé moc nemají. Norsko ztrátu 100 000 korun skoro nepostřehne.“

„A co byste udělal, kdyby někdo okradl vás?“ zeptal se Wisting.

„Naštval bych se,“ zněla odpověď. „Ale časem bych si řekl, že ti, co to udělali, byli zoufalí a potřebovali peníze. Lidi, které někdo okrade, by si to neměli brát osobně. Že se to stalo právě jim, je prostě náhoda.“

Wisting klouzal pohledem po těch třech bledých mužích. Každoroční zprávy o tom, jakým tendencím podléhá vývoj kriminality, je popisovaly jako cynické členy organizovaných zlodějských band z východu. Takoví lidé určitě existují, ale na základě toho, co mu tihle muži pověděli a co sám v Litvě viděl, reprezentují tihle Litevci typ trestné činnosti, která nepramení z nedostatku morálky, ale z bídy. Je jasné, kde se kriminalita bere. To však nevysvětluje všechno. Od doby, kdy Wisting u policie začal, prošla norská ekonomika silným růstem. Po zavedení sociálního státu v Norsku ubylo chudých lidí, ale trestná činnost výrazně stoupla. Zločin má mnohem složitější příčiny, přispívá k němu víc faktorů než chudoba a bída. Přesto se nedá popřít, že obrázek kriminality v Norsku by vypadal hodně odlišně, kdyby na tom východní Evropa byla ekonomicky lépe.

„Kdy se vracíte domů?“ zeptala se ho ta útlá žena a vytrhla ho z myšlenek.

„Někdy příští týden,“ odpověděl Wisting.

V místnosti se opět rozhostilo ticho.

Teodor Milosz si odkašlal.

„Zavezeme vás zpátky,“ řekl a udělil litevsky několik pokynů.

Algirdas vrátil Wistingovi jeho telefon, pas a peněženku.

„Můžu si vzít taxi,“ navrhl Wisting a vstal.

„Tady žádného taxíka nenajdete. Odvezeme vás do hotelu.“

„Počkejte,“ řekla přítelkyně Daria Platera.

„Dostanete ho?“ zeptala se. „Dostanete Dariova vraha?“

Wisting přikývl.

„To je moje práce.“

58

Místnost, kde se podávala snídaně, voněla čerstvě upečeným chlebem a překapávanou kávou. Martin Ahlberg seděl u stolu u okna. Už skoro dojedl.

Wisting si nalil sklenici pomerančového džusu a nabral si pořádnou porci vajíček, slaniny a toustu, než si sedl naproti Ahlbergovi.

„Vracím se dnes domů,“ oznámil Wisting. „V jedenáct letí letadlo společnosti SAS s přestupem v Kodani.“

Ahlberg postavil šálek na stůl. Wisting pokračoval, než kolega stačil něco říct: „Teodor Milosz, Valdas Muravjev a Algirdas Skvernelis se dostaví ve dvanáct hodin na stanici kvůli svědecké výpovědi. Přinesou kradené věci, které zatím neprodali.“

Nabodl slaninu na vidličku a vložil si ji do úst. Pak převyprávěl, co se stalo poté, co se vrátili do hotelu.

Martin Ahlberg zavrtěl hlavou.

„Netušíte, co je to za lidi,“ řekl.

Už když Wisting předchozí večer opouštěl hotel, počítal s tím, že se Ahlberg postaví k jeho počínání kriticky. Kdyby noční schůzka dopadla jinak, byla by jeho kritika oprávněná.

„Teď už to vím,“ namítl Wisting a pokračoval v jídle.

Ahlberg si rezignovaně povzdychl.

„Vy jim věříte?“

Wisting neměl žádný důvod nevěřit tomu, jak Litevci popsali průběh událostí, přestože jejich vyprávění nevysvětlovalo všechno. Ještě pořád znali jen útržky toho, co se stalo. Nejdůležitější dílky chyběly.

Wisting vstal a nalil si kávu. Než odešli ze snídaně, probrali praktickou stránku Ahlbergovy další práce. Pak si Wisting vyzvedl sbalený kufr a odhlásil se z hotelu.

Ahlberg ho doprovodil k řadě čekajících taxíků.

„Bylo mi potěšením,“ řekl Ahlberg a podal Wistingovi ruku na rozloučenou.

„Děkuju, nápodobně.“

Věděl, že jeho kolega je schopný vyšetřovatel, metodický a pečlivý. Ale došel k názoru, že se dívají na svět hodně odlišně.

Martin Ahlberg byl podle něho unavený policista, který se setkal s příliš mnoha oběťmi zločinu. S příliš mnoha lidmi, které někdo připravil o pocit bezpečí. Kvůli práci mezi Východoevropany páchajícími trestnou činnost přestal rozlišovat rozdíly. Někdo by možná předpokládal, že to bude obráceně, ale když se člověk opravdu unaví, nezbývá mu síla zaobírat se komplikovaností světa. S černobílým světem zločinců a obětí se vypořádává snadněji. Přestože člověk v hloubi srdce dobře ví, že morální vina se nedá pokaždé určit tak jednoduše. Právní vina je zpravidla jasná, ale všichni, kdo už dlouho pracují se zločinci, vědí, že otázka morálky je mnohem složitější.

Vilnius postupně mizel za okny taxíku. O hodinu později seděl Wisting na sedadle 18F a pozoroval, jak se město pod ním zmenšuje a vytrácí v šedých mracích. Chvíli hloubal nad tím, jaká je to náhoda, že se narodil v době míru a v Norsku. A jestli existuje nějaká spravedlnost.

Pak letadlo proťalo mraky a kolem něho se rozprostřelo modré nebe.

59

Wisting se blížil k Larviku za soumraku. Obloha byla temně modrá, ale bez mraků. Bílý měsíc v úplňku rámoval zářivý prstenec.

Telefon zazvonil, právě když Wisting sjel z dálnice.

„Kde jsi?“ zeptal se Nils Hammer.

Wisting mu to prozradil.

„Proč?“

„Jsem u Guslandu,“ vysvětloval Hammer. „Asi bys měl přijet rovnou sem a vidět to na vlastní oči. Měl jsi pravdu. Našli jsme tu další mrtvolu.“

Nils Hammer toho Wistingovi víc neprozradil a zavěsil. Wisting sevřel volant a odbočil na Helgeroa.

O deset minut později zastavil na parkovišti na okraji chatové oblasti, které se tento týden dostalo plné pozornosti médií. Dobrovolná pátrací skupina začínala balit, objevil se první novinář.

Na cestičce potkal uniformovaného policistu, který mu podal baterku a ukázal, kterým směrem se má vydat houštím.

Wisting šel podle toho, kde měly stromy polámané větve. Kus před sebou zaslechl hlasy a zvuk generátorů. Vzápětí se dalo orientovat podle záře rozestavěných světlometů.

Na místě se shromáždilo sedm policistů. V teple velkých světlometů se mezi nimi vznášely obláčky páry. Wisting se sehnul pod posledními větvemi a vystoupil na vyvýšenou planinu, Hammer se k němu otočil.

„Vítej zpátky.“

Wisting poděkoval a zadíval se za něj. Teprve v tu chvíli si všiml, že policisté stojí po obou stranách pukliny, která skalisko dělila vedví. Espen Mortensen se z ní vyhoupl, právě když Wisting k puklině došel.

„Leží tu tak týden,“ prohlásil policejní technik a upravil si čelovku.

Wisting nahlédl do pukliny a zprvu pořádně nechápal, co to vidí. Dva metry pod ním leželo zkroucené lidské tělo. Hlava odstávala od krku v podivném úhlu. Ústa byla otevřená dokořán a oči prázdně civěly. Na pravém rameni trčel z otevřené, infikované rány kus kosti.

Wistingovi však přeběhl mráz po zádech, až se celý otřásl, ještě z jiného důvodu.

Kolem mrtvoly i na ní se váleli mrtví ptáci různého druhu, příkré skalní stěny je ochránily před liškami a dalšími mrchožrouty. Wisting zaregistroval kosy, špačky, několik vran a další ptáky, které neznal. Dala by se jimi naplnit celá taška.

„Pravděpodobně se jedná o nehodu,“ pokračoval Mortensen. „Vběhl smrti přímo do náruče.“

Wisting si přejel rukou po čele a představoval si, co se stalo poté, co ten neznámý muž, na kterého Valdas Muravjev narazil na pěšině, vběhl do hustého lesa. Nespadl z velké výšky, ale ve tmě k tomu určitě došlo náhle a prudce.

Tělo spočívalo mezi větvemi břízy, která zakořenila mezi balvany na dně pukliny. Vedle mrtvých ptáků ležel taky batoh, který podle Muravjeva neznámý muž nesl. Batoh na boku povolil a jeho obsah vypadl ven.

Wisting přeskočil na druhou stranu pukliny. Lépe odtamtud viděl. Na kamenitém dně se válelo několik balíků velikosti cihly. Byly obalené igelitem a silnou hnědou páskou, přesto se jeden z nich roztrhl. Zbytky bílého prášku, který balík obsahoval, se ve vlhku změnily v lepkavou hmotu.

„Kokain?“ zeptal se Wisting.

Nils Hammer přikývl.

„Domníváme se, že se jmenuje Malte Ancher,“ řekl a otevřel složku s dokumenty, kterou držel v podpaží. „Dopoledne jsme získali informace od dánské policie. Přítelkyně Malteho Anchera ho v úterý nahlásila v Aalborgu jako pohřešovaného.“

Wisting si vzal papíry, které mu Hammer podal, ale poslouchal dál.

„Seděl v roce 2006 s Klausem Bangem ve vězení v Horsensu a vypadá to, že potom spolupracovali. Před dvěma roky je zadrželi na hranici mezi Německem a Dánskem, když v autě převáželi 5000 balení nezákonně vyrobeného valia.“

„Profesionální pašeráci drog?“

„Dva chlapi, co pašují v autě, nejsou zrovna profíci, ale v každém případě to dokazuje, že dělají v branži. Policie Klause Banga vyslechla kvůli oznámení ohledně pohřešování Malteho Anchera. Tvrdí, že celý víkend strávil doma s průjmem a že s nikým nemluvil. Ani slovem se nezmínil, že by si vyjel na lodi.“

„Ukázali mu Dánové fotky, které jsme pořídili?“

„Ne.“

Wisting spokojeně přikývl. Poskytne jim to dobrý odrazový můstek pro další vyšetřování. Fotografie lodi a nálezu ve skalní puklině stačí na obžalobu z pašování velkého množství drog. Klausu Bangovi hrozí víc jak deset let vězení. Nejsnadněji se z toho vyvleče, pokud všechno hodí na svého mrtvého kamaráda. Jestli má dost rozumu nebo si sežene rozumného obhájce, možná jim poskytne podrobnosti o svých stycích v Norsku, aby posílil svoji důvěryhodnost. Mohl by jim dát Rudiho Mullera.

Na krajinu se snesla studená mlha. Wisting si strčil ruce do kapes a skrčil hlavu mezi ramena.

„Jak ho chcete dostat ven?“

„Vybavení je na cestě,“ ujistil ho Mortensen. „Přistavíme jeřáb s navijákem umístěným nad puklinou. Pak položíme tělo na plachtu a zvedneme ho. Takový je alespoň plán.“

„Kdy budeme mít potvrzenou totožnost?“

Mortensen se usmál.

„Už jsem slezl dolů a odebral otisky. Oskenuju je hned, jak se dostanu do kanceláře. V Dánsku mají Malteho Anchera v databázi, ale těžko říct, jestli nám odpovědí dřív než zítra ráno, až přijdou do práce.“

Wisting uznale přikývl. Než místo opustil, zadíval se k východu. Většina listí už opadala, a tak byl z vyvýšeniny dobrý výhled. Kolem se rozprostírala řídká mlha, přesto zahlédl světlo majáku na Tvisteinu a ostrov Jomfruland. Na pobřeží tu a tam probleskovaly venkovní lampy chat, které zůstávaly v zimě opuštěné. Na několika místech se svítilo v oknech. Proti moři se rýsovaly obrysy chaty, která jistě slouží jako prázdninové místo Thomasi Ronningenovi. Vlevo viděl světlo z chaty Josteina Hammersnese. Snažil se určit, kde leží Linina chata, ale mlha zhoustla, a tak to nakonec vzdal a odešel.

60

Wisting cítil, že si potřebuje odpočinout, a tak se rozhodl jet přímo domů a nezastavit se cestou na stanici. Zavolal z auta Leifu Malmovi.

Šéf oddělení zvláštních činností to zvedl okamžitě. Wisting ho stručně obeznámil s tím, že našli třetí mrtvolu.

„Zkusím o něm něco zjistit našimi kanály,“ řekl Malm. „Nevzpomínám si, že by se jeho jméno objevilo v našich tajných materiálech, ale určitě je nějak napojený na Rudiho Mullera.“

„Dozvěděli jste se něco nového o chystané loupeži?“

„Jenom to, že se kvapem blíží.“

„To znamená co?“

„Mluvíme tu o dnech. Informovali jsme o tom vedení bezpečnostní agentury, ale dokud nevíme podrobnosti o tom, kdy a jak k tomu dojde, moc toho podniknout nemůžeme. Zatím to před zaměstnanci tají. Je dost pravděpodobné, že potřebné informace kriminálníkům vyzradil někdo zevnitř, nemůžeme riskovat prozrazení. Pověsili jsme se na Mullera, a až se celá akce rozjede, budeme o tom vědět s předstihem.“ Wisting zadržel dech a pak se vrátil k věci, kterou s Leifem Malmem probírali u vyhořelého bytu v Grorudu.

„Tommy Kvanter se dřív nebo později bude muset dostavit k výslechu,“ řekl Wisting a popsal mu, co se dozvěděl v Litvě. „Litevci potvrdili, že auto, které si Tommy Kvanter ten večer půjčil, se nacházelo poblíž místa vraždy.“

V telefonu se rozhostilo tak dlouhé ticho, že Wisting začal uvažovat, jestli nevypadlo spojení. Odpověď přišla těsně předtím, než se zeptal, jestli ho Malm pořád poslouchá: „Myslím si, že by nebylo moudré ho teď předvolat. Odhalilo by to, že jim dýcháme na krk. Než něco uděláte, měli bychom počkat na výsledky DNA Tronda Holmberga. To ho spojí s vaším místem činu.“

Wisting s jeho názorem souhlasil. Jestli chtějí vyložit karty na stůl ve správném pořadí, měli by zajistit taky Klause Banga, než se prozradí Rudimu Mullerovi a jeho kumpánům. Nemůže už ale dál oddalovat informování svých vyšetřovatelů. Musí jim o Tommym Kvanterovi povědět na zítřejší ranní poradě.

Zajel ke svému domu v ulici Herman Wildenveys gate a ukončil rozhovor. Z vysoké břízy na zahradě opadalo od začátku týdne, kdy Suzanne shrabala plné kolečko, další listí.

Wisting uchopil kufr a vešel dovnitř, přivítalo ho světlo svíček a vřelé objetí.

„Jsem ráda, že jsi zase doma,“ řekla Suzanne.

„Já taky,“ usmál se Wisting a postavil kufr na zem.

„Máš hlad?“

„Ne, najedl jsem se na benzínce.“

Posadili se v obývacím pokoji. Suzanne ztlumila televizi a vyptávala se Wistinga, jak se měl.

Vzpomínal na Litvu jako na šedivou a pochmurnou zemi. Ale Vilnius se vyznačoval velkými kontrasty. Po pádu sovětské nadvlády získali Litevci zpět velkou část své svobody a větší možnost ovlivnit svůj život. Hospodářství se očividně rozvíjelo, ale nejsilnější dojem v něm přesto zanechala přetrvávající chudoba.

„Něco pro tebe mám,“ řekl a vstal.

Zašel do chodby a našel v kufru jantarový přívěšek zabalený v igelitovém sáčku.

Uvědomil si, že Suzanne nikdy předtím žádný dárek nekoupil.

Vysypala šperk ze sáčku.

„Je krásný,“ řekla.

Wisting se usmál.

„Připni mi ho,“ poprosila ho, podala mu šperk a zvedla si vlasy na krku.

Wisting jí náhrdelník zapnul a pomyslel si, že takový šperk Suzanne neužije.

„Nemusíš ho nosit,“ ukázal na přívěšek ve tvaru srdce. „Koupil jsem ho jako druh almužny,“ omluvil se a pověděl jí o chlapci, který mu šperk prodal v postranní uličce ve Vilniusu.

Suzanne se náhrdelníku dotkla.

„To ho dělá ještě krásnějším. Něco to o tobě vypovídá.“

„Přivezl jsem ti ještě něco,“ sáhl Wisting po pletené panence, kterou koupil za sto litas. Vybavily se mu oči holčičky naplněné očekáváním, její špinavé ruce a úsměv, který se jí rozzářil ve tváři, když panenku prodala.

„Co je to?“ zeptala se Suzanne a ukázala na kufr.

Wisting z kufru vytáhl skleněnou kapku. Jako by ta drobná umělecká práce ve světle svíček vzplála.

„Lapač snů. Můžeš ho naplnit svými plány. Něco takového by se ti hodilo.“

Wisting jí skleněnou kapku podal.

„Komu to patří?“

Wisting jí prozradil, že ta malá skleněná figurka patří mezi nejmilovanější věci Josteina Hammersnese, kterému ji ukradli z chaty, a jak ji našel v odlehlém skladu v Litvě.

„Bude mít velkou radost, až to dostane zpátky,“ domnívala se Suzanne.

„Mluvilas dnes s Line?“ zeptal se Wisting.

„Namazala jsem chleby a naobědvaly jsme se společně na chatě,“ odpověděla Suzanne a vrátila mu skleněnou kapku. „Začala psát knihu.“

„Knihu?“

„Detektivku. Podle mě na to má. Je šikovná. Když si něco usmyslí, tak toho obvykle dosáhne.“

„O čem ta kniha bude?“

„To neříkala.“

„Probíraly jste Tommyho?“

„Ani ne. Mám dojem, že měla obavy z toho, co Tommy dělá, když není s ní.“

„Jako co?“

„Nechtěla jsem se jí vyptávat, ale Line ví, že několik Tommyho spolupracovníků je zapletených do něčeho nezákonného. Byl to jeden z důvodů, proč se s ním rozešla.“

„Takže je mezi nimi opravdu konec?“

„Myslím, že po tom, co ji Tommy navštívil, se v tom jenom utvrdila.“

Wisting spokojeně přikývl. Na obrazovce se objevila známá tvář. Suzanne dala televizi víc nahlas, aby si poslechla Ronningenovu upoutávku na zítřejší pořad. Hosty budou dva herci, kteří v novém filmu hrají nazí, politik, který se cítí nahý a odhalený, a známý zbohatlík, který by si přál, aby se návštěvníci jeho wellness hotelu koupali nazí.

Když se to tak vezme, skoro vždycky se jedná jen o peníze, moc a sex, pomyslel si Wisting.

61

Christine Thiisová měla ve své kanceláři stejný pořádek jako to ráno, kdy zahájili vyšetřování. Seděla za pracovním stolem s šálkem čaje a ranními novinami před sebou. O případu se opět psalo na předních stránkách. Titulky informovaly o nálezu třetího těla.

„Vítejte zpátky,“ usmála se policejní advokátka na Wistinga a napila se čaje.

„Vypořádala jste se s tím dobře,“ řekl Wisting a kývl směrem k novinám. To, že policisté přehlédli tělo v oblasti, kde před časem pátrali po vrahovi s pomocí policejních psů a helikoptéry, mohlo vést k palcovým titulkům o neschopnosti policie. Místo toho noviny citovaly vyjádření Christine Thiisové, že na základě nově zjištěných skutečností přistoupila policie k pročesání velmi špatně přístupného, zalesněného terénu v oblasti, kde byly před necelým týdnem nalezeny dvě zavražděné osoby. Potvrdila, že nález mrtvého, skoro třicetiletého muže souvisí s probíhajícím vyšetřováním, ale jinak s informacemi šetřila a nechtěla s odkazem na vyšetřování komentovat, zda pokročili s identifikací obětí. Stručně řečeno, novinový článek vytvářel dojem, že policie přešla do útoku a že brzy případ rozlouskne. Právě tak to Wisting cítil.

„Jak se daří dětem?“ zeptal se a listoval v novinách. Média ještě neopustila kauzu o mrtvých ptácích padajících hromadně z nebe.

„Dobře,“ odpověděla mladá policejní advokátka. „Moje matka tu zůstane přes víkend.“

Probrali stručně průběh vyšetřování a pak se připojili k ostatním, kteří čekali ve velké zasedací místnosti.

Ranní porada se skládala z pěti částí. Wisting to vzal od konce a vyzval Espena Mortensena, aby jim pověděl něco víc o tom, co rozebíraly novinové titulky.

„Začnu tím nejdůležitějším,“ řekl Mortensen na úvod a rozdal kopie fotografií z místa, kde nalezli poslední tělo. „Na základě otisků prstů jsme mrtvého identifikovali jako devětadvacetiletého Malteho Anchera z Aalborgu. Pitva proběhne dnes, ale myslím si, že pitevní zpráva dojde k závěru, že smrt způsobil tupý úder do hlavy a že jeho zranění odpovídají následkům pádu. Takže tu mluvíme o nehodě.“

„Vyslechli jsme Gunnara B. Hystada,“ skočila mu do řeči Torunn Borgová.

„Koho?“

„Pozorovatele ptáků, co vyfotil toho druhého Dána, Klause Banga.“

Wisting přikývl. Ten svědek, na kterého narazila Line.

„Stručně řečeno vypověděl, že ta loď se držela u břehu skoro celou sobotu,“ informovala Torunn Borgová. „Jako by Klaus Bang na někoho nebo na něco čekal.“

Wistingovi zavibroval mobil položený na stole. Na displeji se objevilo číslo Leifa Malma. Wisting hovor nezvedl a požádal Espena Mortensena, ať pokračuje.

„V té skalní puklině jsme našli taky černý batoh. Roztrhl se a část obsahu se vysypala. Předběžný test, který jsme provedli včera, odhalil, že se jedná o kokain. Je toho necelých deset kilo.“

„Jak už asi většina z vás zaregistrovala, podařilo se nám taky potvrdit totožnost muže, kterého jsme objevili ve člunu,“ ujal se Wisting slova, přešel k druhé části porady a vyložil, co mu přinesla cesta do Litvy.

„Nechají oficiální svědecké výpovědi přeložit a pošlou nám je v průběhu dneška,“ zakončil.

V třetím bodě porady probral Wisting to, co ostatní vyšetřovatelé potřebovali bezpodmínečně znát. Přestože všichni ve vyšetřovacím týmu věděli, že podle hlavní teorie se případ týká obchodu s drogami, zprávy od informátora v Oslu se v necenzurované podobě dostaly jenom k úzkému okruhu lidí. Wisting měl dojem, že ani Leif Malm ho neinformuje úplně o všem.

Podíval se do poznámek, kam si zapsal klíčová slova dnešní porady, a pak pokračoval.

„Mojí dceru Line znáte,“ řekl a zvedl oči. „Někteří z vás také vědí, že žije v Oslu s Tommym Kvanterem, kterého před mnoha lety odsoudili kvůli drogám. Chci vám oznámit, že Kvanter je známý Rudiho Mullera a že oba vlastní podíl v Shazam Station. Oddělení v Oslu, které udržuje kontakt s informátorem a sleduje Rudiho Mullera, je s tím samozřejmě taky seznámeno. Line a Tommy Kvanter se rozešli, takže za stávajících okolností si nemyslím, že to koliduje s mojí nestranností, ale budu si na to nadále dávat pozor.“

Znovu se podíval do svých poznámek. Nemluvilo se mu o tom snadno, ale zároveň se mu ulevilo. Podrobnosti o tom, že Linino auto sehrálo v případu roli, chtěl probrat mezi dvěma očima s Nilsem Hammerem předtím, než dorazí svědecké výpovědi z Litvy.

Chystal se přejít k dalšímu tématu, když se najednou přihlásil Benjamin Fjeld.

„Nepochází Tommy Kvanter z Dánska?“ zeptal se.

„Ano,“ přikývl Wisting a jeho souhlas zároveň znamenal otázku.

„No, jen že jeho spojení s Dánskem tu přímo bije do očí,“ poukázal Benjamin Fjeld. „Víme, jestli zná Klause Banga nebo Malteho Anchera?“

Wisting se na mladého vyšetřovatele pozorně zadíval. Překvapilo ho, kolik toho Benjamin Fjeld ví o osobním životě jeho dcery. Kvanterovo možné napojení však bylo tak očividné, že nechápal, že ho to samotného nenapadlo. I tak ale odpověděl zdvořile.

„Osloské oddělení zvláštních činností to sleduje,“ řekl a byl rád, že o tom včera večer mluvil s Leifem Malmem.

Přelétl očima kolegy kolem stolu, ale neviděl žádný náznak toho, že by se někdo cítil nesvůj kvůli tomu, co jim právě oznámil. Pak vstal a přešel k magnetické bílé tabuli na konci místnosti.

„O tom, co se stalo, toho víme hodně,“ zahájil Wisting čtvrtou část porady. Znovu mu zavibroval telefon. Leif Malm mu volal podruhé.

„Dánové přeplují Skagerrak, aby předali deset kilo kokainu,“ pokračoval Wisting a telefon nezvedl. „Jedná se o stálou trasu. Pošlou předem dohodnutou esemesku o tom, kdy dorazí na místo.“

Doplnil svůj výklad tím, že modrou fixou načrtl zjednodušený obrázek lodi a dvou panáčků představujících jmenované muže.

„Drogy mají převzít Rudi Muller a jeho nastávající švagr Trond Holmberg,“ vykládal dál Wisting a zelenou fixou přikreslil auto se dvěma muži.

„K předání dochází na stálém místě,“ řekl a načrtl chatu. „Náhodou se jeho svědky stanou čtyři kriminálníci z Litvy, kteří se skrývají poblíž.“

Na tabuli přibyli čtyři červení panáčci.

„Jeden z nich sebere tašku s penězi, ale Muller a Holmberg se pustí za ním. Všichni tři jsou ozbrojení a začnou střílet. Daria zasáhnou dvě kulky. Podaří se mu před pronásledovateli schovat ve starém člunu, který ho zanese na moře, a Darius na následky zranění umírá.“

Jeden z červených panáčků na tabuli se skácel k zemi.

„Trond Holmberg je taky postřelen a hledá úkryt v nejbližší chatě.“

Wisting nakreslil další chatu a zeleného panáčka ležícího uvnitř.

„Zbývající tři Litevci hledají Daria a narazí při tom na jednoho z Dánů.“

„Na Malteho Anchera,“ doplnil Mortensen.

Wisting přikývl a jednoho modrého panáčka smazal.

„Ten uteče s batohem plným kokainu do lesa a vběhne smrti přímo do náruče,“ poznamenal a nakreslil novou pozici Malteho Anchera.

„Klaus Bang čeká na lodi, ale nakonec se do Dánska vrací sám. Tři zbývající Litevci se vypaří, protože se na scéně objeví policie. Rudi Muller místo činu taky opustí a poté, co se v médiích dozví, že Trond Holmberg zemřel, dělá vše, co je v jeho silách, aby k němu nevedly žádné stopy. Protože už se nejedná pouze o rozsáhlý obchod s drogami, ale o případ vraždy. Muller ukradne Holmbergovu mrtvolu, umístí ji v Holmbergově bytě a ten pak zapálí.“

Wisting zavřel fixu. Tabule za jeho zády znázorňovala jednoduchý a srozumitelný průběh událostí. Přesto se Wisting domníval, že jim stále chybí odpovědi na dvě důležité otázky. Znovu se otočil k tabuli a sáhl po černém fixu.

„Kdo zavraždil Tronda Holmberga?“ položil otázku a připsal vedle zeleného panáčka otazník. „A kam se poděla taška s penězi?“

Na chvíli se rozhostilo ticho, než všichni spustili najednou. Wisting se snažil poradu moderovat a předal slovo jednomu z vyšetřovatelů, kteří přišli na výpomoc z jiného krajského policejního ředitelství.

„Vyloučili jsme už úplně Thomase Ronningena?“ zeptal se policista a ukázal na chatu, kterou Wisting nakreslil na tabuli.

„Jeho přítelkyně mu poskytla alibi.“

„Pevné alibi? Mohl toho zloděje na chatě překvapit.“

„Prozatím to stačí,“ odpověděl Wisting. „Kromě toho Trond Holmberg nebyl zloděj. Litevci potvrdili, že tu chatu vybílili předtím, než se Holmberg a Muller objevili.“

Christine Thiisová nečekala, až na ni přijde řada, a chopila se slova.

„Víme vlastně, jestli tam Holmberga opravdu doprovázel Muller?“ zeptala se.

Wisting zavrtěl hlavou.

„Vycházíme z informátorových domněnek a taky z toho, že Muller by stěží ukradl auto s mrtvolou, zavraždil jeho řidiče a naložil tak otřesně s tělem mladšího bratra své přítelkyně, pokud by se nesnažil zahladit stopy toho, že je do případu namočený.“

„Víme ale, zda to pohřební auto ukradl Muller?“

„Zatím se stále jedná jen o teorii,“ zdůraznil Wisting. „Kdybychom to byli schopni dokázat, už dávno bychom Rudiho Mullera zatkli.“

Také další vyšetřovatelé měli připomínky a otázky. Wisting stál za židlí a držel se opěradla jako kapitán u kormidla lodi na rozbouřeném moři. Dal postupně všem slovo, než přešel k závěrečné části porady.

„Donesla se k nám zaručená zpráva o tom, že Rudi Muller a jeho banda chystají loupežné přepadení,“ řekl a sevřel opěradlo židle pevněji.

„Jako cíl si vybrali středisko zpracování hotovosti bezpečnostní agentury Nokas v ulici Elveveien v Larviku,“ vykládal dál a stručně jim vyložil, co se dozvěděli od informátora, než se posadil a předal slovo Nilsi Hammerovi.

„Nokas je třetí největší bezpečnostní agentura ve Skandinávii,“ řekl Hammer na úvod. „V Norsku zaměstnává přes 2500 lidí, je největším dodavatelem bezpečnostních systémů a naprosto dominuje v oblasti zpracování hotovosti a přepravy peněz a cenností.“

Zapnul projektor, stáhl plátno a tím zakryl Wistingův náčrtek na tabuli.

„Středisko zpracování hotovosti v Larviku se v lednu zavře,“ začal vysvětlovat poté, co se na plátně objevila fotografie červenohnědé cihlové budovy. Reklamy na fasádě prozrazovaly, že uvnitř sídlí dalších pět firem.

„Slouží jako sklad a překladiště mincí a bankovek z bank, obchodů a dalších podniků v krajích Vestfold a Telemark. V prvním patře se nachází kanceláře, zatímco samotný sklad leží ve sklepě a vstupuje se do něj zadním vchodem.“

Hammer přešel na další fotografii. Budova stála v mírném svahu. Podél její zadní a boční strany vedla silnice. Dovnitř se vjíždělo bránou a ocelovými vraty.

„Okna a vnější dveře jsou zabezpečeny alarmem, který se spustí při narušení objektu. Kromě toho mají nainstalovaný alarm při přepadení a při ohrožení.“

„Co přesně je alarm při ohrožení?“ zeptala se Christine Thiisová.

„Pokud někdo výhrůžkami nutí zaměstnance, aby vypnul alarm, má dotyčný podle instrukcí zmáčknout při zadávání kódu jednu číslici navíc, což spustí tichý alarm na centrále v Oslu, která funguje 24 hodin denně,“ vysvětlil Hammer.

„Bezpečnostní kamery sledují okolí budovy a sklepní část a záběry se přenášejí na centrálu.“

Další fotografie ukazovala vnitřek střediska zpracování hotovosti. První místnost vypadala jako obyčejná garáž s nářadím a uloženými zimními pneumatikami. Po straně byla široká vrata.

„Ta vedou do skladu mincí,“ poznamenal Hammer, než ukázal další fotku. Uvnitř místnosti se nacházely ocelové bedny, v kterých byly zřejmě uloženy mince. Uprostřed snímku stály dva vysokozdvižné vozíky. „Pokoušet se vykrást tuhle místnost nemá smysl. Mince jsou moc těžké a špatně se transportují.“

Hammer ukázal na zelená ocelová vrata: „Místnost, kam se ukládají bankovky, leží úplně vzadu.“

Snímek zachycoval malou místnost se čtyřmi velkými sejfy.

„Je tam nainstalovaný kouřový alarm, který v případě, že se spustí poplašné zařízení, naplní celou místnost kouřem.“

„Jak to všechno chtějí obejít?“

Nils Hammer vypnul projektor, ale zůstal stát. „Zranitelný bod přestavuje nakládání a vykládání peněz z auta. Z Osla dnes večer mezi 21:00 a 22:00 přijede pravidelný transport s penězi. Kromě toho existují ještě další dva slabé články. Jeden představují boční dveře vedoucí z garáže do prostor další firmy. Druhým je to, že přímo nad místností s bankovkami leží velkoobchod s nářadím.“

„Jaký máme plán?“

„Celou akci řídí osloská policie a zásahová jednotka. Právě teď je ve skladu uloženo zhruba 40 milionů. Během dneška peníze odvezeme a umístíme v budově naše lidi. Předpokládáme, že cílem je transport s penězi. Místo obvyklých zaměstnanců v něm pojedou členové zásahové jednotky a budou se držet obvyklé trasy.“

„Co je našim úkolem?“

Wisting znovu vstal. V místnosti se pomalu nedalo dýchat.

„Naše oddělení nedostalo žádné operační úkoly,“ oznámil Wisting. „Podle stanoveného plánu obsadíme část civilních sledovacích stanovišť. Nejbližší sousední budovou je požární stanice. Ta nám poslouží jako základna, odkud budeme sledovat záběry z bezpečnostních kamer.“

„Máme si vzít zbraně?“

„Krajský policejní ředitel nařídil, že naše jednotky se ozbrojí pistolí a budou ji nosit tak, aby nebyla vidět. Nařízení platí od tohoto okamžiku, až dokud nedostaneme nový rozkaz.“

Telefon na stole před Wistingem zavibroval potřetí. Wisting po něm sáhl, ale hovor nezvedl.

„Nějaké otázky?“ zeptal se.

Nikdo už se na nic nezeptal. Porada skončila. Ozvalo se šoupání židlí. Wisting pozoroval kolegy opouštějící místnost. Tvrdé, vážné, neústupné obličeje. Zaťaté pěsti. Cítil, jak mu buší krev ve spáncích. Celý týden se honili za odpověďmi. Teď budou operovat v reálném čase. Už za pár hodin ty odpovědi budou znát.

62

Malmův hlas zněl poprvé poněkud nejistě.

„Rudi Muller se vypařil.“

Wisting se posadil za pracovní stůl.

„Co se stalo?“

„Dnes ráno odjel z domu těsně po šesté. To nikdy nedělá. Do osmi hodin ho sleduje jen pár chlapů, měli jsme tam dvě auta, nestačili se na něj pověsit.“

„Copak jste mu do auta nenainstalovali sledovací zařízeni?“

„To ano, právě proto jsme na něj nenasadili tolik lidí. Ztratili jsme signál z GPS lokátoru poté, co vjel do tunelu v centru Osla a už z něj nevyjel. Kolegové našli jeho auto v podzemním parkovišti pod Ibsenskvartalet.“

Wistingovi naskočil obrázek parkoviště v centru Osla, kam se dá dostat přímo z hlavního městského okruhu procházejícího tunelem.

„Buď nasedl do jiného auta nebo to vzal po svých,“ pokračoval Malm.

„Jaké jste podnikli kroky?“

„Sledujeme tři místa. Jeho auto, jeho byt a Shazam Station.“

„Napíchli jste mu telefon?“

„Ano, odposlouchávání funguje, ale nijak nám to nepomohlo. Snažíme se zjistit, z jakých telefonních čísel ještě volá.“

„Přišel informátor s něčím novým?“

„Ne, posledních 36 hodin nebyl s Rudim v kontaktu. Muller je prý vystresovaný. Uvidíme, jestli se mu podaří něco zjistit v průběhu dne.“

„Dozvěděli jste se něco dalšího o Sveinu Brandtovi, se kterým se prý Muller setkal v noci na středu v hotelu v Larviku?“

„Včera večer se vrátil do Španělska. Možná sem přijel, aby prodal plány loupežného přepadení.“

Wisting přemístil papíry na svém pracovním stole a snažil se udělat pořádek v nových hlášeních, která přišla, zatímco byl pryč.

„A co Dáni? Podívali jste se jim na zoubek?“

„Ano, ale zatím jsme neobjevili žádné přímé napojení na Mullera nebo někoho z jeho lidí.“

Wisting se zamyslel a odmlčel se.

„Co teď uděláme?“ zeptal se po chvíli. „Co znamená Mullerovo zmizení?“

„Myslím, že je to znamení, že se věci daly do pohybu,“ odpověděl Malm. Jeho hlas opět nabyl část své obvyklé rozhodnosti. „Přijedu do Larviku se zásahovou jednotkou. Čekejte nás před dvanáctou.“

63

Krajinu opět zahalila mlha. Line stála u okna s rukama zkříženýma na prsou. Po dvou slunečných podzimních dnech jí počasí připadalo ještě šedivější a smutnější než dřív.

Tommy se neozval ani nezvedl telefon, když mu volala. Potřebovala si s ním promluvit. Už se rozhodla. Není mužem, se kterým chce strávit zbytek života, a musí mu to říct.

Otočila se a zašla do kuchyně, opláchla pár talířů a vrátila se k oknu. Mlha zhoustla tak, že už Line skoro neviděla moře.

Telefon ležel na stole v obývacím pokoji. Sesunula se na pohovku a znovu se Tommymu pokusila zavolat, ale nebral to. Počítač prázdně svítil. Poslední dva dny toho víc smazala, než napsala.

„Kurva!“ vykřikla.

Trochu se jí ulevilo, když dala průchod svému zklamání. Znovu zařvala a zaklapla prudce notebook. Pak vstala a oblékla si bundu.

Chystala se zamknout, ale něco ji napadlo, a tak se vrátila dovnitř. Sbalila si do batohu počítač a fotoaparát, rozhlédla se, jestli v pokoji neleží ještě něco, co by mohlo přilákat zloděje, a pak zamířila s batohem k autu.

Manévrovala po vymleté cestě, na zemi před sedadlem spolujezdce se kutálela prázdná láhev, kterou tam musel nechat Tommy. Kromě lahve se tam válely ještě prázdné sáčky od pečiva a staré parkovací lístky zašlapané do gumové podložky. Line cítila, jak moc ji teď na Tommym všechno štve.

Vzdálila se od moře a mlha se protrhala, ale výhled zhoršoval hustý studený déšť. Stěrače vodu pouze roztíraly po předním skle, a tak se stal z cesty do Osla náročný zážitek. Než dorazila k bytu, rozbolela ji za pravým uchem hlava.

Zabouchla dveře od auta a zadívala se na dům. V kuchyni se svítilo, ale jak znala Tommyho, nezhasl, než si šel lehnout, a pořád ještě spí.

Když odemkla dveře bytu, vykoukl Tommy z kuchyně.

„Line?“

Položila batoh na zem a šla za ním.

„Proč mi nebereš telefon?“

Tommy se kradmo ohlédl a Line si všimla, že není sám. Nad kuchyňským stolem se skláněl nějaký dlouhovlasý muž a díval se na ni. Na stole před ním se válely různé papíry a fotografie. Tommy se postavil do dveří tak, aby Line nemohla vejít dovnitř.

„Teďse to zrovna moc nehodí,“ snažil se jí to vysvětlit.

Muž v kuchyni měl najednou naspěch a smetl papíry ze stolu do tašky.

„Co se tady děje?“ zeptala se Line.

Muž si přehodil tašku přes rameno a protáhl se kolem Tommyho.

„Měl bych už jít,“ řekl a prošel kolem Line, aniž se představil.

„Kdo to byl?“ zeptala se Line a podívala se na dveře, které se za mužem zaklaply.

„Nemůžu…,“ spustil Tommy, ale odmlčel se. „Týká se to Shazam Station.“

Line vešla do kuchyně a opřela se zády o kuchyňskou linku.

„O co tady jde?“ zeptala se a kývla směrem k prázdnému stolu.

„Je to teď hotový blázinec,“ snažil se jí to Tommy objasnit. „Proto jsem to nezvedal. Nemůžu ti to teď všechno vysvětlit.“

„Zkus to,“ nedala mu pokoj Line.

„Teď ne. Musím teď něco zařídit.“ Zvedl bundu přehozenou přes opěradlo židle. „Zůstaneš? Chci říct, vrátila ses už z chaty?“

Line zavrtěla hlavou.

„Víš ty co? Tohle…“

„Dej mi pár dní,“ přerušil ji Tommy. „Všechno se srovná. Můžeš mít se mnou trochu trpělivosti?“

„Moje trpělivost je u konce,“ prohlásila Line a zamířila ke dveřím. „Teď odjedu, a než se vrátím, tak se spakuješ. A vypadneš.“

„Ale…“

Napřáhla vztyčenou dlaň jako gesto, že už nechce nic slyšet. Pak se otočila, popadla v rychlosti bundu a odešla. Draly se jí slzy od očí a nechtěla, aby je viděl.

64

Zasunula roztřesenýma rukama klíčky do zapalování, ale nenastartovala. Popustila uzdu všem pocitům. Vzlykala a lapala po dechu a ani pořádně nechápala, proč takhle vyvádí, ale to, že Tommy zavlekl tu část svého života, kterou nemohla vystát, do jejich domova, brala jako velkou zradu.

Přitiskla si ruku na hrudník. Dýchala zhluboka a chrčivě, chvíli trvalo, než dostala svůj dech pod kontrolu, ale nakonec se uklidnila. Polkla, vytáhla z přihrádky pár ubrousků a otřela si nos a oči.

Marně se snažila srovnat si myšlenky v hlavě. Mohla by se zastavit v redakci, zabít tak čas, ale podívala se na sebe do zrcátka a pochopila, že v tomhle stavu by to vyvolalo příliš mnoho nepříjemných otázek.

Přes mokré přední sklo zahlédla Tommyho, jak vychází z domu. Telefonoval a nedíval se jejím směrem. Přeběhl ulici a nasedl do malého modrého peugeota, kterého si půjčil, aby za ní přijel na chatu.

Auto se rozjelo, Line otočila klíčkem v zapalování, počkala, až se jí Tommyho auto téměř ztratilo z dohledu, a pak sešlápla plyn a rozjela se za ním.

Na ulici Ullevalsveien se zařadila tři auta za něj a nebyla si jistá, co to vlastně dělá.

Tommy kličkoval ulicemi do centra a nakonec zamířil do čtvrti Gronland. Line ho sledovala jednosměrkami. Celou dobu se držela v dostatečné vzdálenosti, aby ji nezpozoroval.

Na konci ulice Toyengata jela takový kus za ním, že když odbočil na velké parkoviště u botanické zahrady, stihla zajet k Munchovu muzeu a zaparkovat ve skrytu té kvádrovité budovy s moderním uměním.

Od Tommyho ji dělilo skoro dvě stě metrů. Tommy zastavil za jiným autem a vystoupil, Line neviděla, jestli v autě před ním někdo sedí.

Sáhla po fotoaparátu a přiblížila si výhled. Dveře u druhého auta se otevřely. Vystoupil z něho nějaký snědý muž. Line ze zvyku stiskla spoušť.

Muž obešel auto, potřásl si s Tommym rukou a pak otevřel kufr od auta. Vytáhl z něj tašku, opřel ji o okraj kufru a rozepnul ji. Tommy se sklonil, zkontroloval obsah a pak přikývl. Muž tašku zavřel a podal ji Tommymu. Zdálo se, že taška dost váží. Tommy ji položil na zadní sedadlo svého auta a usedl za volant.

Line se přikrčila. Její auto částečně zakrývaly kontejnery, ale i tak by si jí Tommy mohl všimnout. Zadní světla jeho auta se vzdalovala, Line se rychle otočila a pustila se za ním.

Po pár set metrech ho zahlédla o tři auta před sebou. Vracel se stejnou cestou, ale na kruhovém objezdu u Galleri Oslo pokračoval kolem tramvajové zastávky před vlakovým nádražím a u Bispelokket najel na E18 směrem na východ. Zařadila se před ni další dvě auta a Line dostala strach, že Tommyho v hustém provozu ztratí, ale vtom Tommy náhle odbočil k přístavu. Pustila před sebe několik dodávek a jedno nákladní auto s míchačkou, aby si jí Tommy nevšiml, a sledovala ho podél moře k čtvrti Sorenga, kde postupně roste nová zástavba. U Sjursoya Tommy zabočil k přístavu a zajel do velkého skladiště těsně u moře.

K šedému nebi se vypínaly nákladní jeřáby. Line zastavila za hromadou ocelových trubek naskládaných na jakémsi držáku, odkud měla dobrý výhled na celé prostranství.

Kus od ní třídilo několik východoevropských stavebních dělníků kovový šrot, ale zdálo se, že si jí nevšímají.

Line několik minut upírala zrak na vrata skladiště, kam Tommy zajel. Terminálové traktory a nákladní auta přemisťující kontejnery jezdily tam a sem, ale jinak se nic nedělo.

Line bylo špatně. Potily se jí dlaně a trochu se jí točila hlava. Nejraději by se nahlas rozkřičela nebo do něčeho pořádně praštila, aby dala průchod svému zoufalství.

Na sedadle vedle ní ležel fotoaparát. Sáhla po něm a začala si prohlížet fotky, které pořídila u Munchova muzea. Jednu z nich přiblížila a viděla, že ten neznámý muž zakrývá svýma nohama část poznávací značky. Možná by ji ale dokázala dát dohromady z více snímků.

Přiblížila si detail tašky ležící mezi Tommym a neznámým mužem a ztuhla. Nebyla si úplně jistá, ale vypadalo to, že z tašky vyčnívá ústí pistole.

65

Wisting si pověsil sako na dveře skříně se zbraněmi a vytáhl z ní podpažní pouzdro. Navlékl si jeden popruh přes rameno a upevnil ho tak, aby pouzdro přiléhalo k levé straně hrudníku. Potom sáhl pro svou služební zbraň. Poloautomatická pistole Heckler & Koch P30. Její kovový povrch ho studil ve zpocené ruce.

Vyjmul z pistole zásobník, položil obě části na lavici a našel krabičku s náboji. Vybral z ní devět mosazných nábojnic, potěžkal je v ruce a pak je nabil do zásobníku. Čím byl zásobník plnější, tím obtížněji to šlo. Pak zasunul zásobník zpět do zbraně. Kovové cvaknutí mu napovědělo, že zásobník zapadl na místo. Natáhl náboj do komory, kovové části pistole klouzaly jako po másle. Pak zajistil pojistku, vložil pistoli do pouzdra a oblékl si sako.

Už dlouho pistoli nenosil. Odhrnul si sako a rychlým pohybem tasil. Prst automaticky sklouzl na spoušť, Wisting zamířil na imaginární cíl na druhé straně místnosti. Uklidňovalo ho, jak pevně spočívá pistole v jeho ruce. Ještě to nezapomněl.

Když se vrátil do kanceláře, ležela uprostřed jeho pracovního stolu zavřená papírová krabička. Vršily se pod ní nepřečtená hlášení a poznámky.

Upravil si popruh pouzdra se služební pistolí a zvedl krabičku. Nebyla nijak označená a skoro nic nevážila. Něco ale uvnitř klouzalo ze strany na stranu.

Wisting položil krabičku na stůl a odklopil víko. Podíval se dovnitř a zašklebil se. V krabičce byl uložený mrtvý pták se žlutým zobákem, vyhaslýma očima a roztaženými křídly.

Wisting ustoupil o krok dozadu s víkem v ruce a rozhlédl se kolem, jako by čekal, že se někdo objeví a vysvětlí mu, co na jeho stole dělá mrtvý pták. Pak vyšel s krabičkou v ruce na chodbu, zaslechl hlasy ze zasedací místnosti.

U překapávače postávali Espen Mortensen a Nils Hammer.

„Co je tohle?“ zeptal se Wisting a ukázal jim krabičku.

„Mrtvý pták?“ navrhl Hammer a zašklebil se.

„A co dělá v mojí kanceláři?“

„Dal jsem ho tam,“ smál se Mortensen. „Zastavil jsem se u tebe se zprávou, ale nebyl jsi v kanceláři, tak jsem tu krabičku odložil a zašel si pro kafe.“

„S jakou zprávou?“

„Z veterinární školy. Před chvílí přišla faxem. Nečetls ji?“

Wisting zavrtěl hlavou.

„Provedli pitvu na těch mrtvých ptácích,“ vysvětloval Mortensen. „Pošli na zástavu srdce způsobenou selháním orgánů.“

„A to znamená sakra co?“

„Otrávili se.“

Wisting se podíval na ptáka v krabičce, kterou držel v ruce.

„Jed?“ zeptal se.

„Kokain.“

Ta logická souvislost mu došla stejně, jako když dítě konečně pochopí jednoduchý matematický příklad.

„Smrt způsobená předávkováním,“ poznamenal Hammer.

Espen Mortensen přisvědčil: „Příznaky se v podstatě shodují. Zrychlený pulz, vysoký krevní tlak, srdeční arytmie, infarkt a krvácení do mozku.“

Wisting vrazil papírovou krabici Mortensenovi do ruky. „Dej to Christine Thiisové. Popros ji, ať o tom připraví tiskové prohlášení, a pak ten důkaz zakopej na zahradě.“

66

Line zvedla oči od fotoaparátu. Zapomněla úplně dýchat, a když zase nabrala dech, přerývaně sípala. Několikrát se zhluboka nadechla a pokračovala v prohlížení fotek, ale na dalších snímcích už vnitřek tašky nebyl pořádně vidět.

Náhle se rozezněl pronikavý, hlasitý zvuk, Line nadskočila. Následoval výbuch vzteku v cizím jazyce. Dvacet metrů od ní stáli tři muži v nepromokavém oblečení kolem kovového navijáku na kabely, který zjevně spadl z nákladní plošiny. Z unimo buňky vyběhl další muž, rozhodil rukama a něco na ně zakřičel.

Line se rozbušilo srdce. Podívala se ke skladišti a rozhodla se přemístit někam, odkud uvidí dovnitř.

Nastartovala a objela prostranství, než našla místo, kde přepravní kontejnery tvořily uličku a kde mohla auto ukrýt za chaoticky navršenou hromadu kusů betonu. Mezerou mezi nimi viděla částečně dovnitř skladiště. Zdálo se, že se v jeho potemnělých útrobách skrývají ocelové nosníky. Kromě toho tam stálo několik vozidel, ale nezahlédla žádné lidi.

Použila objektiv jako dalekohled. Všimla si, že se uvnitř pohybují nějací lidé, ale připomínali jen nejasné stíny.

Sklonila fotoaparát a rozhlédla se po okolí, zda by se nemohla dostat blíž.

Obloha nad mořem potemněla, déšť zesílil. Na střechu auta bubnovaly velké kapky, déšť zahalil přední sklo jako závoj.

Line odložila fotoaparát a sáhla po telefonu, našla Tommyho číslo a zůstala sedět s prstem na tlačítku volání.

Nejjednodušší by bylo zavolat, vymyslet si nějaké nevinné téma hovoru a pokusit se z něj nějak vymámit, co teď opravdu dělá. Právě se rozhodla, že mu zavolá, když se uvnitř skladiště rozzářila světla od auta. Pak nastartovalo ještě jedno vozidlo a obě se rozjela. Z otevřeného skladiště se vyvalila dvě velká tmavá auta s kouřovými skly. Projela necelých čtyřicet metrů od Line, z výmolů vyjetých ve vrstvě štěrku se rozstříkla špinavá voda.

Line uchopila klíčky v zapalování a počkala, dokud auta nezmizela z dohledu. Právě se chystala nastartovat, když se dveře na obou stranách jejího auta prudce otevřely. Nějaký muž se natáhl přes sedadlo spolujezdce a vytrhl jí klíčky. Ještě si stačila všimnout, že je to ten dlouhovlasý muž, na kterého narazila ve své kuchyni, než jí druhý muž zakryl rukou ústa a vyvlekl ji z auta.

67

Podpažní pouzdro ho nepříjemně tlačilo do levého žebra. Wisting si upravil popruh a zadíval se na monitory s videozáznamem z bezpečnostních kamer uvnitř střediska zpracování hotovosti.

Usídlili se v kanceláři kominického mistra v nejvyšším patře požární stanice a upravili ji na vrchní velitelství. Z okna viděli přímo na sklad peněz. Déšť bubnoval do asfaltu a stékal v potůčcích podél silnice k zadní části červenohnědé budovy. Široká řeka vedle budovy obvykle tekla líně a poklidně. Příval deště ji ale rozvodnil a rozbouřil a voda sahala vysoko ke kůlům starého mola.

Leif Malm dorazil s členy zásahové jednotky. Celou dobu chodil ve vedlejší místnosti sem a tam s mobilem u ucha, ale nedozvěděl se nic nového.

Velitel zásahové jednotky se jmenoval Kurt Owesen. Zůstal s Wistingem v kanceláři. Byl to vysoký statný muž ostříhaný dohola. Hrubou kůži mu pokrývaly jizvy.

„Dobré záběry,“ podotkl velitel zásahové skupiny. „Dostatečně ostré.“

To byla pravda. Záběry se opravdu vyznačovaly vysokou kvalitou. Wisting byl rád, že se chystaného zásahu neúčastní přímo a uvidí ho jenom na monitorech.

Ozbrojenci se shromáždili ve výjezdové garáži v přízemí. Hasičská auta přesunuli před stanici a za vraty se ukrývala policejní obrněná auta připravená vyjet.

Wisting přešel k oknu. Z východu přiletělo nízko nad zemí hejno kachen. Jedna kachna se oddělila od ostatních a přistála na hnědé říční hladině. Strhl ji proud, na chvíli ji ovládla nekontrolovatelná síla vody, než se jí podařilo vzlétnout.

Wisting stáhl žaluzie tak, aby se mohl dívat mezerami, ale dovnitř nebylo pořádně vidět. Celá situace ho znervózňovala. Ve hře bylo příliš mnoho neznámých proměnných. Nevědí, kdy se lupiči chystají udeřit nebo jestli je pobočka, kterou mají před sebou, opravdu cílem útoku. Z té nejistoty ho brnělo celé tělo.

Malm se vrátil do místnosti, postavil se vedle něho a upřel zrak na řadu monitorů.

„Něco nového?“ zeptal se Wisting.

Vedoucí oddělení zvláštních činností zavrtěl hlavou.

„Vůz, který odveze peníze ze skladu, dorazí za dvacet minut. Až to dodělají, obsadí budovu naši lidi. A pak nám nezbývá nic jiného než čekat.“

Malm se posadil na židli, ale hned zase vstal, protože mu zazvonil mobil. Zamířil ven, ale zastavil se ve dveřích. Wisting slyšel jeho jednoslabičné odpovědi, pak Malm zavěsil.

„Klaus Bang je na cestě do Norska.“

Wisting si vybavil muže v lodi, kterého vyfotil pozorovatel ptáků.

„Jak cestuje?“

„Z Hirtshalsu trajektem společnosti Colorline. Objednal si jízdenky na trajekt, který připluje do Larviku ve dvě v noci.“

„Postaráme se mu o přivítání,“ ujistil ho Wisting.

Leif Malm si uklidil mobil do kapsy a rozhlédl se.

„Je tu někde kafe?“

„Tak to musíme do kuchyňky hasičů,“ oznámil mu Wisting a vyšel z místnosti jako první.

Kývl na pozdrav hasičům, kteří měli službu a předem se jim dostalo stručného vysvětlení o utajení celé akce.

Mlčky si nalili kávu. Velitel zásahové jednotky odnesl kávu svým kolegům. Wisting a Leif Malm se vrátili do provizorní velitelské místnosti. Malm přistoupil k mapě visící na zdi.

„Jsou vaši lidé na svých místech?“ zeptal se.

Wisting se podíval na hodinky. Byly skoro tři.

„Myslím, že ano.“

Přešel k mapě.

„Máme pět sledovacích stanovišť,“ ukázal strategické body na krajích města.

Vtom zapraskalo v policejní vysílačce.

„Kilo 0-5, tady kilo 4-1.“

Ohlásil se Benjamin Fjeld. Seděl v autě u sjezdu z dálnice.

Wisting uchopil vysílačku a zmáčkl tlačítko.

„4-1: Příjem.“

„Vůz bezpečnostní agentury právě sjel z E18. Měl by k vám dorazit za pár minut.“

Leif Malm přikývl. Jednalo se o jeden z vozů, který za normálních okolností svážel tržbu v hotovosti z podniků do střediska. Řidič dostal pokyn, že dnes náklad nevyloží, ale naloží.

„Čekáme na něj,“ řekl Wisting.

„Do Osla ho doprovodí dvě civilní auta,“ dodal Malm.

Wisting se postavil k oknu a vyhlížel vůz bezpečnostní agentury. Po dvou minutách spatřil, jak přijíždí v dešti. Auto zpomalilo, odbočilo z hlavní silnice a zajelo za budovu. Záběr z venkovní bezpečnostní kamery ukázal, že zastavilo před vjezdem. Pak se vysunula vrata a auto vjelo dovnitř.

Wisting to vysílačkou oznámil ostatním.

„Zabere jim to půl hodiny,“ poučil ho Leif Malm. „Neobjednáme si pizzu nebo něco jiného k jídlu?“

Wisting se napil kávy. Neměl hlad, ale přitakal. Na obrazovce se objevili dva zaměstnanci bezpečnostní agentury – muž a žena – a vystoupili z auta.

„Co kdybyste objednal vy?“ navrhl Malm. „Určitě znáte místní restaurace.“

Wisting se chystal odpovědět, ale zůstal stát s otevřenou pusou. Na obrazovce se kromě ostrahy objevili taky dva muži v černých kombinézách.

„Co to kurva,“ vyhrkl Wisting a postavil hrnek na stůl. Ten se převrhl, spadl na zem a rozbil se.

„Kde se tam vzali?“

Stáhl žaluzie ke straně, ale nezahlédl venku žádný pohyb.

Oba muži na záběru z kamery měli na hlavách kukly. Jeden z nich byl o něco vyšší a mohutnější než ten druhý. Přes hrudník mu visel kulomet, ten menší držel ženě z bezpečnostní agentury pistoli u hlavy.

„Už to začalo!“ vykřikl Wisting a popadl vysílačku. „Přepadení je v chodu!“

68

Než velitel zásahové jednotky přiběhl do provizorního velitelství, pronikli lupiči do místnosti s bankovkami.

Lupič s kulometem držel v šachu muže z bezpečnostní agentury, který stál nehybně u zdi, zatímco žena naťukala kód k prvnímu trezoru. Zatím se nespustil žádný alarm.

Wisting si všiml, jak Kurt Owesen těká pohledem z jednoho monitoru na druhý. S tímhle scénářem zřejmě nikdo nepočítal. Owesenovi naběhly cévy na spáncích, hlasitě zaskřípal čelistí.

Pak se dal do práce. Stručně vysílačkou nařídil, ať se jeho muži připraví.

„Máme tu rukojmí,“ informoval. „Dva sekuriťáky uvnitř drží dva muži, jeden z nich je ozbrojený automatickou zbraní, ten druhý pistolí.“

Wisting pozoroval na videu z bezpečnostních kamer, jak balíčky bankovek z prvního trezoru mizí ve velké tašce a ozbrojení muži nutí ženu z bezpečnostní agentury otevřít druhý trezor. Za pár minut bude po loupeži.

Velitel zásahové jednotky popisoval, jak si představuje provedení zásahu. Wisting z toho, co zaslechl, pochopil, že jednotka zasáhne, až se lupiči dají na útěk, pokud pustí oba zaměstnance bezpečnostní agentury. Vůbec nechápal, jak ti dva maskovaní muži chtějí utéct. Zatím se neobjevil žádný další vůz.

Lupiči vyprázdnili i druhý trezor. U dveří ležely dvě plné tašky. Větší z dvojice lupičů zvedl k ústům vysílačku a něco do ní řekl. Kurt Owesen neprodleně informoval ostatní o tom, že lupiči mají určitě komplice, který čeká venku.

Lupič na videu ještě něco dodal. Pak si připevnil vysílačku na poutko na prsou, přiskočil k bezpečnostní kameře a upřeně se do ní podíval. Wisting stačil zachytit pohled jeho tmavých očí předtím, než lupič zvedl pušku, udeřil pažbou do kamery a obraz zčernal. Wisting podvědomě o krok poodstoupil, nevěděl pořádně, jestli se lekl rány do kamery nebo hrozivého pohledu maskovaného muže.

Podíval se na hlavní silnici. Nikde nic. Zvedl oči k nebi, náhle ho napadlo, že lupičům by mohla přispěchat pomoc ze vzduchu. Pak uchopil vysílačku a krátce informovoval své kolegy o tom, co se děje.

Benjamin Fjeld se ozval ze svého stanoviště: „Právě kolem projel černý Chevrolet Suburban. Nestihl jsem přečíst jeho poznávací značku. Možná se chystají uprchnout v něm.“

Kurt Owesen tu zprávu přetlumočil svým týmům. Ze sluchátka v jeho uchu se ozývalo praskání, jak jednotlivé týmy postupně potvrzovaly, že to slyšely.

Jeden z monitorů ukazoval záběry z garáže, otevřenými dveřmi do místnosti s bankovkami viděli, co se děje.

Zdálo se, že třetí trezor byl prázdný, ještě než ho žena z bezpečnostní agentury otevřela. Menší lupič jí přitiskl pistoli ke krku. Vypadalo to, že se mu snaží vysvětlit, že má nějaký praktický problém, a vyměnila si místo se svým kolegou. Ten zadal kód a mohutné dveře se otevřely. Hned poté se v horní části monitoru objevilo upozornění Alarm #4 Alarm. Nikdo z osob na videu na to ale nijak nereagoval. Muž z bezpečnostní agentury zřejmě namačkal kód, který spustil alarm v případě ohrožení, a zároveň odemknul dveře.

O půl minutu později to vypadalo, že je po všem. Čtyři tašky přetékaly penězi. Velitel zásahové jednotky celou dobu popisoval průběh událostí týmům, které stále čekaly ve výjezdové garáži v přízemí.

Wisting přitiskl obličej k oknu, aby co nejlépe viděl na hlavní silnici. Projel po ní kamion následovaný dvěma dodávkami.

Wisting hlasitě zanadával a znovu zkontroloval video z bezpečnostních kamer. Lupiči zamířili k východu a ženu drželi před sebou. Wisting stále nechápal, jak se dostali do budovy a jak plánují utéct.

A vtom mu to došlo, bylo to tak jasné. Nebyl si jistý, jestli si to uvědomil předtím, než to spatřil. Na řece se objevil Zodiac, velký nafukovací člun, o něco jednodušší typ než ten, kterým pašeráci dovezli drogy z Dánska. Za kormidlem stál maskovaný muž. Zpomalil a stočil člun ke břehu.

Lupiči vyšli z místnosti s bankovkami. Bylo jen otázkou minut či sekund, než se vypaří. Zásahová jednotka se nestihne přesunout.

Wisting se vyřítil z místnosti, proběhl chodbou a rozrazil dveře nouzového východu v zadní části požární stanice. S duněním seběhl po požárním schodišti, které se spirálovitě stáčelo na vnější části budovy. Když se dostal dolů, vytáhl pistoli z pouzdra a za běhu odjistil pojistku.

Lupiči opustili sklad a tlačili ženu před sebou. Jejího kolegu zřejmě zanechali uvnitř.

Žena upadla, menší lupič musel položit jednu tašku na zem, aby ji zvedl na nohy. Nikdo z nich si Wistinga nevšiml.

Rychlý člun přirazil k molu. Lupičům zbývalo posledních padesát metrů. Wisting by je mohl odříznout, ale zastavil se, protože žena zakopla a spadla podruhé. „Ozbrojená policie!“ vykřikl nacvičeně a kryl se za sloupem. „Stůjte!“

Maskovaní muži se zarazili, stáli dvacet metrů od něj. Žena ležela chvilku na zemi, pak se vyškrábala na nohy, znovu zakopla, vstala a utekla do bezpečí.

Wisting se přikrčil za sloupem, který ho příliš dobře nechránil. Muž držící samopal upustil obě tašky a namířil na něj. Wisting udělal totéž a přiložil prst na spoušť. Viděl v hledáčku lupičův hrudník.

Po obličeji mu stékal déšť. Cítil nutkání vystřelit. Zvedl hlavu a podíval se maskovanému muži do očí. Zahlédl v nich něco, co ho přimělo uvolnit spoušť.

Muž ve člunu něco zakřičel. Lupič, který na Wistinga mířil, sklonil zbraň, popadl tašky a rozeběhl se směrem k řece.

Wisting se otočil a šestkrát vystřelil. Z pronikavého zvuku výstřelů ho bolelo v uších. V nose ho dráždil pach olova.

Kulky zasáhly levou stranu přídě nafukovacího člunu. Wisting sklonil zbraň a pozoroval, jak maskovaný muž ve člunu přidal plyn a zamířil doprostřed řeky. Loď se ale nakláněla a nedala se pořádně ovládat.

„Ozbrojená policie! Odhoďte zbraně!“ zavelel hluboký hlas.

Vedle Wistinga stál široce rozkročený velitel zásahové jednotky a v ruce svíral pistoli. Oba lupiči se dostali až k molu a nijak nereagovali na policistovu výzvu. Wisting zaslechl řvaní motoru jednoho z obrněných vozů, které se blížily po cestě.

Člun nabral kurz zpátky k molu, ale postupně se potápěl. Velitel zásahové jednotky zopakoval příkaz. Lupič se samopalem znovu upustil obě tašky a zvedl zbraň. Kurt Owesen vystřelil. Lupič padl na molo.

Přiřítily se tři obrněné vozy a vytvořily mezi řekou a Wistingem barikádu. Ozbrojení policisté se kolem rozestavili do půlkruhu.

Zodiac se naklonil a šel ke dnu. Muž na palubě se křečovitě držel trupu člunu, který strhával proud.

Nejmenší z trojice lupičů položil tašky s penězi na úzké molo a zvedl ruce nad hlavu.

69

Muž, který se do loupeže zapojoval nejaktivněji, klečel s rukama za hlavou. Jeden ze členů zásahové jednotky mu nasadil želízka a stáhl mu kuklu z hlavy.

Klečel před nimi Rudi Muller.

Zamrkal svýma velkýma očima a sfoukl si z nosu kapičku. Wistinga udivilo, jak rychle se Muller vzdal, ale když uviděl, že ho jako zeď obklopují ozbrojení policisté, nebylo těžké pochopit, že Mullerovi došlo, že jsou v přesile.

Od řeky se ozývalo hlasité volání. Řeka zanesla porouchaný Zodiac ke břehu o sto metrů dál. Skupinka policistů vytáhla kormidelníka na břeh. Zacházeli s ním stejně jako s Mullerem. Sundali mu kuklu, zpod které se uvolnila záplava kudrn. Wisting poznal obtloustlého muže z tajně pořízených fotografií ze Shazam Station.

Lupič, který na Wistinga namířil kulomet, ale nevystřelil, se svíjel v bolestech na zemi. Owesenova střela ho zasáhla do levého kolena. Kombinéza se na koleni roztrhla a z otevřené rány trčely úlomky roztříštěné čéšky. Jeden člen zásahové jednotky mu poskytl první pomoc, zatímco další policista ho držel na mušce.

Kurt Owesen přistoupil ke zraněnému muži. Wisting se držel pár kroků za ním a přejel si dlaní mokrý obličej.

Velitel zásahové jednotky stáhl lupiči rychlým pohybem kuklu z hlavy. Muž sebou házel, jako by mu to způsobilo ještě větší bolest.

Vlasy mokré od deště a potu se mu přilepily k obličeji. Těkal pohledem, nedalo se mu podívat do očí.

„Jméno!“ vyhrkl Owesen.

Muž si odplivl. Owesen pohlédl na Wistinga. Wisting zavrtěl hlavou. Nikdy toho člověka neviděl.

„Jak se jmenuješ?“ zeptal se Owesen.

Stále žádná odpověď.

„Jmenuje se Frode Jessing,“ prozradil jim Leif Malm, který stál za nimi. „Říkají mu Yes-man,“ dodal a přistoupil ještě blíž.

Nepostřelené lupiče usadili odděleně do aut. Muž ležící u jejich nohou čekal na záchranku.

Wisting se otočil a hledal ty dva členy ostrahy. Chtěl si s nimi promluvit. Pokusit se je po tom, co zažili, nějak uklidnit.

Muže neviděl, ale žena stála u neoznačeného policejního auta a hovořila s uniformovaným policistou. Držela něco v rukou a ukazovala mu to.

Policista Wistingovi posunkem naznačil, aby přišel.

Wisting poslechl. Žena měla drobnou postavu, blond vlasy a pravděpodobně nebyla o moc starší než Line. Nekontrolovatelně se třásla a v jejích uslzených očích se zračilo zoufalství a bolest.

„Máme další problém,“ kývl policista směrem k mobilu, který žena držela v rukou.

Wisting jednou rukou uchopil její třesoucí se ruce a druhou jí vzal telefon. Neochotně mobil pustila, jako by se jednalo o něco cenného.

Na displeji se ukázala zpráva s fotografií rozdělenou na dvě části. Horní polovina zachycovala děvčátko šplhající na prolézačku. Fotograf zmáčkl spoušť, právě když se holčička otočila a usmála se, jako by jí v tu chvíli někdo řekl něco vtipného. Spodní část zprávy zabírala pistole skrytá za novinami tak, že ji viděla pouze osoba, která to vyfotila.

Jestli chceš, aby žila, nevolej nikomu jinýmu než mně, stálo pod fotografií.

„Vaše dcera?“ zeptal se Wisting.

Žena ze sebe nedostala ani slovo, ale přikývla a zakryla si obličej rukama.

Wistingovi došlo, že takhle dokázali lupiči uskutečnit přepadení. Přinutili výhrůžkami ženu pracující v bezpečnostní agentuře, aby cestou zastavila, a unesli bezpečnostní vůz. Posloužil jim jako trojský kůň, kterým zajeli přímo do skladu peněz.

Wisting polkl. Poslední dobou se s takovými praktikami setkával čím dál častěji. Finančníci zabezpečovali své cennosti stále dokonaleji a tím přestávali být pro vyděrače atraktivní. V poslední době se oběťmi vydírání a rukojmími stávali stále častěji zaměstnanci bezpečnostních agentur a obyčejní úředníci. Případně policisté. Zaslechl řadu historek o tom, jak policisty v jiných zemích někdo nutil odstranit či zničit důkazní materiál nebo se měli postarat o to, aby bylo uzavřeno vyšetřování.

„Mají Emmu,“ vzlykala žena s rukama přitisknutýma k obličeji. „Je jí teprve pět.“

Úzká záda se jí otřásala pláčem. Wisting ji několikrát pohladil po zádech, policista mezitím převyprávěl, co se stalo.

„Zavolala odesílateli zprávy a dozvěděla se, že lupiči sedí v autě za ní. Nařídili jí, aby zastavila a pustila je do vozu.“

Wisting položil ženě ruku na lopatku.

„To bude v pořádku,“ ubezpečil ji a cítil, jak se po tom ujištění proneseném pevným hlasem pomalu přestala třást.

„Kde to vyfotili?“ zajímalo ho.

„Na hřišti kousek od našeho domova,“ odpověděla a trochu se ovládla. „Přes den ji hlídá moje matka.“

Wisting ukázal na červenožluté oblečení do deště, v kterém bylo dítě na fotce oblečené.

„Měla dnes tohle na sobě?“

„Myslím, že ano. Chystaly se dneska na hřiště.“

„Volala jste své matce?“

Žena zavrtěla hlavou.

„To by přece zjistili…,“ začala mluvit, ale znovu se rozvzlykala.

Wisting polkl a zavřel oči, aby dokázal myslet jasněji. Musí se soustředit. Ta fotografie je zcela určitě pravá. Vyfotili ji dnes. Přesto se pravděpodobně jedná o podfuk. Kdyby to dítě opravdu měli, vyfotili by ho v nějakém uzavřeném prostoru. Unést dítě a babičku představuje riziko.

Wisting otevřel oči a upřel zrak na policejní auto, v kterém na zadním sedadle čekal Muller. Řidič se chystal nasednout. Wisting na něj zavolal a zadržel ho. Pak rychle došel k autu a posadil se vedle Rudiho Mullera.

„Jmenuju se William Wisting. Vedu vyšetřování.“

Rudi Muller seděl v předklonu s rukama spoutanýma za zády. Podíval se na Wistinga, ale neodpověděl. Přesto něco v jeho tváři Wistingovi prozradilo, že Muller ví, kdo je.

„V následujících dnech toho musíme hodně probrat. Ale nepoužiju proti vám nic, co mi řeknete právě teď a tady. V tuhle chvíli mě zajímá jediná věc.“

Zločinec vedle něho stále mlčel.

„Ta holčička,“ pokračoval Wisting. „Je v pořádku?“ Muller přivřel oči.

„Jaká holka?“

„Dávám vám šanci napravit aspoň část toho, co jste spáchal, další mít nebudete,“ řekl Wisting. „A právě teď se to týká dcery té ženy, která řídila transport s penězi.“

Rudi Muller se zavrtěl ve snaze najít pohodlnější pozici pro spoutané ruce.

„Není v nebezpečí,“ hlesl tiše. „Nic se jí nestane. Ne, pokud to nenařídím.“

Wisting se zadíval Mullerovi do obličeje a zvažoval, jestli mluví pravdu. Rozhodl se mu věřit.

„Děkuju,“ řekl, kývl na Mullera a pak vystoupil z auta. Zabouchal několikrát na střechu auta na znamení, že řidič může jet.

70

Line usadili do kanceláře, kterou už zřejmě nikdo dlouho nepoužíval. Zeď byla polepená starými filmovými plakáty a na vývěsce visel seznam interních čísel, ale pracovní stůl postrádal telefon i počítač.

Na špinavé okno šikmo bubnoval déšť a stékal po okenní tabuli v klikatých potůčcích. Kancelář se nacházela ve čtvrtém nebo pátém patře, Line pozorovala řady aut pod sebou. Místnost byla příliš vysoko na to, aby někoho napadlo utéct oknem, které se navíc dalo otevřít jen na úzkou škvíru.

Rozsvítily se pouliční lampy.

Line se vrátila ke stolu, zvedla starý časopis, který už přečetla, a znovu v něm neklidně listovala.

Vtom se otevřely dveře. Do kanceláře vešel dlouhovlasý muž, kterého před pár hodinami viděla s Tommym v kuchyni. Tentokrát mu na krku visel policejní odznak. Následoval ho další policista, který usilovně žvýkal žvýkačku.

„Omlouvám se, že jste musela čekat,“ prohlásil první policista. „Museli jsme to udělat takhle. Rozjeli jsme tajnou operaci a vy jste nám ji málem překazila.“

Line na to nic neřekla.

Žvýkající policista jí podal ruku a představil se.

„Dobrý den. Jmenuju se Petter Eikelid. Mohla byste jít se mnou?“

Line stále mlčela, ale zvedla se ze židle a následovala policistu chodbou. Zdálo se, že na oddělení nikdo není. Kanceláře tonuly ve tmě a nepanoval tu ani zdaleka takový ruch, jako když ji těmito chodbami vedli před pár hodinami.

Dlouhovlasý policista v utajení jí v hrubých rysech vyložil, co se v posledních týdnech a měsících dělo za jejími zády. Tommy kontaktoval policii s informacemi o skupině obchodníků s drogami, kterou se policie opakovaně pokoušela bez úspěchu dopadnout. Neřekl jim nic, co by už nevěděli, ale mohli díky němu proniknout dovnitř. Tommy souhlasil s tím, že jim pomůže skupinu infiltrovat.

Nebylo to ale vůbec snadné. Vedoucí osoby byly nepřístupnější, než předpokládali, a došlo k několika neočekávaným událostem. O následcích se mohla dočíst v novinách. Jedno předání drog nedopadlo dobře. Několik lidí bylo zavražděno. Dnes to ale všechno skončilo. Neúspěšný pokus o loupežné přepadení vedl k zadržení Rudiho Mullera.

Tommy na ni čekal v prázdné zasedací místnosti o patro níž. Stál otočený zády, opíral se loktem o rám okna a čelem o ruku.

Když vešla dovnitř, na vážné tváři se mu rozprostřel úsměv. Přistoupil k ní a objal ji. Line ho ovinula pažemi.

„Nechám vás o samotě,“ řekl policista, který ji přivedl, a zavřel za sebou dveře.

Posadili se ke stolu. Mluvili spolu jako dva cizí lidé. Nejistě a váhavě.

„Došlo mi, že v restauraci není všechno tak, jak má,“ začal Tommy vysvětlovat, když se osmělili. „Kdyby se to stalo jindy a v jiném životě, tak bych nad tím asi mávl rukou a nemíchal se do toho, možná bych se do toho i zapojil, ale to jsem nemohl dopustit. Byla jsi tu ty. Jsi tak čestná, nechtěl jsem riskovat, že něco zkazím. Chtěl jsem udělat správnou věc.“

Line neměla úplně pochopení pro to, že se Tommy rozhodl všechno před ní tajit, ale musela akceptovat to, co udělal, a odpustit mu tajnůstkaření.

Takový prostě je. Impulzivní, chtivý, bezstarostný a nerozvážný. Právě naprostá rozdílnost jejich povah ji na Tommym zpočátku přitahovala, ale nedokázala s ní dlouhodobě žít.

Tommymu to došlo.

„Zítra se jdu podívat na jeden podnájem v Sagene,“ oznámil.

Slyšela, jak něco v jeho hlase prosí, aby řekla, že to nebude třeba, ale Line se obrnila a přikývla.

„Fajn,“ zašeptala.

71

Wisting četl svědeckou výpověď, kterou na policejní stanici v Oslu sepsali s Tommym Kvanterem. Vypověděl, že používal černý golf patřící Line Wistingové a v pátek 1. října ho půjčil Rudimu Mullerovi. Muller odjel z restaurace kolem půl sedmé a sám. Nic dalšího o něm Tommy Kvanter nevěděl až do chvíle, kdy se chystali zavírat a jedna ze servírek ho upozornila, že auto stojí na svém místě a klíčky leží v kanceláři. Neví, kde a s kým Muller byl. On sám měl obchodní schůzku se třemi jmenovanými muži, kteří plánují založit novou restauraci a chtějí, aby se k nim přidal.

Jednalo se o obsáhlou výpověď, Tommy v ní vysvětlil své známosti s velkým množstvím osob, přesto ale výslech proběhl až příliš hladce. Tommy nedostal žádné nepříjemné otázky. Nic nenasvědčovalo tomu, že by vyslýchající policista hledal odpovědi nebo se snažil od Tommyho Kvantera dozvědět víc než čistě povrchní informace.

Wisting nalistoval titulní stranu dokumentu a podíval se na jméno vyšetřovatele, který vedl výslech. Petter Eikelid, policista v utajení, který doprovázel Leifa Malma na první poradě. Nedostatky svědecké výpovědi se daly omluvit tím, že těmhle policistům se nestává příliš často, že by se museli posadit k počítači a provést výslech. Nemají v tom cvik, počínají si nejistě a odsouvají položení kritických otázek na doplňující výslech. Dalším důvodem by mohlo být, že Petter Eikelid vyslýchal informátora, který jim celou dobu dodával informace. To byla možná Tommyho role ve vyšetřování. A proto se jeho odpovědi skládaly z neškodné vaty.

Výpověď neobsahovala nic, co by Rudiho Mullera mohlo vést k tomu, aby Tommyho obvinil, že se podílel na jeho usvědčení. Prohlášení, že si Rudi Muller půjčil od Tommyho auto, sehraje důležitou roli, ale bez dalších informací šlo o nevinné tvrzení.

Wisting založil svědeckou výpověď k ostatním papírům. Nikdy se nedozví, jestli je jeho podezření oprávněné. To, že policie měla mezi lidmi Rudiho Mullera informátora, navždy zůstane utajenou částí vyšetřování. Jinak by se informátorův život mohl ocitnout v ohrožení.

Wisting nesvolal žádnou poradu, přesto se v zasedací místnosti sešla část vyšetřovatelů. Dívali se na nahrávku přepadení. Wisting vešel dovnitř, Espen Mortensen zastavil video a přetočil ho o několik vteřin zpět na část, kdy z bezpečnostního vozu vystoupili zaměstnanci bezpečnostní agentury a s nimi taky lupiči. Slabinu nepředstavovala budova, ale personál.

„Je svobodná matka,“ vysvětloval Mortensen s odkazem na výpověď zaměstnankyně na záznamu. „Pracuje v bezpečnostní agentuře už skoro dva roky a posledního půl roku jezdila s tím stejným kolegou.“

Zastavil video a ukázal na plátno.

„Dali se dohromady, a když lupiči vyhrožovali její dceři, rozhodli se spolupracovat a pustit je do auta.“

„Copak pro takové případy neexistuje nějaký bezpečnostní systém?“ zeptal se Benjamin Fjeld. „Nějaké sledovací zařízení nebo něco takového, co registruje, když auto zastaví na neplánovaném místě a tak podobně?“

„Bezpečnostní agentura svoje auta samozřejmě monitoruje, mluvíme tu ale o zastavení, které trvalo kratší dobu, než když na semaforu naskočí červená. Navíc bylo auto prázdné, peníze měli teprve vyzvednout. Takže za dané situace neexistoval důvod vůz přepadnout.“

„Řekli lupiči něco?“ zajímalo Christine Thiisovou.

Wisting zavrtěl hlavou.

„Čekají na své právníky.“

Policejní advokátka se opřela na židli a po tváři jí přeběhl lehce rezignovaný výraz.

„Obžalovat je z loupežného přepadení bude jednoduché,“ řekla. „Schytáme kritiku za to, že jsme přepadení nezabránili, přestože jsme věděli, co se chystá, ale soud všechny tři odsoudí. Dokázat, že se Rudi Muller podílel na vraždách a pašování drog, dá víc práce.“

„To zvládneme,“ ujistil ji Wisting, ale o výpovědi Tommyho Kvantera se nezmínil.

„Naše práce pořádně začíná až teď,“ prohlásil. „Od této chvíle se bude všechno vyvíjet v náš prospěch.“

Přejel pohledem po vyšetřovatelích kolem stolu a viděl, že věří tomu, co právě řekl. Taky tomu věřil. Už to zažil mnohokrát. V každém vyšetřování jednou dojde k průlomu. A teď k němu dospěli. Dosud jejich práce spočívala ve snaze dostat se na správnou stopu. Odteď se soustředí na obstarávání důkazů. Složí případ kousek po kousku.

Popsal to kolegům jako okamžik, kdy policie zahájí rozhodný postup. V rozvířeném prachu se vždycky najde něco v neprospěch podezřelého.

„Á propos boty,“ ujal se slova Mortensen. „Velikost bot toho chlapa, kterému říkají Yes-man, se shoduje s otiskem boty v krvi v chatě Thomase Ronningena. Policie v Oslu teď v jeho bytě hledá boty značky Nike.“

Wisting svraštil obočí. Přestože se dnes posunuli dopředu, stále jim chyběly odpovědi na některé otázky. Například, co se vlastně stalo v moderátorově chatě.

„Jak to vypadá se zatčením Klause Banga?“ zeptal se a podíval se na hodiny na zdi. Pašerák drog, který právě seděl na trajektu z Dánska, by jim mohl pomoci utáhnout smyčku kolem Rudiho Mullera. Wisting pověřil zatčením Nilse Hammera.

„Uvítací výbor je připravený,“ ubezpečil ho Hammer.

„Kdo tu zůstane a postará se o to?“

Nils Hammer a další dva policisté zvedli ruku.

„Nebude to nic složitého,“ poznamenal Hammer. „Celníci ho odvedou stranou a my si ho pak přebereme.“

Wisting uznale přikývl. Neformální porada dospěla k závěru, Wisting si nalil kávu a vrátil se do kanceláře. Venku byla tma. Déšť bubnoval do římsy a stékal okapem.

Slíbil Suzanne, že dorazí domů před desátou. Od začátku vyšetřování uplynul přesně týden. Zavolal i Line. Byla v Oslu. Neměl čas si s ní pořádně promluvit, ale oznámila mu, že přijede domů a přespí ve svém starém pokoji. Podíval se na hodiny a usoudil, že ještě stihne pročíst část posledních hlášení.

Ve tři čtvrtě na deset vešel do jeho kanceláře Nils Hammer. V ruce držel DVD.

„Měls pravdu v tom, že teď všechny dílky zapadnou na místo,“ odkázal na to, co Wisting řekl před několika hodinami v zasedací místnosti.

Wisting pohlédl na DVD a čekal, co se dozví.

„Před třemi dny jsem zjistil, že mezi auty, která projela ve sledovaném čase těmi dvěma mýtnými bránami, bylo Linino auto,“ pokračoval Hammer a posadil se.

Wisting přikývl. Ta informace už nebyla žádné tajemství, ale Hammer by mohl Wistinga oprávněně kritizovat za to, že ten poznatek neoznámil.

„Spočítal jsem to.“

Hammer očividně nepřišel kvůli tomu, aby někoho kritizoval.

„Lininu autu zabrala cesta mezi těmi dvěma mýtnými bránami o sedm minut víc než ostatním.“

„Takže cestou zastavili?“ navrhl Wisting.

Hammer přikývl a podal Wistingovi DVD.

„Dostal jsem ho před půlhodinou,“ dodal.

Wisting vložil DVD do počítače. Spustil se program pro přehrávání filmů. Wisting na monitoru spatřil, jak Linino auto projíždí mezi stojany na benzínce.

„To je benzínka Shell v Grellandu,“ informoval ho Hammer. „Jediná benzínka mezi těmi mýtnými bránami.“

Dveře u spolujezdce se otevřely. Z auta vystoupil Trond Holmberg a začal tankovat. Potom vrzly dveře u řidiče. Wisting se předklonil. Vedle auta se objevil Rudi Muller a zašel na benzínku.

„To bude těžko vysvětlovat,“ ušklíbl se Hammer.

72

Zpátky k autu na Sjursoya odvezl Line jiný policista. Terminálové traktory bez přestávky popojížděly po přístavišti. Žluté světlo reflektorů ozařovalo proudy deště.

Popsala policistovi, kudy dojedou k jejímu autu. Stálo tam kde předtím, něco však nebylo v pořádku.

Line vystoupila z auta a rezignovaně si povzdychla a zavrtěla pomalu hlavou.

Někdo rozbil okno na straně spolujezdce. Po fotoaparátu a batohu s notebookem, které nechala na sedadle, se slehla zem. Zbyla jen loužička vody.

Tohle si nezasloužím, pomyslela si. Vykradené auto bylo po to všem opravdu to poslední, co potřebovala. Obvykle si dávala pozor, aby v autě nenechala ležet žádné cennosti, ale ti dva policisté v utajení ji popadli a odvezli na stanici v takovém spěchu.

„Do prdele,“ zanadávala.

Nic si nezálohovala. Ani fotky, které pořídila, ani text, který napsala v průběhu týdne na chatě. Všechno bylo pryč.

„Potřebujete s něčím pomoct?“ nabídl jí policista, který ji přivezl. Vystoupil z auta a nahrbil záda proti dešti.

Line zavrtěla hlavou. Tohle zvládne taky.

„Jste si jistá?“ zeptal se policista. „Protože jinak se už budu muset vrátit.“

Byla si jistá. Raději ani nemyslela na spoustu papírování, které ji čeká. Chtěla jet domů a poděkovala policistovi za odvoz.

Osaměla, do očí se jí draly slzy. Nepokoušela se je zastavit, pláč uvolnil tlak na hrudi. Stála v dešti a brečela, dělalo jí to dobře.

Nejdřív dala průchod všem emocím a pak začala uvažovat prakticky. V kufru auta našla lepicí pásku a nějaké igelitky. Roztrhala je na kusy a utěsnila jimi rozbité okno.

V kufru měla taky rezervní oblečení. Svlékla si mokrý svetr a převlékla se, než nastartovala auto.

Z třepotání igelitky zakrývající okno jí hučelo v hlavě. Domů do Stavernu dojela ospalá a vyčerpaná. Vydlážděnou příjezdovou cestu pokrývalo hnědé mokré listí.

Line zabouchla dveře od auta, na příjezdové cestě se objevilo další auto. Seděl v něm otec. Viděla na něm, že je unavený. Hrbil se a měl zarudlé oči, ale když ji spatřil, tak se usmál.

„Právě jsi dorazila?“ zeptal se a rozpřáhl ruce k objetí. Line mu položila ruku na rameno a přitiskla tvář k jeho tváři.

„Jak se máš?“ zajímal se.

Line pokrčila rameny.

Wisting se podíval na auto stojící za ní.

„Co se stalo?“

„Vykradli mi auto,“ vysvětlila Line stručně, Wisting přistoupil k autu, aby si prohlédl škody zblízka. „Nechala jsem na sedadle ležet počítač a foťák. Hned vedle pracovali nějací Východoevropani.“

„Kde k tomu došlo?“

„V přístavu v Oslu.“

„Nahlásilas to?“

Line zavrtěla hlavou.

„Udělám to zítra po internetu. Myslím, že mi pojišťovna část uhradí.“

Otec dlouho zkoumal rozbité okno. Line by zajímalo, kolik toho ví o Tommyho dvojité hře. V určitém okamžiku se Tommyho dohoda s osloskými tajnými policisty určitě připletla do jeho vyšetřování.

„Pojďme dovnitř,“ řekl otec a přerušil tok jejích myšlenek.

Line zamířila rovnou do koupelny. Svlékla se a vlezla si do sprchy. Teplá voda začala téct rychle. Line zavřela oči a nastavila tvář proudu vody. Dlouho tak stála a nechala myšlenky volně plynout. Vždycky mohla s otcem o všem otevřeně mluvit. Mělo by to platit i ohledně Tommyho.

Osprchovala se, oblékla si starou teplákovou soupravu, která stále ležela v jejím pokoji, a zapnula pračku. Potom se sesedli kolem stolu v obývacím pokoji a dali si večeři. Otec pověděl Suzanne o tom, že Line vykradli auto.

„A co ta kniha, kterou píšeš?“ zeptala se Suzanne. „Zálohovala sis text?“

Line zavrtěla hlavou. Intenzivně na tom příběhu pracovala celý týden. Teď to všechno zmizelo v nenávratnu. Kvůli tomu ale smutná nebyla. Upřímně řečeno ji to netrápilo. Ten příběh byl rozkouskovaný a byla přesvědčená, že si ho dokáže znovu vybavit a ještě ho vylepšit. Dva roky, kdy chodila s Tommym, v ní vyvolávaly úplně jiné emoce. Měla pocit, jako by přišla o dva roky života.

„Mluvila jsi dnes s Tommym?“ zeptal se otec, jako by jí četl myšlenky.

„Ano, dohodli jsme se, jak to uděláme. Zítra se jde podívat na jeden byt. O víkendu se sbalí a odstěhuje se ke kamarádovi, než si něco najde.“

Suzanne vstala, sklidila ze stolu a nechala je o samotě.

„Četl jsem jeho výpověď,“ kroužil otec kolem nevyhnutelného tématu.

„Není to tak, jak si myslíš,“ řekla Line tiše.

Wisting se opřel a zadíval se na ni.

„Víš, co si myslím?“ prohlásil, a než stačila odpovědět, pokračoval dál: „Myslím si, že Tommy udělal to, co považoval za správné.“

Line pomalu přikývla a zhluboka se nadechla. Otevřela ústa, aby mu to všechno řekla, ale znělo to jako povzdech.

Otec naslouchal a občas přikývl, jako by Linino vyprávění potvrdilo jeho domněnky.

„Mám pocit, jako bych ho zradila,“ uzavřela Line svůj monolog. „Chtěl jenom udělat správnou věc. Chtěl nás dva potěšit.“

Suzanne si k nim přisedla a zaslechla útržek rozhovoru.

„Ty jsi ho přece neopustila kvůli tomu, co udělal,“ připomněla jí. „Ale kvůli tomu, jaký je. A to nikdy nezměníš.“

Povídali si ještě další hodinu, pak se Line zvedla, že půjde spát. Cestou do prvního patra se zastavila u stolku pod schodištěm. Ležely na něm nějaké otcovy dokumenty a skleněná figurka ve tvaru kapky.

„Co to je?“ zeptala se Line a zvedla ten předmět.

Světlo lampy na zdi se zrcadlilo ve skleněné figurce a vytvářelo na zdech podivuhodné stíny. Otec k ní přistoupil.

„Naděje,“ odpověděl.

„Naděje?“

„Člověk, kterému to patří, tomu říká lapač snů,“ vysvětlil otec a pověděl Line, jak našel skleněnou kapku, kterou ukradli z jedné chaty na Guslandu.

„Zítra ji vrátím,“ uzavřel vyprávění.

Line ji postavila zpátky na stůl.

„Nemyslím, že existuje naděje, že se najdou moje věci.“

„Kdo ví?“ řekl otec a pokrčil rameny.

Line chvíli pozorovala měnící se hru abstraktních vzorů vytvořených barevnou skleněnou kapkou. Pak zavrtěla hlavou. Člověk může do budoucnosti vkládat hodně snů a nadějí, pomyslela si. Ale nikdy neví, co z toho se vyplní.

Pak zhasla a šla spát.

73

Když Wisting následující ráno odjel do práce, Line a Suzanne ještě spaly. Byla sobota ráno. Přestalo pršet a mraky se protrhávaly.

Policejní stanice byla tichá. Na chodbách se neozývaly vzrušené hlasy ani rychlé kroky.

Wisting se nemohl dočkat, až zjistí, jestli se vyšetřování přes noc někam posunulo. Položil skleněnou kapku na okraj pracovního stolu a zvedl hromadu nových spisů. Hned zkraje narazil na Protokol o zadržení osoby. Klaus Bang. Zatčen na trajektovém terminálu, ulice Revet 8 v 2:27.

Následující dokument Wistinga zaujal víc. Jednalo se o výslech zahájený v 3:15 a podepsaný Nilsem Hammerem. Wisting zběžně pročetl skoro deset hustě popsaných stran. Dozvěděl se více, než doufal. Klaus Bang se přiznal k podílu na dovozu deseti kilo kokainu a podrobně popsal celou síť obchodníků s drogami a jakou roli v ní hraje Rudi Muller.

Právě když dočetl, objevil se ve dveřích Hammer a zaklepal. Wisting na něm viděl, že spal jen pár hodin.

„Skvělá práce,“ prohlásil Wisting a zamával papíry.

Nils Hammer uchopil barevnou skleněnou kapku a posadil se.

„No, vlastně jsem na něj ani nemusel moc tlačit,“ připustil Hammer a hrál si se skleněným předmětem. „Stačilo ho obeznámit s návrhem státního zástupce, že pokud bude vypovídat, nezahájíme vyšetřování jeho předešlých případů pašování drog, a dát mu naději, že mu zkrátí dobu trestu o čtyři roky. Kromě toho dobře věděl, že jeho norský komplic sedí kvůli loupežnému přepadení jen o pár cel dál. Nebylo to zrovna těžké.“

„Prozradil, proč přijel do Norska?“

Hammer přehodil skleněnou kapku z jedné ruky do druhé.

„Neuvedl jsem to v hlášení?“ zeptal se a naklonil se k Wistingovi. „Měl se sejít s Rudim Mullerem. Chtěli probrat, jak se vyrovnají a jak budou pokračovat ve spolupráci.“

Nils Hammer se opřel v křesle.

„Za Rudim Mullerem a Klausem Bangem někdo stojí,“ řekl a zase si začal hrát se skleněnou kapkou.

Wisting přikývl. Vždycky existuje nějaká šedá eminence. Za každou figurkou, která padne, se vždy vynoří další. Obvykle zůstanou stát ty největší a nejdůležitější figurky.

„Zacházej s tím opatrně,“ řekl Wisting a naznačil očima, o čem mluví.

„Kde jsi to našel?“ zeptal se Hammer.

Chystal se skleněnou kapku podržet proti světlu, aby si ji pořádně prohlédl, ale vtom mu vyklouzla z mohutných prstů. Rychle přitáhl nohy k sobě, takže mu kapka měkce přistála v klíně. Zvedl ji a podal Wistingovi, který se pro ni natáhl přes stůl.

„Přivezl jsem to z Litvy,“ vysvětlil Wisting a položil kapku tak, aby na ni Hammer nedosáhl.

„Patří Josteinu Hammersnesovi. Darius a ti další Litevci mu to ukradli z chaty.“

„Hammersnesovi?“ Nils Hammer zívl a položil si nohy na stůl. „Tomu sousedovi, co si dal párek na benzínce?“

Wisting se usmál a přikývl.

„Zajedu mu to vrátit.“

„To ho určitě potěší,“ řekl Hammer, ale nezdálo se, že by opravdu chápal, co ten předmět pro majitele znamená.

„Vrátíš se před dvanáctou? Mluvilo se o tom, že si projdeme celý případ.“

Wisting přikývl. Na takovou poradu se těšil. Ještě pořád mu v hlavě vířilo hodně věcí, které do sebe nezapadaly.

Hammer sundal nohy ze stolu, vstal a zamířil ke dveřím. Wistingovi neustále vrtala hlavou jedna myšlenka. Neposlouchal, co kolega říká, a začal se probírat hromadou papírů v přesvědčení, že v nich celou dobu leží odpověď.

74

O čtvrthodinu později si byl jistý. Mírné podezření se změnilo v přesvědčení. Nenašel Nilse Hammera v kanceláři, ale na chodbě narazil na Benjamina Fjelda.

„Pojď se mnou,“ požádal ho Wisting.

„A kam?“

Wisting mu podal stoh papírů.

„Prostě pojď se mnou,“ zopakoval Wisting. „Vysvětlím ti to v autě.“

„Mám si s sebou něco vzít?“

„Máš želízka?“

Benjamin Fjeld se poplácal po boku a přikývl.

„Fajn,“ řekl Wisting a zamířil k autu na dvoře.

Znovu se blížil ke kopcovité pobřežní krajině, která se stala místem činu událostí posledního týdne. Než dojeli na místo, zasvětil mladého policistu do detailů.

Došli po cestičce ke skupince chat. V noci mrzlo. Kaluže na stinných místech pokrývala vrstvička ledu a trávu obalila jinovatka.

Když dorazili na místo, zastihli Josteina Hammersnese ve dveřích. Před chatou ležely dvě sbalené tašky. Hammersnes se k nim otočil, návštěva ho překvapila.

„Někam se chystáte?“ zeptal se Wisting a kývl k zavazadlům.

„Ano,“ odpověděl Hammersnes a odkašlal si. „Začalo mrznout, je tu moc zima.“

Zůstali stát venku. Wisting odpověděl pouhým přikývnutím. Hammersnes vypadal nervózně.

„Chaty na tomhle místě nejsou stavěné na chladné dny,“ vykládal Hammersnes, jako by chtěl získat trochu času hovorem o počasí.

„Něco vám nesu,“ řekl Wisting a vylovil z objemné kapsy u bundy skleněnou kapku.

Jostein Hammersnes vytřeštil oči, ale lehce úzkostný výraz mu z tváře nezmizel. Ani stopa po nadšení nebo radosti, které Wisting očekával.

„Teda,“ vyhrkl Jostein Hammersnes a kapku si od něj vzal. „Jak jste ji našel?“

„Byl jsem v Litvě,“ vysvětloval Wisting. „Ti, co ji ukradli, se přiznali, ale zbytek ukradených věcí je pryč.“

Jostein Hammersnes potěžkal skleněnou kapku v ruce.

„Děkuju.“

„Mám pro vás ještě něco,“ prohlásil Wisting, než se Hammersnes stihl zeptat na cosi dalšího.

Z druhé kapsy vytáhl fotografii a ukázal mu ji. Pořídili ji na benzínce, kde se Jostein Hammersnes zastavil, aby si koupil párek, než pokračoval v cestě na chatu. Bezpečnostní kamera se nachází zhruba uprostřed místnosti a zachytila Hammersnese zepředu, právě když u pokladny dostal účtenku a drobné.

Jostein Hammersnes fotografii uchopil a podíval se na ni. Po tváři se mu rozprostřel udivený výraz.

„Ale o tomhle jsme už přece mluvili. Řekl jste, že to byla slepá stopa. Ta účtenka mi vypadla na cestičce, chvíli jste si mysleli, že ji tam ztratil pachatel.“

Wisting přikývl.

„Dali jsme to stranou,“ přisvědčil. „Jenže nešlo o slepou stopu.“

„Co tím myslíte?“

Jostein Hammersnes mu chtěl fotografii vrátit, ale Wisting si ji nevzal.

„Nemělo to přece s případem nic společného,“ namítl Hammersnes. „Slepá stopa.“

„Vaše boty,“ ukázal Wisting na zalomené logo na Hammersnesových botách na fotografii. „Tenisky Nike Main Draw. Tatáž bota zanechala stopy v kaluži krve na místě činu.“ Jostein Hammersnes otevřel ústa, ale nic neřekl. Ruka, v které držel fotografii, se mu roztřásla.

Wisting sjel pohledem na holínky, do kterých si Jostein Hammersnes zastrčil kalhoty.

„Kde jsou ty boty?“ zeptal se Wisting a sebral mu fotografii.

Jostein Hammersnes zavrtěl hlavou a neodpověděl. Těkal pohledem.

„Řekl bych, že jste je spálil poté, co jste se ve zprávách dozvěděl, že policie zajistila otisky vrahových bot,“ řekl Wisting a vybavil si, jak z komína stoupal černý kouř a v chatě to ostře páchlo, když tu byl naposledy.

„Věřím, že naši technici najdou částečky gumy nebo nějaké jiné zbytky těch bot. Potřebné důkazy ale máme i tak. Důkladně jsme prozkoumali všechny vykradené chaty. Technici pokryli skoro celou podlahu fóliemi na snímání otisků bot. Našli tu stejné otisky bot jako v kaluži krve v Ronníngenově chatě, ale mysleli si, že pachatelem je jeden ze zlodějů, kteří se vloupali do obou chat.“

Jostein Hammersnes si odkašlal, ale nic na to neřekl. Stál s ohnutými zády a pokrčenými koleny a kýval se zepředu dozadu. Zúžily se mu zorničky a bloudil pohledem. Ruka svírající barevnou skleněnou kapku zbělala.

Wisting se snažil zachytit jeho pohled, ale Hammersnesovy oči těkaly jako kuna chycená do pasti. Ticho mezi nimi bylo téměř hmatatelné, ale Wisting věděl, že brzy praskne. Zdálo se, že tu a tam se Hammersnesovy těkající oči zarazily u něčeho za Wistingem.

Wisting se otočil, nejdřív se podíval stejným směrem a pak znovu na Josteina Hammersnese, který stál mlčky na terase a polknul. Oči se mu nechtěně zatoulaly ke dvěma cestovním taškám na zemi – k červené tašce s logem spořitelny na straně a k černé nylonové tašce.

Wisting k nim došel a sklonil se k té černé. Uchopil zip a tašku otevřel.

Obsah tašky zakrýval modrý ručník. Wisting ho vytáhl a s ručníkem vypadly z tašky do mokré trávy dvě tisícovky. V tašce se vršily balíčky bankovek. Mezi penězi trčelo ústí pistole.

Wisting uslyšel, jak za ním něco zapraskalo. Otočil se a uviděl, že na terase zůstala ležet skleněná kapka.

75

Wisting si strčil ruce do kapes, do obličeje mu foukal studený vítr. K břehu se valily velké šedé vlny.

Line vyšla z chaty a položila svá zavazadla na schody.

„Zavřel bys prosím tě okenice?“ zeptala se. „Jenom vytřu podlahy a jsem hotová.“

Wisting se na ni usmál a přikývl. Potom obešel chatu a zakryl část velkého okna do obývacího pokoje okenicí.

Zazvonil mu mobil. Na displeji se ukázalo číslo Thomase Ronningena.

„Ano?“ zvedl Wisting telefon.

Známý moderátor se představil celým jménem.

„Gratuluju. Ne že by mě snad objasnění případu překvapilo, ale rozhodně na mě udělalo dojem, kolik práce jste na vyšetřování odvedli. Můžete být na sebe právem pyšní.“

Wisting si přidržel mobil pod bradou, poděkoval a zároveň zavřel druhou okenici. Line mu zamávala z obývacího pokoje.

„Slyšel jsem, že to vy jste je při výslechu přiměl k přiznání,“ pokračoval Ronningen.

Wisting zamumlal, že se to stalo v podstatě náhodou. Než zabednil celé okno, stihl se s ním Thomas Ronningen podělit o své další postřehy ohledně práce policie a komentovat informace, které zveřejnila média.

Vysvětlení bylo jednoduché. Tak jako skoro vždycky poté, co zjistili pravdu.

Jostein Hammersnes dorazil pozdě večer na chatu a zjistil, že se do ní někdo vloupal. Rozhlížel se po zpustošené chatě a zaslechl něco, co znělo jako výstřel. Popadl u krbu pohrabáč a vydal se k chatě Thomase Ronningena. I na té se vyřádili zloději. Vešel dovnitř, aby zhodnotil škody, a vtom tam vpadl krvácející maskovaný muž s pistolí v jedné ruce a taškou v druhé. Hammersnes ho v panice uhodil pohrabáčem do hlavy. A pak ještě jednou. A pak potřetí, když se zraněný muž pokusil vstát, a strach přešel v zuřivost.

Taška, kterou maskovaný muž upustil, byla otevřená. Hammersnes si všiml peněz napěchovaných uvnitř. Popadl pistoli i tašku, vyřítil se ven a nechal tam krvácejícího muže ležet.

„Ten případ mě fascinuje,“ nebyl Ronningen k zastavení. „Jak se jednotlivé události spojily do řetězové reakce. Ale největší dojem na mě stejně udělalo, že jste přiměl k přiznání dva vrahy.“

Wisting si vzal mobil opět do ruky a nastavil tvář moři. Sledoval pohledem nákladní loď. Věděl, že je ve vedení výslechů dobrý. Stály za tím dlouholeté zkušenosti, ale ještě něco dalšího, nezdráhal by se to nazvat intuicí. Viděl to u svých kolegů. Někteří mají talent, jiní ve vedení výslechů nikdy opravdu nevyniknou. Někteří policisté vědí, jakou otázku položit, aby se rozhovor rozeběhl. Chápou, kdy ticho přestává být konstruktivní a budí nejistotu, a dokáží se přizpůsobit člověku, se kterým mluví. Jiní se naučí postupy, absolvují kurzy, nastudují si videozáznamy a celkem to zvládnou, ale nic víc. Nepřestávalo ho udivovat, jak odlišně se jednotliví policisté ve výslechové místnosti chovají. Ti úspěšní se shodně vyznačují kreativitou, vytrvalostí, logickým myšlením, upřímnou zvědavostí. A intuicí.

Wisting rozuměl tomu, že pro většinu lidí představuje lež nejjednodušší a nejbližší východisko. Proto se při každém výslechu snažil dosáhnout toho, aby vyslýchanému došlo, že se z případu nijak nevylže. A když se mu to podaří a vyslýchaný opravdu cítí, že říct pravdu bude jistým způsobem úleva, tak má vyhráno.

„Vlastně se to moc neliší od toho, co děláte ve svém pořadu vy,“ odpověděl Wisting. „Dokážete přece své hosty často přimět k tomu, že vám prozradí víc, než původně zamýšleli.“

„Zajímavé, že se na to díváte takhle,“ podotkl známý moderátor. „Rozhodl jsem se, že tématem dalšího vysílání bude zločin, a doufal jsem, že byste mohl být jedním z mých hostů.“

Wisting nestihl odpovědět, protože Ronningen mluvil dál: „Bude to opravdu neobyčejný pořad. V křesle moderátora já, zprvu policií považovaný za možnou oběť vraždy, poté za podezřelého, a vy, vyšetřovatel, který odhalil pravdu.“

Thomas Ronningen řečnil nadšeně dál.

„Chci udělat pořad, po jehož skončení zůstanou diváci sedět s myšlenkou, že kdokoliv se může dopustit zločinu tak jako Hammersnes. Panebože, vždyť já ho znám. Jsme sousedi. Je to tichý, skromný ajťák. Bůh ví, co ho to popadlo, ale zrovna ten večer vedly okolnosti k tomu, že se z něho stal vrah a zloděj.“

Wisting přikývl. To je dobré téma, pomyslel si. A možná, pokud se rozhovor vydaří, se lidé zamyslí nad tím, jak se z člověka stane zločinec.

„Tak co říkáte?“ zeptal se Thomas Ronníngen.

Wisting obešel chatu a zakryl okenicemi malá okna. „Myslím si, že to bude zajímavý pořad. Ale budete si muset najít někoho jiného.“

„Ale na vás ten pořad stojí a padá,“ zaprotestoval Ronningen. „Bez vás to nebude ono.“

„No,“ řekl Wisting a zhluboka vydechl. „Já ale rozhodně nepřijdu.“

Line vyšla ven a Wisting Ronningenovi oznámil, že bude muset zavěsit. Moderátor se ho ještě pokoušel přesvědčit dalšími argumenty a zeptal se, jestli mu alespoň může zítra zavolat. Wisting mu dal jasně najevo, že už se rozhodl, ale i tak poděkoval za příjemný rozhovor.

„O co šlo?“ zeptala se Line.

„O nic,“ usmál se Wisting. „Jenom pár posledních dílků, které musely zapadnout na místo.“

Line zavřela dveře a zamkla. Wisting ji pozoroval, jak dává na dveře petlici a zamyká ji. Cítil, že se vítr otočil. Teď foukalo z východu.

Line byla hotová. Wisting uchopil její velkou tašku, chytil ji kolem ramen a společně vyšli po pěšince a vzdalovali se od moře. Wisting už se těšil na to, až se sem vrátí. Po zimě.