SVATOPLUK HRNČÍŘ

PŘÍPAD SKONČIL V PÁTEK

Ptáte se který? –

Inu, ten s hovořící pudřenkou

a s provrtaným sekeromlatem

KAPITOLA PRVNÍ

představuje Petronila, s pochopením konstatuje jaké je trápení se staršími sestrami, ale hlavně vypráví o chystané pomstě, která sice nepotvrdí známé rčení, že pomsta je sladká, ale to proto, že se zřejmě začínají odehrávat důležitější věci.

Petronil sedí nad učebnici a neslyšně pohybuje rty.

Podívejme se mu přes rameno.

, Nepukavé plody, jejichž stěny jsou srostlé se semenem, nazýváme obilky; nepukavé plody, jejichž stěny semeno pouze obalují, ale nesrůstají s ním, nazýváme nažky. – Prozradíme vám však, že teď toho víme víc, než Petronil. Petronil se totiž neučí.

Dokonce učebnici otevřel na jiném místě, poněvadž teď ve škole probírají látkové složení pšeničného zrna. Nebo už podmínky klíčení? Teď nevím. Ale něco takového.

Tedy, Petronil se neučí, jen tak sedí nad učebnicí a pohybuje rty. A mračí se.

Velmi se mračí, třebaže je hezké, slunné jitro.

Často si Petronil ráno po snídani zalistuje v učebnici, aby si zopakoval, co se bude ve škole zkoušet I dnes by to bylo potřeba, ale nelze.

Petronil totiž nemůže zapomenout na včerejší i dnešní křivdu, a tak nyní nad učebnicí je nucen kouti pikle.

Ano, zde v kuchyni, nad učebnicí botaniky, se kují pikle.

Mohli bychom sice říci, že se tu chystá pomsta, ale… Kdysi Petronil četl jakousi ohmatanou, neúplnou knížku, v níž právě neukončená kapitola měla název: Kují se pikle.

Petronil tehdy nerozuměl titulu. Dočetl se pouze, že jakýsi Wabu (nebo to byl Kišionkil?) potměšilým zrakem sledoval sympatického vůdce slona Kišionkila (nebo to byl Wabu?). V tom místě však knížka končila, další listy Petronil nesehnal a tak se na dlouhou dobu musel smířit s tím, že z celého názvu oné kapitoly rozuměl pouze zvratnému zájmenu uprostřed. A to bylo věru málo. Dnes však už Petronil sám, zcela sám kul pikle. Mohli bychom sice říci, že chystal pomstu, ale na tom konečně nezáleží. Důležitější je něco jiného.

Kují-li se pikle, nebo chcete-li, chystá-li se pomsta, tedy zpravidla proti někomu. Ten někdo se před chvílí uzavřel v koupelně a prozpěvoval si tam veselou melodii beze slov, se kterou včera večer přišel domů.

Ten někdo byla Věra. Mohlo jí být tak přes dvacet let. Petronil se však o sestru nikdy blíže nezajímal, tak co bychom se o ni zajímali my.

Prohřešek, za který bude Věrka co nejdříve pykat, byl ten, že ačkoliv včera měla mít službu, přišla až v noci a mytí nádobí musel obstarat Petronil!

„Maminko, to bude takový velký, důležitý den!“ říkala před tím několikrát.

Maminka se usmívala a Petronilovi řekla:

„Uděláš to za Věrušku. Teď nemůže. Ostatně, ona ti to vynahradí.“

Petronil tedy včera myl nádobí, uklízel a vřela v něm velikánská křivda. Co všecko mohl za tu dobu udělat. Vyvolat film, přečíst několik stránek Korkorána anebo jít na stráň, kde se pořád něco děje.

A dnes?

„Maminko, dnes to bude. Dnes je náš den! Dnes, dnes…“ prozpěvovala si Věra, smála se a s maminkou se dokonce několikrát po kuchyni zatočila.

A Petronil?

Službu bude mít zase. Věruška nemůže!

Věruška si vesele prozpěvuje v koupelně a on aby zase za všechny dřel.

Jedině ta pomsta může něco zachránit. Petronil se nedá!

Čtvrt na osm.

Nelze otálet.

Petronil se zvedl, sklapl učebnici a vložil ji do aktovky.

Koupelna stále zpívá.

Pomsta je však nablízku.

Petronil stojí na prahu Věrčina pokojíku.

Také taková nespravedlnost Věra má svůj pokojík! On by tu mohl mít temnou komoru, dílnu, jejich družina by se tu mohla scházet… A ona zatím, pokojík!

Ale darmo vzdychat Msta se blíži… Co však?

Svázat jí rukávy u svetru? Vstrčit něco do střevíčků?

Petronil je bezradný. Ještě, že ta koupelna nepřestává trylkovat.

A přece tu na Petronila padá nějaká tíseň. Teď, teď hned někdo přijde.

Cosi zaharašilo pod okny.

Nejblíže po ruce byla pudřenka, ležící pod stolní lampičkou. Petronil ji popadl a byl v předsíni.

Koupelna přecházela na jinou melodii.

Petronil se na pudřenku ani nepodíval. Vhodil ji do pravé náprsní kapsy a cítil, jak mu propadla dolů, za podšívku.

Pravá náprsní kapsa je totiž děravá a Petronil to obezřele před maminkou tají, poněvadž je velmi často výhodnou skrýší. A co se do takové kapsy vejde! Teď je tam velmi dobře například schována Věrčina pudřenka.

Věrka se bude vztekat, až pudřenku nenajde. Petronil vždycky tyhle věci na parádění nenáviděl, a tak se teď spokojeně tváří. .

A co kdyby tak byl kýchací prášek! To by měla Věruška veselé pudrování!

Petronil se rozzářil nad možností takové pomsty. Bude se muset zeptat Robinsona; ten má všechno.

Koupelna se odmlčela.

Petronil proto vklouzl do kuchyně, popadl aktovku a mrkl na hodiny. Bude půl osmé.

Vyšel na ulici. A spokojeně si pohvizdoval.

„Petře…“ ozvalo se z okna.

Petronil sebou polekaně trhl.

„Péťo, máš svačinu?“

Aha, každodenní maminčina otázka.

„To víš, mami!“ zahalekal Petronil a…

Počkat, tady něco nesouhlasí.

Zapomněli jsme totiž, že Petronil je doma Petrem. Ano, v této kapitole měl vlastně náš hrdina vystupovat jako Petr. Teprve mezi kamarády na ulici a ve škole byl Petronilem.

Musíme se tedy čtenářům omluvit za tuto nepřesnost a…

Co to?

Z domu zazněl výkřik. To byla Věrka!

Petr se znepokojil.

Už přišla na ztrátu pudřenky? Proč ji to tak polekalo?

Pro jistotu přidal do kroku a za roh plotu vběhl již klusem.

Tam se málem srazil s člověkem, který jako by se zvedal se země.

Téměř se srazili. Muž pootevřel ústa, ve kterých se zablýsklo několik zlatých zubů, nic však neřekl a pospíchal pryč.

Měl na sobě světlý balónový plášť. Petr si ještě všiml, že na hlavě měl klobouk, že nebyl příliš stár, ale víc už nepostřehl, což ho později velmi mrzelo.

KAPITOLA DRUHÁ

vás seznámí s Robinsonem a jeho napěchovanou aktovkou. Tuto kapitolu nechť čte také každý, kdo se chce podrobně dozvědět proč Petronil je Petronilem a Robinson Robinsonem.

Za náměstím Petr potkal… Ne. Teď je Petr na cestě do školy, teď už se setkává se spolužáky a tak není Petrem, ale Petronilem. Tak tedy…

Za náměstím Petronil potkal Robinsona.

Robinson kráčel poněkud nakřivo a jak Petronil ihned postřehl, způsobovala to objemná, napěchovaná aktovka.

To Petronila udivilo.

Robinson byl přece člověk tak praktický a úsporně založený, že jeden čas nosíval z matematické učebnice pouze několik listů, které právě potřeboval. Ovšem jenom tak dlouho, dokud mu to nezarazila poznámka v žákovské knížce.

A proto Petronil místo nějakého pozdravu udiveně vrtěl hlavou:

„Co to s sebou táhneš za náklad, člověče?“

Robinson přivřel oko, zamyslel se a neurčitě odvětil:

„Inu, kšefty, kšefty…“

Přehodil tašku z jedné ruky do druhé a šel dál. Jeho vytáhlá postava se pod tím zatížením poněkud víc klátila, ale své známé dlouhé kroky dělal stejně. Petronil, jako obvykle, musel přidat do kroku, aby mu stačil.

Šli mlčky.

I to bylo podivné.

Jindy by Robinson mhouřil pravé oko, ptal se Petronila a hned si také odpovídal:

„Víš, jak ti lovci mamutů získávali oheň?, Třením dřev. Vypadá to jako luk a roztáčí se tím dřevěná tyčka. Počkej, uvidíš. Udělám si to.“

V současné době totiž Robinson podrobně studoval Štorchovy knížky a všechny své druhy poučoval stále novými a novými zkušenostmi.

A tahleta záliba mu před časem vynesla přezdívku.

V době, kdy se Robinson jmenoval pouze Jaroslav Kracík, pokusil se o vydělání králičí kožky. A když při vydělávání kožku zbavoval tuku, připadl na nový nápad. Z takového tuku se přece dá vyrábět mýdlo!

Jarka opravdu do školy přinesl jakousi podivnou hmotu, ale nikdo ji nechtěl vyzkoušet.

„Jo, já se tím namydlím a pak to pravým mýdlem neumeju,“ prohlásil tehdy Ilja.

Celá třída byla téhož názoru, takže, se Jarka myl sám. Pravda, mýdlo pustilo, ale nikdo se pak nemohl upamatovat, měl-li Jarka před mytím špinavé ruce nebo ne. A poněvadž mýdlo nezbylo, a novou králičí kůži nemohl Jarka sehnat, nebyla jakost Kracíkova mýdla dodnes prokázána.

O něco později Jarka vyráběl hliněnou nádobu, kterou se mu však nepodařilo vypálit. Potom se snažil vyrobit si primitivní luk a šípy. A tehdy, když odmítl na tětivu použít provázek, Petronil mu řekl: „Ty Robinsone!“

Petronil měl důvod vynalézat přezdívky.

Mrzela ho totiž jeho vlastní přezdívka.

Ostatně, než Petronil s Robinsonem dojdou do školy, můžeme si o Petronilovi leccos povědět.

Na konci minulého školního roku kdosi ve třídě spustil:

„Petr má svátek! Petr Sklonil má svátek!“ Petronil se tehdy hájil:

„Já a svátek? Za prvé na to nedržím a za druhé Petra je ještě někdy v květnu. Na Petra a Pavla svátek nemám, nemám a nemám!“

Jakýsi zlomyslník vytáhl kalendář a ke vší smůle v květnu nenašel žádného Petra, ale zato, Petronila „Tak Petříček dnes nemá svátek? Aha, tak ty jsi vlastně Petronila, že?“

A třída se smála, třebaže bylo právě před vysvědčením.

Tu Ilja přiskočil k tabuli, napsal na ni velkými písmeny PETR SKLONIL, bleskurychle škrtl první tři písmena Petrova příjmení a na tabuli stálo PETR… ONIL.

Petronil.

Třída vybuchla novým smíchem.

„Vždyť on to má ve jménu!“

Ani prázdniny nezabránily tomu, aby se na Petrovo přejmenování zapomnělo.

A tak se Petr stal Petronilem.

A tak se i stalo, že Petronil začal vymýšlet přezdívky i pro ostatní. Vůbec se mu to však nedařilo. Jediným jeho úspěchem byl Robinson.

A Robinson, na rozdíl od Petronila, svoji přezdívku přijal s velkým klidem. Neřekl ani slovo. Ba, ani nemrkl.

Nyní, když tak spolu šli do školy, Robinson také neřekl ani slovo. Možná, že ani nemrkl, ale to Petronil nemůže tvrdit, poněvadž měl oči jen na té napěchované aktovce, jež pro něho začínala být velkým tajemstvím.

KAPITOLA TŘETÍ

je svědkem Robinsonova výměnného obchodu, prozrazuje, jak Sirnerová z třetí lavice oddálila zkoušení z dějepisu, a odhaluje některé Petronilovy úvahy v tramvaji.

Tajemství Robinsonovy aktovky bylo prozrazeno ještě před vyučováním.

Když totiž Robinson vkročil do třídy, ihned zamířil k Honzově lavici a krátce se otázal:

„Máš?“

Honza pozvedl hlavu, vysunul ji dopředu a pohlédl Robinsonovi upřeně do očí.

„Máš?“ opáčil.

Robinson tvrdohlavě pohodil hlavou.

„Já se ptám, jestli máš!“

Honza zřejmě nechtěl ustoupit, ale tu spatřil objemnou tašku, kterou Robinson postavil na zem. Pousmál se: „To víš.“

Víc však neřekl. Honza vždy hovořil co nejméně.

Robinson se v Honzově přítomnosti choval stejně. Mlčky otevřel aktovku a na lavici před Honzu rozložil několik knížek.

Petronil přestal natahovat krk a zklamaně vydechl.

Byla to taková směsice starších knížek, které Robinson zřejmě mohl postrádat. Vedle jakéhosi cestopisu s názvem „Pod žhavým sluncem“ ležel výbor z Klostermanna, byla tu i nějaká dětská knížka o zvířátkách, brožurka „Co si vyrobíme ze dřeva“ a několik dalších knih. Nejhonosněji, třebaže byla omšelá a ohmataná, vyhlížela kniha „Plným plynem do světa techniky.“

Tu Honza nejprve uchopil a prolistoval.

„Co k ní přidáš?“ otázal se zkoumavě.

„Zbláznil ses?“ vyhrkl Robinson. A poněvadž právě zvonilo, shrábl knížky opět do aktovky a běžel si sednout na své místo vedle Jirky Domkáře.

Začínalo ho mrzet, že „Plným plynem do světa techniky“ vůbec přinesl. Takové knížky je přece jen škoda.

Na list ze zápisníčku napsal:

„Nechtěl bys Korkorána? Půjčil jsem ho Petronilovi, ale brzo ho už vrátí.“

Lístek putoval k Honzovi. Odpověď přišla v mžiku.

Lepší Plným plynem v hrsti, než Korkorán u Petronila.–

O přestávce se přece jen dohodli a Honza spokojeně zastrčil do své lavice, „Plným plynem do světa techniky.“

„Štorchovku jsi ale žádnou nepřinesl,“ neodpustil si Honza poznamenat. Robinson se však nenechal přivést z klidu. „Nepřinesl, pochopitelně.“

Ale to už Honza vytahoval z kapsy jakýsi černý kámen.

„Hele pazourek,“ poznamenala Širnerová z vedlejší řady, poněvadž jí nikdy nic neušlo.

„Pazourek? Mlat, ty hloupá,“ neudržel se Robinson, třebaže velmi nedočkavě sahal po onom divném černém kamenu.

Několik chlapců a děvčat se shluklo kolem Honzovy lavice. Mezi nimi Petronil, který teď Robinsonovo chování plně pochopil.

Na Robinsonově dlani ležel temný, lesklý kámen s okrouhlým, pravidelně vyvrtaným otvorem uprostřed. Po jedné straně byl kámen pečlivě vybroušen do ostré hrany, na druhém konci byl plochý, poněkud poškozený.

Ilja vzal kámen do ruky, do otvoru vstrčil ukazováček a zamyšleně jim otáčel.

„Vypadá to na pravěkou sekyrku,“ uvažoval nahlas, „ale je to moc přesně uděláno. Podívejte na to vyhlazení, nebo ta hrana. Čím by to tak vybrousili? To bude napodobenina.“

Honza vyskočil z lavice.

„Co? Strejček to našel na poli. A tam na Kouřimsku se toho nachází!“

„Nu, konečně, na tom nezáleží. Ať je to tak nebo ne, můžeš si myslet, že máš mlat,“ rozvažoval Ilja a podával předmět Robinsonovi.

Robinson pečlivě mlat balil do kapesníku, ale tvářil se teď moc starostlivě.

Při dějepisu se přihlásila Širnerová.

„Prosím, Kracík má takový pazourek.“

Robinson musel vybalit mlat z kapesníku.

„Sekeromlat,“ řekla učitelka Urbancová, když předmět prohlédla. „Vidíte? Po jedné straně sekera, na druhé mlat, kladivo. Kde jsi to našel?“

A tak musel vyprávět Honza. Kromě toho, že sekeromlat byl vyměněn za knihu „Plným plynem do světa techniky“, se učitelka vše dozvěděla. A poněvadž třída projevila o Robinsonovo vlastnictví velký zájem, hodina dějepisu příjemně ubíhala.

Nakonec dostal Robinson radu, aby si s mlatem zašel do muzea.

„Tam ti řeknou, jestli je pravý,“ končila učitelka rozhovor o sekeromlatu.

A tak se tu hodinu přece jen zkoušelo.

Přesto Robinson vyhotovil ještě jeden dopis Honzovi.

„S výměnou ještě počkáme. Až co řeknou v muzeu.“

Když o další přestávce přišel Petronil k Robinsonovi, prohlížel si mlat Robinsonův soused, Jirka Domkář.

„Běž s tím do muzea, proč ne,“ přemítavě obracel Jirka mlat v ruce. „Bude to docela hezké, až bude ve vitríně s cedulkou: Věnoval Jaroslav Kracík z Prahy.“

Robinson překvapeně vzhlédl.

„Nediv se, bude-li to jen trochu vzácné, určitě si to tam nechají.“

Robinson sáhl vyděšeně po sekeromlatu.

Jirka má pravdu. Jirka nestraší ze závisti jako Ilja. Tohle se musí důkladně rozvážit.

„Ostatně, do muzea můžeme jít,“ uvažoval dál Jirka. „Prohlédneme si ostatní mlaty a porovnáme ho s nimi Těch odborníků se ani nemusíme ptát.“

Robinson ulehčeně vydechl a vděčně se podíval na Jirku.

Tak vděčně, že se to až Petronilovi nelíbilo.

Pravda, Jirka umí poradit a rád poradí. V mnoha věcech se vyzná a nikdy se tím nechlubí. Petronil si proto Jirky váží, ale někdy na něho musí žárlit. Právě teď například. Kdo ví, jestli ho teď Robinson vezme do muzea, když má Jirku.

Dopadlo to dobře. Po vyučováni k stanici tramvaje zamířili všichni tři. Jenom si trochu zašli k Domkářovům, aby si tam uschovali aktovky.

V tramvaji zamrzela Petronila další věc. Jirka, třebaže byl zabrán do hovoru s Robinsonem, pojednou vyskočil a nabídl své místo poštovnímu doručovateli s brašnou. Muž nejdříve překvapeně na Jirku pohlédl, pak se usmál, a když si sedal, poklepal mu na rameno. A to bylo hezčí, než kdyby děkoval.

Jirkovi nic neujde. Vždy ví, co udělat. Petronil mu často až závidí.

Na první pohled není na Jirkovi nic zvláštního. Je to takový útlý chlapec s drobným obličejíčkem. Chodí v krátkých kalhotách a vypadá tak na čtvrtou třídu. Ne, že by byl malý, při tělocviku stává vedle Petronila, ale Jirka se totiž vůbec nesnaží vypadat dospěleji jako ti ostatní ve třídě. To je to!

Všichni kluci ve třídě se například najednou začali česat dozadu. I Petronil. Ostatně, pro něho to bylo jednoduché; vlasy se mu trochu vlní a když je ráno jen rukou prohrábne, poslušně drží. Hůře na tom byl Robinson. Ten si svou světlou nepoddajnou kštici denně strkal pod kohoutek vodovodu, ustavičně ji úporně sčesával dozadu, ale přesto mu vlasy pořád padaly a po stranách mu odstávaly takové štětičky.

Ale Jirka? Ještě teď má pěšinku, se kterou už šel do školy k zápisu.

Kdo Jirku Domkáře znal málo, pokládal ho za chlapečka. Už proto, že Jirka se držel spíš v pozadí, nikdy zbytečně nemluvil a neupozorňoval na sebe. Snad proto ve škole nepatřil ani mezi vynikající žáky, třebaže Petronilovi se zdálo, že Jirka by ve vědomostech strčil do kapsy celou třídu. Jen kdyby chtěl. Jen kdyby se přihlásil a opakoval to, co řekl nebo vypočítal o přestávce.

Kdož ví, jestli se takhle Jirka choval správně, ale rozhodně byl skromný, přímý a hodně věděl.

A to mu právě Petronil záviděl. Právě tak, jako Robinsonovi zase záviděl jeho vynalézavost a zručnost.

A on? Petronil? Jenom závidět umí. To je moc hezké!

KAPITOLA ČTVRTÁ

vás málem zavede do pozdní doby kamenné, jenomže vše pokazí tajuplné zvonění. Předností této kapitoly je však to, že vám vysvětlí, jak se nemáte chovat v muzeu.

„Tak jsme tady! Probuď se, člověče,“ povídá pojednou zamyšlenému Petronilovi Robinson.

„Aha, Václavské náměstí.“

Chlapci vystupují po schodech k budově Národního muzea.

U pokladny a cestou k prehistorickému oddělení se vedení ujal pochopitelně Jirka. Vyzná se tu.

Petronil zaklání hlavu, prohlíží si strop, stěny…

„Po-ko-bercích,“ rozléhají se skřehotavé slabiky dvoranou.

Petronil se obrací k dozorci a kývá hlavou.

„Po-ko-bercích,“ opakuje hlas naléhavěji.

Petronil je zmaten. Ano, koberce ukazují cestu k sálu. To pochopil. A znovu zmateně jde napříč, po dlaždicích.

Ale už ho drží Jirka za rukáv a táhne ho na koberec.

„Cho-dit-po-ko-bercích,“ důtklivě připomíná skřehotavý hlas ještě jednou.

Teď Petronil upozornění pochopil a celý uzardělý studem jde pečlivě středem rudého koberce.

Koberec tlumí všechny kroky a chlapci podvědomě tiší hlasy.

Hned u vchodu do oddělení pravěku se Robinson vzrušil. Tady bude průvodcem.

„Ti-cho,“ zaskřípe zase hlas za chlapci. Droboučký hlídač s šedým knírem vchází také do sálu a chlapce si přísně měří.

Robinson ukazuje na nějaké tabulky a obrázky.

„To byli lovci. Víte, jak se poznají od těch pozdějších usedlých lidí?“ ptá se a hned si nedočkavě odpovídá: „Lovci mají tenčí lýtka. Pořád se přemísťovali, chodili, hledali zvěř… Nesmějte se, Štorch to píše…“

Paleolit, pleistocén, keramika volutová, longyelská kultura…

Petronil se stále nemá čeho zachytit. Udělá několik kroků k velké vitríně se skrčenou kostrou v hlíně.

„Kostrový hrob, mladší období únětické kultury…“ čte Petronil vysvětlivku a skrčence se zájmem prohlíží.

Crrr!

Petronil se lekl. Co to bylo? Někde tu ve vitríně zazvonilo. Slabě, ale přece pronikavě.

Hlídač natahuje krk a výhružně vyráží:

„Ti-cho-tam! Ti-cho!“

Kluci se také zmateně otáčejí k vitríně.

Nejvyjeveněji však vypadá Petronil.

A ve chvíli, kdy se Robinson přestal divit a rychle pokročil k místu, kde zahlédl nějaké pazourkové zbraně, ozvalo se znovu:

Crrr!

Pod Petronilem poklesla kolena. Tady, právě tady to zní.

„Tak, co, tu, je? Kdo, to, dě - lá?“ Jednotlivé slabiky hlídačova skřehotavého hlasu znějí stále zlostněji.

Petronil pozoruje s pootevřenými ústy, že hlídač kráčí k němu.

„Je-nom, sa-má, da-re-bác-tví. Ty, tu, na-ta-hu-ješ, bu, dí-ka!“ Stařík zachrčel a kostnatým prstem ukázal na Petronila.

Petronil překvapením nemohl promluvit. Pak se chtěl usmát.

„Já…?“

„Tak, co, to, tu, zvo-ní?“

„Tady snad,“ zamumlal zmateně Petronil a ukázal na vitrínu. „Já nevím,“ dodal ale hned, poněvadž vypadalo hloupě, aby ze zvonění vinil skrčence únětické kultury.

Crrr!

Stařík sebou škubl. Tvář mu zešpičatěla hněvem; zakřičel:

„Ven! Ven! Da-re-bá-ci! Ven!“

Vyděšený Petronil nejistě vykročil směrem, který naznačoval hlídačův ukazováček.

„Ta-ky, ven!“ obrátil se hlídač i na oba chlapce, kteří překvapeně hleděli za Petronilem.

„A, po, ko-ber-cích,“ neodpustil si hlídač napomenout Robinsona, který vykročil na vyleštěné parkety.

Ve vestibulu Petronila dohonil Jirka.

„Co ti to, prosím tě, zvoní?“

„Mně? Copak já mám…“ zoufale se bránil Petronil, když tu…

Crrr!

Petronil zalapal po vzduchu. Zvonilo to opět někde u něho.

Kamarádi ho vyvlekli před budovu. Petronil se nešťastně plácal po kapsách.

„Vždyť já nic nemám. Budíka? Zbláznili jste se?“

Tu cosi ucítil za podšívkou kabátu.

Crrr! ozvalo se tam.

Věrčina pudřenka!

Ulekaný Petronil zalovil v náprsní kapse. Rozčilením se však nemohl do otvoru v kapse dostat.

Svlékl nemotorně kabát a za chvíli měl pudřenku na dlani.

„Co? To má zvonit?“

„Já nevím, ale nic jiného nemám. To je pudřenka naši Věry. Zapomněl jsem na ni…“ překotně vysvětloval Petronil.

„Pudřenka?“ nedůvěřivě se ptal Jirka.

Crrr!

Petronil málem pudřenku upustil. Opravdu, pudřenka zvonila!

Robinson vzal pouzdro do ruky, pootočil je a stiskl malý výčnělek. Víčko se odklopilo a pod ním chlapci spatřili druhé víčko, které však bylo opatřeno páčkou, dvěma nepatrnými barevnými tlačítky a malým průřezem s číselnou stupnicí, na jejímž počátku trčela ven opět miniaturní páčka. Uprostřed krabičky byl zamřížkovaný otvor.

„Co to je, prosím tě?“

„Já nevím, nevím kluci… Měla to naše Věrka.“

„Expozimetr?“ hádal Robinson a nedočkavě pohnul páčkou.

„Nech to, Jarko, nech to! Nevíš co to je za přístroj,“ napomínal Robinsona Jirka.

Ten uposlechl, zaklapl víčko a pudřenku vrátil Petronilovi, který ji strčil do kapsy u kalhot.

„Vrať to Věře. Kdo ví, co to je.“

Chlapci sestupovali se schodů, když tu si Jirka všiml, jak Petronil náhle zbledl a zůstal stát

„Kluci, ono to lechtá,“ drkotal zuby a strkal ruku do kapsy. „Zkuste to!“

Jirka vzal krabičku do ruky a po chvíli v dlani ucítil zvláštní brnění. Jako kdyby cosi v pudřence rychle ťukalo na víčko. Předal pouzdro Robinsonovi a tu si vzpomněl, co mu brnění připomínalo. Dotek drátu, kterým probíhá velmi slabý elektrický proud.

„Místo zvonění to teď brní. Co s tím? Nestane se něco?“

„Copak by jejich Věra měla něco nebezpečného?“

„Kluci, prosím vás, zastavte to nějak, ať to nebrní, aspoň ať to nebrní“ zoufale prosil Petronil.

Robinson rozhodně nadzvedl víčko, chviličku váhal a pak se rozhodl pro zelené tlačítko. Stiskl je a pudřenku položil na schod.

Minuty utíkaly a chlapci čekali.

Potom se konečně nad pudřenku naklonil Petronil. V témže okamžiku vytřeštil oči a křečovitě se chytil schodu.

Chtěl něco říci, ale podařilo se mu otevřít jen ústa.

„Co se děje?“ ulekaně se ptal Jirka.

„Kluci,“ chraptivě vydechl Petronil, „ono to mluví!“

KAPITOLA PÁTÁ

je sice krátká, avšak dozvíte se v ní, že pudřenka nejen mluví, ale dokonce si i hvízdá.

Chlapci se schýlili nad pudřenku, jež právě Petronilovi řekla:

„Už to víc nerozdělávej!“

Bylo to řečeno slabounce, ale slyšitelně.

Vyděšený Petronil se zmohl na pouhé „Já, ne…“, ale pouzdro ho neposlouchalo a stále cosi nesrozumitelného drmolilo.

„Já, já nevím…“ pokoušel se znovu ze sebe vypravit Petronil.

„Nech to, nech to,“ vyjela na něho znovu krabička a Petronil raději zmlkl. Ještě bezmocně rozhodil rukama.

Dlouho stáli chlapci nad ležící pudřenkou, nevšímali si, že po schodech kolem nich přecházejí občas lidé a jen na sebe udiveně hleděli. Pudřenka však také mlčela.

„Rádio to není,“ odhodlal se po chvíli zašeptat Robinson. „Myslel jsem nejdřív, že by to mohlo být rádio. Četl jsem o tom. Jsou prý radiopřijímače tak malé, jako je krabička sirek.“

A zase bylo ticho. Jirka úporně přemýšlel. Petronil se stále tvářil vyjeveně a nepřítomně. Rádio, nerádio, jak jen se taková věc mohla octnout u Věry?

Konečně se Jirka obrátil k Petronilovi: „A co jsi to slyšel prve? Víš, hned na začátku.“

Petronil polkl a pootevřel ústa:

„Počkejte; co to bylo?, Někdo říkal: Dej to Vševědovi. Anebo to dovez do…“ Petronil se odmlčel a zamyslel.

Robinson se zatím pokusil o vtip:

„A nemáš to dát náhodou Dlouhému, Širokému a Bystrozrakému?“

Petronil však Robinsonovi nevěnoval pozornost.

„… do nějaké ulice. Začínala od M, ale teď už nevím… Je to nějaký slavný malíř…“

„Mánes,“ vydechl Jirka.

Petronil stále ještě přemýšlel, když se Jirka ozval znovu: „Mařák.“

„Ne, Mařák ne. To ani nevím, že je malíř. Ale Mánes. Určitě Mánes. Mánesova ulice,“ prohlašoval Petronil. „Dovez to do Mánesovy ulice!“

Chlapci chvíli mlčeli.

„Kdo ti to ale všechno říkal?“ ptal se potichu Jirka. „A co to vůbec je? Nějaká vysílačka?“

„Poslouchejte,“ tlumeně zavolal Robinson a přisedl ke krabičce.

„Někdo si tam teď píská,“ šeptl Jirka a vzal pouzdro odvážně do ruky. Po chvilce pudřenka zase zmlkla, jako když utne.

Jirka podal pouzdro Petronilovi a poznamenal:

„Ale tu písničku hvízdal falešně.“ Zamyslel se a pak cosi bravurně zapískal.

Ještě značnou chvíli stáli chlapci na schodech k muzeu. Petronil se prosebně díval na kamarády. Poradí mu? Jirka povzdychl: „Jedeme domů. Vrátíš to sestře a snad se dozvíme, oč vlastně jde.“

Robinson nečekaně chlapcům zašermoval před očima sekeromlatem, který právě vyňal z kapsy:

„To tak,“ protestoval, „jdeme do té Mánesovy ulice. Chtějí to na nás, tak co!“

Jirka vzpomínal, kde by Mánesova ulice mohla být. Pak se zeptali kolemjdoucích. Kupodivu, hned jim poradili. Není to daleko, hned tu na začátku Vinohrad. A to způsobilo, že se chlapci podřídili Robinsonovi.

„Je to, co byste kamenem dohodili,“ řekl jim ještě výhybkář na křižovatce a máchl rukou směrem za muzeum.

„Hlavně, že se nemusí jet tramvají,“ pochvaloval si Robinson, poněvadž měl u sebe právě jen šedesát haléřů na zpáteční cestu domů.

KAPITOL A ŠESTÁ

vypráví, jak Robinson opravil plakát a co z toho všechno vzešlo.

Potřebovali by několik kamenů, i když by se v házení střídali všichni tři, ale daleko to přece jen nebylo.

A tak stanuli na počátku dlouhé, šedivé a smutné ulice s tabulkou, Mánesova.

„Ani bych neřekl, že tu na nás někdo čeká,“ poznamenal Robinson a mlat si přehodil z jedné ruky do druhé.

Chlapci neodpověděli. Konečně však Jirka vykročil vpřed. Následovali ho. Šli zvolna podél stále stejně pochmurných domů. Vedle prostých, střízlivých činžáků tu stály domy bohatě zdobené soškami, květinovými ornamenty i pozlacenými nápisy na štítě, ale jednotvárná šeď, oprýskaná omítka a ponuré vchody do domů vyvolávaly stísňující dojem.

Do nevýrazné šedi budov, chodníků i ulice vesele zasvítila mnohobarevná plakátová stěna. Byla to vlastně prkenná ohrada, která ohraničovala prázdný prostor mezi domy a sloužila k vylepování plakátů.

Petronil se snažil zdálky přeslabikovat velká červená písmena na největším plakátu.

„C-I-R, cirkus…“

Kterýpak cirkus?

„P, přijede.“

Ale který?

„To je starý plakát,“ mávl rukou Robinson. „Visí tu od podzimu.“

Ušli ještě několik kroků a zůstali stát právě u plakátu PŘIJEDE CIRKUS BUSCH.

„Máme se tu snad takhle procházet?“ uvažoval nahlas Jirka a hleděl na dál se táhnoucí jednotvárnou ulici.

„Kdo ví, jestli to platilo vůbec nám. Copak někdo ví, že mám tohle?“ a Petronil vytahoval z kapsy pudřenku.

Robinson, který musel stále něco podnikat, vyňal zatím z kapsy zbytek tužky, rázně přeškrtl slovo PŘIJEDE a za slovo CIRKUS napsal velkými písmeny ODJEL. Cirkus odjel.

„Tak,“ spokojeně poznamenal a načrtl ještě velký vykřičník.

„Au!“

To vykřikl Petronil. A měl proč. Robinson se k zhotovení tečky pod vykřičník tak rozmáchl, že pod plakátem povolilo prkno, jeho druhý konec se odchýlil a málem Petronila udeřil do hlavy. Robinson zakolísal, ale hned zase stál pevně na nohou. Celkem se nic nestalo. Dokonce ani Petronil nic Robinsonovi nevyčítal.

Uvolněné prkno se však dosud nepatrně pohupovalo. Robinson je pozdvihl, podíval se do ohrady a překvapeně hvízdl: „Koukejte, kluci, to je divočina!“

Nyní bylo jasné, že ohrada polepená pestrými plakáty skrývala prostranství, na kterém byl za války bombou zničen dům. Z budovy zůstaly pouhé nizoučké zídky, sklepení a hromady cihel. Jinak bylo prostranství zarostlé trávou, rozložitými lopuchy a do výše se tu zvedalo i několik štíhlých akátů, obalených bělostnými květy.

Robinsonovi to nedalo. Rozhlédl se opatrně, a poněvadž Mánesova ulice byla stále pustá, vklouzl rychle a nečekaně do ohrady. Prkno se zakolébalo a otvor byl opět uzavřen.

Jirka s Petronilem se na sebe podívali a pokrčili rameny. Za okamžik byli uvnitř ohrady všichni tři.

Robinson nadšeně pobíhal po zbytcích podezdívky a hulákal:

„Kluci, tady je to senzační! Já si připadám jak v archeologických vykopávkách. To jsou jistě trosky Sámovy tvrze!“

Jirka se shovívavě usmíval a rozhlížel se po prostranství.

Nejvíce ho zaujaly otvory do země, bývalé vchody do sklepů.

„Já vás vidím,“ ozval se však pojednou nečekaně dívčí hlásek.

Chlapci sebou trhli a ohlédli se. Za hromadou cihel, pod jedním z akátů, sedělo útlé děvče s vyrudlým pionýrským šátkem na krku. V klíně mělo kupu drobných akátových kvítků. Bralo jeden po druhém, přikládalo je k ústům a vysávalo.

Hoši na děvče překvapeně hleděli.

A Robinson se konečně zmohl na posměvačné:

„Tak ty nás vidíš?“

„Hm,“ nachýlilo děvče hlavu a zvlněný proud světlých vlasů se jí svezl na levé rameno.

„A co tu vlastně děláte?“ zeptalo se ještě. „Jestli se to Bryknar dozví…“

„… tak to bude vědět,“ odsekl Robinson, aby ten nenadálý dívčí zjev viděl, že se hned tak někoho neleknou.

„Měli byste se ale raději schovat,“ dobrosrdečně radil hlásek. „Kdyby sem přišel…“

„My a schovávat se? Ch…“ začal se naparovat Robinson, ale hned zmlkl. Ten příkrý tón, se kterým obvykle mluvívá s děvčaty jejich třídy, ho náhle zamrzel.

Dobře, že v té chvíli volal právě Jirka: „Pojď sem, do sklepa!“

Mluvící pudřenka ležela zapomenuta v Petronilově kapse. Tak to bylo v těch sklepeních zajímavé a tajuplné!

„Sem, udatní lovci, sem!“ halekal po chvíli v podzemí Robinsonův hlas. „Cizí kmen tu táboří…“

Chlapci našli Robinsona v jednom z výklenků. Stál tu nakročen a v ruce držel nevelký luk. Právě napínal tětivu.

„Tak tu máš kolegy,“ smál se Jirka. „Asi šli právě na mamuta…“

„To jsou primitivní hračičky,“ ušklíbl se Robinson a ukázal na stěnu, kde visela celá řada podobných luků. „To tenhle sekeromlat…“

„No, ještě nevíš,“ prohodil Petronil, když se na Robinsonově dlani objevil opět mlat.

Robinson, znovu zaujatý svým sekeromlatem, usedl na kámen. Nalezl totiž právě vhodný kus dřeva a tak si zhotovoval k mlatu rukojeť. Užší konec vecpal do otvoru v mlatu. Potom z nedaleko válícího se prutu sloupl kůru a omotával ji kolem držadla i kamene.

Kdožví, co by tomu říkala ta světlovlasá, že Robinson má pravý sekeromlat…

Robinson vstal, oprášil si kalhoty, pokusil se srovnat své nepokojné vlasy a vykročil ze sklepa na slunce.

Vtom však na něho seshora padlo něco těžkého, pověsilo se mu to na krk, škrtilo ho to a táhlo k zemi.

„Kluci,“ zasípal těžce a ulekaně.

Petronil a Jirka mu však na pomoc neběželi.

I oni byli sraženi k zemi.

A tak všichni tři se teď zmítali pod klubkem neznámých útočníku.

KAPITOLA SEDMÁ

dokazuje, že i na Vinohradech se můžete dostat do zajetí. Kromě toho vás tato kapitola naučí hrát kopanou na čtyři branky.

Kdo z vás-si představoval Bryknara jako zlostného šedovousého hlídače (a tak si ho představoval Jirka), bude zklamán.

Kdo z vás si představoval Bryknara jako mohutného, krvelačného domovníka (a tak si ho představoval Robinson), bude také zklamán.

A kdo z vás si Bryknara vůbec nijak nepředstavoval (a nijak si ho nepředstavoval Petronil), nebude sice zklamán, ale pravděpodobně udiven.

Před naší trojicí stál na vyvýšené drolící se podezdívce silný, ramenatý chlapec Stál tu panovačně rozkročen, mírně se pohupoval na patách, ruce měl založeny za zády a jeho oči stažené do štěrbinek výsměšně pohlížely na zajatce. Pod zídkou stál druhý chlapec, kudrnatý, hubený.

Jirka se pokusil pohnout, ale vzadu mu někdo zakroutil zápěstím. A ta bolest ho donutila, aby opět klidně stál. Nejen Jirkovi, ale všem třem chlapcům visel vzadu na rukách celý houf chlapců nejrůznějšího stáří.

Bryknar, musel to být přece Bryknar, se konečně přestal pohupovat, ruce si dal v bok a z jeho tváře zmizel výsměch.

„Jak jste se sem dostali?“ ptal se co nejpřísněji. „Co tu chcete? Odkud jste?“

Chlapci mlčeli. Petronil s Jirkou uvažovali o tom, zda se nedostali mezi tajemné hlasatele z pudřenky a Robinson se nenápadně zahleděl ke zdi. Dívka tam už nebyla.

Nejdříve nás varuje, uvažoval, a pak na nás přivede tuhle bandu. A bylo mu to nějak líto.

„Náčelníku,“ volal drobný chlapec v křiklavém svetru, „tenhleten má nějaké kladívko!“

Robinsonovi se při přepadu už sekeromlat nepodařilo ukrýt. A teď ho zoufale bránil. Jeho mlat mu přece nesmějí vzít!

„Sáhni na mě a všechny kudmy ti narovnám,“ křičel na Bryknarova druha, který se k němu blížil zepředu. Chlapec se odtáhl, ale ostatní útočníci mu již mlat z rukou vykroutili.

„On je to asi nějaký neandrtálec,“ volal červenolící hoch a mával nad hlavou mlatem.

Parta se uličnicky rozesmála.

„Odzbrojit,“ velel Bryknar a v kapsách zajatců zalovilo několik dotěrných rukou.

V Robinsonovi hrála každá žilka. Trhal sebou, snažil se osvobodit a jeho hlídači měli co dělat, aby vytáhlého Robinsona udrželi.

Jirka se opovržlivě usmíval. Nebál se, tak jako se nebál Robinson, ale zůstával klidný.

Zato Petronil měl strach. Bál se o pudřenku. Co s ní udělají? Rozbijí ji? Proč si ji zase nezastrčil za podšívku!

„Peníze nebrat, zápisníky nečíst,“ poroučel velkoryse Bryknar a začal se po zídce procházet.

Robinsonovi zabavili nějaké drobné cívky z elektrického zvonku, Jirkovi legitimaci na tramvaj a Petronilovi nešťastnou pudřenku která vzbudila nesmírné veselí.

„Půjčte mi to, ať se napudruju,“ volal kdosi, a parta se vesele chechtala.

„To mi nesmíte brát, to je… vysílačka. Není má,“ zoufale se bránil Petronil.

Ale Bryknarovci se jen smáli. Jeden z nich otevřel pudřenku. Ostatní ztichle hleděli na všechny ty páčky a knoflíky.

„Poslechněte si,“ chtěl je přesvědčit Petronil, „možná, že to teď právě mluví.“

Ale to raději neměl říkat. Pudřenka samozřejmě mlčela a parta se nebohému Petronilovi začala pošklebovat.

„Mluví, mluví,“ poskakoval chlapec v křiklavém svetru, „ale jako hrob!“

„Ve skladišti nám nic nevzali, že?“ přerušil zábavu Bryknar.

„Tam bychom toho popadli,“ zlomyslně se zasmál Robinson.

Bryknar neodpověděl a vzal do ruky Jirkovu legitimaci.

„Á, až ze Strašnic? Pěkná dálka! Tak co? Co tu hledáte?“

Chlapci neodpovídali., Proč jim neříct, že jsme se dostali sem omylem, uvažoval Petronil. Ale Jirka s Robinsonem mlčeli. Hrdost jim zřejmě bránila vymlouvat se na omyly.

„Pobočníku, legitku vrátit,“ poznamenal Bryknar ke kudrnatému chlapci, když se nemohl odpovědi dočkat.

Sekeromlat a pudřenka však stále ležely u Bryknara na zídce.

„Tak budete mluvit? Co tu děláte?“ křičel znovu Bryknar.

Robinson, snad z lítosti nad zradou světlovlasého děvčete, snad ze vzdoru před Bryknarovou povýšeností a panovačností, snad ze vzteku nad zabavenými věcmi, pojednou pokorně řekl: „Jsme tu na jahodách, vašnosti.“

Bryknar zrudl.

„Zkroťte ho,“ křikl na své pomocníky.

Ti se na Robinsona ještě víc pověsili, snažili se mu ruce co nejvíce zkroutit, ale Robinson se dostával do ráže:

„Promiňte, excelence, že jsme vlezli do téhle vaší špinavé díry.“

Ruku, která ho chtěla umlčet, Robinson hlavou odstrčil a ještě uštěpačně prohodil:

„Inu, jaký pán, takový krám!“

„Kopřivy!“ zavelel rozzlobený Bryknar.

Z každého klubka odběhl jeden chlapec na druhý konec parcely. Tam, s rukama obalenýma kapesníkem, trhali vysoké kopřivy.

Petronil se schoulil. Že si ten Robinson vůbec něco začínal. To je nápad, takhle dráždit cizí kluky.

„Rozdejte si to se mnou ručně,“ čertil se dlouhý Robinson a svými vězniteli téměř pohazoval. „Pojďte! S kýmkoliv tady zamávám tak, že zítra nebude muset jít do školy!“

Jirka, který dosud mlčel, usilovně přemýšlel, jak má Robinsona podpořit.

„No to je výborné,“ rozhodl se volat na chlapce, kteří již přinášeli trsy kopřiv. „To bude něco na naše revma. Kopřivy jsou lepší než rašelina!“

Robinson se pobaveně rozchechtal:

„Kopřivy, to je moje! Sem s nimi!“

„Ale vždyť to jsou kytice na naše uvítání!“ nadšeně teď provolával zase Jirka. „To nemuselo být, přátelé! Na květinové dary nejsme zvyklí!“

Chlapci s kopřivami v rukách zrozpačitěli a snažili se je schovat za sebe.

Bryknar zatím stále mlčel. Ale zlost mu z tváře mizela. Konečně rozšafně pronesl:

„Pusťte je., Jak je vidět, padavky to nejsou!“

Vztáhl ruku po akátové větvi nad hlavou, sdrhl z ní chumáč bílých květů a usedl na zídku. Ostatní kluci svého velitele napodobili. A tak kolem tří zajatců sedělo nyní asi patnáct pojídačů akátového květu.

Robinson, teď již volný, si vzpomněl znovu na děvče pod akátem a rozhlížel se prostranstvím. Jirka dobře vycítil, že napětí povolilo, ale neodpustil si ještě posměšně poznamenat: „Dobrou chuť, vespolek!“

Bryknar však zřejmě nebyl hloupý kluk. Vyplivl daleko před sebe rozžvýkaný květ, přimhouřil oči a se stejně přehnanou zdvořilostí odvětil: „Děkujeme, děkujeme., Koukám, že jste dobře vychovaní!“

Potom bylo chvíli ticho. Jirka si měnil svůj počáteční úsudek o BryknarovL

„Že jste ze Strašnic, to už víme. Ale proč jste tady?“ ptal se náčelník znova. Otázka však tentokrát zněla kamarádsky.

Robinson rozhodil své dlouhé, nyní již volné ruce:

„Poznáváme krásy Prahy!“

„A právě konáme okružní jízdu s Čedokem,“ přidal se dobrosrdečně Jirka a pomalu se usazoval. Robinson ho napodobil a dodal: „Autobus se polámal, průvodce zabloudil a tak jsme se octli tady, u proslavených vinohradských lukostřelců.“

Bryknar sebou trhl:

„Aha, hrabali jste se nám ve skladišti!“

„My nechtěli, nevěděli,“ zasáhl konečně do rozhovoru dosud stojící Petronil. Proboha, ať se to zase nezvrhne v hádku. A ať si nevzpomenou na kopřivy, které teď leží pod zídkou.

„Mimochodem,“ zvedl ukazováček Robinson. „To nejsou žádné luky. Nemají vůbec švih. Lovci a válečníci je dělávali z jilmu nebo tisu.“ Robinson se odmlčel a zvýšeným hlasem pronesl: „Lesní chlapci vzkřikli hněvem. Odhazují šípy i tisové a jilmové luky. Nad hlavy pozdvihují těžké sekery a se strašným rykem nesou pomstu do nepřátelských řad.“

Kdyby si Robinson pamatoval ještě další odstavce, určitě by pokračoval. Celá tlupa chlapců totiž pozorně naslouchala.

„Takhle přesně to je v Hrdinovi Nikovi od Štorcha,“ poznamenal Robinson. „Tisové a jilmové luky.“

Bryknara to zřejmě zaujalo. V zamyšlení si třel levou tvář.

„Tisové a jilmové,“ pronesl po chvíli tiše. „Měli bychom si je pořídit…“

„A tomu potom budu říkat luky,“ dodal ještě Robinson.

„Na to ti kašleme, co budeš říkat,“ zavrčel příkře Bryknarův pobočník, kterému se zřejmě nelíbil obrat celé události.

Robinson si ho nevšímal. Bryknar byl kupodivu sympatičtější, než tenhle kudrnáč.

„Oštěpy se dělají z jasanu,“ pokračoval dále Robinson. „To už lovci mamutů měli jasanové oštěpy. Hroty opalovali v ohni.“

Bryknar rázně smetl z klína akátová kvítka, povstal a zamyšleně přecházel po zídce. Všechna jeho povýšenost zmizela. Stal se docela obyčejným klukem.

Jirkovi se zdálo, že nastala vhodná chvíle:

„Tak si myslím, že můžeme jít,“ řekl a vztáhl ruku po zabavených předmětech.

Pobočník prudce vyskočil a popadl mlat i pudřenku. Cívek, které se skutálely ze zídky, si nevšiml.

„To tak,“ křičel, „jste zajatci!“

„Náčelníku, svolej poradu!“ volal brýlatý chlapec, který Robinsonovi tak dovedně kroutil zápěstím.

Zdálo se, že Bryknar váhá. Potom prohlásil:

„Ty věci si musíte vybojovat!“

„To je slovo,“ volal Robinson a začal si přes hlavu přetahovat svoji teplákovou bundu. Jde-li o sekeromlat, přemůže kohokoli.

„Skočte pro míč,“ poručil Bryknar. Dva malí hošíci zamířili ke sklepení. Bryknar ještě křikl:

„A vy se obraťte!“

Zajatci se poslušně otočili. Teprve když byl míč u Bryknarových nohou, mohli se obrátit čelem k partě.

„Máme snad s vámi hrát kopanou?“ ptal se udiveně Robinson. „Jsem pro, ale vezmeme si na to naše oddílové mužstvo!“

Bryknar pozvedl hlavu.

„Oddílové? U vás pionýrské oddíly hrají fotbal?“

„Hrají. Ve školním žebříčku jsme na třetím místě.“

Bryknar zpytavě hleděl na zajatce.

„Tak prosím,“ obrátil se pak ke svým druhům, „u nich to jde.“

„Však taky u nich nemají Vlačihovou,“ ozval se chlapec s červenými tvářemi, který si právě vyhrnoval rukávy kostkované košile.

Bryknar se zahleděl k zídce, která planinu dělila od sousedního dvorku a přemítavě mlčel.

„Hraje se na čtyři branky,“ ozval se důrazně pobočník, jenž měl stále snahu vypadat důležitě.

„Co to znamená?“ smál se Jirka. „Pro jedenáct hráčů stačí jedna brána. A my jsme tady tři…“

„To je taková naše hra,“ vysvětloval Bryknar, aby předešel pobočníkovým velitelským snahám, a ukázal na hřiště. Byla to malá rovinka. Branky na nich, vždy dvě a dvě proti sobě, tvořily zčásti kmeny akátů, kolík nebo dvě tři cihly na sobě.

Petronil s Robinsonem zaujali místa v brankách vedle sebe. Měli ochránit své branky a zachycenými míči ostřelovat branky protivníků. Každá dvojice si mohla vzájemně vypomáhat.

Robinson v duchu uznával, že to není špatná hra. Člověk musí být stále ve střehu, zachytá si hodně a zároveň zakope. A protože má před sebou dvě brány, málokterá rána přijde nazmar.

Parta se shlukla kolem hřiště a hlučně začala povzbuzovat své zástupce. Byl jím červenolící chlapec v kostkované košili a takový dloubán dlouhý, vedle kterého i Robinson vypadal jako nic.

Zápas začal a v zápětí se zbořeništěm rozlehl hurónský řev. Petronil dostal branku.

Netrvalo to dlouho a byla druhá. Kluci skákali, křičeli, smáli se Petronilovi. Nejvíce vyváděl pobočník, kterého Jirka nespouštěl z očí. Vždyť u něho jsou přece zabavené předměty. Mlat držel dokonce vyzývavě v ruce. Jen cívečky, které ležely zapomenuty u zídky, Jirka již nenápadně sebral a měl je v kapse.

Situace se stávala těžší a těžší. Petronil dostával branku za brankou. Robinson se zpočátku držel, ale pak začal vypomáhat Petronilovi a míč už několikrát proklouzl i do jeho brány.

Parta nadšeně hulákala. Chvíle dočasného smíru byla zapomenuta a tři chlapci byli opět jako ztraceni.

Zápas však nebyl dohrán. Na sousedním dvorku pojednou kdosi zahromoval:

„Zmizíte odtud, darebáci? Kolikrát vás mám vyhánět?“

A na zídku se vyhoupl rozložitý, po domácku ustrojený muž.

Diváci, hráči s míčem, náčelník, všichni okamžitě pádili do dvorků na opačné straně. Zřejmě byli na podobné výjevy zvyklí.

Než se Jirka vzpamatoval, utíkal už i kudrnatý pobočník. Cestou se ještě otočil a volal:

„To Vlačihová, žalobnice!“

Tím, že se pobočník trochu zdržel, Jirka ho dohonil. Vrhl se na něho a smýkl s ním. Pobočník se však Jirkovi vykroutil, rozeběhl se ke zdi, ale to už tu byl Robinson. Popadl sekeromlat za kamennou hlavici a pobočník, kterému v ruce zůstalo pouze držadlo, se překulil přes zídku. Ihned však vyskočil a pelášil za kamarády.

Jirka s Robinsonem se obrátili, proběhli sklípkem, aby se vyhnuli rozlícenému muži a v mžiku, kryti hromadou zdiva se octli u místa, kde bylo uvolněné prkno.

Petronil s Jirkou už vběhli na ulici. Robinson s bundou v ruce se v poslední chvíli ještě ohlédl. Prostranství bylo jako vymetené. Muž se pomalu vracel přes zídku na dvůr, kde ve dveřích domu stálo, děvče s vyrudlým šátkem.

„Vlačihová, žalobnice,“ blesklo Robinsonovi hlavou. Skousl rty a nadzvedl prkno.

Na ulici hleděl Petronil udiveně na sekeromlat.

„Pudřenku,“ lítostivě řekl, „pudřenku nemáš?“

Robinson prudce oddychoval a vrtěl hlavou.

„Hlavně, že máš ten svůj šutr, viď?“ vybuchl Petronil. „Co já teď budu dělat? A všechno jsi to zavinil. Sem jsi musel vlézt, do muzea jsi nás zatáhl, kvůli sekeromlatu nás prohledávali…“

Robinson však Petronila neposlouchal.

Jirka předal Robinsonovi cívečky a zorganizoval výzvědnou službu. Chlapci se vydali do sousedních domů, nakukovali do průjezdů a na dvorky, vyčkávali, ale nikoho z party už nemohli objevit.

A tak se vydali na zpáteční cestu. Všichni byli zamračení a rozmrzelí.

Robinson byl sice rád, že získal sekeromlat, ale bylo mu stále víc a víc líto, že ta plavovláska žaluje, neváhá zradit a dokonce i zakazuje hrát kopanou.

Jirka nyní usilovně uvažoval o mluvící pudřence. Petronil neprávem napadl Robinsona, ale pudřenka je opravdu důležitější než sekeromlat. A co to vlastně je?

Petronil byl však nejnešťastnější. Zachmuřeně přemýšlel, co bude doma. Přišla Věra na ztrátu té podivné pudřenky?

KAPITOLA OSMÁ

přeruší přes všechny případné protesty dosavadní děj a vrátí se s vámi znovu do ranních hodin téhož dne, avšak na zcela jiné místo, než kde začínala první kapitola.

Jestliže se těšíte na nastávající den, jistě vstáváte co nejdříve, vše vám jde od ruky a mnozí z vás si dokonce vesele prozpěvují.

A poněvadž před inženýrem Janštou byl den, na který se tolik načekal a natěšil, je pochopitelné, že brzo vstával, že mu vše šlo od ruky a není divu, že si dokonce prozpěvoval, třebaže mu to moc nešlo.

„Mohl bych se vlastně hned teď na tu melodii zeptat,“ uvažoval, zatím co se pečlivě holil. Když byl hotov, přistoupil ke stolku, kde měl aktovku, vyňal z ní cigaretové pouzdro, pootevřel je, ale pak se na okamžik zamyslel.

„Až v autě,“ rozhodl se. „Tam bude pokus na místě,“ a pouzdro opět zavřel.

Však mu již na vařiči poskakovala poklička od konvice. Voda na čaj se vařila.

Inženýr posnídal, uchopil aktovku a za chvíli již sbíhal po schodech dolů. Ta zajímavá melodie z včerejšího večírku mu však stále nešla z hlavy.

Byl to hezký a veselý večer. Sešli se v klubovně výzkumného ústavu, všichni Janštu obdivovali a poklepávali mu na rameno. Pak se tancovalo, gramorádio do únavy přehrávalo stále tu melodii večera… Jak jen ta písnička začíná?

Potom mu zapůjčili auto ústavu, aby mohl odvézt hosty. Vlastně, hosta.

„Vezmi si sedan, Vladimíre,“ řekl vedoucí inženýr jejich střediska. „Nech si ho do zítřka a zkus jak ti ten RT bude fungovat za jízdy, v různých vzdálenostech. Nezapomeň ale, že v deset hodin to máš předvádět u ředitele!“

Jak by mohl zapomenout! V deset hodin u ředitele a pak má jet na Akademii. Zkrátka, inženýr Janšta má svůj den! Však ho to stálo nocí, práce, pokusů, nezdarů…

Inženýr odemkl hráškově zelený vůz, který stál před domem, rozpustile hodil malou příruční aktovku na zadní sedadlo a vesele usedl za volant.

Během jízdy si snažil představit návštěvu na Akademii. Co mu po předvádění řeknou? Budou mluvit právě tak pochvalně jako vedoucí inženýr? Inu, se zavedením sériové výroby budou problémy, to ví sám dobře…

Na Klárově přibrzdil a natáhl se dozadu pro aktovku. Zalovil v ní mezi složkami výkresů a rozpočtů. Polekaně se zatvářil. Ať hledal jak hledal, cigaretové pouzdro v aktovce nebylo.

„Zůstalo na stolku,“ vzpomněl si inženýr. „Před snídaní jsem je vyndal a do aktovky už nevrátil.“

Inženýr obrátil vůz a zamířil znovu domů. Celou cestu se huboval za svoji nepozornost. Kdyby tak přišel s prázdnou k řediteli!

Když se inženýr octl přede dveřmi svého bytu, uslyšel za nimi vyzvánět telefon. Vběhl do předsíňky a uchopil sluchátko.

„Janšta,“ ohlásil se.

„Vláďo, Vláďo,“ ozval se přerývaně z telefonu uplakaný hlas. „Já nemám telefónek. Někdo ho tu vzal…“

Inženýr Janšta strnul.

„Vlezl sem oknem,“ pokračoval nešťastný dívčí hlas, „viděla jsem ho ještě, a pak teprve koukám, telefónek pryč., Vláďo, já… teď volám z budky, Vláďo…“

Inženýrovi se zdálo, že na něho padá strop předsíňky. Chtěl něco povědět, snad ukonejšit ten plačící hlas, snad…

Ale tu ho neočekávaně vyděsilo něco nového. Pohlédl na dveře a pustil sluchátko. Vůbec nevnímal, že uplakaný hlas ještě něco slabounce vypráví.

Janšta si totiž teprve teď uvědomil, že dveře neodemykal. Zapomněl snad při odchodu zamknout? Nebo…

Ne, to není možné! Rychle skočil ke dveřím do pokojíku. Prvý pohled padl na stolek… A stěží se ubránil výkřiku.

Pouzdérko, které tam před snídaní položil, zmizelo.

Nejcennější věc z celého bytu, se kterou se měl dnes dopoledne představit na Akademii, byla v předcházejících chvílích zcela určitě ukradena.

Janšta se zachytil židle a chvíli nebyl schopen pohybu. Pouze strnule hleděl na prázdný stolek. Pak pohlédl na knihovnu, pod stolek…

Vždyť pachatel nemusí být daleko, napadlo náhle Janštu a rozeběhl se ke dveřím. Na chodbě, na schodišti klid.

Inženýr se vrátil do předsíně k telefonu. Sluchátko, které se ještě pohupovalo na šňůře, již mlčelo.

Janšta zavěsil a zalistoval v telefonním seznamu. Musí to přece oznámit…

„Prosím vás, haló, haló… Bezpečnost? Prosím, přijeďte ihned, jde o dvojnásobnou krádež… Je to moc důležité, víte, vynález. Vynález světového významu. Prosím vás rychle!, Ano, diktuji adresy…“

Inženýr domluvil a zůstal stát v předsíni. Řekli, že na nic nemá sahat.

Kdo by si pomyslil, že mu ukradnou RT 1, a obě stanice najednou! Proč, k čertu, se o tom zmiňovali v novinách.

Janšta se chytil za hlavu. Právě dnes, právě dnes! V té chvíli již pražskými ulicemi letěla dvě auta bezpečnosti.

KAPITOLA DEVÁTÁ

opět sleduje Petronila, ale naváže i na kapitolu předcházející. Petronila v ní mrzí, že mu kluci neříkají nadporučíku, ale po pravdě řečeno, dočtete se v ní ještě o důležitějších věcech.

Toho dne se zřejmě na Petronila hrnulo jedno překvapení za druhým.

V jejich zahrádce stáli dva muži a třebaže se už šeřilo, cosi vyměřovali. Docela bez ostychu šlapali po záhoncích, což by Petronilovi jistě neprošlo.

Když Petronil kolem mužů procházel, pozorně si ho prohlíželi a ten starší obtloustlý muž s měřícím pásmem v ruce se dokonce zeptal: „Kam jdete, prosím?“

Jindy by Petronilovi zalichotilo, že mu někdo vyká. Teď však neměl čas o tom uvažovat, protože ta nečekaná otázka mu dovolila pouze údivem pootevřít ústa. Co se děje? Snad už tady ani nebydlí… Přece to však zkusil: „Domů jdu, já tady, my…“

Muž se pousmál, přikývl a ještě vesele zamrkal. Potom začal svinovat měřící pásmo.

Petronil vběhl do domu. Proklouzl rychle kolem Věrčina pokojíku, kolem kuchyně a zamířil do pokoje, kde asi sotva někdo bude.

Ne, Petronil z překvapení nevyjde. Stalo se, co snad dosud tenhle pokojík u Sklonilů nezažil.

Petronila ovanulo mračno štiplavého cigaretového kouře. A vzápětí spatřil i kuřáka. Petronil si zprvu o něm myslel, že je holohlavý, ale pak poznal, že je to dosud mladý člověk s vlasy právě tak světlými, jako byla jeho pleť.

Muž odklepával popel do misky od květináče (kdepak by se také u Sklonilů našel popelník!) a upřeně hleděl na udiveného Petronila. Tak upřeně, že chlapec raději odvrátil oči. A tak spatřil druhého mladíka se staženým zachmuřeným obočím. Tohoto muže Petronil trochu znal. Již asi třikrát ho viděl doprovázet Věru domů. Vždy se spolu loučili už na rohu ulice.

Třetí osobou v pokoji byla Věrka. Na židli, přinesené z kuchyně, seděla zkormouceně a utrápeně, že se až Petronil polekal. Vypadalo to, jako by před chvílí brečela.

„Péťo,“ šeptala Věra bezbarvým hlasem, „jdi do kuchyně, je tam maminka.“

Světlovlasý muž se pohnul. Zřejmě s Věrou nesouhlasil.

„Tak to je bratr? Jen ho tu nechte.“

Muž hbitě povstal, přistoupil k Petronilovi (měli bychom říci k Petrovi, poněvadž je doma, ale už jsme si zvykli na Petronila, že ano?) a podal mu ruku.

„Pojď si sem někam sednout. Ty jsi Petr, viď?“

Vstal i druhý muž a řekl Petronilovi jakési jméno, které však chlapec nepostřehl., To se mu mám také představit?, zauvažoval Petronil, ale tím už propásl vhodný okamžik.

„Petr o tom nic neví,“ podotkla ještě Věra, ale to už ten světlovlasý seděl tváří v tvář Petronilovi a ptal se ho, v kolik hodin šel do školy.

Petronil se zprvu nesnažil ani vzpomenout. Jen s údivem hleděl na muže, který si asi dělá legraci. Však se jeho bledě modré oči usmívaly. Chvíli bylo ticho. Potom muž zmačkl zbytek cigarety a poposedl ještě blíž k Petronilovi.

„To je tak, Petře,“ vysvětloval jako starý známý, „ráno se z pokoje tvé sestry ztratila důležitá věc. Vynález tady soudruha inženýra. Potřebujeme vědět, jestli něco o tom nevíš. V té době jsi právě odcházel do školy.“

Petronila polilo horko a srdce se mu poplašně roztlouklo. Čekal, že Věra bude nanejvýš shánět pudřenku a hubovat, ale teď je tu tolik lidí a ztrátu vyšetřují. Za chvíli přijdou na to, že zloděj právě teď přišel mezi ně. Ještě by snad nebylo pozdě, kdyby pudřenku, vlastně vynález, měl u sebe, ale takhle…

Petronilovo mlčení i jeho vyděšený výraz byl pro všechny přítomné pochopitelný. Neví dosud dobře, co se tu ráno vlastně stalo.

„Jde o to,“ naklonil se znovu světlovlasý muž k Petronilovi, „jestli jsi někoho neviděl. Sestra zloděje zahlédla, když utíkal přes zahrádku.“

Muž vyjímal z kapsičky novou cigaretu. Petronil sledoval pohyby jeho štíhlých prstů a v duchu si nepozorovaně, ulehčeně oddechl. Nic o něm nevědí. Naopak, v podezření je někdo zcela jiný…

Petronil nestačil domýšlet, poněvadž muž si již zapálil cigaretu a promluvil:

„Podívej, Petře, když jsi vyšel z domu, volala na tebe maminka, jestli máš svačinu. A za okamžik, to jsi mohl být za brankou, utíkal ten pachatel.“

Petronil již získal potřebný klid. Volně vydechl a na obavy pozapomněl. Představil si dnešní ráno, připomněl si maminčino volání… Dobře se na ty okamžiky pamatoval.

Ano, pak vykřikla Věra. Proto se dal do běhu. Petronil nadskočil nad židli a překotně vyprávěl. Vše se mu z paměti vynořilo.

… za roh plotu vběhl klusem. Tam se málem srazil s člověkem, který jako by se zvedal se země. Téměř se srazili. Muž pootevřel ústa, ve kterých se zablýsklo několik zlatých zubů, nic však neřekl a pospíchal pryč. Měl na sobě světlý balónový plášť. Petronil si ještě všiml, že na hlavě měl klobouk, že nebyl příliš stár, ale víc už nepostřehl, což ho nyní velmi mrzí…

Zdálo se však, že světlovlasý mladík je spokojen. Zapomenutá cigareta doutnala v květináčové misce a muž si spokojeně pročítal záznam Petronilovy výpovědi.

Potom kývl směrem k Věře:

„Nemohli jsme si víc přát. Vaše výpověď je potvrzena.“

Muž se ještě pousmál, tužkou ukázal na Petronila a pokračoval: „Ale bratříček byl všímavější. Ostatně měl k tomu víc příležitosti.“

Petronil se podivil. Dohromady si člověka nevšiml a oni toho už snad ani víc nechtějí vědět. Petronilovi se vyšetřování začínalo líbit Jen kdyby nebylo toho, že je do případu tak důkladně zapletený.

Světlovlasý mladý muž pohlédl ke dveřím.

„A co vy, chlapci,“ ptal se a Petronil si teprve teď všiml, že do pokoje vstoupili i ti dva, kteří venku cosi přeměřovali.

Starší obtloustlý muž mávl rukou:

„Prolezli jsme to po kolenou, nadporučíku. Ale kromě té nezřetelné stopy tam nic nenajdeš.“

Petronil s obdivem vzhlédl k světlovlasému. Je bez uniformy, nosí obyčejné šedivé šaty s rozhalenkou, na vojáka, nebo člena SNB vůbec nevypadá a oni mu říkají, nadporučíku. To by bylo hezké, kdyby tak kluci ve škole jemu, Petronilovi, říkali: Hele Nadporučíku, jak ti vyšel příklad? Nebo: Nadporučíku, přihraj!

To by bylo pěkné, to by se mu líbilo. Ale Petronil?

A tak světlovlasý nadporučík, třebaže pouze tykal, opět v Petronilových očích vzrostl.

„Ostatně, když se nám klukům tyká,“ přemítal v rychlosti Petronil sám pro sebe, „zní to mnohem líp, než vykání.“

Všichni neznámí muži se o čemsi dohadovali. Petronil zbystřil pozornost.

„Kdyby to nebyl tak nezvyklý případ,“ třel si bradu obtloustlý chlapík, „šli bychom i podle toho popisu po starých známých, co lezou do oken.“

„Tak, tak,“ zahučel ten druhý mlčenlivější. „Kdyby to byly peřiny, ale vynález? Nebo tohle, stalo se to ráno. Kdypak se s tím sejdeš, aby někdo za světla lezl do oken?“

„Nezbývalo mu nic jiného,“ přemýšlivě se do rozhovoru vložil nadporučík. „Věděl, že má poslední příležitost., Chlapci, bude to fuška, ale dáme se do toho!“ Světlovlasý sklapl poznámkový blok a povstal.

Když muži odešli, bylo u Sklonilů stále ještě rušno. Do pokoje přišla maminka, důkladně vyvětrala a inženýra Janštu donutila, aby zůstal na večeři. Nad všemi těmi událostmi dne vrtěla hlavou a stále říkala: „Alespoň jsem vás poznala, alespoň jsem vás poznala.“

Inženýr se tvářil rozpačitě, ale to asi proto, že musel stále myslet na ztracený vynález. Ačkoliv Petronil také myslel na vynález a netvářil se rozpačitě. Petronil se tvářil… Zkrátka, Petronila už z pomyšlení na celý případ důkladně brněla hlava.

Tolik by toho mohl povědět a tolik by toho potřeboval vědět. Ještě že se maminka tak vyptává. Leccos se už o těch ztracených staničkách jakéhosi telefónku dověděl.

Ale pojednou mu málem sousto uvázlo v krku. Vždyť on vlastně slyšel hovořit zloděje! Kdyby to tak věděli! Měli radost z neurčitého popisu, co kdyby všechno řekl? Jistě by druhého zloděje měli co nevidět., Měl jsem všechno povědět, huboval se Petronil. Ale hned se zase hájil: Na co se ptali? Jen a jen, jak vypadal ten člověk, co utíkal.

Večer se protáhl. Maminka stále opakovala: „A to jsem ráda, že jsem vás poznala. A, dobře, že nekouříte. To se mi líbí!“

Inženýr se dokonce i trochu rozveselil a Věra mu předzpěvovala nějakou písničku.

Pro Petronila to však nebyl záviděníhodný večer. A co teprve noc. Stále nemohl usnout, převaloval se pod pokrývkou a teprve, když sám sebe přesvědčil, že zítra pudřenku vrátí a vše řekne, pomalu usínal.

ČTVRTEK

Kapitola desátá

vysvětluje zkratku RT VJ-1, Petronil je v ní napomínán a znovu se objevuje záhadný Vševěd.

Na školní chodbě, do výklenku pod zvonek, zatáhly Petronila dva páry nedočkavých rukou.

Petronil se jim snažil vymanit.

„Teď mne nechte,“ bránil se. „Vždyť já nic neumím. Musím se trochu podívat aspoň na ruštinu.“

„No pověz, co to bylo?“ dorážel Jirka s Robinsonem.

Petronil nasadil vážný obličej a tlumeně řekl: „RT 1.“ Robinson Petronilem zatřásl.

„Tak řekneš?“

Petronil, trochu uražen, se divil:

„Vždyť to říkám, RT 1.“ Lichotilo mu, jak kluci visí na jeho rtech. Ale konečně se nad nimi smiloval.

„RT 1. Jinak také, radiotelefónek VJ-1, nebo, RT VJ-1. To RT znamená název vynálezu, radiotelefónek; a ta další písmena s jedničkou znamenají, že jde o první konstrukci vynálezce Vladimíra Janšty., Takhle se vynálezy označují., Ale zkráceně se celé té věci říká, telefónek.“

Robinson údivem hvízdl.

„Tak radiový telefon, bezdrátový kapesní telefon. To už je co říct …“

„Zatím prototyp,“ ledabyle dodal ještě Petronil a vyvlékl rameno z Jirkova sevření. „Musím ho dnes dostat nazpátek. Ale teď už jdem do třídy.“

„A jak se dostal k vaší Věře? Co ti řekla, že jsi ho vzal?“

„Věra chodí s tím vynálezcem a jednu stanici měla u sebe, aby ji mohli vyzkoušet. Představte si, dohovoříš se s každým, kdo ji má. A ať je kdekoliv. Nařídíš si frekvenci toho, s kým chceš mluvit a zmáčkneš knoflíček. Ten člověk se třeba prochází právě po Brně a ty to ani nevíš. To ale nevadí. Jak zmačkneš knoflíček, radiotelefónek mu zazvoní v kapse…“

„A vyhodí ho z muzea,“ poznamenal Jirka.

„Právě, že ne,“ triumfoval Petronil. „Když jdeš třeba do toho muzea, nebo do divadla, přepneš páčku a místo zvonku ti telefónek v kapse jenom vrní. Zvonek se hlavně zapíná, když přístroj nemáš v kapse.“

Chlapci pozorně naslouchali. Petronil je musil vybídnout:

„Ale teď už se vážně jdem podívat na ta slovíčka.“

Jenomže právě zvonilo.

A třebaže se Petronil v lavici krčil jak jen mohl, vynesla mu hned první hodina povzdech ruštináře: „Zase lajdačíš, Petře?“

A Petr se ve své lavici krčil dál.

Kdyby tak věděli, co se kolem něho děje! Měl v rukou nejsenzačnější vynález, o jakém se ani jednomu učiteli vůbec nesnilo, hovořil s pracovníky bezpečnosti (a o tom dosud neví Jirka ani Robinson). Dále, je vlastně pachatelem, po kterém teď všichni příslušníci SNB zřejmě pátrají. A ke všemu tomu má ještě přitěžující okolnost, že zmátl stopy a svědčil proti nevinnému, který se připletl pod jejich okna. Prosím, v takovéhle nepředstavitelné situaci je!

A pak má myslet na nepravidelné skloňování!

Po vyučování se Jirka s Robinsonem přidružili opět k Petronilovi.

„Musíme telefónek najít, musíme ho mít,“ opakoval stále Petronil a odrážel tak všechny další dotazy kamarádů. Rozhodl se, že klukům o včerejším vyšetřování nic nepoví. Však také nadporučík říkal, aby o tom s nikým nehovořili.

Chlapci chápali, že se radiotelefónek musí najít, a tak se odpoledne vydali do Mánesovy ulice.

„Musíme ho od nich dostat,“ rozčiloval se Robinson. „I kdybych jim měl všecko na cucky rozmlátit!“

U ohrady s plakáty se zastavili a Jirka nadzvedl prkno pod opraveným nápisem CIRKUS ODJEL.

Prostranství bylo prázdné.

Chlapci se zklamaně protáhli dovnitř a odvážně vlezli do sklepení. Ale kromě luků, které tam viděli již včera, nemohli nic nalézt „Pobočník pudřenku odnesl,“ uvažoval Jirka. „A sotva tu od té doby byl.“

Robinson vylézal ze sklepení, nedočkavě očekával, že se opět na ně někdo vrhne, ale nestalo se tak. Zbořenisko bylo pořád stále prázdné. Ani to útlé světlovlasé děvče nebylo na svém včerejším místě pod akáty. I dvorek, na kterém ji při odchodu zahlédl, byl prázdný. Zamyšleně vztáhl ruku k akátové větvičce, sdrhl několik kvítků, odtrhl jim zelené kalíšky a ochutnával kapičky sladké šťávy.

„Počkáme na ně,“ rozhodl se Petronil a usedl na zídku.

Jirka se rozhodl jít na výzvědy. Asi po čtvrthodině se vrátil na prostranství. Nikdo v okolních domech o Bryknarovi nevěděl.

„A nikoho jiného neznáme, nic víc o nich nevíme,“ krčil Jirka bezmocně a netrpělivě rameny.

Petronil, jak se zdálo, byl stále ochoten čekat. Robinson kupodivu také, ale žádná velká řeč s ním nebyla. Zase si už hledal novou rukojeť pro mlat.

„Dočkáme se vůbec?“ vyptával se neustále Jirka. A jednou dodal:

„Musíš to dnes mít?“

Petronil, který už byl také celý netrpělivý, na Jirku vyjel;

„Ne, nemusím! Člověče, po Praze jezdí pátračky a hledají zloděje v balónovém plášti, a ty si řekneš…“

Jirka pootevřel ústa.

„Prosím tě, co to meleš? Jaký zloděj?“

Robinson také udiveně vzhlédl k Petronilovi.

Ten se zarazil a zmateně zamával rukama. Když však viděl, že chlapci nedají pokoj, přiznal se k tomu, co zatajil.

„Já to nesměl nikomu říct,“ zoufale drmolil. „Chápejte, SNB mi to nařídilo…“

Pak Petronil vše vyprávěl. Následovaly otázky.

„O tobě nic nevědí? A jak se ten člověk tam připletl?“

Robinson se dostával do nálady:

„Kluci, to je úplná detektivka!“

„Hm,“ zabručel Jirka. „A Petronil je v ní až po uši.“

„Představte si, ten rozhovor,“ a Robinson vzrušením vyskakoval, „to spolu mluvili zloději nad tím druhým telefónkem v cigaretovém pouzdře. Nevěděli, že je někdo poslouchá…“

Tu ztišil hlas:

„Tady někde, v téhle ulici, měli telefónek odevzdat“

„Mohli ho také předat nějakému Vševědovi…“

„Aby se jim tak dostala do ruky i pudřenka,“ vyděsil se Petronil.

„Vědět tohle SNB,“ dumal Jirka, „ti by si už věděli rady.“

„A co my,“ jiskřily Robinsonovi oči, „my že nic nedokážeme?“

„Zatím nemůžeme sehnat ani ty Bryknarovce,“ ušklíbl se Jirka.

„Tak,“ chytil se toho Petronil. „A nezapomeň, že tys to chtěl jít včera do téhle hloupé ulice.“

„Měl jsi doma všecko povědět,“ obrátil se po chvilce Jirka na Petronila.

„Měl, měl… To se řekne,“ bezmocně rozhazoval rukama Petronil. „Ale oni pořád jen: Neviděl jsi, neviděl jsi? A víc nic…“

„Tak to pověz dnes!“

Téhle rady se Petronil bál. A už je tu. Mlčel.

„Víš, kde najdeš toho nadporučíka? Ne? Tak inženýra?, Pojďte, jdeme!“

Jirka doslova táhl oba kamarády k nejbližší telefonní budce.

Petronilovi se stále ještě moc nechtělo, ale Jirka už listoval v telefonním seznamu.

„Urban… Urbanová… Úřad… Ústav anthropologický, ústav jaderné fyziky, výzkum… Nic takového tu není!“

„Hledej, sdělovací technika.“

Jirka znovu listuje. Marně.

Pak ho napadá:

„U některých ústavů byl odkaz na výzkumné ústavy.“ A opět hledá.

„Výzkumný ústav dopravní… geodetický… pivovarský, Tady! Výzkumný ústav sdělovací techniky. Středisko, Staré město.“

„Pětadvacezník! Máte někdo?“

Našel ho Petronil. Zdá se, že se smiřuje se svým osudem.

Jirka bez váhání vytáčí číslo.

V sluchátku to zašelestí. Jirka pootevírá ústa, chce zmáčknout tlačítko, ale náhle zbledne a mlčí.

„Co je?“ ptá se Robinson.

Bledý Jirka beze slova zavěšuje sluchátko. Automat vrací minci.

„Víte, co se ozvalo?“ chraptivě říká. „Tady Vševěd…“

„A co?“ vybuchne Robinson.

Petronilovi to však je jasné., Dej to Vševědovi, nebo do Mánesovy ulice,, říkala včera pudřenka.

„Kdo ví, co jsi vytočil,“ zapochyboval Robinson.

„Právě, že je to jasné,“ odsekl Jirka, „nebo se měl snad ozvat Dlouhý, Široký a Bystrozraký?“

Robinson pochopil narážku na svůj vlastní včerejší vtip.

Jirka vylezl z budky a po chvilce ticha řekl: „Myslím, že budeme přece jen pátrat i my.“

KAPITOLA JEDENÁCTÁ

v níž se Jirka stává detektivem a sleduje velmi podezřelého muže.

Jirka ještě jednou nerozhodně přešlápl před domem s tabulkou VÝZKUMNÝ ÚSTAV SDĚLOVACÍ TECHNIKY, STŘEDISKO 2, a odhodlaně vešel dovnitř.

Ve vestibulu ze zasklené místnůstky na něho hleděla tvář starého vrátného. Stařec seděl u stolu, ukrajoval si z velikého dvojitého krajíce sousta a pomalu je žvýkal.

„Prosím vás,“ Jirka úmyslně nasadil nesmělý školácký hlas. „Prosím vás, neměli byste tu papír na sběr?“

„Mno,“ přemílal vrátný sousto v ústech. „Něco by se našlo. Pojď sem.“

Jirka vešel do uzoučké místnosti, kde vrátný seděl. Za jeho zády byly pootevřeny další dveře, na které starý muž ukazoval teď kapesním nožem.

„Jdi si tam. Ty krabice na hromadě rozlož a udělej si balík, jaký uneseš.“

To se Jirkovi nehodilo Doufal, že se dostane dál do budovy. Zkusil tedy štěstí:

„Já myslel, že tam někde, v kanceláři,“ řekl a ukázal na schodiště.

Vrátný se pousmál.

„Holenku, tam už nikdo není. Je po pracovní době! A co bys mohl mít lepšího, než takové krabice? Čekali jsme, že si to fabrika vezme zpátky, ale nemají se k tomu.“

Jirka tedy začal mechanicky skládat krabice z vlnité lepenky. A zachmuřeně uvažoval, že tu asi nic nevypátrá. Něco si ale musí co nejdříve vymyslet. Přece odtud nepůjde s nepořízenou a navíc ještě s balíkem starých krabic!

Vzpomněl si na kluky; oba zůstali na zbořeništi. Petronil z opatrnosti, aby se tu nesetkal s mužem, který k nim lezl do pokoje, a Robinson, mermomocí chtěl čekat na Bryknarovce. Jestlipak už přišli a přinesli telefónek?

Tu třískly hlavní dveře. Jirka pozvedl hlavu. K okénku vrátného se přihnal nějaký mladý muž.

„Dědo, buďte zdráv! Nemám tu něco?“

Vrátný dožvýkal sousto a pak teprve zavrtěl hlavou:

„Nic, chlapče, nic, nic, pranic.“

Než se však mladík začal divit, ještě tajuplně poznamenal:

„Ale oni tu byli.“

„Kdo?“

„No, tajní! Ptali se, jestli se už vrátilo to auto.“

„Co se pořád po něm shánějí?“ vrtěl hlavou mladík.

„Jo, chlapče, tyhlety, ty zajímá všechno. Jenom mne, na co se všechno vyptávali!“

„A našli něco? Vědí už něco?“

„Ti to tak povědí,“ zkušeně se usmál stařík. „Ale když odcházeli, povídal mi takový vyložený blonďák: ‚Tedy vy jste, soudruhu, opravdu děd Vševěd!‘“

Starý vrátný se rozchrchlal smíchy.

A proto nemohl zaslechnout, jak ve vedlejší místnosti vypadla Jirkovi z rukou krabice.

„Tak já běžím, dědo,“ volal mladík už ode dveří. „A ještě si zavolám. Na shledanou!“

Ne, teď Jirka nesmí propást ani vteřinu.

V mžiku stál před vrátným.

„Víte, já si skočím pro kamaráda,“ vysvětloval.

„Hm, ale přijďte, rošťáci. Teď, když jsi to tady rozhrabal…“

Ale Jirka už byl na chodníku.

Mladíka už neviděl. Rozběhl se tedy k nejbližšímu rohu. Pak se pustil nazdařbůh vpravo. Nazdařbůh vlastně ne, předpokládal, že muž půjde směrem k Mánesově ulici.

A po několika krocích ho spatřil.

Mladík šel rychle. Nezapjatý světlý balónový plášť mu vlál do stran.

„Nesmím ho ztratit z dohledu,“ pevně si umiňoval Jirka.

Muž zamířil do středu města. Sledovat ho bylo celkem snadné. Neohlížel se a dostatek lidí na ulici Jirku dobře kryl.

Když se však muž zastavil u nějakého výkladu a Jirka se vmáčkl do dveří nejbližšího domu, uvědomil si, že nesmí být nápadný ani ostatním lidem. A to už bylo těžší.

Na Václavském náměstí muž pojednou vešel do automatu. Jirka pohotově zjistil, že z jídelny vedou dva východy. Postavil se vedle novinového stánku tak, aby viděl na oboje dveře, a v duchu se cítil zkušeným detektivem.

Avšak muž již vycházel druhým východem. A nebyl sám. Šel se ženou v nápadném zeleném plášti.

„Líp se bude sledovat,“ řekl si Jirka a uvažoval, co by to mohlo být za ženu. Je to podezřelé, že se sešli v automatu.

Nu, asi se viníci scházejí!

Teď se muž zastavil a zapaloval si cigaretu.

A v té chvíli se Jirka polekal. _

Tenhle muž se ženou v zeleném plášti není ten mladík z výzkumného ústavu! Má balónový plášť, má hnědý klobouk, to je pravda. Ale muž, kterého sledoval, neměl brýle, nebyl tak hladce vyholen a obličej měl hubenější.

Jirka utíká zpátky. Proč nebyl opatrnější? Jak to, že se nechal splést stejným oděvem? Teď už ten pravý člověk bude pryč.

Měl však štěstí. Nepropásl ho. Pronásledovaný byl dosud v jídelně.

Teprve teď si Jirka všiml, že se pomaloučku šeří. Domy na dolním konci náměstí byly ozdobeny červenavou obrubou zapadajícího slunce. Co dělají kluci v Mánesově ulici? Sejde se tam s nimi ještě?

Ale tu již mladík z automatu vycházel. Pohlédl směrem ke stánku, až se Jirka polekal. Snad si ho nevšiml? Jak musí být člověk opatrný!

Muž sešel s chodníku. A rozeběhl se. Chce uniknout?

Ne, zřejmě chce nastoupit do tramvaje. Jirka pospíchá za ním. Počítal, že muž půjde do Mánesovy ulice pěšky a zatím.

Muž ve světlém plášti nastupuje do vlečného vozu dvaadvacítky, která jede právě opačným směrem. A Jirkovi určitě ujede!

Přece se však propletl davem a podařilo se mu naskočit dokonce do prvního vozu. Je to sice nezvyklé mít pronásledovaného za sebou, ale zato mu nebude příliš na očích.

A honba, třebaže pachatel sedí a detektiv stojí, pokračuje.

„V téhle stanici přestoupí, v téhle zatáčce nečekaný vyskočí, a co já?“ uvažuje pochmurně Jirka, ale přitom doufá, že muž mu neupláchne.

Dvaadvacítka už jede přes Vltavu, šplhá Chotkovou silnicí a muž stále sedí, sedí a čte si ve svém silném zápisníku.

Konečně se připravuje vystoupit. Jak je to jednoduché! Jirka se také pomalu sune k východu.

Vůz stojí, muž bez ohlédnutí přechází na chodník. Jirkovi vzrušením buší srdce. Dopadlo to dobře. Nezpozoroval, že za ním ještě někdo vystoupil.

Lehký soumrak již naplnil neznámou ulici. To je vlastně dobře. Bílý plášť je stejně dostatečně vidět.

A muž je u cíle. Odemyká dveře. Jirka je potěšen svým postřehem. Muž odemyká! To znamená, že se vší pravděpodobností tu bydlí. Jirka chvíli vyčkává a dveře nespouští z očí. Potom jde dál a nenápadně hledí na číslo domu, které si musí vštípit do paměti.

Sedmnáct.

Jirka pokračuje v cestě, zastavuje se, čeká, ale poněvadž se víc a víc stmívá, vrací se.

Nečekaně udeřilo o zem několik drobných kapek. Hm, kdo by to řekl že bude pršet?

Světlo! V druhém poschodí se rozsvítilo okno. Tam bydlí!

V té chvíli začalo drobounce pršet. Jirka jde až na konec ulice a tam hledí na tabulku s nápisem, Myslbekova.

A teď již sedí ve dvaadvacítce, která jede zpět, do vnitřní Prahy. Vyjímá zápisníček, do kterého si chce poznamenat výsledky svého pátrám. Popis osoby se mu však nedaří zachytit a tak se na čisté stránce objevil velmi kratičký zápis: Myslbekova 17.

Jirka schovává zápisníček, uvažuje o celém případu a na čele mu rostou vrásky. Co se vlastně stalo? Kdo to je? Co vypátral? Nic. Pouhou adresu.

Měl tam ještě čekat? Měl neohroženě vytrvat na dešti třeba do samého rána? Měl snad vniknout do domu a pátrat v druhém poschodí?

Jirka si povzdechl.

Zítra je přece škola a doma již teď čekají rodiče s otázkou: Kde ses tak dlouho toulal?

Proto si Jirka povzdechl.

Oč to má takový doopravdický detektiv jednodušší a snazší!

KAPITOLA DVANÁCTÁ

ve které se pro změnu detektivem stává Robinson. Pochopitelně, že on jde na pachatele vyzbrojen sekeromlatem.

Na zbořeniště padalo přítmí.

Robinson vstal a opatrně skočil z jedné hromady cihel na podezdívku.

Před okamžikem totiž houstnoucím šerem problesklo jasné světlo. V jednom z oken vedlejšího domu rozsvítili. A to dvoudílné okno Robinsona nějak přitahovalo. Proč, to nevěděl. Snad jen proto, že v ulici zlodějů radiotelefónku se člověk snaží být pozorný a nedůvěřivý. Pravděpodobnější je však to, že Robinson s Petronilem už čekají na Bryknarovu partu nějakou tu hodinu a z dlouhé chvíle začne člověka zajímat třeba obyčejné okno.

Okno, které Robinsona přitahovalo, bylo ve zvýšeném přízemí, ale z podezdívky Robinson do místnosti viděl. Není to sice hezké, dívat se cizím lidem do oken, ale už jsme řekli, v podezřelé ulici člověk musí být obezřetný a pak, Robinsonovi byla dlouhá chvíle.

Po osvětleném pokoji s tmavým nábytkem přecházel muž. Jeho pohyby byly tak trochu zmatené.

Robinson se vrátil k Petronilovi, který seděl pod jedním akátem a smutně o něčem přemítal.

„Petře,“ šeptl, „jdu na výzvědy. Počkej na mne.“

Petronil kývl. To je zajímavé, jsou-li s ním dva chlapci pohromadě, jinak mu neřeknou než, Petronile. Je-li však s jedním, ať už s kterýmkoliv, často je oslovován jenom jako Petr.

Robinson již byl na zídce sousedního dvorku. Odtud však, protože neměl potřebný odstup, do okna neviděl. Přikrčen udělal několik krůčků k nedaleké stříšce garáže. Osvětlené okno bylo nad touto střechou, kousek vpravo od garáže.

Robinson na chviličku zaváhal, ale pak se na garáž vyhoupl a opatrně kráčel k oknu. Proud světla padal vpravo, takže Robinson byl v přítmí dobře ukryt.

Pod nohama mu něco tichounce křupalo a povolovalo. Přikrčil se a hmatal kolem sebe. Stříška garáže byla pokryta vrstvou písku, ve kterém se zřejmě dařilo rozrůstajícím se trsům netřesku.

Robinson přešel ke kraji střechy a kráčel opatrněji. A již byl téměř u okna.

Muž stále ještě neklidně přecházel po místnosti. Jeho prsty každou chvíli nervózně zabubnovaly na desku stolu. Robinson si všiml, že především pohlíží na telefonní přístroj.

A teď muž rozhodně a prudce uchopil sluchátko. Vytočil jakési číslo, ale protože se zřejmě nikdo neozýval, vhodil je zase do vidlice.

A pobíhání po pokoji zase začalo. Muž hřbetem pravé ruky tloukl do dlaně druhé ruky, potom si zase mnul čelo a prohrábl řídké, prošedivělé vlasy. V jedné chvíli přistoupil k plášti, který ležel přes opěradlo židle, vyňal noviny a usedl. Číst však nevydržel. Noviny odhodil na stůl, znovu přecházel, zasunul židli a opět se pokusil telefonovat. Mezitím každou chvilku vytahoval hodinky a spěšně na ně pohlížel.

„Ten člověk čeká na telefonní hovor nebo na nějakou důležitou návštěvu,“ uvažoval Robinson a hlavou mu pochopitelně bleskla věta, kterou se nyní v myšlenkách stále zabýval: Dovez to do Mánesovy ulice…

Robinson se až zalekl té možnosti. Chvíli nepohnutě stál a ani nevnímal, že do plechového okraje stříšky uhodilo několik dešťových kápek.

Podvědomě vytáhl zpod teplákové bundy svůj sekeromlat a pevně ho stiskl v ruce.

Dopadnout ho tak, být svědkem, jak si předávají cigaretové pouzdro s RT 1… Robinson vzrušením přestal dýchat.

Déšť, který teď drobounce, ale vytrvale bušil do plechového okraje, vůbec nebral na vědomí. A to se mu nevyplatilo.

Muž právě znovu usedl, vyňal z kapsy cigaretové pouzdro a nezvykle pomalu je otevíral. Robinson vytřeštil oči a nahnul se ještě víc k osvětlenému oknu. Vtom však uklouzl po vlhkém plechovém okraji a řítil se dolů s garáže.

Ale to ještě nestačilo. Padl totiž mezi dvě popelnice, které s hrozným rachotem upadly a kutálely se po dvorku.

Chvilku to trvalo, než se vzpamatoval. Ustrašeně pohlédl na sekeromlat. Výborně! Nic se mu nestalo.

Vyskočil na nohy, a sykl bolestí. Teprve teď si uvědomoval bolestivý náraz do boku při dopadu mezi popelnice. Začal se belhat k zídce.

Vůbec si nevšiml, že osvětlené okno nad ním je pootevřeno, a že kdosi běží po schodech dolů.

A pak se to stalo! Před Robinsonem stál vysoký prošedivělý muž, kterého oknem pozoroval. Tohle ještě scházelo!

„Co to má znamenat?“ stroze vykřikl na Robinsona.

Robinson se držel za otlučený bok a mlčel. Co se teď stane?

Muž udiveně pohlédl na povalené popelnice, na stříšku garáže a zřejmě vše pochopil. Teď je s Robinsonem konec!

„Tak to už přestává všechno,“ rozhněvaně sevřel muž ruce. „Tahle uličnictví ti přijdou draho!“

Pokročil k Robinsonovi a nahrbil se:

„Co jsi tu vlastně chtěl?“

„Jé, toho znám,“ ozval se veselý hlásek za mužem a zkoprnělý Robinson hleděl na známý obličejíček, orámovaný drobným chmýřím světlých vlasů.

„Pane Vlačiha,“ zahalekal ve dveřích hluboký hlas, „držíte toho darebáka?“

A tohle byl určitě hlas muže, který včera celou partu vyháněl z parcely.

Robinsona sice nikdo nedržel, ale utéci nebylo kam. Zpackal, všecko důkladně zpackal. Pachatele upozornil, to děvče se mu teď vysmívá…

„Tenhle k nim nepatří,“ ozval se její jasný hlas. „Kdepak. Toho právě ti, co sem chodí, včera chytili. A dnes tě zase honí, viď?“

Robinson, aniž o tom věděl, kývl.

„Pusť ho, táto! Já to přece vím, že k nim nepatří!“

Robinson se přikrčil. Bylo mu, jako by ho právě někdo udeřil. Táto! Nu ano, vždyť se jmenuje Vlačihová…

Vysoký muž něco zabručel, mávl rukou a odcházel domů. Robinson se snažil na dívku nepohlédnout a udělal několik nejistých krůčků směrem ke zdi.

„A co ty popelnice,“ zahučel hluboký hlas druhého muže. „Mám to snad po tobě rovnat?“

Robinson se vrátil, vsunul mlat za bundu a zvedal jednu z povalených nádob. Zavalitý muž ve dveřích vztáhl ruku, aby se přesvědčil zda ještě prší a odšoural se také dovnitř.

Děvče tu však zůstalo. Robinson právě stavěl druhou, popelnici, když tiše řeklo:

„Vy tři jste zde včera udělali rozruch.“

Robinson zpozorněl, ale neodpověděl.

„A proč jsi tu zase? Můžou tě chytit…“ Děvče nachýlilo hlavu. Na rameno jí sklouzl proud světlých vlasů.

„Hm, já vím proč tak mlčíš. Myslíš si, že jsem na vás Bryknara poštvala, viď? Ale to není pravda. Pozorovali vás hned od začátku; někde z okna. Pak se sem vplížili.“

Chvíli bylo zase ticho.

„A když na vás brali kopřivy, šla jsem pro pana Adámka. Hlavně proto, že to vypadalo jako kdybych já…“

„Ale v, vždyť,“ zakoktával se Robinson, „nás to ani nenapadlo.“ A ani se při té lži nezačervenal.

Zdálo se, že děvče spokojeně pohnulo hlavou.

„A představ si dnes,“ začala vesele z jiného konce. „Bryknar přišel a hned: Svolej oddílovou radu! Chceme hrát jako oddílové mužstvo. Ve Strašnicích to také tak mají.“

Děvče pohlédlo tázavě na Robinsona a ten přikývl. Byla už značná tma, ale Robinson i tak na jejím útlém a světlém obličeji rozeznával droboučké pihy.

„On byl dřív předseda,“ vysvětlovala Vlačihová. „A to vždycky řekl: Zahajuji oddílovou schůzku. Půjdeme si zakopat. Vy holky můžete jít domů.“

Robinson se pobaveně zasmál.

„Teď chce dokázat, že by předsedu dělat uměl. Proto má partu a nám se ve škole říká, dámský oddíl!“

„Všude je něco,“ řekl Robinson. Chtěl povědět co se zase jim nedaří, ale nemohl dost dobře najít vhodná slova. Avšak měl by mluvit. Co kdyby se zase zeptala, proč mlčí? Cožpak by jí mohl povědět jak jindy je to jednoduché, ale teď…

„Brrr, to je najednou zima,“ otřáslo se děvče. „Budu muset jít domů.“ Obrátilo se a v mžiku zmizelo v chodbě.

Robinson ještě chvilku postál.

Pak se přehoupl přes zídku. Bolest v boku mu vůbec nevadila. A že je zima? To Robinson vůbec necítil.

Uvědomil si jen, že již neprší, že akáty v rohu pozemku tajemně šelestí a že je vůbec hezký večer. Tu se ze sklepení vynořil Petronil.

„Co je?“ drkotal zuby.

Robinson neodpověděl. V té chvíli, jako by se v něm všechno zřítilo. Před očima mu zůstal pouze prošedivělý muž s cigaretovým pouzdrem v rulách.

A pojednou to byl takový chladný, nepříjemný večer.

KAPITOLA TŘINÁCTÁ

v níž projevuje detektivní sklony i Petronil. V této kapitole se však také dočtete, že již byl dopaden pachatel. Zajímavé však je, že to není Petronil.

Ulice půlící strašnické sídliště, se leskla ve světle pouličních lamp.

Petronil kráčel prostředkem umyté vozovky a zvuk jeho pleskajících kroků se rozléhal daleko široko.

Pomalu končí druhý den těchto Petronilových nesnází. Skončí to všechno už brzy?

Vše záleží na tom, zda najdou Bryknarovu partu. Stane-li se tak, odevzdá Petronil pudřenku nadporučíkovi nebo Janštovi a řekne: „Stalo se to tak a tak. Nechtěl jsem, netušil jsem. Teď však víme: V případu hrála nebo hraje nějakou úlohu Mánesova ulice. Dále, jeden z pachatelů se jmenuje! Vševěd a je zaměstnán ve Výzkumném ústavu sdělovací techniky. O dalších toho víme málo, ale jsou alespoň dva. Hovořili nad telefónkem. Jirka jednoho přistihl, že falešně hvízdal. Ale to je vše…“

Petronil přidal do kroku. Bylo mu chladno.

Prokřehl, když čekal na Robinsona. Odejde si na výzvědy a on, aby čekal. Ještě, že se před tím deštěm mohl schovat do sklepa. A Robinson se ani nepřiznal, co se mu vlastně přihodilo. Petronil až ve sklepení slyšel ten hluk, křik, ale když se ptal Robinsona, co se vlastně stalo, nedozvěděl se nic. Jenom to, že ho nějací lidé považovali za jednoho z Bryknarovy party.

Petronil však není tak hloupý, aby nepoznal, že se s Robinsonem stalo něco vážnějšího. Nu, ať si to nechá!

Chvíli tam na zbořeništi chtěli ještě čekat. Už ne na Bryknara, ale na Jirku.

„A co když už je dávno doma?“ namítl pojednou Petronil. „Ví přece, že má smysl čekat jen pokud je světlo.“

Nu, a proto se vydali domů.

Petronil odbočil vpravo do ulice. Jeho rozléhajících se kroků se zmocnila nepatrně se opožďující ozvěna a Petronilovi připadalo, že za ním někdo pospíchá. Zastavil se náhle, aby poslouchal. Kroky za ním ztichly. Vykročil, a cupot ozvěny se opět přihlásil ke slovu.

A třebaže Petronil bezpečně věděl, že jde o pouhou ozvěnu, byl celý nesvůj. Snad mu ty druhé tiché kročeje připomněly celý nešťastný případ, do kterého se dostal. I ten se mu ustavičně pletl pod nohy. A stále mu šlo v patách svědomí, které říkalo: Vzal jsi radiotelefónek, neřekl jsi, že jste zaslechli hlasy pachatelů, že víš o Mánesově ulici…

Petronil zrychlil krok, ještě jednou zahnul za roh a byl doma. Oddechl si.

„Péťo, Péťo,“ uvítala ho maminka. „Včera ti to nestačilo? Takové věci se tu děly a ty se ještě kdovíkde touláš. Co škola, prosím tě? A co služby v kuchyni? Tak jste mi to slibovali a skutek utek.“

Zahanbený Petronil se pustil do vychladlé večeře. Musí se podívat na učení…

„Máš tady vzkaz,“ ukazovala maminka na lístek, zastrčený za sklem kredence. „Od toho nadporučíka Rýdla. Máš za ním přijít nebo ho zavolat.“

Petronilova lžíce zůstala trčet ve vzduchu.

„Toho člověka, co k nám vlezl, už totiž chytili,“ pokračovala paní Sklonilová nad žehlícím prknem. „Našli ho, přiznal se, byl tu, ale tvrdí, že nic nevzal, že nic o tom přístroji neví…“

Petronil by nejraději někam utekl. Takhle daleko to došlo. Chytili nevinného. Ať to byl kdo to byl, ať lezl do Věrčina pokojíku nebo ne, telefónek zkrátka nevzal. To udělal Petronil, který se teď má tomu člověku postavit tváři v tvář a dosvědčovat, že ho předevčírem ráno viděl.

Nu, zítra, ještě dřív, než půjde za nadporučíkem, musí být všechno napraveno. Bezpečnost bude vše vědět a inženýr dostane svůj radiotelefónek.

Ještě kdyby se tak dnes mohl inženýra Janšty zeptat, kdo to je Vševěd. Je opravdu z výzkumného ústavu?

O tom ještě Petronil přemýšlel, když ležel v posteli. A poněvadž stále nemohl usnout, dočkal se Věrčina příchodu, slyšel, jak klaply dveře, jak potichu harašila v předsíni.

A tak se Petronil pojednou rozhodl, slezl z lůžka a vykoukl z pokoje.

„Věro,“ ptal se rozpačitě, „v tom výzkumném ústavu, co je inženýr Janšta, jmenuje se tam někdo Vševěd?“

Věra překvapeně pohlédla na Petronila. Pak se zasmála:

„Ano. Tohle náhodou vím, Každou chvíli Vladimír vypráví o Dědu Vševědovi. Je to vrátný. Říkají mu tak, protože všechno ví, všechno zná a nic se bez něho v ústavu neobejde… Pravý vševěd., Ale prosím tě, proč se ptáš?“

Avšak to již Petronil byl zase pod pokrývkou.

Jak je to všechno prosté. Kdo nejvíc o Janštově vynálezu věděl, byli lidé z toho ústavu. Našli se takoví, kteří mu záviděli, kteří mu chtěli vynález okoukat, zmocnit se ho, prodat. Tam na Starém Městě tenhle zamotaný příběh skončí. A Petronil s kamarády k tomu dopomůže.

Pak už pro nadporučíka bude všechno hračkou. Petronil mu například řekne: „Kdosi pískal. Jirka říká, že to bylo falešné.“ Nadporučík se spokojeně zatváří…

A tu si Petronil na něco vzpomněl.

Inženýr Janšta se tuhle snažil cosi zazpívat a Věra se chytala za uši…

To ale není možné. Inženýr Janšta? Proč? Že by měl najednou snahu vynález popřít? Nu, knížky a filmy končí také nečekaně. Kdo ví…

Petronil ani tentokrát nemohl usnout. Podařilo se mu to hodně pozdě. A to už byl

PÁTEK

APITOLA ČTRNÁCTÁ

zachycuje průběh fotbalového utkání. Poněvadž trvalo jen krátce, je krátká i tato kapitola.

Je před důležitým utkáním.

Na hřiště už vběhla obě mužstva a právě teď k sobě přistupují kapitáni.

Jednomu z nich, tomu v modrém tričku, se něco nelíbí. Mračí se a ukazuje na soupeřovy hráče.

„Tak tohle nejde! Šubrt, Vančura a támhleten vzadu nejsou z vaší ulice. Takhle s vámi přece nemůžeme hrát!“

Druhý kapitán se mlčky pohupuje na patách a přimhouřenýma očima se usmívá. S odpovědí, jak se zdá, nepospíchá.

„U nás není nikdo cizí,“ pomalu vysvětluje. „A jak to vypadá, zapomněli jste si přečíst plakát na vratech.“

Ale kapitán modrých nemíní horempádem běžet před vrata.

„Dnes už s vámi totiž nehraje Mánesova ulice,“ prohlašuje tedy slavnostně druhý kapitán, „ale Osmička. Osmý pionýrský oddíl!“

Modrý kapitán zaprotestoval:

„Co to je za nápady? My jsme umlouvali zápas s Mánesovou ulicí a vy si založíte zatím nové mužstvo. Šubrt se. vám hodil, že? A protože tam u vás nebydlí, tak… Tohle bychom také dovedli!“

„Tak si to tak udělejte,“ zamíchal se do sporu hlas z obecenstva. „A hrajte třeba za zoologickou zahradu.“

„To bychom opravdu nemohli protestovat,“ smál se divák v křiklavém svetru.

„Tak vážně,“ ujal se opět slova kapitán Osmičky. „Vždyť jde jen o hru. A jste ve výhodě. Nejsme ještě sehraní…“

Dřív než kapitán modrých mohl něco podotknout, ozvala se levá spojka z osmého oddílu:

„Bojíte se nás snad?“

Modrý kapitán mávl odmítavě rukou.

„Hrajeme,“ ozval se za jeho zády hlas brankáře. „Vždyť to není žádný mistrák.“

A za několik vteřin utkání započalo.

Osmička rozehrávala útok. Její kapitán právě teď vběhl do soupeřovy poloviny s míčem na nohou.

Byl to Bryknar.

Hned na počátku bylo jasné, že Osmička má nezvyklou převahu v obecenstvu. Klukovské zápasy se většinou odbývají bez diváků, nanejvýš za brankou postává několik špuntů, kteří se perou o zakopnutý míč, ale s Osmičkou diváci přišli. A nejpozoruhodnější bylo, že mezi diváky byla hlavně děvčata. Zkrátka, na hřiště se vypravil celý osmý oddíl.

Můžeme-li tvrdit, že Osmička měla převahu mezi diváky, nemůžeme to tvrdit o hře. Ta byla stále vyrovnaná. O favoritu zápasu se stále ještě nedalo hovořit.

A ten den se dokonce o něm vůbec nerozhodlo.

Asi tak před koncem prvého poločasu, za stavu dva dva, bylo totiž utkání přerušeno.

Do hřiště totiž vběhl černovlasý kudrnatý divák, držel v ruce nějakou krabičku a s očima navrch hlavy volal: „Kluci, ono to opravdu mluví!“

Většina hráčů Osmičky i diváků se shlukla kolem kudrnatého chlapce.

Hráči v modrém udiveně hleděli na ten sběh. Osmička svoji sportovní činnost zahájila nějak podivně.

V této chvíli však kapitán Bryknar nemyslel na fotbalovou slávu, protože držel podivuhodné pouzdro, na které už téměř zapomněl.

„Co s tím? Co to je?“

„Oni říkali, že to mluví…“

Kudrnatý chlapec o překot vyprávěl:

„Pořád jsem to nosil u sebe. Teď jsem si to prohlížel a, a ozval se ten hlas. Na něco se ptal, ale hned jsem s tím běžel sem…“

„Měli bychom jim to vrátit!“

„Hm, hledej je po Strašnicích!“

Děvče s vybledlým šátkem, které zatím jen naslouchalo, se do rozhovoru vložilo:

„Á, já už vím… Dostanou to! Uvidíte, že na parcelu přijdou. Včera tam také jeden z nich byl. Jistě vás sháněl!“

Bryknar nejdřív trochu nechápavě hleděl na děvče. Cožpak ona ví, o co tu jde? Potom si však vzpomněl, že vlastně hrají utkání, ale to již uražení soupeři odcházeli.

Bryknar tedy nad nimi mávl rukou a řekl:

„Jdeme na parcelu!“

KAPITOLA PATNÁCTÁ

ve které Jirka málem přepadne přes zábradlí a která upozorní, co se může stát, když si někdo plete sochaře s malíři.

Jirka stál opřen o kamenné zábradlí u muzea a hleděl před sebe na zajímavý, stále se měnící obraz Václavského náměstí. Lidé, auta, tramvaje. Plno hluku, chvatu, pestrá podívaná.

Před chvílí byli opět v Mánesově ulici. Prostranství však bylo prázdné. Zklamané chlapce napadlo se zeptat dvou malých kluků, kteří se před ohradou proháněli na koloběžkách.

„Jé, byli tady. Ale šli hrát fotbal“

Kam, to nevěděli.

„Počkáme,“ umíněně se rozhodl Petronil.

Po chvíli však Robinson kdesi z kapsy vylovil ten svůj sekeromlat.

„Kluci, když už jsme tady,“ začal nesměle, „pojďte, odskočíme si do muzea. Pořád nevím na čem jsem. Už jsem si mlat i s držadlem pověsil doma na zeď a pěkně to vypadalo. Ale jak se na něj podívám, hned mi vrtá hlavou: Je pravý, nebo ne?“

Petronil nechtěl odejít. Nu, ale utkání chvíli trvá a tak se do muzea vydali.

Přišli však v nevhodnou dobu. Bylo zavřeno.

Proto teď Jirka stojí opřen o zábradlí a pozoruje ruch před sebou. A vzpomíná na včerejšek.

U kluků moc nepochodil. Když dnes popisoval své včerejší pátrání, Robinson nad tím mávl rukou.

„Fakt je, že ten vrátný Vševěd s tím něco společného má. Ale toho druhého jsi sledoval zbytečně. Že mluvil s vrátným o nadporučíkovi, to ještě nic neznamená.“

A sám se vytasil s tím, že také sledoval podezřelého člověka, a v Mánesově ulici! To je závažné. Nic bližšího se ale od Robinsona zatím nedozvěděli.

Petronil však měl také překvapení.

„Už ho chytili,“ oznamoval smutně. „Vůbec nevím, co si mám o tom všem myslet“

„Nejvyšší čas,“ říkal teď Jirka Petronilovi, „abychom všechno pověděli. Adresu nadporučíka máš. Teď ještě dostat zpátky tu pudřenku a jdeme.“

„Možná, že už se Bryknarovci vrátili a my tady zbytečně trčíme,“ zlobil se Petronil. „A zase kvůli hloupému mlatu!“

Jirka se otočil po Robinsonovi, ale ten stál až u dveří do budovy.

Zahleděl se tedy znovu před sebe, na Václavské náměstí. Zrakem přeměřil sochu svatého Václava. Od základů až ke hrotu Václavova kopí.

Ale myšlenky měl jinde., Jen počkejte, ještě se ukáže, že jsem měl pravdu s Myslbekovou ulicí. Myslbekova sedmnáct…

A tu pojednou Jirku cosi napadlo. Bylo to odvážné, podivné, ale vetřelo se mu to do hlavy tak neodbytně, že byl jak na trní, dokud nevyslovil otázku: „Ty, Petronile, víš kdo tuhle sochu udělal?“ Vysypal to ze sebe spěšně a přitom ukazoval na sochu svatého Václava.

Petronil se nechápavě podíval na Jirku. Právě teď musí mít takové otázky! Vůbec se nesnažil přemýšlet. Jen mávl rukou: „Nu, nějaký sochař… Já nevím.“

„Nebyl to Mánes?“

„Možná Mánes,“ zabručel Petronil. Ihned se však zarazil. „Ale ne, to byl malíř.“

Jirka si nezvykle přeměřil Petronila a vyhrkl:

„Tak Myslbek?“

Petronil už chtěl krčit rameny, ale pak znovu poznamenal:

„To je taky malíř…“

Ještě nedopověděl a Jirka na místě povyskočil tak, že málem přepadl přes zábradlí.

„Robinsone! Kde jsi?“ povykoval nečekaně Jirka. „Už vím, jak to je. Já už vím…“

Robinson právě sestupoval po schodech od muzea. Na jeho tváři bylo vidět, že z čekání je už rozmrzen.

„Petře, ty Petronile, přiznej se!“ chrlil ze sebe Jirka. „Že telefónek mluvil o Myslbekově ulici? Že sis to popletl?

Jak jsme měli uhodnout malíře od M, když šlo o sochaře! Tak mluv, člověče!“

Petronil však jen udiveně hleděl na Jirku.

„Myslbekova?“ ptal se konečně pomalu. „Byla od M, to vím. Ale Myslbekova?“

Sklopil hlavu a po chvilce šeptl:

„Kluci, asi to tak je.“

Jirka se pleskl do svých nahých kolen.

„Vidíte, s Mánesovkou telefónek nic společného nemá. Vůbec nic. Ale Myslbekova! Ta ulice, ve které bydlí ten podezřelý! Víte, co to znamená?“

Chlapci byli překvapeni. To byl objev!

Robinson pokyvoval, ale když Jirka zmlkl, suše poznamenal:

„Že by s Mánesovkou radiotelefónek nic společného neměl, to se říct nedá. Právě teď tam možná je!“

„Nu, to ano,“ nedal se Jirka. „Ale zloději z Mánesovy ulice nejsou. Jsou z ústavu a jeden bydlí v Myslbekově ulici číslo sedmnáct.“

„Ale teď bychom měli jít k Bryknarovcům,“ odvážil se poznamenat Petronil.

„To jdem,“ a Jirka bojovně vykročil. „Ještě je brzy, ale jdem!“

Robinson si začínal uvědomovat, že jeho včerejší pátrání bylo mylné. Otce té Vlačihové hloupě podezíral. Pro nic, za nic. Viděl obyčejné cigaretové pouzdro a hned si domýšlel úplné nesmysly.

A třebaže se tedy Robinson jako detektiv neosvědčil, vůbec ho to nemrzelo.

KAPITOLA ŠESTNÁCTÁ

v níž zasahuje již bezpečnost. Jenomže je otázka, jak to vlastně všechno dopadne.

Tentokrát to konečně vyšlo.

Bryknarovci již byli na zbořeništi a samotný Bryknar držel opatrně v ruce hledanou pudřenku.

Vypadalo to jako setkání těch nejlepších přátel. Asi proto, že se pobočník držel stranou. Inu, pudřenku schovával, při utkání si s ní hrál, ještě na něho bude, že v ní něco rozbil.

A Robinson, který by příměří mohl porušit opět z druhé strany, se choval také jako zakřiknuté děcko. S Bryknarovci totiž byla na prostranství i děvčata. A mezi nimi i Vlačihová se svým nezbytným vyrudlým šátkem.

Jirka se stal rozhodujícím činitelem. Převzal pudřenku a hned navrhoval, že půjdou telefonovat. Však již Petronil svíral v ruce lístek s adresou a telefonním číslem nadporučíka Rýdla.

Bryknar šel s nimi až k budce. Cestou většina jeho společníků odpadla. Poznali totiž, že se o tajemné krabičce od těch tří bývalých zajatců nic nedovědí.

Tu se však vyskytla nová překážka. Nadporučík u aparátu nebyl. Prý snad až za půl hodiny.

„Jedeme za ním,“ navrhoval Robinson.

Jirka však právě o něčem přemýšlel. Potom vzal své druhy kolem ramen a cosi jim šeptal.

„Pojď, jdem,“ zatahala Bryknara za rukáv světlovláska s vyrudlým šátkem. Zřejmě nechtěla ty tři tajnůstkáře rušit.

Ale tu již Jirka Bryknara i Vlačihovou pobídl:

„Jestli chcete a máte čas, pojďte s námi. Ale víc vás už nemůžeme vzít.“

Vyzvaní přikývli. Ostatní chlapci i děvčata z Mánesovy ulice se zamračeně rozcházeli. Nu, ať si ty tajnosti nechají!

A tak k stanici tramvaje zamířilo pět spiklenců.

Nastoupili do vozu s číslem dvacet dva.

A než vystoupili u Myslbekovy ulice, byli Bryknar i Vlačihová seznámeni s celou zamotanou historií, která se měla v následujících okamžicích chýlit ke konci.

Petronil hned po vystoupení znovu telefonicky volal nadporučíka Rýdla.

„To jsi ty, Petře? Člověče, na tebe čekám, tolik si toho s tebou mám popovídat… A kam to mám přijet? Cože? Do Myslbekovy? Proč?, Nu, dobře, přijedu. Poslyš, Petře, nemáš něco pro mne?, Já jsem si myslel, nu dobře, hned tam jsem…“

Petronil, celý zpocený zavěsil a oddechl si.

„Přijede.“

„A teď zaujmout výhodná postavení,“ zavelel Jirka a čtyři detektivové vkročili do Myslbekovy ulice.

Jen Petronil čekal na nadporučíka. Až se lekl, když velmi brzo zabrzdilo těsně u chodníku, kde Petronil stál, černé osobní auto.

Světlovlasý nadporučík v mžiku stál u Petronila a podával mu ruku. Měl na sobě opět, zřejmě stejný, šedý obyčejný oblek.

„Víme, kdo to je. Víme, kde bydlí…“

Nadporučík zvědavě hleděl na Petronila a rozhlédl se kolem sebe. Petronil to nepostřehl a ani netušil, proč by se nadporučík měl rozhlížet. Vůbec si totiž neuvědomoval, že hovořil v množném čísle.

„Víš, Petře, já čekal, že mi něco dáš, že budeš přece jen vědět víc o ztraceném telefónku…“

Petronilovi údivem došla řeč. Potom teprve zčervenal, zalovil v kapse a nadporučíkovi podával pudřenkové pouzdro.

Nadporučík spokojeně pokýval hlavou a pouzdro přijal Vůbec ho to neudivilo. Tím víc se však divil Petronil.

„Nu, jdeme,“ pobídl nadporučík Petronila a vykročil. Petronil začal zmateně vyprávět vše, co se mu přihodilo. Vyprávěl, vyprávěl, ale přitom s údivem hleděl na nadporučíka, který sice poslouchal se zájmem, ale zřejmě ho nic nepřekvapovalo. Popleten nadporučíkovým chováním málem přešel dům číslo sedmnáct. Ale zastavil se tam sám nadporučík. A to bylo další překvapeni.

Když si nadporučík Rýdl všiml, že Petronil chce zůstat před domem, zeptal se:

„Nepůjdeš se mnou?“

Petronil vydechl:

„Můžu?“ ale z místa se nehýbal. Jen se rozhlédl kolem sebe.

„Totiž,“ začal vysvětlovat, když viděl, že světlovlasý nadporučík souhlasí. „Já tu nejsem sám.“

„Prosím tě, koho tu máš?“

Petronil rozhodil nice.

„Tady někde jsou, schovali se. Abyste neříkal, že překážíme.“

Muž se pousmál.

„Víš co, svolej je! Půjdeme se tam do toho doupěte podívat všichni“

Potěšený Petronil se ještě jednou rozhlédl, zahvízdal a začal mávat rukama.

Z vchodu do vedlejšího domu vyhlédl Jirka. Ze živého plotu naproti lezl Robinson. Nedůvěřivě pozorovali mávajícího Petronila, ale pak se k němu vydali.

Světlovlasý muž s úsměvem pozoroval, jak Robinson s rukama v kapsách přechází ulici. Kopal do jakéhosi pomyslného kaménku a ledabyle se blížil. Inu, musí se chovat nenápadně!

„A co když nás tady uvidí?“ ulekaně zašeptal Petronil.

„Hm,“ zachmuřil se muž, „také se bojím.“

Poznámka však zněla tak neurčitě, že Petronil nepochopil, zda se nadporučík opravdu bojí nebo ne.

Ten zatím překvapeně pozoroval všechny chlapce, i to děvče s pionýrským šátkem, kteří se k němu s ostychem blížili.

„Víc vás už není?“ ptal se, a zase bylo těžké rozpoznat, zda je muž zklamán nebo potěšen.

„Tak jdeme, armádo,“ a vkročil do domu s číslem 17.

„Které je to poschodí a dveře, víte?“ zeptal se.

Jirka vzpomínal na rozsvícené okno.

A tak u jedněch dveří ve druhém poschodí nadporučík zazvonil.

Všech pět svědků nastávajících událostí stálo v uctivé vzdálenosti za mužem. Robinson uvažoval, zda je nadporučík dobře ozbrojen.

Pachatel je doma. Zašramotily kroky a ve dveřích se objevila tvář.

Nadporučík Rýdl strčil do dveří a prudce vkročil dovnitř. Jinak se choval slušně. Zcela srdečně pozdravil. A hned zval do předsíně chlapce i děvče.

„Mám s sebou celou delegaci,“ vysvětloval udivenému a vyjevenému muži, který pravděpodobně poznal, že se blíží okamžik jeho odhalení.

Kluci i s Vlačihovou se vecpali do malé předsíně. Jirka přestal dýchat. Ano, to je muž, kterého sledoval. Nenápadným kývnutím se snažil dát nadporučíkovi najevo, že se ve dveřích nezmýlili.

Avšak náhle se mu cosi nezdálo být v pořádku. Rozhlédl se, a zpozoroval, že v předsíni není, Petronil.

„Dostal strach,“ pomyslel si, ale dál o tom neměl čas uvažovat, poněvadž ho zaujalo, či spíše vyděsilo něco jiného. A vyděsilo to i ostatní.

Světlovlasý muž sáhl do kapsy a místo lesklé černé pistole, jak si již Robinson představoval, vyňal, mluvící pudřenku.

A udivenému pachateli ji podal.

„Tak je na světě, přivezli jsme ji předat,“ dodal ještě světlovlasý.

To není žádný nadporučík! napadlo Jirku. To je zrádce, společník toho zloděje!, Kam jsme se to jen dostali?

I Robinson to tak zřejmě pochopil. Stál tu celý zrudlý, pěsti měl zaťaty. Bryknar s Vlačihovou zřejmě nevěděli, co si mají myslet.

A ten, co se vydává za nadporučíka, se ještě usmívá!

Petronil, zlatý Petronil!, Blesklo Jirkovi hlavou. Něco zpozoroval a teď běží pro pomoc.

Ale světlovlasý muž pojednou zpozorněl a zneklidnil Jistě postřehl, že Petronil chybí. A již vyběhl ven, na chodbu.

Kdepak, ten už utekl, myslí si Jirka spokojeně a dívá se na muže s pudřenkou v ruce. Muž pudřenku dychtivě prohlíží. Zdá se, že jednotlivé páčky a tlačítka dokonce hladí. Pro nic jiného nemá oči.

Robinson se zatím nenápadně přisunul ke dveřím. Asi pomýšlel na útěk. Vtom však tu je už ten světlovlasý a za ruku vede, vyjeveného Petronila. Muž s pudřenkou na něho nechápavě hledí.

A teď již oba dospělí pobízejí chlapce i Vlačihovou dovnitř, do nějakého pokojíku.

Jirkovi se podařilo dostat k Petronilovi. Proč neutekl? Co se zase stalo?

Petronil postřehl Jirkův zvídavý pohled. Naklonil se k němu a cosi řekl.

Jirkovi se z toho zatočila hlava a vše se mu tak pomíchalo, že nevěděl, co si má myslet, ani co má dělat.

Petronil totiž šeptl:

„Ten člověk, to je, to je inženýr Janšta!“

KAPITOLA SEDMNÁCTÁ

ve které se dozvíte, co to znamená takzvaná rekonstrukce případu, a ve které už vlastně celý případ s hovořící pudřenkou končí.

V pokojíku byli všichni usazeni na gauč.

Světlovlasý muž, který si zapálil cigaretu, vyměnil s druhým mužem několik slov.

První věta, kterou postřehli i ti, co seděli na gauči, byla:

„Nu, a tím celý případ končí.“ Světlovlasý se přitom usmíval.

Inženýr Janšta prudce pozvedl hlavu.

„A co druhá stanice, co?“

Rýdl ukázal na pudřenku:

„Zavolejte si ji.“

„Jak to? Co vás to napadá?“ vyskočil Janšta. „Mám snad tomu zloději povědět, aby mi radiotelefónek vrátil?“

„Zkuste to,“ navrhl klidně nadporučík a pouzdro přisunul blíže k inženýrovi.

Ten se přemítavě díval na usmívajícího se nadporučíka.

„Myslíte,“ uvažoval, „abych zavolal a dělal spolupachatele?“

„Ne, ne. Volejte jako inženýr Janšta. Jen to zkuste.“

Inženýr chvíli uvažoval, ale pak odklopil víčko.

„Dobrá,“ povzdechl si, „jestli se ale pátrání ztíží… Nu, je to vlastně vaše věc.“

Chlapci zbystřili pozornost. Inženýr přejel rozechvělými prsty po páčkách a tlačítkách. Zmáčkl volací páčku a stiskl zelený knoflíček.

Chvíle napjatého očekávám.

Inženýr stlačil páčku ještě jednou.

Petronil si snažil představit, komu asi teď v kapse zvoní cigaretové pouzdro.

A tu inženýr s telefónkem na ruce protáhl udiveně obličej.

„Haló, voláte mne? To je inženýr Janšta?“ ozvalo se z radiotelefónku.

Nadporučík musel inženýra pobídnout:

„Jen mluvte, a představte se.“

Inženýr se tedy odhodlal a zmáčkl červené tlačítko.

„A, ano, tady Janšta.“ Nevěděl však, co by dál vhodného řekl a tak znovu tázavě pohlédl na nadporučíka.

Ten ukázal na přístroj. Inženýr pochopil a zvolal do mikrofónku:

„Přepínám na poslech!“ A opět zmáčkl zelený knoflík.

„Soudruhu inženýre, člověče zlatá,“ chrlil telefónek. „Tohle je převrat ve sdělovací technice. Měl jsem k tomu zpočátku nedůvěru. Však víte, nemá-li to člověk v ruce a nevyzkouší-li si to… Poslechněte, odpoledne vám přístroj nefungoval, že? Zazvonil jste, ale nehovořil.“

„To si s tím hrál Vašek,“ odvážil se do ticha poznamenat Bryknar. „Ten pobočník, víte?“

„Soudruhu inženýre,“ ozvalo se znovu z pouzdra, „mám tu něco přepnout, abyste mohl mluvit vy?“

Janšta se vzpamatoval a rychle stiskl tlačítko.

„Ne,“ vrtěl hlavou. Ale hned se zarazil.

„Jen to povězte,“ mávl rukou stále klidný nadporučík.

„Nemusíte, budu přepínat sám,“ stísněně vysvětloval Janšta. „A odpoledne, ne, to jsem nevolal. To byl omyl.“

Petronil se v koutě přikrčil. Pěkný omyl.

Inženýr zatím svůj RT VJ, 1 přepínal. Mikrofónek se změnil v reproduktor.

„To je dobře. Myslel jsem, že vadí vzdálenost, ale jak teď vidím, zřejmě tomu tak není. Člověče, s tím uděláte díru do světa!, Víte, když jste předevčírem ke mně nepřišel, vůbec jsem se nedivil. Říkal jsem si: Nepovedlo se, Janšta ztroskotal., Vidíte, a teď se vám musím omluvit. Ale rád to dělám…“

Inženýr zářil. Přepínal znovu červeným tlačítkem, když se nadporučík Rýdl otázal:

„Tak už jste poznal, o koho jde?“

Janšta horlivě přikyvoval. A teď už zase hovořil:

„Soudruhu řediteli, já bych se měl omluvit, že jsem nepřišel. Ale až vám budu vyprávět, co se všechno s těmi telefónky stalo!, Ještě bych měl odstranit to přepínání, že? V praxi vidím, jak to zdržuje., Přepínám na poslech.“

„Nu, jestli si troufáte… Ale abych nezapomněl. Moc se mi líbilo, jak jste si na mne telefónek nalíčil. Škoda, že už to není televisorádiotelefónek. To byste se nasmál, kdybyste mne viděl!, A víte co? Teď hovor přerušíme a já vás za chvíli sám zavolám. Chtěl bych si vyzkoušet úlohu volajícího., Přepněte si…“

Inženýr se zase nějak chmuřil. Přepjal však přístroj a zcela krátce řekl:

„Souhlasím, soudruhu řediteli. Končíme. Vypínám přistroj!“

Janšta položil radiotelefónek na stůl a bezmocně, tázavě pohlédl na spokojeně se tvářícího nadporučíka, který se právě zeptal: „Je všechno jasné?“

„Jasné?“ Janšta vyskočil z křesla a chytil se za hlavu. „Vůbec ničemu nerozumím. Vím jen to, že telefónek v cigaretovém pouzdře má ředitel našeho ústavu. Ale jak se k němu dostal? Proč by mi ho někdo kradl a dával řediteli? Řekněte, vy jste RT našli a dali ho řediteli, že? Ale ještě, co jsem na něho nalíčil? Jak jsem ho překvapil? Můžete mi to vysvětlit?“

Ještě dříve, než mohl nadporučík odpovědět, inženýr si vzpomněl ještě na něco.

„Ale vždyť, vždyť ředitel je přece na Slovensku. Jak mohl telefónek dostat? A ta dálka…“

Nadporučíka však z klidu nevyvedl.

„Jak je vidět, RT funguje i na takovou vzdálenost. A co se týče toho ostatního, hned si vše vysvětlíme.“

Světlovlasý nadporučík povstal ze svého křesla a přisunul je před druhé volné křeslo, na kterém ještě před chvílí seděl Janšta. Potom přistoupil ke knihovničce, na níž ležela inženýrova příruční aktovka a vzal ji do ruky.

„Provedeme si teď, jak my tomu říkáme, rekonstrukci celého případu.“

Chlapci zbystřili pozornost.

„Tohle je aktovka, kterou nosíte?“ ptal se Rýdl inženýra.

Ten přikývl.

„Tak tedy, ve středu ráno jste z této aktovky vyňal radiotelefónek, pak jste ji vzal…“

Nadporučík uchopil aktovku a snažil se ji uzavřít. Zdrhovadlem však marně cloumal.

Inženýr mávl rukou.

„To nezavřete. Zip je rozbitý.“

„Myslel jsem si to,“ spokojeně podotkl nadporučík. Vzal aktovku pod paží a prošel se s ní několikrát po pokoji.

Robinsonovi to bylo směšné, že se tak s ní prochází. Mrkl s úsměvem na kluky vedle sebe. Bryknar se také usmíval.

Ale tu již nadporučík přistupoval ke dvěma za sebou postaveným křeslům.

A přitom vyprávěl:

„S aktovkou jste sešel dolů, k autu. Otevřel jste vůz, usedl na přední sedadlo a aktovku jste odložil na zadní sedadlo.“

Nadporučík se při řeči posazoval na přední křeslo a zároveň elegantním pohybem vhodil za sebe. na druhé křeslo aktovku.

„Promiňte, že jsem vaši aktovku tak odhodil, ale všiml jsem si, že to tak děláte.“

Janšta s pousmáním přikývl.

Nadporučík Rýdl nyní má ruce před sebou a napodobuje držení volantu.

Gauč se lehounce otřásá tlumeným smíchem.

„Spokojeně jedete,“ pokračuje Rýdl ve vyprávění, „až na Klárov. Tam se rozhodnete, že zavoláte slečnu Sklonilovou. Saháte za sebe na sedadlo vzadu, vezmete aktovku, hledáte v ní, ale marně.“

Nadporučík to, o čem hovoří, stále provádí.

„Vzpomenete si, že jste doma telefónek vyndával na stůl. Obracíte vůz a rychle se vracíte.“

Nadporučík vstává z křesla. Inženýrův zrak padne na stůl, ke kterému nadporučík míří.

A lekne se.

Pudřenka na stole není.

Janšta tázavě hledí na nadporučíka. Ten má na tváři opět úsměv.

Několik vteřin ticha ruší Petronilův hlas: „Vypadl v autě…“

Překvapený inženýr udělá několik kroků ke křeslům. Na tom druhém leží radiotelefónek. Jen tak tak, že nezapadl mezi sedadlo a opěradlo.

„Přístroj jste v aktovce měl,“ dodává ještě nadporučík. „Já jsem ho teď také nenápadně tam vsunul, abych vše mohl předvést.“

Udivený Janšta zvedá pouzdro a obličej se mu rozjasňuje.

„To znamená, to znamená… Nu, ano, odpoledne jel ředitel na Slovensko. Tímtéž sedanem., Já hlupák… Jak je ale možné, že jsem nehledal v autě? Že mě to nenapadlo!“

Nadporučík dává křesla na místo a vesele pokukuje po chlapcích.

„Já se nedivím. S jistotou jste čekal, že přístroj budete mít doma na stolku. Proč ho tedy někde hledat? A doma na vás už zvonil telefon. Slečna Sklonilová volala, že se její stanice ztratila. Nu, a strach má velké oči. Hned jste myslel jen a jen na krádež. Hned se vám zdálo, že dveře nebyly zamčeny; možná, že jste je opravdu zapomněl zamknout, to nevím., Ale hledat v autě? Kdepak? A vidíte, radiotelefónek VJ-1 tam ve škvíře klidně odpočíval.“

Chlapci, pobaveni celou scénkou, se usmívají. Petronilovi hoří oči. Ten nadporučík, to je přece člověk!

Vtom však s gauče zazněla otázka. Byla Jirkova:

„Ale proč nám telefónek zvonil? Pak mluvil… Kdo to byl?“

Dřív než mohl nadporučík promluvit, vyskočil ze svého místa Petronil:

„Někdo radiotelefónek v autě našel Bylo jich víc, alespoň dva.“

Petronil se nadechl a pokračoval:

„Mačkali tlačítko, proto pudřenka zvonila. Když…“

„Pak Robinson, vlastně, tady Jarka,“ vyhrkl Jirka „přehodil páčku a pudřenka bzučela!“

„Ano,“ kývl Petronil a pokračoval. „Ti lidé se na telefónek dívali důkladněji. Proto říkali: Už to nech, nerozdělávej to dál., Slyšeli jsme to, protože pak Robinson zmáčkl i tlačítko. Zelené, že?“

„Dobře, Petře,“ přikyvoval nadporučík. „Ale kdo to byl?“

„Asi řidič,“ řekl Jirka, když se Petronil neozýval.

Ale to už mu do řeči skočil Petronil:

„Byli z ústavu. Určitě byli z ústavu. Věděli, že auto měl soudruh inženýr. Říkali přece: Dej to Vševědovi, nebo do Mánesovy…“

„Myslbekovy,“ výhružně zahučel Jirka.

Petronil se opravil a zmlkl.

„Tak, tak,“ souhlasil nadporučík Rýdl. „Byl to řidič s vedoucím autoprovozu. Nalezli přístroj, dohadovali se oč jde a chtěli ho odevzdat vrátnému, nebo tady soudruhu inženýrovi. Věděli totiž, že si vůz vypůjčil. Ale pak řidič na vše zapomněl a RT si vyjel na Slovensko. Klidně, zapadlý za sedadlo zahálel, dokud…“ Rýdl pohlédl na gauč.

„Dokud si s ním nezačal hrát pobočník. Tam na hřišti zazvonil na toho ředitele,“ ozvala se nečekaně Vlačihová.

Robinson se zasmál. Představil si, jak překvapenému řediteli cosi zvoní v autě. Určitě zastavil vůz, hledal, dohadoval se oč jde, zkoušel možná i volat…

„Nu, teď už je vše jasné; případ s radiotelefónkem v cigaretovém pouzdře je vyřešen,“ ujal se opět slova Rýdl „Nu, a případ s telefónkem v pudřence zkomplikoval trochu Petr. Ale to už víte…“

Petronil by se ještě na něco potřeboval zeptat Ale teď se přece musel stydět a hanbit. Hlavně před inženýrem.

Ale právě inženýr se na tu věc zeptal:

„A kdo to tedy byl u okna? Věra někoho viděla, Petr také.“

„Ale,“ nadporučík mávl rukou, „taková známá firma, která chodí a kouká, kde by se co dalo vzít. Třeba jen záclony. Hned jsme ho našli. O telefónku pochopitelně nic nevěděl. Když slečna Sklonilová vykřikla, utekl a moc se divil, co na něm chceme. To byla taková náhoda, že se tam právě připletl.“

Pozornost a napětí se v pokojíku uvolnilo. Jirkovi připadalo, že skončilo jakési zajímavé představení.

„Celkem se tedy nic nestalo,“ řekl nadporučík a povstal. „Jedině to, že radiotelefónek byl vyzkoušen s dvoudenním zpožděním.“

„Ale zato až na Slovensku,“ usmíval se šťastný konstruktér.

„Jen už aby se ty RT VJ-1 vyráběly,“ poznamenal ještě nadporučík Rýdl. „Hned bych si ho pořídil!“

„Vynasnažíme se,“ ujišťoval inženýr. „Jsou s tím ještě problémy, ale uvidíme!“

Nastalo velké loučení. Nejdříve s inženýrem Janštou v bytě, potom s nadporučíkem Rýdlem u auta.

Chlapci s Vlačihovou zamířili k tramvaji.

„To je fakt, mít takový telefónek, to by bylo něco,“ pokyvoval Robinson.

„Rozhodně by to bylo lepší než falešný sekeromlat,“ neodpustil si poznamenat Jirka.

Petronil mlčel. Opakoval si stále tu větu, kterou mu na rozloučenou řekl nadporučík Rýdl:

„Petře, máš dobrý postřeh!“

A důležité je, že se vůbec nezlobil, jak Petronil stále čekal.

Celou cestu v tramvaji bylo o čem hovořit. Za Václavským náměstím se však parta roztrhla. Náhle, nečekaně.

„Vystupujeme, Jano,“ upozornil Bryknar Vlačihovou, uchopil ji za ruku a táhl k východu.

A tak se naše trojice s Bryknarem a dívkou loučila jen zamáváním z oken tramvaje.

Robinsona to mrzelo. Jestlipak ji ještě uvidí? Potěšilo ho však, že se konečně dozvěděl, jak se ta světlovláska jmenuje.

Jana. Takové hezké jméno…

SOBOTA

APITOLA OSMNÁCTÁ

již není důležitá, poněvadž celý případ s hovořící pudřenkou skončil včera, v pátek. Nechť si tedy tuto kapitolu přečtou jen ti nejvytrvalejší čtenáři, kteří se chtějí dovědět, jak to dopadlo s Robinsonovým sekeromlatem.

Po schodech k muzeu stoupali tři chlapci.

Jeden z nich, drobný, v krátkých kalhotách, ukázal přes zábradlí na Václavské náměstí a vážně pronesl:

„Zde prosím vidíte známou sochu svatého Václava od sochaře Mánesa…“ A chlapec se s uličnickým smíchem rozeběhl nahoru.

Druhý, tmavovlasý chlapec se také zasmál a pustil se za posměváčkem.

Jenom ten třetí, nejdelší, stále s vážnou tváří stoupal ke vchodu do muzea. V ruce držel cosi zabaleného do čistého kapesníku.

„Uvidíte, že si Petronila bude ještě ten hlídač pamatovat,“ šeptal rozpustile chlapec v krátkých kalhotách, když vcházeli do dvorany.

A Petronil se skutečně držel v ústraní. Teď se právě schovával za Robinsona i za Jirku, kteří cosi u pokladny vyjednávali.

Jirka to s uspokojením pozoroval, a tak když kráčeli po kobercích do levé postranní chodby, polohlasně poznamenal:

„Tak už bys měl zazvonit, nemyslíš?“

„Hned to bude,“ dobrácky se pousmíval Petronil. „Právě čekám hovor ze severního pólu.“

Robinson si škádlení obou chlapců ani trochu nevšímal. Šel vpředu a pozorně sledoval tabulky na dveřích.

Oddělení pravěku.

Úzká místnost, plná regálů a skříní s úlomky nádob, se zdála prázdná. A přece ne. Před chlapci se pojednou vztyčil vážný muž v černém pracovním plášti. Petronila napadlo, že takhle nenadále se zjevuje snad jen černokněžník v pohádkách.

Muž povstal od stolu vklíněného mezi regály a odložil pero. V levé ruce držel kamenný hrot jakési dávnověké zbraně a před sebou na stole měl nesmírně veliký sešit s mnoha rubrikami, do kterého zřejmě zapisoval údaje o nalezených předmětech.

Černý muž si sejmul brýle s černou obrubou a tázavě pohlédl na chlapce.

Robinson nesměle řekl proč přicházejí a z kapesníku vybalil mlat.

Muž si znovu nasadil brýle a předmět několikrát převalil po dlani. Petronilovi stále víc a víc připomínal tajemného čaroděje.

„Ano, sekeromlat. Takzvaný provrtaný sekeromlat z pozdní doby kamenné. Ta byla asi tak dva tisíce let před naším letopočtem.“ •

„Pravý?“ vydechl Robinson.

Muž se pousmál: „Pravý!“

Robinson se vítězně zasmál. Ale jen na okamžik. Vzápětí totiž vychrlil ze sebe všechny námitky, které kdy slyšel a které mu už tři dny strašily v hlavě.

„Ó, ti to uměli moc dobře,“ poťukával černý muž prstem na sekeromlat. „Dalo to hodně práce, než vše takhle vybrousili, ale byli vytrvalí. Mimochodem, takový otvor vyvrtávali tvrdým dřevem. A právě tím se nejlépe vyhladí i kámen.“

Robinson nadšeně a šťastně naslouchal. Vzápětí však jeho nadšení pohaslo.

„A kde jste sekeromlat našli?“ ptal se totiž muž.

Robinson stísněně vypravoval. Teď, teď se rozhodne, jestli si mlat nechají.

Muž pozorně naslouchal a pak se rozhovořil. Vyprávěl o nálezech na Kouřimsku, prováděl chlapce od skříně ke skříni, zalistoval i v jakési objemné knize a pak šel s chlapci do sálu, kde byly vystaveny sbírky. Bylo to zajímavé; jindy by Robinsona těšilo, že se tam dostal zadarmo, ale dnes byl stále nesvůj. Nevěděl na čem je.

Muž, černokněžník u vitríny se sekeromlaty popisoval, jak pravěcí lidé k mlatu připevňovali topůrko.

„Já vím, já vím,“ nedočkavě vyhrkl Robinson. „Držadlo přivazovali hřbetní jelení šlachou.“

Černokněžník překvapeně pohlédl na Robinsona přes černé obroučky brýlí.

„Tak vida, já ho chci poučovat a on to je takový odborník.“

Robinson zmateně vypravoval, že ví jen tohle, poněvadž Štorch o tom náhodou píše. A tak prohlídka pokračovala.

Když „černokněžník“ obešel s chlapci místnost, zastavili se u východu, kde byl umístěn obrovský mamutí kel. Petronil nebyl rozhodně vyšší, Jirka také ne a Robinson? Nu, ten byl možná větší, ale s určitostí to tvrdit nemohu.

„Budete-li chtít zase něco vědět, přijďte,“ loučil se muž s chlapci. Všem podal ruku a Petronil ho ještě chvíli pozorně sledoval. Představoval si, že muž se pojednou určitě zahalí do svého dlouhého pláště, mávne rukou, cosi zamumlá a rozplyne se.

Nestalo se tak; muž sice zmizel, ale za rohem chodby. Ještě cíp pláště zavlál a bylo to.

Zato Robinson tu stál jako očarovaný. V ruce držel vítězoslavně svůj, opravdu svůj sekeromlat a potichu si opakoval: Provrtaný sekeromlat z pozdní doby kamenné, provrtaný sekeromlat z pozdní doby…

Chodbou muzea kráčeli teď tři pyšně se nesoucí chlapci.

Ani si nevšimli, že je až do dvorany sledují dvě pichlavá očka stařičkého průvodce s šedými kníry.

Na schodišti před muzeem propuklo teprve pravé veselí.

Robinson zářil:

„Víte co? Víte co…“

„Jestli řekneš,“ napřáhl se smějící se Petronil, „že půjdeme lovit jelena, abys měl hřbetní šlachu na upevnění sekeromlatu, tak…“

Petronil byl dnes jako vyměněný. Pozorujete to také, že?

Robinson se smál:

„A vidíte, to není špatný nápad…“ Když ale viděl, že se chlapci na něj chtějí sesypat, začal rychle vysvětlovat: „Počkejte přece! Já chtěl navrhnout, abychom se podívali k Bryknarovcům. Máme s nimi dojednat utkání…“

Návrh byl přijat a celá trojice šla do Mánesovy ulice. Tentokrát vesele, bezstarostně. Zvlášť Petronil. Ten především. Jej, co to bylo za perné tři dny! Nu ale, stály za to. Komupak se podaří zaplést se do takového případu s nevídaným vynálezem a spoustou podezřelých pachatelů kolem!

„Představte si kluci, až my budeme mít takovou staničku RT VJ-1,“ uvažoval teď Jirka. „Nastavíme si Bryknarovu frekvenci, zmáčkneme knoflík…“

„Crrr, teď bychom to potřebovali,“ řekl nějak nezvykle temně Robinson a zastavil se.

Byli už u ohrady.

Na místě, kde býval potrhaný zežloutlý plakát PŘIJEDE CIRKUS, s opraveným nápisem CIRKUS ODJEL, zářil teď nový, ještě lepem provlhlý plakát PLOCHÁ DRÁHA NA SPOŘILOVĚ.

Uvolněné prkno bylo přelepeno, vchod do Bryknarova panství uzavřen.

Jirka s Petronilem se rozběhli kolem ohrady a několika škvírami nahlíželi dovnitř. Prostranství bylo prázdné.

Robinson však dosud stál a nepřítomně hleděl na plakát…

Už cestou sem ho napadlo, že výpravy do Mánesovy ulice přestanou, ale ještě jednou, alespoň ještě jednou se chtěl podívat na místo, kde pod akátem viděl a kde třeba ještě uvidí…

A zatím plakát! Jako by říkal: Neuvidíš…

Chlapci museli Robinsona málem odtáhnout.

„Pojď! Stejně tam nejsou. Však ten zápas nějak domluvíme.“

Vykročili. Ohrada zůstala za nimi.

„Provrtaný sekeromlat z pozdní doby kamenné,“ říkal si v duchu Robinson a tiskl ruku na kapse s mlatem. „Provrtaný sekeromlat z pozdní…“

„Kluci,“ pleskl se pojednou do čela, „kluci, já zapomněl… Jak to říkal, to mělo být dva tisíce let před naším letopočtem nebo po něm?“

Petronil a Jirka překvapeně pohlédli na Robinsona, pak na sebe a vypukli v nehorázný smích.

Robinson se na ně chviličku udiveně díval. Ale jen chviličku.

Pak se pleskl do čela podruhé a rozesmál se na celé kolo.

A tak se smáli všichni tři.