Arnaldur Indridason

Codex regius

1863

8

Starý sedlák zaslechl i přes běsnění bouře dutý zvuk a poznal, že narazil na rakev. Opřel se o rýč a vzhlédl k cizinci, který stál na kraji hrobu a sledoval ho. Náhle ten muž vypadal velice vzrušeně a poručil mu, aby si pospíšil. Sedlák znovu uchopil rýč a pokračoval v práci – bylo to obtížné, protože do hrobu neustále tekla proudem dešťová voda, takže sedlák jen s námahou nacházel oporu pro nohy. Zemina byla kamenitá a těžká, vyhloubená díra úzká. Sedlák byl promočený na kůži, třásl se zimou a téměř nic neviděl. Muž nahoře držel v ruce malou lucernu, jejíž slabé světlo se neklidně chvělo nad hrobem.

Navečer se přiblížila těžká hradba mraků, počasí se výrazně zhoršilo.

Nyní zuřila bouře a lilo jak z konve.

„Vidíš něco?“ křikl na něho muž.

„Ještě ne,“ odvětil sedlák.

Znesvětili hrob na hřbitově, ale sedlák si s tím hlavu nelámal.

Však to dá zase do pořádku, no a o existenci tohoto hřbitova ví stejně jen málokdo. Staré spisy se o něm sice zmiňují, ale už dlouho tu nebyl nikdo pohřben. Ten cizinec se však zřejmě vyzná a asi i něco ví o těch, kteří tu leží pohřbeni. A přece odmítl vysvětlit, proč chce hrob otevřít.

Bylo to začátkem zimy, kdy je nutné počítat s mizerným počasím.

Ten muž přijel před pár dny nahoru na statek a požádal o ubytování.

Krom svého dobrého jízdního koně měl s sebou ještě dva tažné koně.

Hned prvního dne se vydal ke starému hřbitovu a pustil se do jeho vyměřování. Zřejmě měl s sebou nějaký popis, jak hřbitov vypadal dřív, odměřoval ho kroky od jednoho imaginárního rohu ke druhému, pak změnil směr, zamířil k severu a nakonec k západu; dokonce si lehl i do trávy a položil ucho k zemi, jako by chtěl naslouchat zesnulým.

Sedlák sám neměl potuchy, kdo na hřbitově leží. Na tento odlehlý a těžko obhospodařovatelný statek se přistěhoval se svou ženou, jednou děvečkou a jedním pacholkem před čtyřiceti lety. Žena mu před patnácti lety zemřela. Děti neměli a čeleď byla už dávno pryč.

Po čase přešla usedlost i půda se všemi právy a povinnostmi do jejich vlastnictví. To vše vyprávěl příchozímu. Statek se jmenuje Hallsteinssta?ir a je to poslední obydlený dvůr na cestě k vysoko 9

položenému vřesovišti; sem mnoho hostů nezabloudí. Zimy jsou štědré na sníh, takže si sem nahoru většinou nikdo netroufá. Zdálo se, že staroch má ze zimy strach. Prozradil příchozímu, že neustále přemýšlí o tom, že již brzy opustí tohle bídné hospodářství a uchýlí se k jednomu z dětí svého bratra na výminek. Prý už se na tom domluvili. Ovce může vzít s sebou, aby nepřišel s prázdnou. Od nikoho žádné almužny nechce.

Když po večeři seděli v jizbě, naslouchal host trpělivě sedlákovi, který vyprávěl nejrůznější historky. A než šel první večer spát, ještě se sedláka zeptal, jestli má nějaké knihy. Nestálo to ani za zmínku, vlastně neměl skoro nic, jen jeden starý žaltář. Když se pak muž dál vyptával, jestli ví něco o knihách, sedlák jen pokrčil rameny. Jídlo, které muži nabídl, bylo jistě pro takového hosta příliš obyčejné – ráno to byla kaše z islandského tvarohu smíchaného s lišejníkem, večer eintopf s malými kousky ryb. Ten muž už určitě jedl lepší jídla v nejrůznějších městech světa, říkal, že byl v Kolíně, kde už zase dostavují dóm.

Sedlákovi připadalo, že se jeho host chová jako světaznalý muž.

Byl oblečený po způsobu boháčů, o tom svědčily jeho stříbrné knoflíky a kožené holínky. Sedlák na rozdíl od něho nikdy v životě nikam necestoval a neměl sebemenší tušení, proč má ten starý hřbitov pro cizince takový význam, aby se sem plahočil z takové dálky. Vždyť vypadá jako jakýkoli jiný opuštěný hřbitov na Islandu, je to jen pár protáhlých pahrbků pod strání. Host sedlákovi připomněl, že Hallsteinssta?ir dříve jako dvůr náležel do vlastnictví kostela. Ach ano, samozřejmě si vzpomínal na historky o tom kostelíku. Byl už skoro na spadnutí a jednoho dne vyhořel. Říkalo se, že požár vypukl z nedbalosti. Tenkrát se v něm už dávno nekonaly žádné bohoslužby, nanejvýš tak jedna za rok, pokud se na to ten opilý flanďák z Melstaduru zmohl.

Sedlák mluvil hned o tom, hned zase o onom, pokud měl – což se stávalo málokdy – u sebe hosta. Častokrát za celou zimu nepřišel vůbec nikdo. Nicméně návštěvník byl ohledně všeho, co se týkalo jeho vyměřování na hřbitově, skoupý na slovo. Říkal, že ze zdejšího kraje nepochází a že nemá v těchto končinách ani příbuzné. Prozradil jen to, že se narodil na Islandu a studoval práva v Kodani. Tam a také 10

v Německu žil celá dlouhá léta. Na jeho řeči to bylo znát. Měl zvláštní přízvuk, který zněl sedlákovu sluchu poněkud afektovaně.

Ten muž měl s sebou dva velké kufry, ve kterých měl pěkně svázané knížky a oblečení, taky pálenku, kávu a tabák, který sedlákovi daroval. Měl s sebou ještě jiné potraviny, o které se se sedlákem podělil – sušenou rybu, uzené jehněčí a pomazánku. Ze všech knih mu zřejmě nejvíc na srdci ležela jedna na způsob deníku, kterou pročítal stále znovu a znovu. Přitom si pro sebe cosi tiše mumlal, aniž by mu sedlák cokoli rozuměl. Potom se většinou vydával na hřbitov. Důvěřivý sedlákův pes se zakrouceným ocasem si na hosta, který mu tu a tam hodil kus uzeného jehněčího nebo kůži z ryby a pohladil ho, rychle zvykl.

Někdy bylo pro sedláka obtížné zapříst s cizincem rozhovor.

Cítil, že ten muž nepřijel do Hallsteinsstadiru jen marnit čas.

„Ještě pořád se mluví o tom blesku?“ zeptal se sedlák.

„O tom nic nevím…“

„Ten blesk zabil tři lidi,“ řekl sedlák. „Slyšel jsem, že se to přihodilo na poloostrově Reykjanesu. Už je to rok.“

„O žádném blesku nevím,“ odvětil muž. „Přijel jsem lodí na Island teprve v květnu.“

Tak uplynuly tři dny. Konečně se zdálo, že host dospěl k nějakému výsledku. Stál hluboce zamyšlený u jednoho z těch rovů pod strání, a když se k němu sedlák přiblížil, zvedl oči. Už se stmívalo. Vítr zesílil a začalo pršet. Muž pozoroval mračna.

Pravděpodobně se blížila bouře, obloha na západě byla zatažená a vypadala zlověstně.

Sedlák se vydal za hostem na hřbitov, aby si s ním promluvil o přicházející bouři. Věděl velmi dobře, co se dá čekat, když se v tuto roční dobu stočí vítr k západu. Ale než na to mohl zavést řeč, přednesl už muž prosbu, se kterou si sedlák nevěděl rady.

„Mohl bys tady pro mě něco vykopat?“ zeptal se a ukázal na hrob.

„A proč?“ odvětil sedlák a hleděl střídavě na muže a nízký rov.

„Potřebuji tu něco vykopat,“ řekl muž. „Zaplatím ti. Dva říšské tolary by měly stačit.“

11

„Vy chcete vybrat ten hrob?“ zeptal se sedlák s vytřeštěnýma očima. „Proč, smím-li si dovolit tu otázku?“

„Jedná se o starožitnosti,“ vysvětlil mu muž, pak vytáhl z kapsy dva říšské tolary a podal je sedlákovi. „To je víc než dost.“

Sedlák zíral na peníze ve své ruce. Už dlouho neviděl takové mince zblízka. Trvalo mu dost dlouho, než si v duchu spočítal, že plat za tuto službu činí stejně jako měsíční mzda pro dobrého čeledína.

„Starožitnosti?“ zeptal se sedlák.

„Mohu to udělat taky sám,“ řekl muž a natáhl ruku po penězích.

„Potřebujete ale mé svolení, jestli chcete kopat na mé půdě,“ řekl sedlák dotčeně a pevně sevřel tolary v dlani.

Mužovo chování se změnilo. Dosud byl sice málo hovorný, ale vždycky zdvořilý, a dokonce i milý, vyptával se na to či ono, na staré spojovací cesty přes hory, na příbuzné a návštěvníky, na počasí a na množství zvířat, která ke statku náleží. Nyní ale spustil úplně jiným tónem, znělo to netrpělivě, ba dokonce arogantně.

„Je naprosto zbytečné dělat kolem toho tolik řečí,“ řekl muž.

„Dělat řeči?“ zeptal se sedlák. „Samozřejmě tady můžu kopat, když si to přejete. Ale nikdy jsem o žádných starožitnostech neslyšel.

Copak vy víte, co je to za hrob?“

Muž se na sedláka upřeně zadíval. Potom jeho pohled zamířil k zatažené obloze na západě, odkud se přibližovala bouře, a jeho tvář nabyla na tvrdosti a odhodlání. Muž byl vysoký a svalnatý, černé vlasy mu sahaly až po ramena. Pod vysokým čelem, jež mu dodávalo vzhledu učence, spočívaly v hlubokých důlcích hnědé oči, jejich pohled byl neklidný a zkoumavý. Na ruce měl prsten, který už první večer vzbudil sedlákovu pozornost, byl to těžký pečetní prsten se zvláštním symbolem.

„Ne, právě proto tady musím kopat. Ujmeš se toho? Tlačí mě čas.“

Sedlák se podíval na muže, potom na oba tolary. „Dojdu si pro rýč,“ řekl a strčil mince do kapsy.

„Pospěš si!“ křikl muž. „To počasí se mi nelíbí.“

Nyní stál nahoře na kraji hrobu a popoháněl sedláka, aby kopal dál. Počasí se výrazně zhoršilo. Bouře vyla, déšť je bičoval. Sedlák 12

navrhl, aby pokračovali zítra, doufaje, že se počasí do té doby zlepší a že bude moci pracovat za denního světla. Ale o tom nechtěl muž ani slyšet. Že prý musí stihnout loď. Byl podivně vzrušený a sám pro sebe si šeptal něco, čemu sedlák nerozuměl. Ustavičně se vyptával, jestli už sedlák tam dole v hrobě něco vidí, nějakou kostru nebo nějaké jiné předměty.

Muži šlo zjevně právě o tyto předměty, ale nechtěl sedlákovi prozradit nic bližšího. Jestli se například jedná o jeden či více předmětů a jak je možné, že ví o jejich uložení na tomto starém hřbitově, kde už sto let, ne-li dokonce dvě stě let, nebyl nikdo pohřben.

„Vidíš tam něco?“ zvolal.

„Vůbec nic,“ odvětil stejně hlasitě sedlák. „Pojďte s tím světlem trochu blíž.“

Muž přistoupil až k samému okraji hrobu a posvítil sedlákovi dolů lucernou. Uviděl dole zbytky rakve, poškozené rýčem, kusy dřeva ležely rozházené kolem. Taky bylo vidět něco, co vypadalo jako kus látky. Muže napadlo, že mrtvola byla dost možná zabalená do nějaké plachty. Sedlák přerušil kopání a vyhazoval teď hlínu o něco pomaleji. Pokaždé, když zvedl rýč nad okraj jámy, bylo na něm hlíny méně.

„Co je to tady?“ křikl muž a ukázal na jedno místo před sedlákem. „Kopej tam!“

Sedlák zaúpěl.

„Polez ven!“ poručil mu muž. „Budu pokračovat sám. Tak honem, polez nahoru!“

Podal sedlákovi, který byl celý rád, že si může konečně odpočinout, ruku. Muž ho vytáhl z jámy a předal mu lucernu. Potom sám slezl do díry, vyházel kusy rakve nahoru a začal rýt v hlíně jako posedlý. Brzy narazil na kosti. Pak odložil rýč stranou a dál hrabal rukama. Nejprve spatřil žebra a kosti rukou, nakonec sedlák rozpoznal i lebku. Po zádech mu přeběhl mráz, když uviděl prázdné oční důlky a díru po nose, ale žádné zuby.

„Kdo tam leží?“ křikl sedlák. „Čí je to hrob?“

Muž dělal, jako by neslyšel.

13

„Je to skutečně nutné?“ zašeptal sedlák. „Nechceme přece budit žádné duchy! Mrtvým se má dovolit odpočívat v pokoji!“

Zdálo se, že ho muž vůbec nevnímá. Dál seškrabával z kostí hlínu. Déšť, který do nich bušil stále prudčeji, proměnil hrob v jedinou blátivou jámu. Náhle muž narazil na jakýsi předmět. Opatrně hmatal před sebou a vyrazil ze sebe tichý výkřik, když uviděl, co to je. Našel jakési olověné pouzdro.

„Tak je to přece jen pravda,“ zasténal. V tu chvíli se zdálo, že zapomněl na svět kolem sebe. Očistil válcovité pouzdro a přidržel ho ve světle lucerny.

„Našel jste něco?“ křikl sedlák. Muž odložil pouzdro na kraj hrobu a vylezl ven. Oba muži byli od hlavy až k patě od bláta a úplně promočení. Zdálo se, že host si z toho nic nedělá, ale starý sedlák, který se s lucernou v ruce sotva sunul, se roztřásl. Jeho téměř bezzubá ústa lemoval bílý plnovous, pleš měl přikrytou čepicí. Ze shrbeného držení těla se dalo usuzovat na jeho těžký život. Před nějakým časem svému hostu sdělil, že už se vlastně těší, až bude bydlet u synovce.

Muž zvedl olověné pouzdro a otřel z něj hlínu.

„Pojďme do domu,“ řekl a vykročil první.

„To nám udělá dobře,“ řekl sedlák a vydal se za mužem. Když byli v domě, zamířil sedlák hned k otevřenému krbu v kuchyni a přiložil dřevo. Cizinec se s pouzdrem posadil a po krátké námaze se mu podařilo je otevřít. Ukazováčkem vylovil jeho obsah, důkladně si ho prohlédl a zřejmě byl s tím, co našel, spokojený.

„Lidé v údolí budou žasnout, až to uslyší,“ řekl sedlák a zíral na obsah pouzdra.

Muž vzhlédl. „Co jsi říkal?“

„To je ta nejpodivuhodnější návštěva, jakou jsem kdy měl!“

prohlásil sedlák.

Muž vstal. Oba stáli v nízké světnici naproti sobě a zdálo se, že muž přemýšlí. Sedlák na něj zíral, viděl zmoklý, lesknoucí se obličej a hnědé oči pod okrajem klobouku a náhle si znovu vzpomněl na tu historku, kterou zaslechl při své poslední návštěvě ve vesnici, o tom blesku, který zasáhl muže na poloostrově Reykjanesu a na místě ho zabil.

14

Když pak na jaře sníh roztál, rozhodl se sedlákův synovec, že se zajede podívat na strýce, jestli je v pořádku. Nikoho však nenašel, sedlák nebyl doma a zdálo se, že na svém statku nebyl celou zimu.

Nikdo už dlouho v domě nezatápěl a také další známky svědčily o tom, že na statku už celé měsíce nikdo není. Kuchyně byla vzorně uklizená, vše bylo na svém místě. Lůžko v obytné jizbě bylo ustlané a domovní dveře byly pečlivě zamčené. Sedlákův pes se také nenašel, dokonce ani v údolí se neobjevil. Následující podzim se při shánění ovcí našly i ty sedlákovy, celou zimu a léto strávily venku.

Zpráva o tom, že sedlák zmizel a jak to na statku vypadalo, vzbudila v okolí značný rozruch. Nikdo o něm nevěděl, na žádném ze sousedních statků se neukázal. Časem lidé uvěřili, že si v zimě vyšel se psem ven, zřejmě někdy během Vánoc, a pravděpodobně ve vichřici zahynul.

Když po něm však na jaře pátrali, nenašli ani sebemenší stopu.

Ani později se žádné pozůstatky sedláka a jeho psa nenašly. Ti, kdo přišli do Hallsteinsstadiru, aby si rozdělili skromnou sedlákovu pozůstalost, ani v nejmenším nepochybovali o tom, že už není naživu, a když si všimli rozkopané země nedaleko statku, předpokládali, že se sedlák před svým zmizením rozhodl srovnat travnaté pahrbky pod strání v rovnou pastvinu.

15

1955

16

I

Neměl jsem nejmenší tušení, že mě v polovině padesátých let mé rozhodnutí pokračovat ve studiu nordistiky na univerzitě v Kodani zaplete do takového dobrodružství. Raději prozradím hned, že jsem v oněch letech jen sotva pomýšlel na nějaké dobrodružství, na kterém bych se sám nějakým způsobem podílel; raději jsem o dobrodružných životech druhých četl v knihách. Můj dosavadní život probíhal klidně a pokojně – to ale platilo jen do okamžiku, než jsem se setkal s profesorem. Většinu času jsem tenkrát trávil mezi stěnami knihovny. Dokonce by se dalo říct, že jsem v minulosti hledal cosi jako bezpečí a že jsem tajně doufal, že se mi časem podaří přispět svým dílem k rozmnožení znalostí a vědění o našem drahocenném národním dědictví. To byl v té době můj poněkud romantický životní cíl. Vždycky se mi líbilo hrabat se ve starých knihách a už od útlého mládí jsem si předsevzal, že svůj život zasvětím zkoumání středověkých islandských rukopisů.

Ale krátce poté, co jsem poznal v Kodani profesora, mnohé nabralo úplně jiný směr. Mé představy o světě se změnily stejně rychle jako mé sebehodnocení. Profesor se postaral o to, aby se můj obraz světa rozšířil rychleji a důkladněji, než bych si kdy myslel.

Obrátil můj život vzhůru nohama. To od něho jsem se naučil, že nic není nemožné.

To vše toho naivního mladého muže z ostrova na dalekém severu úplně zavalilo. Při pohledu zpět si ovšem říkám, že bych to nikdy nechtěl změnit.

V cestovním zavazadle jsem si vezl doporučující dopis svého mentora z Islandské univerzity. Tento laskavý a ve svém oboru kovaný muž byl mým učitelem tři roky. Uvedl mě do fascinujícího světa nordistiky a dalo by se říct, že právě jeho povzbuzování bylo jedním z důvodů, proč jsem se rozhodl věnovat se plně a beze zbytku zkoumání islandské středověké literatury. Doktor Sigursveinn napsal pro profesora v Kodani, kterého znal osobně, velice srdečný doporučující dopis. Ten j sem během plavby do Dánska chránil jako oko v hlavě. Znal jsem jeho obsah. Psalo se tam o mně, že jsem 17

mimořádně nadaný student, který studium absolvoval s nejlepšími známkami v ročníku, a že bych mohl rovnou promovat. Byl jsem na ten dopis velice hrdý a těšil jsem se, až jej v Kodani předám profesorovi. Říkal jsem si, že jsem si tu chválu zasloužil. Ve své závěrečné práci o Eyrbyggja sáze jsem nastolil nové teorie o spojitosti mezi jednotlivými texty této ságy, o její dataci a domnělém autorovi. Dokázal jsem hodnověrně prokázat, že jím nebyl nikdo menší než Sturla ?órđarson.

Ve svém mládí jsem byl pravděpodobně tím, komu se říká knihomol. To slovo se mi sice nikdy nelíbilo, ale žádné lepší mě nenapadá, abych charakterizoval sebe sama jako mladého muže.

Doma u své roztomilé tety j sem byl ustavičně zahrabaný do nějaké četby; měl jsem jen málo přátel a pramálo jsem se vyznal v komplikovaném umění, jak uzavírat přátelství. Ale o knihy j sem se zajímal už od nejútlejšího dětství. Moje teta, dej jí pánbůh věčnou slávu, mě v mé zálibě velmi podporovala a opatřovala mi všechna významná díla světové literatury. To ona mě také seznámila s islandskými ságami, což vedlo k tomu, že jsem si vypěstoval obzvlášť velkou zálibu v těchto velkolepých vyprávěních o hrdinech, o pomstě, lásce, slávě a cti, o dokonalých mužích a významných ženách, o nesmírně napínavých bojích a umírání tak hrdinském, až jsem při čtení ronil slzy.

Většinu času jsem vyrůstal u sestry své matky, které jsem stejně jako má matka říkal Systo nebo prostě teto, což bylo oslovení, které jsem měl mnohem raději – a ona dozajista taky. Nebyla vdaná, neměla děti a byla mi druhou matkou. Častokrát si dělávala starosti, že tolik sedávám doma a hltám ty velkolepé ságy o starých hrdinech, zatímco se stejně staré děti ze Západních fjordů schází venku, šermují s dřevěnými meči nebo hrají fotbal či na schovávanou.

Později, když se chlapci mého věku začínali zajímat o dívky a alkohol, začínal jsem luštit staré rukopisy. Namísto obvyklých čtyř let jsem maturitu na gymnáziu zvládl za tři roky a na jazyky jsem byl nejlepší – latina se mi stala téměř druhou mateřštinou.

Následující podzim jsem se zapsal na univerzitě v Institutu pro islandskou filologii a právě zde jsem poznal doktora Sigursveinna, s nímž mě už brzy na základě společného zájmu o naše islandské 18

kulturní dědictví pojilo takřka přátelství. Spoustu hodin jsem strávil u něho doma intenzivními diskusemi o starých rukopisech, což bylo oblíbené téma nás obou. Má teta chtěla, abych pokračoval ve studiu v Kodani, v podstatě jsme se rozhodli společně, že bych měl jít do zahraničí a doktor Sigursveinn mě v mém studiu plně podporoval a naznačil mi, že podle jeho mínění dříve či později dostanu učitelské místo na Islandské univerzitě. V den mého odjezdu mi předal ten doporučující dopis. Nejprve mi ho přečetl, než obálku zalepil, a prohlásil, že vše, co tam stojí, je čistá pravda, a mě zaplavily pocity vděčnosti a oddanosti.

Cestu letadlem jsem si nemohl dovolit, ale zajistil jsem si levný převoz na jedné nákladní lodi, která plula do Kodaně. Nalodil jsem se pěkného slunného rána na začátku září. Cesta probíhala velmi příjemně, během ní jsem si uvědomil něco, co jsem až do té doby vůbec netušil, totiž že vůbec netrpím mořskou nemocí. Navíc byla plavba, jak jsem se dozvěděl, velice klidná a mírné houpání v kombinaci se směsicí mořského vzduchu a pachu ze strojovny mi bylo příjemné, takže jsem si užíval každou minutu.

Na palubě jsem se setkal s jedním mladým mužem, který na mě udělal velmi dobrý dojem. Chystal se v Kodani studovat techniku.

Jmenoval se Óskar, pocházel ze severu Islandu a během plavby jsme se velmi dobře poznali. Bydleli jsme spolu v jedné kajutě a každý večer před spaním jsme si ještě chvíli povídali. Vyprávěl jsem mu o svém dosavadním studiu v Institutu pro islandskou filologii a on mi popisoval různé podivíny ze své vesnice. Byl to zábavný společník, nebral život příliš vážně a měl úžasný smysl pro humor. Ovšem na svůj věk holdoval poměrně dost alkoholu; velice rychle zjistil, jak na lodi sehnat dánské pivo, takže nás jím pak vydatně zásobil každý večer. Jiní cestující na palubě nebyli.

„A co ty?“ zeptal se mě jednoho večera s lahví piva značky Carlsberg v ruce. „To se chceš opravdu po celý zbytek života jen rýpat ve starých rukopisech?“

„Pokud to bude možné, tak ano,“ odpověděl jsem.

„Co je na tom tak zajímavého?“

„A co je zajímavého na inženýrství?“ odpověděl jsem protiotázkou.

19

„Elektrárny, člověče,“ odpověděl okamžitě. „Postavíme v horách obrovské přehrady, abychom zajistili dostatek elektřiny nejen pro domácnosti, nýbrž i pro těžký průmysl. Vzniknou tady úžasné továrny. Ještě jsi neslyšel, jaké možnosti nabízí výroba hliníku?“

Zavrtěl jsem hlavou.

„Máme k dispozici nejlevnější zdroje energie na celém světě.

Postavíme v horách přehrady, takže vzniknou přehradní jezera, jež budou vyrábět proud pro továrny, které porostou ze země jako houby po dešti. Elektřina je naše bohatství. Einar Benediktsson to velmi dobře rozpoznal.“

„Chceš všude postavit továrny?“

„Co jiného? To je budoucnost.“

„A kdo bude ty továrny vlastnit?“

„To nevím, pravděpodobně Američané. Ti jsou ve výrobě hliníku nejdál. Na tom ale vůbec nezáleží. My postavíme přehrady a budeme jim prodávat elektřinu. Podle mého na tom i tak nekřesťansky vydělají.“

„Ale nezničí všechny ty přehrady naši nádhernou vysočinu?“

„Vysočinu? Co tím chceš říct? Koho zajímá nějaká vysočina? A co by se na ní vůbec dalo zničit? Vždyť tam není nic než balvany a štěrk.“

„Pastviny pro ovce.“

„Koho zajímají nějaké ovce?“

„Já se zabývám spíš minulostí,“ připustil jsem.

„Tak to ti jde určitě ze všeho nejlíp,“ prohlásil Óskar a pořádně se napil.

Když o dva dny později zakotvila loď na Asiatisk Plads poblíž Strandgate, byl jsem napjatý očekáváním. Viděl jsem tam vyplouvat z přístavu náš nádherný dopravní parník Gullfoss. Vzpomínám si, že jsem si představoval, jak cestující první třídy stojí na palubě v elegantních šatech, muži s doutníky a ženy v dlouhých šatech, zatímco do večerního ticha zaznívají tóny klavíru z kuřáckého salonu. Nikdy bych si nemohl dovolit plavbu na takové luxusní lodi, dokonce ani ve třetí třídě ne. Má teta dřela do úmoru, aby mi umožnila studium, dopoledne pracovala na poště a odpoledne a večer v rybárně. Já jsem vždycky během semestrálních prázdnin přes léto 20

pracoval v Západních fjordech v jednom knihkupectví, jinak jsem se ale plně soustředil na studium. Po maturitě jsem dostal za dobré výsledky stipendium, které mi studium dost usnadňovalo.

Nevím, jak popsat pocity, které jsem měl tenkrát jako nezkušený mladík, který poprvé přijíždí do zahraničního velkoměsta, navíc ještě do tak nádherného, jako je Kodaň, jež byla po staletí kulturní metropolí Islandu. Nebyl jsem zvyklý na cestování, protože jsem byl mladý a nepocházel jsem z nijak zámožné rodiny. Cestování do zahraničí byl luxus, který si nemohl dovolit každý. Těšil jsem se na tu cestu celý měsíc a ještě si zcela přesně vzpomínám na to očekáváním nabité napětí, které se mě zmocnilo, když jsem odcházel z paluby a mé nohy se dotkly půdy města u Oresundu. Rozkládalo se před očima venkovského burana se svými mohutnými stavbami, se starými historickými budovami, s restauracemi a krčmami, širokými bulváry a úzkými uličkami, které jsem znal důvěrně z líčení studentů a básníků z dřívějších dob. Vzpomínám si na těžkou vůni bujné vegetace, na rachocení tramvají a koňských povozů, jež přivážely do hospod pivo, na limuzíny, které svištěly kolem mě, na spousty lidí a dopravní ruch na Strogetu a u Kongens Nytorvu. Když jsem sem dorazil, měl jsem pocit, že to město svým způsobem znám, a představa, jakou jsem o něm měl, dokonale splývala s tím, co jsem během svých prvních dní v Kodani viděl a zažil. Bylo to víc než jen staré, ctihodné evropské město. Pro vzdělané Islanďany bylo po řadu staletí v podstatě centrem islandské kultury a vzdělání. Těšil jsem se, až město lépe poznám, především jeho muzea a dějiště historických událostí, v neposlední řadě j sem hodlal putovat po stopách slavných Islanďanů, kteří zde před dávnými časy studovali. Kochal jsem se myšlenkami na nadcházející zimu.

Především jsem ale přijel do Kodaně za svou jedinou skutečnou vášní, jíž byly islandské středověké rukopisy. V tu dobu byly všechny naše nejcennější poklady uchovávány v Královské knihovně a v rukopisném institutu, který byl nazván po Árnim Magnússonovi a který tenkrát sídlil v univerzitní knihovně. Tam se nacházely Flateyjarbók, Mör?uvallabók, Codex Regius s písněmi Eddy, Njáls sága a mnoho dalších rukopisů. Již dlouho bylo mým snem moci se dotknout těchto starých, nepředstavitelně cenných pergamenů, jež 21

prošly rukama četných významných mužů, počínaje biskupem Brynjólfurem Sveinssonem, Hallgrímurem Péturssonem a Árnim Magnússonem až po Jónase Hallgrímssona a Jóna Sigur?ssona, abych jmenoval aspoň některé z nich. V posledních letech jsme podnikali všechno možné, abychom tyto rukopisy dostali zpět na Island, kam podle názoru všech řádných lidí taky patřily, ale Dánové nám odmítali naše národní dědictví vrátit. Jeho vydáním by se konečně završil náš boj o nezávislost, což by se snad dalo vykládat jako opožděný triumf nad starou koloniální mocností. Odpor v Dánsku byl silný, krom jiného se argumentovalo tím, že ani britské impérium nemělo důvod vrátit do Egypta všechny poklady, jež tam byly vykopány z horkého pouštního písku.

Právě o těchto věcech jsem přemýšlel jako mladý student v Kodani v polovině století, v tom nádherném městě, v němž jsem byl odkázán jen sám na sebe. V nových botách, které mi opatřila teta, jsem učinil první kroky do nového života a netušil jsem, co mě v tom velkém, širém světě čeká. Na jednu stranu jsem pociťoval určité obavy, na druhou stranu jsem však toužil po tom, abych se konečně pustil do studia nordistiky. Určitou sebedůvěru mi poskytovala skutečnost, že se mi podařilo dostat se do Kodaně vlastními silami: díky svým schopnostem a neuhasitelné žízni po vědění, která ve mně plála jako žhnoucí oheň.

Na přístavním mole jsem se rozloučil s Óskarem a slíbil jsem mu, že s ním zůstanu v kontaktu. Za pomoci doktora Sigursveinna jsem si už předem pronajal malý podkrovní pokojík v Skt. Pedersstraede, nedaleko posledního bydliště Jónase Hallgrímssona a areálu staré univerzity. Docela blízko se nacházela Oster Voldgade, kde stojí dům Jóna Sigur?ssona. A má první návštěva v tomto městě patřila vskutku právě tomuto domu; přímo jsem do sebe nasával vše, co jsem tam viděl. Pokoušel jsem se přenést do časů, kdy ještě v domě bydlel a pracoval Jón, zatímco bojoval za nezávislost Islandu. Tenkrát ten dům ještě nebyl v islandském vlastnictví. Vyšel jsem po schodech do druhého patra a vdechoval jsem ducha domu. Večer jsem podnikl vycházku na Kongens Nytorv, vypil jsem džbánek piva v Skinnbrogenu a pozoroval lidi na ulici. Šel jsem spát brzy a svému 22

deníku jsem svěřil, že jsem konečně dorazil do Kodaně a že se těším, až se budu moci pustit do vzrušujících vědeckých úkolů.

Toho prvního dne jsem pociťoval sladký stesk; všechno na mě působilo tak nově a cize, jako by bylo zahaleno tajemstvím. Chuť piva v Skinnbrogenu. Lidské davy na Kongens Nytorv. Zářijové slunce na mé tváři. Sebevědomé dívky na černých bicyklech.

Následujícího dne jsem se měl setkat se svým budoucím profesorem na katedře nordistiky. Setkání s ním mělo mít rozhodující vliv na můj život. Když na to zpětně myslím, vybavuje se mi profesor v duchu vždycky takový, jaký byl, když jsem ho poznal během prvních dnů v Kodani.

Nic mě nemohlo na toto setkání připravit.

II

Probudil jsem se časně a pěšky jsem došel ze svého bytu v Skt.

Pedersstrsade k univerzitnímu areálu u Vor Frue Kirke. V noci sice pršelo, ale teď začínal pěkný, pozdně letní den, se zářivě modrou oblohou a velkými sněhobílými mraky na východě. Stromy byly po slunném létě ještě pořád obaleny listím. Bylo velmi teplo – takové teploty jsem v tuto roční dobu ještě nikdy nezažil. Horko jsem snášel špatně, navíc jsem neměl žádné letní oblečení jen samé teplé kalhoty, dlouhé spodky, pletené svetry a vesty a jeden poněkud obnošený oblek pro zvláštní příležitosti. Teta si dělala starosti, že budu celou zimu mrznout, kladla mi na srdce, abych se vždycky teple oblékal, a trvala na tom, abych ve svém pokoji nešetřil na topení.

Profesorova pracovna se nacházela v prvním patře staré budovy v Skt. Kannikestrade, nedaleko univerzitní knihovny. Když jsem po starém dřevěném schodišti stoupal nahoru, schody příjemně vrzaly.

Zakrátko jsem zaklepal na dveře, na nichž se nacházela mosazná cedulka s profesorovým jménem. Věděl o mém příchodu. Setkání bylo domluveno dlouho předem, vlastně to měla být jen formalita, protože má přihláška a přijetí na fakultu byly už dávno schváleny.

Zaklepal jsem podruhé, tentokrát o něco silněji. Podíval jsem se na náramkové hodinky, které mi krátce před odjezdem darovala teta.

23

Bylo přesně devět; tenkrát jsem si zakládal na přesnosti, protože jsem to považoval za důležité.

Postával jsem na chodbě jako ztracený a čas plynul. Bylo pět minut po deváté, potom čtvrt na deset, nakonec uplynulo pětadvacet minut, aniž by se profesor objevil. Dospěl jsem k závěru, že na naši schůzku musel zapomenout, a byl jsem z toho trochu rozmrzelý. Ale jen trochu. Kvůli pověsti, které se profesor těšil, jsem měl z tohoto setkání tak trochu strach. Studenti, kteří se po skončení studia vrátili na Island, o něm vykládali historky, které mu rozhodně na svatosti nepřidávaly. Přesto bylo mimo jakoukoli pochybnost, že k němu všichni chovají nesmírný respekt. Pokud mi bylo známo, tak studenty, kteří působili ospalým nebo nesoustředěným dojmem, prostě vylučoval ze semináře. Bylo velmi žádoucí přicházet na vyučování dobře připravený, protože pokud u studentů zjistil sebemenší liknavost, mohlo se stát, že je odmítl dál vyučovat. Při zkouškách nechával studenty bez milosti propadat, když byli nedostatečně chápaví, a často míval ve zvyku, jak vyprávěli jeho bývalí studenti, špatně připravené studenty mást a vyvádět z míry.

Tímto způsobem se zbavil těch, kteří podle jeho názoru neměli ve vědě co pohledávat. Když byl ale přesvědčen, že objevil u některého ze studentů skutečný zápal pro věc a talent, velice se snažil takového studenta povzbuzovat. Zastával názor, že jen těm nejlepším náleží výsada držet v rukou naše drahocenné poklady – pergamenové rukopisy.

Na tohle vše jsem myslel, když jsem stál na chodbě, zatímco čas míjel. Už bylo půl desáté. Ještě několikrát jsem bez odezvy zaklepal a několikrát se ujistil, že jsem přišel ve správný den a ve správnou hodinu. Nakonec jsem se opovážil i stisknout kliku, ale pracovna byla zamčená.

Už jsem to vzdával, ale právě v okamžiku, kdy jsem se obracel a chystal se vydat po chodbě zpátky, se mi zdálo, že jsem z pracovny zaslechl tiché zasténání. Ale taky jsem se mohl mýlit. Přitiskl jsem ucho na dveře a chvíli naslouchal, ale nic se nedělo.

Byl jsem tedy nucen odejít s nepořízenou. Po chodbě se ke mně blížil nějaký muž, který měl zjevně namířeno do své vlastní pracovny, a tak jsem se ho zeptal na profesora. Má školní dánština 24

byla obstojná, ale přesto jsem měl zpočátku problém rozumět rychle mluvícím Dánům. Muž zavrtěl hlavou a prohlásil, že profesor je naprosto nevypočitatelný. Zeptal se, jestli jsem s ním byl domluvený, a když jsem přisvědčil, ušklíbl se. Prohlásil, že profesor pravděpodobně ještě vůbec nedorazil. Znělo to, jako by to nebylo nic neobvyklého.

Strávil jsem dopoledne prohlížením univerzitního areálu, bloumal jsem po Krystalgade a Fiolstrasde s Kruhovou věží, s úžasem jsem postával před kostely ve starém městě: před Trinitatiskirke, Skt. Petři Kirke, Helligaendskirke a v neposlední míře i před Vor Frues Kirke se sochami apoštolů od Bertela Thorvaldsena po obou stranách.

Doktor Sigursveinn mi kladl na srdce, abych Vor Frues Kirke navštívil hned po svém příjezdu, a přednesl obšírnou přednášku o faktu, že se mezi učedníky nenachází Jidáš, nýbrž že byl nahrazen apoštolem Pavlem. Měl jsem chuť na kávu, prošel jsem zpátky kolem hlavní univerzitní budovy u Frue Plads a našel jsem si volný stůl v Lilie Apoteket v Skt. Kannikestrade. Odtamtud jsem pak šel směrem ke slavné studentské ubytovně Studiegarden a odpočinul jsem si na lavičce pod lípou. Cestou ke svému bytu v Skt. Pedersstrsade jsem prošel kolem domu číslo 22. V prvním patře byla mezi okny umístěna pamětní deska, jež připomínala Jónase Hallgrímssona. Zíral jsem vzhůru k nejvyššímu patru, kde Jónas bydlel naposledy. Od okamžiku, kdy se mi otevřela čarovná moc jeho poezie, byl Jónas v mých myšlenkách něco jako polobůh. Vím, že stejně to cítí i mnoho dalších Islanďanů. Když jsem teď stál před tím domem, zmocnil se mě nezvyklý pocit smutku, ale také hluboké úcty k básníkovi, který před mnoha lety ležel se zlomenou nohou pod šikmou stěnou té dánské mansardy a neohroženě a s obdivuhodnou vyrovnaností hleděl vstříc svému osudu.

O velkoleposti sbírky rukopisů jsem měl nerealistické představy.

Rozhodně na mě neudělala žádný ohromující dojem, když jsem ji na své procházce městem poprvé uviděl. Vstoupil jsem do univerzitní knihovny, mohutné budovy na Fiolstrade, kde je v severní části domu uložena sbírka rukopisů, pořízená Árnim Magnússonem. Jen pro zajímavost jsem se pokusil délku severní stěny odkrokovat, napočítal jsem osmnáct metrů. Okna po obou stranách místnosti 25

netěsnila. Doktor Sigursveinn mi říkal, že tam v zimě bývá strašně chladno, teploty prý občas klesají až pod minus čtrnáct stupňů. Dvě třetiny stěny pokrývaly regály, v nichž se nacházely rukopisy. Krom toho se tam také nacházela pracovna Jóna Helgasona, ředitele institutu. Jen nepatrné množství rukopisů se nacházelo v zasklených vitrínách. Většinou byly opatřeny tvrdými deskami a stály kolmo v regálu. Na pergamenových stránkách se usazoval prach. Nebyl tu žádný hlídač a klíč od zámku se zástrčkou visel na háčku vedle vstupních dveří, to bylo vše.

Myšlenka, kolik z historického dědictví Islandu se nachází v Kodani, mě velice zaměstnávala. Nejen ty staré rukopisy, ale také významná část islandské historie, jež je přímo spojena s Kodaní.

Vždycky jsem cítil, jak moc je podceňována. Nacházelo se zde mnoho pro Island důležitých ulic a náměstí, jimž nikdo nevěnoval pozornost. Stále ještě tu stály domy, v nichž žili přední bojovníci za naši nezávislost, byl zde dům Jóna Sigur?ssona. Byla zde univerzita, na které všichni tito muži a mnozí další Islanďané v průběhu staletí získali vzdělání, a studentský domov Studiegarden, kde našli útočiště největší islandští učenci. Zde se nacházely Kruhová věž a Trinitatiskirke, kde byly v dřívějších dobách uchovávány naše drahocenné rukopisy. Zde se nacházely žaláře, kam nás zavírali, kanály, ve kterých jsme tonuli, restaurace a hospody, kde jsme se vesele sdružovali. Kde je něco srovnatelného na Islandu? Nikdy by nemělo být zapomenuto, že polovina islandské historie je spojena s tímto městem, s jeho dlažebními kameny a nárožími, s lokály a okny domů, ve kterých se stále ještě zrcadlí ty roky a ti mužové, kteří nás v této vzdálené zemi učinili nezávislým národem.

Napadlo mě přesvědčit se, jestli se snad profesor neobjevil v poledne ve své pracovně. Nedělal jsem si žádné přehnané naděje, když jsem šel znovu chodbou k jeho pracovně, ale ke své úlevě jsem zahlédl, že jsou dveře pootevřené. Chtěl jsem zaklepat a vstoupit, ale z místnosti jsem zaslechl hlasy, a tak jsem zůstal stát za dveřmi.

Ze svého místa jsem škvírou mezi nimi viděl jen jednu stěnu místnosti, jež byla celá pokrytá knihami. Po tom, co jsem slyšel, mi vůbec nic nebylo, ale i když jsem se styděl za svou nediskrétnost, neodvažoval jsem se hnout z místa.

26

„Takhle to dál nejde,“ ozval se hluboký hlas, který jsem nikdy předtím neslyšel. Zněl, jako by patřil nějakému vysokému muži, z něhož vyzařovala nesmírná moc. Mluvil dánsky.

„To je přece naprostý nesmysl, to sám moc dobře víš,“ odvětil mu jiný hlas, o kterém jsem předpokládal, že patří profesorovi. „Neměl bys poslouchat takové klepy a raději by ses měl soustředit na řízení fakulty.“

„Právě proto jsem zde,“ řekl ten hluboký hlas.

Měl jsem pocit, že v tichu, jež po jeho slovech následovalo, museli oba slyšet můj dech. Byl jsem jako ochromený a nevěděl jsem, čeho se obávám víc – jestli toho, že mě objeví, nebo že vyslechnu něco, co bych neměl a ani nechtěl slyšet. Nacházel jsem se v pořádné bryndě, ale nepokusil jsem se vejít do místnosti a ten rozhovor přerušit, což by v tu chvíli bylo asi nejčestnější.

„To nejsou žádné klepy!“ prohlásil muž s hlubokým hlasem.

„Myslíš si snad, že nevím, co se děje? Myslíš si snad, že se ke mně nedonesly žádné historky o tobě? Všichni si tady na tebe stěžují, většinou na tvé pití, ale padají také pojmy jako arogance, nestydatost a paličatost. Nemusíš ve mně hned vidět nepřítele, já nejsem tvůj nepřítel. Kdybych se pořád dokola za tebe nepřimlouval, už by tě dávno z univerzity vyrazili.“

Zdálo se, že druhý muž, kterého jsem považoval za profesora, na výčitky svého společníka odpovědět nedokáže.

„Ten alkohol je ale ze všeho nejhorší,“ řekl muž s hlubokým hlasem, „to už nemohu dál ignorovat.“

„Táhni k čertu!“ řekl profesor. „Nikdy jsem nepřišel na vyučování opilý. Nikdy!“

„Celé léto jsi byl v jednom kuse opilý!“

„To je lež! A navíc ti do toho… Vůbec nic ti není do toho, co dělám ve svém volném čase.“

„Zapomněl jsi, jak ses choval na jaře? Já vím, že máš problémy, ale…“

„Přestaňme litovat,“ zavrčel profesor. „A klidně mě vyhoď, jestli chceš. Bude to pro mě lepší než muset poslouchat tyhle ubohé řeči.“

„Kdy budeš konečně hotov s tím novým vydáním?“

27

„Do toho ti nic není,“ prohlásil profesor. „A teď zmiz! Vypadni odtud a ten svůj soucit si schovej pro někoho jiného! Já tě nepotřebuji, stejně jako nepotřebuji univerzitu. Pro mě za mě si táhněte všichni k čertu!“

„V Královské knihovně už ho potřebují,“ řekl muž s hlubokým hlasem, který se profesorovými slovy nenechal zmást. „Nemůžeš s tím už déle otálet.“

Zaslechl jsem, jak se náhle hlasy přiblížily ke dveřím a utekl jsem dolů na dřevěné schodiště, aniž by mě mohl kdokoli zahlédnout.

Srdce mi bušilo jako splašené, přerývaně jsem dýchal, když jsem konečně sešel dolů na ulici a odvážil jsem se ohlédnout. Nikdo si mě nevšiml.

Tak jsem tam nyní stál v pozdně letním slunci. Rozhovor, který jsem vyslechl, mi po celou cestu domů nešel z hlavy. Jak se zdálo, bylo profesorovo postavení na fakultě kvůli jeho problémům s alkoholem hodně vratké. Večer jsem snědl úplně sám v malé restauraci na Radničním náměstí dánské karbanátky se sázenými vejci. Potom jsem šel brzy do postele a listoval jsem oběma nově vydanými romány, které jsem si s sebou dovezl z Islandu, jmenovaly se Taxík 79 a Hodinový stroj.

Na druhý den jsem se znovu vydal k profesorovi a stál jsem na chodbě před jeho pracovnou ve stejnou dobu jako předchozího dne.

Zaklepal jsem, ale nic se nedělo. Zaklepal jsem ještě jednou a pak potřetí, už dost rázně. Nic se nestalo a já už pomalu začínal nabývat přesvědčení, že se s tím mužem nikdy nesetkám.

Neklidně jsem na chodbě přešlapoval z nohy na nohu, než jsem sebral odvahu a vyzkoušel, jestli jsou dveře zamčené. K mému překvapení nebyly. Opatrně jsem dveře otevřel a odvážil se překročit práh. Zdálo se, že tu nikdo není. Podíval jsem se znovu na hodinky, bylo už devět pryč.

Dotkl jsem se náprsní kapsy svého pláště, abych se ujistil, že mám doporučující dopis u sebe, a rozhodl jsem se zůstat v pracovně a chvíli počkat, přičemž jsem doufal, že se snad profesor brzy ukáže.

28

V pokoji byla tma. Těžké závěsy nepropouštěly dovnitř denní světlo, ale vypínač jsem nikde na zdi nemohl najít. Když si mé oči konečně zvykly na šero, spatřil jsem před sebou tu nejchaotičtější pracovnu, v jaké jsem kdy byl. Na podlaze u knihovny se vršily ohromné stohy papírů a knih, knihovna pokrývala veškeré stěny od podlahy až ke stropu a byla přecpaná knihami a papíry. Na stojících knihách byly vodorovně nacpány další knihy. Všude kolem, především na podlaze, se nacházely hromady dokumentů a pořadačů. Taky malý kuřácký stolek se prohýbal pod nákladem knih. V tom chaosu se nedal najít ani náznak jakéhokoli uspořádání, a tak jsem si nedokázal představit, že by se v něm dalo něco najít. Na psacím stole u okna bylo ještě víc knih a všelijakých papírů, ale stál tam taky předpotopní psací stroj a vedle něho poloprázdná láhev islandského brennivínu, kterou jistě profesorovi někdo dovezl z Islandu. Ve vzduchu se vznášel pronikavý pach šňupacího tabáku a v keramické míse na psacím stole jsem uviděl víc krabiček šňupacího tabáku, než jsem narychlo dokázal spočítat. Některé byly postříbřené a opatřené iniciálami, ale byly tam i úplně obyčejné plechové, které byly opatřené jménem islandského dovozce. Jak se zdálo, měl profesor zvláštní zálibu v islandském šňupacím tabáku.

Při pozornějším ohledání jsem náhle zjistil, že za psacím stolem na podlaze někdo leží. Nejprve jsem viděl jen ošoupané podpatky hnědých bot a trhl jsem sebou. Potom jsem ale spatřil dvě nohy, které se ztrácely pod stolem, a přistoupil jsem blíž. Neměl jsem nejmenší pochybnost, že se jedná o profesora. V první chvíli mě napadlo, že dostal srdeční záchvat a že je mrtev, ale tato obava mě opustila, jakmile jsem zaslechl jeho těžké oddechování. Sklonil jsem se k němu a dotkl se jeho čela, bylo horké. V ruce svíral láhev laciné pálenky a na sobě měl šedý, ošoupaný oblek, pod ním pletenou vestu, bílou košili a kravatu.

Zlehka jsem do něho šťouchl nohou, ale bez výsledku. Ani když jsem se sehnul a zatřásl jím, nedokázal jsem ho probudit. Nevěděl jsem, co si s ním počít. Nejraději bych odtud prostě vypadl a nechal ho ležet v alkoholovém opojení. Mým úkolem přece nebylo pomáhat opilému profesorovi. Zjevně nasával celou noc a k ránu prostě odpadl. Možná se ve své pracovně opíjel už řadu dní. Vzpomněl jsem 29

si na zasténání, které jsem zřejmě zaslechl, když jsem tu klepal včera.

Profesor měl zjevně jiné starosti, než aby se věnoval novému studentovi.

V pracovně byla také odřená pohovka, a tak j sem se na ni pokusil profesora odvléct. Byl těžký a já nebyl nijak zvlášť silný, proto mi nezbylo nic jiného, než ho táhnout po podlaze. Nakonec se mi přece jen podařilo dostat ho na pohovku, kde jsem ho uložil, jak nejlépe to šlo. Láhev s pálenkou svíral ještě pořád v ruce tak pevně, jako by to byl jeho jediný kontakt se světem. Rozhlížel jsem se po něčem, čím bych ho mohl přikrýt, ale nic jsem nenašel. Na jednom háčku u dveří visel velký hnědý kožený plášť, a tak jsem ho rozprostřel přes profesora, který v opilosti jen zamumlal něco nesrozumitelného.

Když jsem se rozhlížel po jeho pracovně, padl mi pohled na malou knížečku na psacím stole, jež byla otevřena na titulní stránce.

Hořel jsem zvědavostí, abych zjistil, co je to za knihu. Přečetl jsem si titul: Edda. Populární vydání, pod kterým stálo: Zvláštní vydání pro Hitlerjugend. Neprodejné.

Náhle mi připadalo, jako by profesor přicházel k sobě. Nadzvedl se a zíral na mě očima zalitýma slzami.

„Gitto?“ řekl.

Stál jsem nad ním mlčky a bez hnutí.

„Jsi to ty, Gitto?“ zeptal se. „Nejdražší Gitto…“

Vzápětí zase usnul.

Tiše jsem vyšel z místnosti a zavřel za sebou dveře.

Nevěděl jsem, co si počít s načatým dnem. Doma mě doktor Sigursveinn z katedry ujišťoval, že profesor mě jistě přijme, navázal s ním totiž kvůli mně spojení. Že prý mi jistě pomůže, abych se ve všem zorientoval, říkal doktor Sigursveinn. Pokud jsem mu dobře rozuměl, měl na mysli studium, život na univerzitě a město. Jako osamocený student staré nordistiky v obrovském městě, který nikdy předtím nebyl v zahraničí a neměl jiné příbuzné než chudou tetu na Islandu, jsem do profesora vkládal dost velkou naději.

Zbůhdarma jsem promarnil půl dne. Paní, která mi pronajala pokoj v Skt. Pedersstrsade, na mě, když jsem se z neužitečného bloumání po městě vrátil domů, čekala ve dveřích. Předala mi dopis 30

od doktora Sigursveinna, který mi laskavě posílal pozdrav na uvítanou v Kodani a vyjádřil naději, že mě další studium bude bavit a že budu dělat pokroky. Profesora nezmínil jediným slovem. Hned jsem se posadil, abych mu odpověděl a poděkoval mu za dopis. O

problémech, které jsem už nyní tušil, jsem se nezmínil. Nechtěl jsem svůj pobyt v Kodani začít psaním užalovaného dopisu.

III

Pozdě odpoledne jsem si doporučující dopis znovu vložil do kapsy pláště a vydal jsem se na cestu. Na původně dohodnutém čase už beztak nezáleželo, chtěl jsem se prostě jen ohlásit. Dveře profesorovy pracovny opět nebyly zamčené, ale tentokrát, když jsem nahlédl dovnitř, jsem už na podlaze nespatřil tělo zmrtvělé alkoholem. Rozhodl jsem se počkat, až se profesor objeví, a mezitím jsem si prohlížel regály s knihami. Jak jsem očekával, našel jsem tam zajímavou četbu, knihy z celého světa a ve všech jazycích, také v řečtině a v latině. Na některých místech vykukovaly za knihami hrdla láhví, jednoznačně vypovídající o tom, na jaké scestí se profesor dostal. V rohu pokoje na podlaze stála ohnivzdorná skříň na peníze nebo dokumenty, takže jsem předpokládal, že tam profesor uchovává své nejcennější rukopisy, na kterých pracuje.

„Kdo k čertu jsi?“ zaburácel najednou za mnou v dánštině zvučný hlas. Srdce mi poskočilo, prudce jsem sebou trhl. Když jsem se otočil, viděl jsem, že profesor vstoupil do své pracovny. Byl rozčilený a tvářil se, jako by se na mě chtěl každou chvíli vrhnout.

„Co tady děláš?“ vykřikl hrozivě, ještě než jsem měl čas odpovědět, a zašermoval proti mně holí. „Chceš mě okrást?“ Potom řekl něco německy, čemu jsem dost dobře nerozuměl. „Promiňte,“

začal jsem, ale dál jsem se nedostal. „Ach tak, Islanďan,“ řekl.

„Ano,“ řekl jsem, „jsem…“

„Myslel jsem, že jsi tady chtěl něco ukrást,“ řekl profesor, teď už zjevně o něco klidnější.

„Ne,“ řekl jsem, „já… já nejsem… zloděj.“

31

„Ti zatracení wagneriáni!“ zařval na mě. „Znáš je? Slyšel jsi o nich? Zlodějská pakáž nejhoršího druhu, jeden vedle druhého!“

„Ne,“ odvětil jsem. To označení jsem nikdy v životě neslyšel a neměl jsem ani ponětí, co znamená. Profesor mi to vzápětí do jisté míry vysvětlil.

„To je ten nejodpornější ksindl, jaký si člověk může představit.

Banditi a vrazi, jeden vedle druhého! Banditi a vrazi, ať se na místě propadnu!“

„Já… je neznám.“

„Co mi chceš?“ zeptal se „A kdo vůbec jsi? Tak už to vybal!

Nestůj tam jak špatně vyřezaný svatý!“

„Dveře byly otevřené a já…“

Najednou jsem ze sebe nebyl schopen dostat kloudné slovo, takové neurvalé chování mi nahánělo strach. Tenhle neotesanec ve mně ani v nejmenším nevzbuzoval důvěru. Jak tam stál proti mně, bílé vlasy se mu divoce ježily do všech stran, sršící oči připomínaly žhavé uhlíky. Ten vysoký, štíhlý muž s bílým strništěm na tváři se navíc zdál být neuvěřitelně zdatný, a třebaže už mu táhlo na sedmdesát – jak jsem mohl poznat –, vedl vskutku vyčerpávající způsob života. Trochu kulhal, a proto chodil o holi z ebenového dřeva, se stříbrnou hlavicí a ocelovým hrotem. Na sobě měl černý oblek s vestou, z jejíž kapsy mu visel stříbrný řetízek od hodinek.

„A teď už se konečně vymáčkni,“ řekl islandsky. „Co mi vlastně chceš?“

Došel k psacímu stolu, roztáhl závěsy a otevřel okno. Potom se usadil za odřený psací stůl a z kapsy vytáhl tabatěrku. Chaos v místnosti se v plném slunečním světle nikterak nezlepšil, ale ten čerstvý vzduch mi prospěl. Přemýšlel jsem, jestli mu mám říct, že jsme se už viděli, protože sám si to zjevně vůbec neuvědomoval, ale nepřipadalo mi příliš vhodné namáhat jeho paměť.

„Jmenuji se… Valdemar,“ vykoktal jsem, „a jsem na zimní semestr zapsaný na zdejší Institut pro nordickou filologii.“

„No to se podívejme!“

„Ano… Byl jsem tady už včera, ale…“

„Copak?“

„Znáte moji tetu,“ vyhrkl jsem.

32

Teta mě pověřila, že mu mám vyřídit pozdrav. Sice jsem neměl tušení, jestli se opravdu znají, nicméně naznačila, že jsou vzdálení příbuzní. Vyprávěl jsem mu o své tetě ze Západních fjordů, poslouchal mě se zájmem a pak prohlásil, že ví, o koho se jedná, ale osobně že se s ní nikdy nesetkal. Věřil jsem mu, protože i teta mi řekla, že s profesorem nikdy nemluvila. „A jak se daří tetě?“ zeptal se.

„Vlastně dobře, děkuji za optání. Prosila mě, abych vám vyřídil pozdrav,“ dodal jsem rozpačitě. „A teď jsi tedy zde,“ řekl a zkoumavě se na mě podíval. „Ano,“ řekl jsem s pokusem o úsměv.

Najednou jsem si vzpomněl na doporučující dopis. Vytáhl jsem ho z kapsy pláště a předal ho profesorovi.

„Tady mám… Mám doporučující dopis od doktora Sigursveinna.

Doma byl mým mentorem na univerzitě.“

„Doporučující dopis?“

Náhle se na mě díval, jako by měl před sebou nějakého zvláštního tvora, který zabloudil do jeho pracovny. Možná si stále ještě neuvědomoval, jak moc jsem ostýchavý a nervózní. Profesor byl jedním z nejvýznamnějších expertů na rukopisy naší země a byl považován za výjimečně bystrého myslitele. Najednou jsem se cítil strašně malý a bezvýznamný a podlamovala se mi kolena. Moje sebevědomí, které jsem si vybudoval, protože jsem vlastními silami dokázal dosáhnout vysněného cíle, zmizelo jako mávnutím kouzelného proutku. Vzal si ode mě obálku s dopisem od mého učitele. Místo aby ji otevřel, zmačkal ji a vyhodil ji z okna.

„Proč koktáš?“ zeptal se.

Nevěřil jsem svým očím. Vyhodil doporučující dopis, aniž by mu věno val jediný pohled! Na okamžik jsem uvažoval, jestli bych neměl běžet dolů, abych dopis zachránil. Všechna ta báječná slova, která o mně doktor Sigursveinn napsal, vyletěla oknem jako nějaké odpadky.

„Já… já… nekoktám,“ řekl jsem namísto toho.

„Jak jsi říkal, že se jmenuješ?“

„Valdemar. Mám u vás studovat nordickou filologii. Před pár dny jsem přijel do Kodaně. Měl jsem s vámi domluvenou schůzku. Vy jste asi… asi jste na to zapomněl…“

33

Nechápavě na mě hleděl, zatímco já si v duchu rekapituloval, co jsem právě řekl, a sám sebe jsem nechápal: Měl jsem s vámi domluvenou schůzku! Co jsem to řekl? Věděl jsem, že bych se měl vyjadřovat mnohem obratněji, ale profesor na mě od samého začátku působil tak, že mi slova vázla v krku. „Chci říct, že…“

„Valdemare, musíš se naučit vyjadřovat trochu přesněji,“

prohlásil a mně připadalo, jako by se při těch slovech pousmál. „Tvé jméno je mi povědomé. Tvá teta mi psala. Říkáš, že jsme byli dohodnuti? Já jsem na to úplně zapomněl.“

Konečně mu zřejmě došlo, co pohledávám v jeho pracovně.

„Vlastně ne dohodnuti,“ řekl jsem a hleděl přitom k oknu, kterým vyletěl můj doporučující dopis. „Musíte mě omluvit, myslel jsem si, že jste třeba mé klepání přeslechl…“

„Co tady chceš?“ zeptal se. „A přestaň s tím zatraceným vykáním!“

„Já… já jsem přišel… abych…“

„Ano, ano,“ řekl, „to chceme všichni, ale co tě k tomu vedlo? Co vedlo mladého muže, jako jsi ty, ke starým rukopisům?“

„Já…“

„Umíš rukopisy číst?“

„Ano,“ odvětil jsem.

Všichni, kdo na Islandu studovali nordistiku, se učili číst staré texty a rukopisy. Nechci se vytahovat, ale dokázal jsem to mnohem lépe než všichni mí spolužáci. To kromě jiného stálo i v tom doporučujícím dopisu.

Profesor vstal, došel ke knihovně za psacím stolem a prsty přejížděl po starých kožených hřbetech. Pak vytáhl jednu velkou, tlustou knihu a otevřel ji.

„Mým speciálním oborem je Eyrbyggja saga,“ začal jsem, „a kdybyste si byl přečetl to doporučení…“

„Svenni je blbější, než zákon dovoluje,“ prohlásil profesor a mně chvíli trvalo, než jsem pochopil, že mluví o doktoru Sigursveinnovi.

„Ale vy…“

„Co jsem ti právě říkal o tom vykání?“ zeptal se zostra a vzhlédl od knihy. „Přestaň s tím!“ Dál listoval v knize, zatímco ke mně mluvil.

34

„Připadáš mi poněkud natvrdlý, Valdemare. Možná je to tím, že jsi poprvé v zahraničí a z velkoměsta se ti tají dech. Možná se ti také stýská po domově a po tetě. Nebo jsi natvrdlý od přírody, to nevím.

Pokud mi ještě jednou řekneš vy, okamžitě poletíš ven stejnou cestou jako ten cár papíru, kterému říkáš doporučující dopis.“

Říkal to naprosto klidně, aniž by to znělo jako výhrůžka. Možná to tak nemyslel, ale jistotu jsem samozřejmě neměl.

Tím byla naše první schůzka u konce. Stál jsem uprostřed jeho pracovny jako solný sloup a nebyl jsem schopen hnout se z místa, dokud mi nedal gestem najevo, ať opustím jeho kancelář. Pozpátku jsem vyklopýtal ven z místnosti, ještě zmatenější, než jsem byl při svém prvním příchodu, a opatrně jsem za sebou zavřel dveře. Jako v transu jsem se vlekl chodbou, pak dolů po schodech a ven na ulici.

Takhle se ke mně ještě nikdy nikdo nechoval. A už vůbec jsem nebyl připraven na takové chování ze strany akademicky vzdělaného člověka, učitele, jehož posláním je předávat znalosti mladým studentům, kteří za ním putují z dálky přes moře.

Bloudil jsem kodaňskými ulicemi a nevěděl, kam jít. Nevěděl jsem, jestli ještě pořád chci studovat pod vedením toho muže, ke kterému jsem vždycky choval takovou úctu. Četl jsem skoro všechny jeho práce o středověké islandské literatuře a obdivoval jsem jeho vytříbený styl psaní a neuvěřitelnou šíři jeho znalostí. Těšil jsem se, jak klesnu k jeho nohám, abych mu zbožně naslouchal. Jeho knihy a články dokazovaly mimořádný vědecký talent, byl to mimořádně nadaný badatel a pracoval spolehlivě, přesně a pečlivě, vůbec všechno, co napsal, svědčilo o velké úctě ke starým rukopisům. Z

jeho vědeckých prací jsem se toho naučil strašně moc a vždycky jsem doufal, že na mě přenesou jeho zaujetí a jeho zápal.

Když nepočítám doktora Sigurssveina, byl to právě on, kvůli komu jsem byl teď v Kodani. Ale muž, kterého jsem tu našel, mi připadal jako neotesaný a arogantní cholerik, který se neumí ovládat, který svými studenty opovrhuje, mluví přezíravě o doktoru Sigursveinnovi, jeho doporučující dopis vyhodil jen tak z okna, načež mě téměř vyhnal z pracovny.

Zamyšleně jsem bloumal ulicemi Kodaně a nakonec jsem skončil na Strogetu. Když jsem překonal první šok, pokusil jsem se zhodnotit 35

svou současnou situaci. Lidi, restaurace a hospody jsem míjel jako ve snu. Vážně jsem uvažoval o tom, že všechno zabalím a odjedu zpátky na Island. Možná bych to i udělal, kdybych i přes naši skutečně krátkou známost nevěděl, že je profesorovi naprosto lhostejné, jestli mě vůbec ještě někdy uvidí, nebo ne. A právě proto jsem se rozhodl, že nehodím ručník do ringu, a snažil se přesvědčit sám sebe, že to prostě bylo jen nevydařené první setkání; teď to mám za sebou a je třeba zjistit, jestli bych nemohl začít ještě jednou od začátku. Teď už vím, co mě čeká, a profesorovi se nepodaří vyvést mě z míry.

Když jsem procházel kolem hotelu D’Angleterre na Kongens Nytorv, cítil jsem se už o něco lépe. Měli jsme s Óskarem domluvenou schůzku v jedné útulné hospůdce nedaleko odtud, proto jsem zamířil tam a objednal si malé pivo. Když jsem se pořádně napil, byl jsem zase o něco klidnější a skoro přesvědčený o tom, že navzdory katastrofálnímu začátku všechno dobře dopadne. Semestr začne za dva týdny, pak se seznámím se spolužáky a krom toho není profesor na katedře jediným vyučujícím.

Óskar dorazil o trochu později a moc se omlouval. Objednal nám dvě piva. Když si všiml mé skleslosti, přiměl mě povykládat mu o mém trápení, o tom doporučujícím dopisu a přijetí, jehož se mi od profesora dostalo.

„Nelam si s tím hlavu,“ řekl Óskar a napil se piva. „Taková doporučení vůbec nic neznamenají.“

„Ano, ale stejně je to sprosťárna,“ namítl jsem. „Ten chlap je opravdu neotesanec.“

„Ale jdi. Na světě určitě existuje spousta horších lidí, než je on.“

„Neznám nikoho, kdo by se tak choval ke studentům,“ řekl jsem sklíčeně. „Nikoho.“

„Už si s tím nedělej starosti,“ řekl Óskar. „Mimochodem – čekám dvě dívky z Islandu. Jedna studuje biologii, druhá umění. Až přijdou, musíš být v trochu lepší náladě.“

„Dívky?“

„Ano, studují biologii a umění. I když si nevzpomínám, jak se jmenují, a už vůbec ne, která studuje co. Potkal jsem je v Kanibalce, už jsi tam byl?“

36

„Ne.“

„Ty jsi mi ale pěkná fajnovka! A kde tedy jíš?“

„U své bytné, paní Bodelsenové.“

„V univerzitní menze je žrádlo sice sotva poživatelné,“ řekl Óskar, „ale zato levné a pro nás studenty až moc dobré. Měl bys tu pochoutku taky někdy zkusit.“

Právě v tu chvíli vešly do hospody dvě mladé dámy a okamžitě Óskara poznaly. Když mi je představoval, podařilo se mu obratně a s humorem skrýt, že zapomněl jejich jména. Jmenovaly se Ólof a Margrét, Ólof studovala umění a Margrét biologii. Přisedly si k nám a Óskar se jich hned zeptal, co budou pít, načež odešel k pultu pro dvě sklenice tuborg gronu.

Byl jsem vždycky vůči ženám velmi ostýchavý, a tak jsem většinou nechal mluvit Óskara. Ten neměl problém se s nimi bavit, byl veselý a vtipný, obě se smály. Po několika pivech se i má smutná nálada poněkud rozjasnila, a tak jsme šli společně do Skinnbrogenu, kde podle Óskara měli být nějací studenti z techniky. Byli tam, mačkali se všichni kolem jednoho stolu a přivítali nás s přehnaným nadšením. Cestou domů po Strogetu hodlali zajít ještě do jedné hospody, ale já, už silně opilý, jsem se od skupiny oddělil, dopotácel jsem se domů, padl do postele a okamžitě usnul.

IV

Dalšího dne jsem se znovu objevil na už známé chodbě a tiše, nicméně rázně jsem zaklepal na dveře s malou měděnou cedulkou.

Měl jsem pořádnou kocovinu, neboť jsem nebyl zvyklý vypít tolik alkoholu. Tentokrát profesor ve své pracovně byl, nicméně stejně jsem musel zaklepat třikrát, než jsem zevnitř zaslechl odpověď.

Opatrně jsem otevřel dveře a vešel. Profesor seděl za psacím stolem a zíral na jakési papíry, ale hned ke mně vzhlédl a zkoumavě si mě změřil pohledem.

„Už zase ty?“ zeptal se, když mě poznal. Jeho hlas nezněl příliš radostně.

37

„Promiň, prosím,“ řekl jsem a usilovně jsem se snažil mu nevykat a nekoktat. „Na Islandu jsem se dozvěděl, že si velmi potrpíš nato, abys osobně poznal studenty, kteří přicházejí studovat na katedru.

Sice jsme se už tady ve tvé pracovně setkali, ale podle mého názoru to ani jednomu z nás nic nepřineslo.“

Profesor vstal, vzal do ruky malou stříbrnou krabičku, postavil se vedle knihovny za psacím stolem a hleděl na mě, zatímco si připravoval dávku šňupacího tabáku.

„Myslím si, že bychom se mohli víc snažit,“ prohlásil jsem odhodlaně.

„Valdemar, že? Ten s tetou…“

Přikývl jsem.

„Omlouvám se, jestli jsem byl včera na tebe trochu hrubý,“ řekl, „ale mám v poslední době tolik starostí. Můj čas je příliš drahý, než abych ho ve své pracovně marnil s koktavými studenty. To jistě chápeš.“

Vytáhl z kapsy červený kapesník.

„Chtěl jsem ti jen říct, že se na studium v tomto semestru těším, obzvlášť na tvé přednášky a semináře. Přijel jsem do Kodaně v první řadě kvůli tobě, kvůli tobě a rukopisům. Už dlouho je mým přáním dozvědět se o nich víc. To je všechno, co jsem chtěl říct. Na shledanou.“

S těmito slovy jsem se chystal z pracovny odejít. Za mými zády se profesor vysmrkal do kapesníku, a právě když jsem chtěl dveře za sebou zavřít, zaslechl jsem, jak mě volá zpět.

„Valdemare,“ řekl. „Zdá se, že máš větší kuráž, než jsem si myslel.“

Obrátil jsem se a vrátil se do pracovny. „Říkáš, že se zajímáš o rukopisy?“

„Ano,“ odpověděl jsem.

„Mohl bys mu tedy udělat jednu laskavost?“ řekl profesor, zatímco si pohrával se stříbrnou krabičkou. „Cokoli,“ řekl jsem.

„Mohl bys mi přečíst nějaké pasáže z jednoho rukopisného dokumentu?“

„Samozřejmě,“ řekl jsem.

38

Vytáhl z knihovny jednu složku, otevřel ji a listoval mezi jednotlivými papíry, pak ji ale zase vrátil zpátky a vytáhl jinou složku. Když ji otevřel, zatvářil se spokojeně.

„Tady, posaď se ke stolu a přečti mi tohle,“ řekl a podal mi otevřenou složku. Vrhl jsem pohled na list, který ležel nahoře, a hned jsem poznal rukopis. Byl to dopis Jóna Espólína, písaře análů 18.

století ze Skagafjór?uru. Začal jsem číst a četl jsem bez přerušení, jen na jednom místě jsem komentoval v rukopisu nápadný háček u malého „s“.

Přikývl a řekl, že můžu přestat číst. Podal jsem mu desky zpět.

Vzal jiné, které přede mnou také otevřel, a já začal bez sebemenšího váhání předčítat další starý dopis. Tento rukopis byl nečitelnější, což mi ovšem nepůsobilo žádné potíže. Předčítal jsem rychle a správně, co tam stálo, dokud mi neřekl, že mám přestat. Vzhlédl jsem k němu.

Z jeho výrazu jsem nedokázal nic poznat, když si ode mě bral druhou složku, a vzápětí přede mnou otevřel třetí. Opět to byl starý dopis.

Narovnal jsem se na židli a opatrně jsem si list přisunul blíž k sobě.

Během dlouhé řady let ho drželi v rukou mnohem významnější muži než já. Ten rukopis jsem poznal okamžitě. Bylo to psaní sběratele starých rukopisů Árniho Magnússona Ormuru Dadasonovi, datované rokem 1729. Vypočítávaly se v něm některé z pergamenových rukopisů, které roku 1728 padly za oběť velkému požáru Kodaně, čímž islandské písemnictví přišlo o řadu klenotů.

„Tak čti!“ poručil mi profesor.

S tím jsem neměl žádný problém.

„To vše, co jsem nasbíral de historia literaria Islandiae, vitis doctiorum Islandiae…“

Znovu jsem četl, dokud mi profesor neřekl, že mohu přestat.

Když jsem zvedl oči, stál vedle psacího stolu a zíral na mě.

Povedlo se mi ho překvapit.

„Kdo tě naučil číst rukopisy?“

„Vždycky to pro mě byla hračka,“ odpověděl jsem. Nevychloubal jsem se, skutečně to tak bylo.

„Můžeš použít tady tu lampu,“ řekl a ukázal na přístroj, který stál na okenním parapetu na hromádce knih. Slyšel jsem už o takovýchto speciálních pomůckách, a tak jsem věděl, že pomocí ultrafialového 39

záření umožňují přesněji zkoumat staré rukopisy. Byla to takzvaná křemíková lampa, kterou v té době používala také dánská policie při zkoumání otisků prstů. Věděl jsem, že se vědcům s touto pomůckou podařilo rozluštit těžko rozpoznatelná písmena, dokonce tak znovu zviditelnili i jistá obscénní čtyřverší, která se v minulosti kdosi pokusil vymazat.

Co se týkalo mých schopností při čtení starých rukopisů, nijak jsem nepřeháněl. I doktor Sigursveinn byl velmi překvapený, když už na začátku mého studia zjistil, jak snadné je pro mě číst staré rukopisy. Řekl jsem mu, že jsem strávil spoustu času luštěním starých textů v Národní knihovně. Samozřejmě ne našich starých, vyhlášených pergamenových rukopisů, které se bohužel všechny ještě stále nacházely v Dánsku, nýbrž různých jiných starých textů, sbírek dopisů, starých církevních knih, ručně psaných knih, mezi nimiž byly samozřejmě také opisy našich starých ság. Takto jsem se postupně stával opravdu kovaným expertem na rukopisy. Mojí specializací byla stará písma a způsoby psaní, časem jsem získal potřebné znalosti o různých písmech v každém časovém období a poměrně bezpečně jsem dokázal správně identifikovat většinu písařů, například Bjórna ze Skardsá, biskupa Brynjólfura, Jóna Espólína či našeho sběratele pohádek Jóna Árnasona.

Mezi mnou a profesorem vypukla v jeho pracovně hotová soutěž.

Dával mi číst nejrůznější texty a já si dával maximálně záležet, abych rozluštil všechna stará písma. Měl ve své pracovně slušnou sbírku starých rukopisů a dokumentů, nebyly sice nijak zvlášť cenné, ale přece jen alespoň natolik zvláštní, že by rozhodně neměl zapomínat během své nepřítomnosti zamykat dveře. Texty, které mi předkládal, byly stále obtížnější, ale pro mě nepředstavovaly žádný problém, bez zaváhání jsem mu přečetl vše, co mi předložil.

Jeden z rukopisných pergamenů, které ve své pracovně uchovával, patřil dříve hólarskému biskupství. Některá písmena v něm byla úplně nečitelná, protože inkoust přišel do kontaktu s nějakou kapalinou. Možná některý čtenář neudržel slzy, které skanuly na pergamen, nebo dělal to, čím byl proslulý starý Finnur Jónsson, totiž to, že si slinil prsty, kterými pak čistil písmena, jež se dala těžko rozpoznat. Tím se mu sice podařilo na krátkou dobu 40

písmena zvýraznit, ale vzápětí nato zmizela navždy. Snažil jsem se ze všech sil, což na profesora zřejmě udělalo dojem.

Když jsem už asi tak půl hodiny profesorovi předčítal z nejrůznějších dokumentů, sklonil se nakonec v rohu za psacím stolem skoro až k samé podlaze. V nejspodnějších regálech ležely narovnány na sebe další složky s dokumenty, některé převázané modrými nebo červenými stuhami. Zpod jedné takové hromady vytáhl jednu tenkou složku a vysunul z ní starý, ručně psaný dokument, jedinou stránku, a podal mi ho. Vrhl jsem na něj rychlý pohled. Jednalo se o dopis na nažloutlém papíru, inkoust byl světic hnědý, písmo gotické. Celkem bylo na listu devětadvacet řádků, mezi nimi byly dost široké mezery. Malé „g“ bylo dole nezvykle prodloužené a mělo velmi úzkou smyčku, pravopis byl nejednotný, psaní velkých a malých písmen nedůsledné, navíc byl dopis psán německým kurentem.

S takovýmto rukopisem jsem se ještě nikdy předtím nesetkal.

Pohlédl jsem na podpis, stálo tam Sveinn Jónsson.

„Sveinn?“ otázal jsem se.

„Byl v letech 1634 až 1637 asistentem profesora Oleho Worma na Kodaňské univerzitě,“ vysvětlil mi profesor. „Později se stal farářem v hólarském dómu.“

Dopis byl poměrně čitelný a nečinil mi žádné problémy. Stálo v něm mimo jiné to, že Sveinn chtěl svému bývalému profesorovi poslat Píseň o Brynhildě.

Dočetl jsem dopis až do konce.

„Sveinnova korespondence se pravděpodobně ztratila při velkém požáru roku 1728,“ pravil profesor. „Tři roky předtím se dostala do rukou Árniho Magnússona.“

„Píseň o Brynhildě?“ zeptal jsem se. „Píše se v tom dopise o Codexu Regiu?“

„Tento dopis pochází ze sbírky Oleho Worma, která je uchovávána na zdejší univerzitě,“ odpověděl profesor vážně.

„Nevím, jestli ty čmáranice, co vidíš na okrajích, pocházejí od samotného Oleho Worma. Je to dost těžko rozluštitelný komentář, kterým se zabývám už dost dlouhou dobu.“

41

Vzal dopis znovu sám do ruky, došel s ním k oknu a přiložil ho na sklo proti dennímu světlu. Ten komentář byl skoro úplně vybledlý.

Sice jsem předtím zaznamenal nějaké čmáranice na okraji, ale spíš to na mě působilo jako nečistota než jako písmo. Tenkrát bylo stejně jako dnes vesměs rozšířeným zvykem, že si lidé psali na okraj dopisů a rukopisů poznámky. Vstal jsem a taky došel k oknu, abych se podíval na tu čmáranici na okraji pozorněji, přitom jsem zaznamenal hned dvě písmena, „x“ a „S“. Měl jsem dojem, že se jedná o dvě slova, ale nebyl jsem si jistý.

Profesor vzal lampu, postavil si ji na stůl a zapnul ji. „Jedná se o něco, co podle mého názoru napsal latinsky na okraj sám Worm.“

„Latinsky?“ řekl jsem a upřeně hleděl na list. „Ano, tadyhle toto a tohle by mohla snad být ‚u‘ a mezi tím možná ‚n‘.“

„Řekl bych, že vím, co je to první slovo,“ řekl profesor. „Tipuji to na Codex.“

„Codex?“

Zíral jsem na to slovo a teď, když to řekl, jsem viděl, že by tam opravdu mohlo slovo „Codex“ být.

„Co přečteš z toho druhého slova? Soustřeď se na druhé slovo.“

„Jestli je to latinsky, pak by tam mohlo stát: ‚S‘-,u‘-,n‘… a zase ‚u‘. Je to ‚Sec‘…?“

„Co tam tedy vidíš?“

„Secundus,“ řekl jsem váhavě.

„Codex Secundus,“ řekl profesor. „Dospěl jsi ke stejnému výsledku jako já!“

„Nějaký druhý rukopis?“ řekl jsem a tázavě se na něho zadíval.

Chvíli na mě hleděl, pak vypnul lampu a znovu ji postavil na parapet. Opět sáhl po krabičce se šňupacím tabákem, konečky prstů si vzal špetku a začal tabák mnout, pak si vzal ještě jednou a mnul tabák ještě intenzivněji. Nakonec si strčil tabák do nosu a vtáhl.

Prováděl to velmi pečlivě a obezřetně, ani kousíček tabáku nepřišel nazmar. Nakonec si přejel hřbetem ruky pod nosem.

„Pro dnešek končíme,“ řekl potom a s krabičkou šňupacího tabáku v ruce ukázal směrem ke dveřím.

„Mohl bych se vás zeptat, co v tuto chvíli zkoumáte?“ zeptal jsem se váhavě.

42

„Je to přesně jako se ságou o Gaukuru Trandilssonovi,“ řekl.

„Víme, že existovala a že nebyla o nic méně důležitá než sága o moudrém Njállovi nebo o Egillu Skalagrímssonovi, ale nikdy nebyla nalezena. Ani jediná stránka. Ani písmeno.“

„Gaukur Trandilsson?“

„To pro dnešek stačí,“ řekl. „A s tím vykáním to myslím vážně.

Přestaň s tím.“

„Promiň,“ řekl jsem a zamířil ke dveřím.

„Existuje jen málo studentů, kterým se podařilo mě v mé pracovně překvapit, Valdemare,“ řekl profesor a vytáhl kapesník, když jsem se už chystal za sebou zavřít dveře. „Kdo ví, snad bys ještě mohl být k něčemu dobrý.“

Řekl to téměř laskavě a tak přátelsky, jak jen byl schopen. Tím byl náš rozhovor u konce. Rozloučil jsem se s ním a oním tajuplným Codexem Secundem a odešel jsem ještě mnohem zmatenější, než jsem původně přišel. Poprvé jsem se dozvěděl něco o tom, na čem profesor v posledních deseti letech pracoval. Ještě jsem nevěděl, jak je svému cíli blízko, ale to jsem měl už brzy zjistit.

Když jsem se předtím usadil u jeho psacího stolu, abych mu předčítal z ručně psaných dokumentů, všiml jsem si, že na psacím stole leží dva dopisy novějšího data z Moskvy, a také toho, že jsem ho vyrušil při čtení knihy, kterou jsem neznal. Ta kniha byla v němčině a na otevřené stránce jsem hned poznal fotografii malé sošky boha Thora. V záhlaví knihy stál titul knihy: „Nacionální socialismus a okultní vědy, Erich von Orlepp.“

V

Poslední dny jsem toho moc nenaspal, protože jsem měl na starost spoustu věcí. Někdy, když nemohu usnout, sejdu potichu dolů, posadím se do svého křesla, aniž bych rozsvítil, a nechávám si hlavou probíhat ty dávno prožité události. Vím, že jsem tenkrát měl velké pochybnosti, neboť jsem si nepřipadal jako ten pravý muž pro to, co nás čekalo. Můj profesor by byl jistě stejného mínění, kdyby mě znal o něco lépe. Zaplaťpánbůh jsem netušil, co mi chystá 43

budoucnost, a tak se mi poštěstilo, že jsem mohl být jeho spojencem a důvěrníkem v nejtěžších chvílích jeho života.

Když se ohlížím zpět a myslím na události onoho podzimu, stává se mi občas, že opět slyším tlumený šum města, vidím starou univerzitní čtvrť s Kruhovou věží a Lilie Apoteket, cítím pach opékaných uzenin na Radničním náměstí a nechávám se unášet proudem davu po Strogetu. Fascinace tímto městem mě už nikdy neopustila. Co se tu naskytlo mým očím, mě uvádělo do jakéhosi opojení a já věděl, že mé životní stezky budou navždy nějakým způsobem spojeny s Kodaní. Snad to bylo mnou a mojí nezkušeností, mou dětinskou naivitou vůči zahraničnímu velkoměstu. Tím, že |sem vyjel do zahraničí a pronajal si pokoj v cizím městě, se mi otevřel úplně jiný pohled na svět. Kodaň byla zcela jistě v očích mladého muže, který vyrostl v nejzapadlejším koutě na konci světa, metropole, ve které jsem poprvé stál na vlastních nohou a ve které jsem se se všemi obtížemi, které na mě doléhaly, musel vyrovnat jen já sám,

Na zprávy, které v roce 1955 hýbaly světem, si sotva vzpomínám a ještě méně na všelijaké hlouposti, které se dennodenně děly na Islandu, kde se jim přikládal obrovský význam. Co se stalo v roce 1955? V Polsku byla podepsaná Varšavská smlouva a Islanďané narostli v průměru o pět centimetrů za posledních třicet let.

Vzpomínám si ještě na to, že to léto bylo v Reykjavíku nezvykle deštivé. To všechno odvál vítr času, až na jednu zprávu, na kterou žádný Islanďan nikdy nezapomene. Poprvé jsem ji viděl na světelné tabuli listu Politiken, když jsme spolu s profesorem stáli úplně na pokraji sil na Radničním náměstí. Ale to bylo až později.

Po svém posledním setkání s profesorem jsem si připadal jako v sedmém nebi. Večer jsem napsal své tetě dopis, že si o mě vůbec nemusí dělat starosti. Popsal jsem jí cestu přes oceán a své nadšení z města; pár slovy jsem se zmínil o poněkud cholerickém profesorovi, přitom jsem si ale dával pozor, aby si na základě mého líčení nedělala teta starosti. Ani jediným slovem jsem se nezmínil o tom, jak se při našem předposledním setkání vyjádřil o těch prokletých wagneriánech. To by vyžadovalo obšírnější vysvětlení, než jsem 44

mohl dát. Olízl jsem lep jazykem, dopis jsem zalepil a odložil ho na psací stůl. Následující ráno jsem ho chtěl zanést na poštu.

Ten večer jsem neměl náladu jít ven. Původně jsem si sice naplánoval, že v příštích dnech navštívím Hviids Vinstue, kde býval štamgastem Jónas Hallgrímsson, ale dnes večer jsem měl co dělat, abych nějak strávil svoji návštěvu u profesora. Když jsem dopsal dopis, lehl jsem si na postel a pokoušel se rozvzpomenout, co všechno vím o ztracené sáze o Gaukuru Trandilssonovi. Kromě profesora i jiní tvrdili, že by to dost možná mohlo být dílo stejně významné jako sága o moudrém Njállovi.

Proč zavedl profesor řeč na Gaukura Trandilssona? Jistě proto, že narazil na něco, co s ním má co do činění. Nebo dokonce na samotnou ságu o Gaukurovi? Profesor byl známý svým neúnavným zájmem o pátrání po nezvěstných rukopisech. V tomto směru vlastně hodně připomínal kriminalistu. Šel po všech záchytných bodech, s maximální přesností zkoumal veškerá svědectví a sledoval všechny stopy se zarytou houževnatostí, dokud nenašel, co hledal – anebo dokud neztratil stopu. Byl známý tím, že pročesával sbírky v Německu, Dánsku, Anglii, Irsku, Švédsku, Norsku, všude, kde doufal, že by mohl najít sebenepatrnější zlomek islandských rukopisů a dokumentů, nebo snad dokonce nezměrně drahocenné pergamenové rukopisy.

Mám-li být upřímný, tak jsem toho o profesorovi moc nevěděl, když jsem odjížděl z Islandu – jen to, co jsem o něm tu a tam zaslechl, ale znělo to nanejvýš dobrodružně. Něco málo mi o něm vyprávěl doktor Sigursveinn, přičemž jsem si všiml, že se vyjadřoval velmi opatrně a zřejmě si v této věci nebyl příliš jistý. Takže jsem věděl, že profesor jako mladý muž přijel do Kodaně a na základě absolventské zkoušky na vyšší škole v Reykjavíku a vzhledem k jeho mimořádnému talentu ho okamžitě přijali na univerzitu. Když vypukla první světová válka, nacházel se právě na Islandu, a tak dočasně studium přerušil a nechal se najmout na nějakou loď. Říkalo se, že nesouhlasil s politikou neutrality, kterou vyhlásilo Dánsko i další severské státy.

Když první světová válka skončila, vrátil se do Kodaně, pokračoval ve studiu a zakončil ho s nadprůměrně dobrými 45

známkami. Místo aby se vrátil na Island, rozhodl se zůstat v Dánsku, kde se uchovávaly všechny rukopisy. Získal místo lektora, ale netrvalo dlouho a byl jmenován profesorem jako nejmladší muž, jemuž zde byla tato pocta udělena. Patřil k prvním, kteří varovali před nebezpečím sílícího nacionálního socialismu v Německu. Ve dvacátých a třicátých letech pobýval při pátrání po islandských pergamenových rukopisech v Německu opravdu Často a to, co tam viděl, se mu pranic nezamlouvalo. Když vypukla druhá světová válka, bylo Dánsko obsazeno Němci. O profesorovi se vykládalo, že se aktivně zapojil do dánského podzemního hnutí. Krátce před skončením okupace byl Němci zatčen, ale jen tak tak z toho vyvázl, když museli Němci narychlo Dánsko opustit. Doma na Islandu kolovaly fámy, že si prý život zachránil tím, že veliteli kodaňského gestapa vydal stránky z důležitého rukopisu Mö?ruvallabóku, v němž se nachází sága O moudrém Njállovi. Někteří lidé tomu uvěřili a za tím účelem kodex prolistovali, aby mohli tuto pomluvu potvrdit, ale ke svému zahanbení zjistili, že dotyčné stránky jsou v pořádku na svém původním místě.

Když pak Němci z Dánska utekli, profesorovo postavení se naprosto změnilo. Někteří teď na něho pohlíželi jako na kolaboranta, protože ve dvacátých a třicátých letech, ba dokonce ještě i za války úzce spolupracoval s německými institucemi. Říkalo se, že v těch zmatcích, které nastaly po osvobození Dánska, byl zatčen, ale zanedlouho pak zase propuštěn, aniž by to mělo nějakou dohru. Stále ještě existovali lidé, mezi nimi dokonce i jeho kolegové a bývalí žáci, kteří věřili, že se nechal okouzlit nacionálním socialismem a nacistickým obdivem ke germánskému odkazu. Mnoho Němců bylo skálopevně přesvědčeno, že tento odkaz byl uchován a zapsán na Islandu, mimo jiné i v Codexu Regiu.

Ve skutečnosti patřil profesor, když jsem ho poznal v těch prvních podzimních dnech na začátku svého studia v Kodani, k nejvýraznějším vědcům ve svém oboru. A i když ho těžce poznamenal alkohol, mohu potvrdit, že byl schopnější a inteligentnější než všichni jeho kolegové na univerzitě, jakkoli dosud dost možná nikdy neochutnali ani anglickou sherry – nápoj, kterému profesor nedokázal přijít na chuť.

46

Proto jsem bral jeho zmínku o Gaukuru Trandilssonovi, poté co mě podrobil testu s takřka nečitelnými inkoustovými skvrnami, velmi vážně. Pokud by profesor opravdu přišel na stopu sáze O Gaukuru Trandilssonovi, byla by to senzace, jakou ještě historie Islandu nezažila.

S tím vším jsem si lámal hlavu tak dlouho, až se mi úplně rozpálily tváře. Cítil jsem se tak bezradný a rozrušený, že jsem neměl na spánek ani pomyšlení. Pokoušel jsem se číst, ale nemohl jsem se na nic soustředit. Skončilo to tak, že jsem všechna dobrá předsevzetí hodil za hlavu a navzdory pokročilé noční hodině jsem se rozhodl jít ještě ven. Bylo už skoro jedenáct, ale večer byl vlahý a ulice byly pořád ještě plné lidí. Kodaň je oblíbený cíl turistů, a i když se už léto chýlilo ke konci a podzim stál skoro za dveřmi, spousta návštěvníků ze všech koutů světa bloumala po Strogetu a na Kongens Nytorv.

Vzhledem k teplému počasí byli lidé oblečení nalehko. Ten večer jsem poprvé ve svém životě viděl Japonce. Kolem mě prošel taky jeden Ind s šedým plnovousem a v turbanu, na Kongens Nytorv jsem zahlédl skupinu černochů, což byla pro Islanďana vskutku nebývalá podívaná.

Nakonec jsem vešel do Hviids Vinstue a objednal jsem si pivo. I když mi finanční prostředky neumožňovaly utrácet moc za alkohol, na tomto místě jsem si pivo odepřít nemohl. Vzpomněl jsem si na četná vyprávění o chudých Islanďanech z minulých generací, kteří si stěžovali, že si nemohou dovolit vše, co město nabízí – galerie, divadelní představení a koncerty. Já jsem teď byl v podobné situaci.

Musel jsem šetřit peníze a nesměl jsem je utrácet za zbytečnosti. V

duchu jsem připil Jónasi Hallgrímssonovi, který tu dost možná seděl i ten večer, kdy si přivodil zranění, jež nakonec vedlo k jeho smrti. V

Hviidsu byly nízké stropy a podlaha nerovná, ta tmavá hospoda mi připomínala jedno velké bludiště. Sedl jsem si se svým pivem k jednomu stolu a v duchu jsem doufal, že se tu objeví můj spolucestující Óskar se svými přítelkyněmi, bioložkou a kunsthistoričkou, ale nakonec mou pozornost přitáhl úplně jiný, nečekaný host.

Seděl jsem u stolu jen chvíli, když jsem otevřenými dveřmi zahlédl, jak vedlejší místností prošel profesor. Nejprve jsem se trochu 47

polekal, ale pak jsem si pomyslel: Kde jinde než ve Hviidsu by měl profesor svlažit své hrdlo? Nevšiml si mě a já jsem uvažoval, jestli ho mohu obtěžovat. Možná by pro mě mohlo být výhodou setkat se s ním mimo univerzitu. Možná bych ho mohl ze svých skromných prostředků pozvat najedno pivo, abych se s ním trochu spřátelil, pokud to bylo vůbec možné, a popovídat si s ním na méně formální úrovni. Pocítil jsem neurčitou naději, že bychom spolu, až se lépe poznáme, mohli docela dobře vycházet. Uvažoval jsem, že bych se ho zeptal, jestli se mám odvážit představit se řediteli rukopisného institutu a zeptat se ho, jestli by tam pro mě nebyla nějaká práce.

Peníze by se mi docela hodily, a pokud jsem věděl, mnozí islandští i dánští studenti si přivydělávali opisováním textů ze starých rukopisů.

Myšlenky tohoto druhu se mi honily hlavou, zatímco jsem dopíjel džbánek a cítil, jak mi pivo stoupá do hlavy. Byl jsem stále odvážnější. Čím víc jsem přemýšlel o tom, že si s profesorem promluvím tady v hospodě, tím víc se mi ten nápad zamlouval.

Pokud by na to reagoval nevrle, prostě se jenom omluvím a vypadnu.

Co by se tedy mohlo stát? Pokud mě pozve, abych si k němu přisedl, budu mít napůl vyhráno. Cítil jsem, že profesor má snad přece jen v hrudi měkčí srdce, než dává najevo, a pivo, které jsem měl v sobě, mi dodávalo kuráž.

Vstal jsem a prošel chodbou, ve které předtím zmizel profesor.

Lokál byl docela slušně zaplněný, u některých stolů seděli hosté po dvou, po třech, ale byli tu také někteří lidé, kteří tu byli stejně jako já sami. Procházel jsem jednu nedostatečně osvětlenou místnost za druhou. Zastavil mě číšník a zeptal se, jestli mi může nějak pomoci, ale zavrtěl jsem hlavou. Potom jsem najednou uviděl bílou profesorovu hřívu. Směle jsem zamířil k jeho stolu. Byl ke mně otočený zády a až na poslední chvíli jsem si všiml, že proti němu sedí dva muži. Nebyl tu sám! Na místě jsem se zastavil a pak jsem se posadil zády k nim k nejbližšímu volnému stolu. V duchu jsem si blahopřál, že jsem se nedopustil té pošetilosti, abych profesora pozdravil a dost možná vyrušil z důležitého rozhovoru. Nikdy v životě by mě nenapadlo, abych se vnucoval bez pozvání, proto jsem se rozhodl tiše a potají se zase vzdálit. V tu chvíli mi navíc připadalo, že se profesor pustil s oběma muži do hádky.

48

Natočil jsem si židli tak, že jsem je mohl ze strany pozorovat.

Jeden z mužů vypadal tak na čtyřicet. Vypadal velmi přísně, měl blonďaté vlasy a klasicky řezané rysy obličeje s tenkými rty. Z jeho oblečení jsem mohl usoudit, že to bude zámožný člověk. Druhý muž měl tmavé vlasy. Byl starší a ne tak vybraně oblečený, typ hromotluka s poněkud zákeřným výrazem. Ani jednoho z nich jsem neviděl přijít do lokálu, ale předpokládal j sem, že tu měl s nimi profesor smluvenou schůzku.

Profesor měl na sobě dlouhý hnědý kožený kabát, který jsem viděl už v jeho pracovně, dlouhý plášť, bez kterého nikdy nevycházel z domu. Byl z telecí kůže. Když jsem se ho později jednou na ten kabát zeptal, vysvětlil mi, že se jedná o speciální výrobek. Ta kůže byla zpracována podobným způsobem jako kůže středověkých pergamenů a kabát byl sešitý z mnoha jednotlivých dílů, z nichž každý byl stejně velký jako stránka Flateyjarbóku.

Ti muži se s profesorem bavili německy, a i když jsem tenkrát tu řeč nijak zvlášť dobře neovládal, rozuměl jsem docela obstojně. Za to jsem vděčil především své učitelce na gymnáziu, která nás neustále bombardovala překlady, protože nás chtěla dovést k tomu, abychom dokázali ocenit zvuk německého jazyka.

„A to je mé poslední slovo!“ slyšel jsem říkat profesora.

„Jaké poslední slovo, pane profesore?“ odvětil blonďatý Němec.

„Víte víc, než chcete přiznat, o tom jsem přesvědčen.“

„To jsi tedy vedle jak ta jedle,“ řekl profesor. „Víte, co mi vy dva můžete? Nechte mě už konečně na pokoji! Mám na práci důležitější věci.“

Měl jsem pocit, že to asi nebude nijak zvlášť přátelská schůzka.

Muž profesorovi vykal, ten mu odpovídal tykáním.

„Máme prostředky, jak to zjistit,“ řekl ten hromotluk, jeho hlas zněl chladně a hrozivě.

„Už zase vyhrožujete?“ zeptal se profesor.

„Ne, nic takového,“ rychle ho začal ubezpečovat ten blonďák s úzkými rty. „Helmutovi jen velice záleží na tom, abychom dostali, co nám patří.“

49

„Co vám patří,“ opičil se po něm profesor opovržlivě. „Vždyť jsou to jen pouhé výplody vaší bujné fantazie. Kliďte se zpátky do Berlína.“

„Zklamal jste nás, pane profesore,“ řekl blonďák. „Čekali jsme, že s vámi dosáhneme nějaké dohody, která…“

Další slova j sem neslyšel. Nejraděj i bych vstal a řekl tomu muži, že profesor nemá rád vykání, že mu to jen kazí náladu, takže s ním pak není žádné pořízení. Profesor mluvil stále hlasitěji a ten hromotluk taky. Hádka propukla naplno. Vstal jsem.

„A měl byste si, pane profesore, dát pozor, aby…,“ začal právě blonďák, ale když viděl, jak se zvedám od stolu, zmlkl. Profesor a Helmut se také ohlédli a já si uvědomil, že mě profesor okamžitě poznal. Němci na mě hleděli naprosto vyjeveně.

„Ach… Valdemare?“ řekl profesor.

„Dobrý večer,“ řekl jsem a kývl j sem na Němce. Podíval jsem se na hodinky, bylo krátce pojedenácté. „Nedomlouvali jsme se na jedenáctou?“ zeptal jsem se profesora islandsky.

„Úplně jsem na to zapomněl,“ odpověděl profesor.

„Nechceš si přisednout?“ zeptal se vzápětí, ale po celou dobu nespouštěl oči z Němců. „Tihle pánové už odcházejí.“

„Rád,“ řekl jsem a přitáhl si židli. „To jsou tví přátelé?“ zeptal jsem se.

„Nevyprávěl jsem ti nic o wagneriánech?“ odpověděl profesor protiotázkou.

Němci na nás hleděli, nerozuměli ani slovo.

„Jednou ses o nich zmínil,“ odpověděl jsem.

„Ten blonďák je přímo výstavní exemplář,“ řekl profesor. „Tady máš před sebou úplně klasické wagneriány, takže teď víš, o čem mluvím.“

Podíval jsem se na toho s úzkými rty, který si mě měřil opovržlivým pohledem. Ten hromotluk zase vypadal, jako by se chtěl vrhnout nejprve na mě a hned pak i na profesora. Necítil jsem se zrovna nejlíp, ale neměl jsem dost času přemýšlet o tom, s jakou společností zde profesor debatuje.

50

Blonďák vstal. Byl vysoký asi jako já, tedy střední postavy. Ten druhý se zvedl taky, byl o něco menší. Chvíli před námi stáli, potom se blonďák na profesora blahosklonně usmál.

„Snad se zase brzy uvidíme,“ řekl klidně.

„Bude mi opravdu potěšením,“ prohlásil profesor a opětoval úsměv.

Počkal, až oba Němci zmizeli, pak do sebe rychle kopl panáka akvavitu a vstal. Všiml jsem si, že má čelo orosené potem.

„Kde ses tady vzal?“ zeptal se.

„Byl jsem vpředu,“ řekl jsem a ukázal za sebe.

„Něco se chystá,“ řekl. „Zjevně se jim podařilo navázat kontakt se Švédy. Musíme něco podniknout.“

Vstal jsem taky a nechápavě jsem se na něho podíval.

„My?“ řekl jsem.

„Pokud proti tomu nic nemáš,“ řekl. „Já vůbec nevím, o co…“

Přísně se na mě zadíval, v tu chvíli jsem měl pocit, že mě jeho oči provrtají.

„Telefonoval jsem Svennimu na Island,“ prohlásil. „Potvrdil mi všechno o tvých skvělých schopnostech, co se týče čtení rukopisů i tvých znalostí historie rukopisů. Zavolal jsem mu hned, jak jsi odešel. Opravdu jsi mě dnes překvapil. Víš, jak často telefonuji na Island, abych se informoval na nějakého studenta?“

„Ne.“

„Nikdy.“

„Takže ty jsi telefonoval doktoru Sigursveinnovi? Aby ses na mě informoval?“

„To, co mi vyprávěl o tvých schopnostech v luštění prastarých runových nápisů, nakonec rozhodlo. A krom toho jsem se o tvých schopnostech dnes přesvědčil sám. To Secundus, víš? Vyluštil jsi to.“

„Zjistil jsi něco nového o sáze o Gaukuru Trandilssonovi?“

„Chápeš rychle,“ řekl profesor. „A máš naprostou pravdu. Je jen otázkou, o jakého Gaukura Trandilssona jde.“

„A jak bych ti mohl pomoci? Chci říct… Jsi…“

„Už mi slábne zrak,“ prohlásil a ukazováčkem si přitom poklepal zlehka na brýle. „Potřebuji nutně někoho, jako jsi ty. Co na to říkáš?“

51

Zíral jsem na něho úplně vyjeveně. „Chtěl bys mi dělat asistenta?“

Když j sem na to neodpověděl, protože j sem prostě nevěděl, kam tou otázkou míří, odpověděl si sám.

„Samozřejmě, že bys chtěl, ty mladý špunte,“ řekl.

„Kdo byli ti lidé?“ zeptal jsem se. „Co chtěli?“

„Ti muži jsou nebezpeční, Valdemare,“ řekl profesor. „Zatnou drápy do všeho, o co mají zájem, a co se jim jednou dostane do spárů, to už zaručeně nikdy neuvidíme, nato můžeš vzít jed. Jejich lajný spolek mě otravoval už dřív, než se dostali nacisté k moci, a teď mám pocit, že zase vylézají ze svých děr.“

„Tajný spolek?“

„Ano, ti zatracení nacisté!“

„Jak to, že zase vylézají z děr?“

„To je dlouhá historie.“

„Co hledají?“

„To samé co já,“ odpověděl profesor zamyšleně. „Musím zjistit, kdo tenkrát odjel na sever Islandu.“

„Na sever Islandu?“

„Na sever Islandu, aby tam vybral ten hrob, Valdemare. Kdybych to zjistil, je vše ostatní jen otázkou času. Jen otázkou času, Valdemare!“

Těmito zvláštními a nesrozumitelnými slovy jsem byl jako prakticky zcela libovolný náhodný chodec sveden z obvyklých cest a stržen do nejneuvěřitelnějších dobrodružství svého života.

„Pojď se mnou,“ řekl profesor po krátkém přemýšlení. „Rád bych ti něco ukázal.“

VI

Neměl jsem tušení, kam jdeme. Když jsme vyšli na ulici, odbočil profesor doprava. Třebaže kulhal a byl o hodně starší než já, měl jsem co dělat, abych s ním udržel krok. Kožený plášť za ním vlál a profesor bodal holí do dlažby tak zuřivě, až se to tichou ulicí rozléhalo. Ani bych se nedivil, kdyby ocelový hrot z dlažebních 52

kostek při těch nárazech vykřesával jiskry. Šli jsme směrem k Slotsholmenu.

Vyprávěl mi o Němcích a to, co říkal, bylo jak z šestákového rodokapsu. Byli členy nějakého tajného spolku, který založil začátkem dvacátých let v Německu specialista na runy Erich von Orlepp. Byl to obchodník s uměním a přesvědčený nacista, jehož zájem o nordistiku hraničil až s posedlostí. Studoval nordistiku s tím cílem, aby mohl vědecky podpořit nadřazenost árijské rasy. Ten lajný spolek konal několikrát do roka kultovní shromáždění, kde se recitovalo z Eddy.

„V Německu existovaly četné spolky tohoto druhu. Odtud také pramenil Hitlerův zájem o Eddu,“ řekl profesor.

„Adolf Hitler?“

„Nacistům šlo o písně Eddy a další nordické literární památky, jako je například Vólsungasaga, o vše, co se zabývá látkami, které se vyskytují rovněž v německé středověké literatuře,“ řekl profesor.

„Víš přece, že Richard Wagner nečerpal látku pro svůj Prsten Z

německé Písně o Nibelunzích, nýbrž z nordické tradice.“

Vysvětlil mi, že právě proto měli nacisté speciální zájem o Island.

Vycházeli z toho, že ty staré germánské ságy, prastaré historické dědictví germánských národů, se uchovaly v ústní slovesnosti Islanďanů a nakonec byly právě na Islandu zaznamenány na pergamen. Profesor tvrdil, že různé tajné značky těchto společenství později převzali národní socialisté a udělali z nich své emblémy, například hitlerovský pozdrav a hákový kříž, který pochází z nordické mytologie a odkazuje na Mjolni, Thorovo kladivo. Edda jim pak měla sloužit jako vodítko a taky ve vojenské oblasti byly četné symboly z germánského odkazu. Nacistický pozdrav pochází z písně Sigrdrífa. „Tam se píše: ‚Heil dir Tag, Heil euch, Sohne des Tages‘

– , Pozdraven buď, dni, pozdraveni buďte, synové dne‘. A z toho vzniklo ‚Heil Hitler‘,“ vysvětloval mi profesor. „O tom jsem slyšel,“

poznamenal jsem. „Častokrát jsem za časů nacismu pobýval v Německu a poznal jsem některé z těch tajných spolků i jejich shromáždění,“ řekl profesor. „Byla různého druhu, od neškodných sešlostí až po štvavé rasistické podniky. Většinou mi připadaly děsivé.“

53

Riskl jsem, že jsem mu připomněl, že i na Islandu a jinde byli lidé, kteří zastávali názor, že stál na straně nacistů, protože měl kontakty s tajnými spolky a vysokými funkcionáři NSDAP, když byla tato strana na vrcholu své moci.

Za divokého klapání holí vykročil energicky přes most od Holmsens Kirke k Slotsholmenu, kde se náhle zastavil. „Valdemare, neopovažuj se nazývat mě nacistou,“ řekl. „To by mě nikdy nenapadlo,“ řekl jsem. „Jen jsem poukázal na něco, co jsem slyšel.“

„Předpokládám, že většina z toho, co jsi o mně slyšel, byla lež,“

odpověděl. „Existuje spousta lidí, kteří mi nejsou nakloněni, v neposlední řadě tady v Kodani. Nelíbí se jim, že bojuji za to, aby se islandské rukopisy vrátily na Island. Chtějí, aby za každou cenu zůstaly zde. Má osoba sice v tomto sporu nehraje žádnou roli, ale když jsem dáván do souvislosti s těmi ďábelskými nacisty, hluboce se mě to dotýká.“

„Budu si to pamatovat,“ řekl jsem.

Potom jsme pokračovali v cestě a já si předsevzal, že příště, až se budu chtít o profesorovi dozvědět něco bližšího, budu své otázky formulovat opatrněji. Opět jsem měl co dělat, abych s ním udržel krok.

Pokračoval ve vyprávění. Zvláštní pozornost věnoval tajnému spolku Ericha von Orleppa. Ten muž byl posedlý sběratel a ustavičně pátral po islandských rukopisech.

Když pak Němci obsadili Dánsko, bylo od počátku von Orleppovým cílem odvézt do Německa vzácné islandské pergamenové rukopisy, jež byly uchovávány v Kodani, ale ze všeho nejdřív se činil v jiných zemích Evropy a loupil umělecké poklady tam, než natáhl prsty po islandských rukopisech. To už se ale válka pomalu chýlila ke konci a nacisté byli z Dánska vyhnáni. Po pádu Třetí říše většina tajných spolků zmizela, ale Orleppův syn Joachim pokračoval ve stopách svého otce, a tak toto společenství zůstalo naživu. Pokud profesor věděl, žil teď von Orlepp v Ekvádoru, kam jeho rodina uprchla po druhé světové válce.

„To byl ten blonďák, blonďatý Joachim,“ řekl profesor. „Tady je burza,“ řekl potom a ukázal holí na jednu temnou budovu. „A tamhle je státní kancléřství s tím ohavným erbem Frederika IV. Zde má být v 54

budoucnu uložena rukopisná sbírka Árniho Magnússona, ve stejné budově jako Státní tajný archiv, což je jedině dobře.“

„Tady?“

„Ale jen dočasně.“

„Sbírka se bude stěhovat?“

„Od smrti Árniho Magnússona už potřetí.“

Malým parčíkem jsme se dostali k vchodu budovy. Tam profesor vytáhl z kapsy svazek klíčů a prohlásil, že dřív se tu nacházel zásobovací sklad dánské flotily a že podle jeho názoru je to pro uchovávání rukopisů skvělé místo, než budou vráceny na Island.

Došlo mi, že ten parčík je růžová zahrada a ta budova je proviantní sklad vedle Královské knihovny.

„Erich von Orlepp zde v Kodani studoval nordistiku,“ řekl profesor a z hlasu mu zaznívala hořkost. „Studovali jsme zde prakticky současně, proto jsem toho muže trochu znal. Říkali jsme mu Erich Lalůček. Byl neuvěřitelně arogantní a pyšný.“

„Je mrtev?“

„To nevím,“ odpověděl profesor. „Bylo by to jen dobře. Je to ten nejodpornější člověk, s jakým jsem se v životě setkal, strašně zákeřný a nebezpečný. Zastával vysoké místo v nacistické hierarchii a měl velký vliv. Rozhodně nebyl hloupý a v nordickém i germánském dávnověku se vyznal dobře, navíc byl jedním z hlavních nacistických ideologů.“

„Setkal ses s ním za války?“

„Jen jednou, ale to mi stačilo.“

„Do jaké míry stačilo?“

„Na tom nezáleží,“ zamumlal profesor. Nikdy jsem od něho neslyšel nic jiného, než že se rukopisy jednoho dne vrátí na Island.

To byla pro něho srdeční záležitost a byl z hloubi duše přesvědčen, že se to stane skutečností, podle jeho názoru to bylo jen otázkou času. Když měl dobrou náladu, tvrdil, že se tak stane během příštích deseti let. Když byl v depresi, prohlašoval, že to může trvat celá desetiletí. Jeho největším přáním bylo, aby se toho okamžiku dožil.

Poněkud mě to překvapilo, protože v letech po druhé světové válce se profesor nápadně málo angažoval pro návrat rukopisů. Zdálo se, jako by ztratil elán nebo jako by, jak mnozí tvrdili, přešel do 55

opačného tábora. „Je skutečně tragické, že jsme teprve v sedmnáctém století začali našim pergamenovým rukopisům věnovat pozornost,“

řekl, zatímco odemykal dveře. „Raději ani nemyslet na to, kolik se toho do té doby ztratilo a bylo zničeno.“

„Na univerzitě nám říkali, že do začátku sedmnáctého století vzniklo alespoň sedm set pergamenových rukopisů, které se všechny ztratily,“ řekl jsem.

„Nebýt lidí, jako byl biskup Brynjólfur Sveinsson ve Skálholtu, byly by ztráty ještě větší,“ řekl profesor. „Byl jedním z mála mužů své doby, kteří si uvědomovali, jaký má význam rukopisy sbírat.

Získal do svého vlastnictví Flateyjarbók. Kde by byl ten rukopis teď, kdyby nebyl biskup přesvědčen o jeho hodnotě?“

„A co teprve Codex Regius, nejstarší pramen nordické mytologie a básnictví. Zachránil ho před zničením,“ dodal jsem.

„Nejdražší poklad našeho národa,“ řekl profesor. „Ty staré básně z ústní lidové tradice a Píseň věštkyně – a pak ty velkolepé hrdinské básně o Sigurdu Drakobijci, Brynhildě, Gunnarovi a Hognim, rýnském zlatě. Je to nedocenitelná vzácnost, Valdemare, nedocenitelná! Naše nejvzácnější vlastnictví. Náš přínos světové kultuře! Nemáme Akropolis, protože náš dávnověk se nemanifestoval v kameni, nýbrž ve slovech!“

Věděl jsem, že to myslí naprosto vážně. Samozřejmě i mně bylo jasné, že bychom byli bez Codexu Regia chudší o celý jeden kulturní svět. Kdyby ho nebylo, velká část naší staré kultury by zmizela navždy a naše znalosti o světě nordických bohů by byly mnohem skromnější.

„Bez toho rukopisu bychom si jen těžko dokázali udělat představu o našem dávnověku,“ přitakal jsem.

„Bez Codexu Regia bychom sotva věděli něco o významu pomsty ve staronordických představách. Ten rukopis má neocenitelnou hodnotu. Jiné texty jsou nám zprostředkovávány v nejrůznějších jiných kodexech, ale Edda existuje jen v tomto jediném rukopisu, který obsahuje všechno její vědění.“

Zeptal jsem se, jestli to byl Himmler, kdo tvrdil, že kořeny germánství spočívají na severu a že pozůstatky nadřazené árijské rasy by se daly najít na Islandu.

56

„Lalůček byl úplně stejného názoru,“ odpověděl profesor.

„Glorifikoval staré hrdinské smýšlení, jež se projevuje v písních Eddy. Jemu ovšem nakonec šlo jen o to, aby mladým vojákům vnukl vůli k vítězství. Byl samozřejmě také jedním z těch, kteří se nechávali unášet představou o světovládě, která by se nezakládala na kultuře středomořského prostora a křesťanství, nýbrž na germánském dávnověku. Pro tyto lidi byla Edda něco jako bible. Z politických důvodů chtěli Němcům vtlouct do hlav ono takzvané ‚hrdinské smýšlení‘ nordického dávnověku a z Eddy měla vzejít inspirace k tomu, aby se celý národ stal natolik válkychtivým, aby s hrdě nastavenou hrudí táhl do boje.“

Vzpomněl jsem si na knihu, kterou jsem před nedávnem viděl na profesorově psacím stole: Edda, zvláštní vydání pro Hitlerjugend.

„Divný světonázor,“ řekl jsem.

„Ty o tom už můžeš vědět jen málo,“ řekl profesor.

„Ale opravdu si myslíš, že nám Dánové někdy ty rukopisy vrátí?“

„Poslední dobou Dánové tvrdí, že ty rukopisy vůbec nejsou islandské, nýbrž ‚všeobecně nordické‘,“ řekl profesor, aniž by dokázal skrýt svoji nelibost. „Tvrdí naprosto vážně, že byly na Islandu sepsány čistě náhodou. Náhodou! Slyšel jsi někdy něco tak směšného? Tvrdí, že bychom ani nebyli schopni je uchovávat, protože na to nemáme technické prostředky ani akademické prostředí.

Co říct na takové kecy? Jako bychom je nedokázali zkoumat a editovat stejně dobře jako oni, ne-li dokonce ještě lépe! Byl jsi už v Královské knihovně?“ Přisvědčil jsem.

„Stačila by jediná jiskřička, aby všechno vzplálo jediným plamenem,“ řekl profesor. „Všechno je tam obložené dřevem. A tito lidé tvrdí, že nejsme schopni uchovávat rukopisy!“

„Jestli tomu správně rozumím, pohlížejí Dánové na rukopisy jako na své vlastní národní dědictví,“ řekl jsem. „Stejně jako na umělecké předměty v Národním muzeu a v Sochařském muzeu.“

„Blbost! Ty rukopisy nepatří nikam jinam než na Island.

Odtamtud byly přivezeny, tam byly napsány a tam byly původně přechovávány. Jsou vlastnictvím islandského národa, žádný jiný 57

národ je nemůže vlastnit. Žádný! Dánové to jednou pochopí. Je to jen otázkou času, kdy se tak stane. Jen otázkou času.“

„Samozřejmě,“ řekl jsem.

„Z toho důvodu si nepřejeme, aby zde zůstaly uloženy dlouho,“

zašeptal profesor a otevřel dveře budoucího místa uložení sbírky Árniho Magnússona, posledního na dánské půdě, pokud by mělo být po profesorově vůli. Vstoupili jsme do obrovského sálu s tlustými stěnami a klenutým stropem, ale s laciným linoleem na podlaze. Sál byl zcela prázdný. Na podlaze stálo jen několik beden s knihami a několik regálů.

„Zde bude čítárna,“ prohlásil profesor a ukázal rukou kolem sebe.

„A tamhle ředitelova pracovna. Zde se bude nacházet restaurační dílna pro rukopisy a tamhle temná komora pro jejich fotokopie.“

„To je ale mnohem lepší místo uložení,“ řekl jsem a rozhlížel se.

„Doufám, že to milému Jónovi nebude vadit,“ řekl profesor a otevřel dveře do nevelké vedlejší místnosti.

Nevěděl jsem, jakého Jóna má na mysli. V pokoji stálo obrovské množství knižních regálů a uprostřed místnosti stál psací stůl, V

regálech leželo několik složek, ale psací stůl byl prázdný, krom lampy, kterou profesor rozsvítil. Psací stůl měl po obou stranách zásuvky. Profesor vytáhl na jedné straně tu nejspodnější a její obsah vysypal na desku stolu. Zásuvka měla dvojité dno, které profesor otevřel a vytáhl z něj jakousi obálku. Vytáhl z ní dopis a položil ho pod lampu.

„Umíš řecky, Valdemare?“ zeptal se.

„Trochu,“ odpověděl jsem. „Moc ne.“

Jistěže jsem se velmi zajímal i o řečtinu a na gymnáziu mě tento jazyk bavil stejně jako latina. Také na univerzitě jsem navštěvoval kurzy řečtiny, ale k tomu, abych ten jazyk ovládal, bylo ještě daleko.

„Biskup Brynjólfur řecky uměl,“ řekl profesor. „Tady máme jeden list s runovými znaky z doby, kdy sídlil ve Skálholtu. Zřejmě ho ve škole sebral nějakým žákům, kteří koketovali s runovými kouzly a černou magií. To bylo v těch dobách docela běžné a ve skálholtské škole to, jak jistě víš, vyvolalo velký skandál. Brynjólfur ale byl i v těch nejhorších časech honů na čarodějnice nadmíru mírný 58

biskup a takovéto přečiny nikdy netrestal příliš přísně. Přečteš ty runy?“

Sklonil jsem se nad list. Byly na něm germánské runy, které se daly velmi dobře rozeznat vzhledem k faktu, kolik století uplynulo od chvíle, kdy byly napsány.

„Připadá mi, že se jedná o magické runy pro zaklínání nemocí,“

řekl jsem nejisté. „Mohlo by to tak být?“

„O jakou jde nemoc? Co mají ty runy léčit?“

„Nejsem si zcela jistý,“ řekl jsem, třebaže jsem je už rozluštil.

Váhal jsem, protože mi to téma bylo poněkud trapné.

„O co se jedná?“ trval na svém profesor.

„Jde o… Nevím, nejde třeba o noční pomočování?“ navrhl jsem váhavě.

„To jsem si napřed myslel taky, ale když se podíváš důkladněji, všimneš si, že to tak nemůže být. Jasně, není to zcela zřetelné a tu a tam některá písmena chybí.“

Podíval jsem se na runové znaky znovu a najednou jsem pochopil, o co jde.

„Ty znaky mají působit proti pohlavním chorobám,“ řekl jsem.

„Jestli existuje něco, co se nikdy nezmění, pak jsou to žáci,“ řekl profesor s úsměvem. „Výborně, Valdemare, ale o to teď nejde. Když ten list otočíš, co vidíš?“ pokračoval.

Obrátil jsem list a uviděl jsem, že je tam gotickým písmem napsáno zvláštní dvoj verši s aliterací. Soustředěně jsem na ně hleděl, dokud jsem nebyl přesvědčen, že jsem to rozluštil.

„To je rukopis biskupa Brynjólfura?“ zeptal jsem se.

„Znáš jeho písmo?“

„Mám dojem, že ho dokážu odlišit od jiných rukopisů.“

„No a?“

„Mám ten dojem, že by to mohlo být jeho písmo.“

„Co z toho vyčteš?“

Runy neryji

Reptám na rošťáky

59

„Jsi si naprosto jistý, že ten list pochází od biskupa Brynjólfura?“

zeptal jsem se. „Ano, zcela jistý,“ odpověděl profesor. „Podepsal to.

Podívej se, tady to dvojí ‚L‘.“

Ještě jednou jsem se na text pozorně podíval a pak jsem rozpoznal téměř vybledlé velké „L“ a ještě druhé, které s ním téměř splývalo.

„ Loricatus Lupus,“ řekl profesor.

„Samozřejmě,“ řekl jsem, „Brynjólfur. Obrněný vlk. Tak podepisoval veškeré dokumenty.“

„Jak vidíš, měl biskup básnické střevo,“ řekl profesor. „Vždycky jsem byl toho názoru, protože to taky vysvětluje jeho lásku k literatuře. Teď ten list zase obrať. Myslím si, že ta čmáranice tady nahoře pochází také od Brynjólfura. Jak vidíš, je tato glosa psána řeckými písmeny. Přečteš to?“

Zíral jsem na rukopis. Písmena byla drobná a zčásti úplně nečitelná, navíc ve starořečtině, kterou jsem neovládal. Přesto jsem dvě písmena v prvním slově dokázal rozluštit hned a domníval jsem se, že taky vidím, že komentář končí velkým písmenem, a sice „K“.

„To je ‚R‘,“ opravil mě profesor.

„Ach, to je ‚R‘?“ řekl jsem. „Ten komentář ale začíná velkým ‚L‘.“

„Polovina slova nám chybí a krom toho je ještě nějaké slovo uprostřed. Je krátké. Inkoust je tak vybledlý, že se to už nedá rozluštit, proto je třeba domyslet si je z kontextu. Vždycky jsem si myslel, že se jedná o krátké a relativně bezvýznamné slovo. To první slovo začíná na ‚L‘ a ta dvě předposlední písmena jsou řecké kappy.“

„Mohlo by to znamenat kadeř?“

„To by samozřejmě mohlo, Valdemare, ale proč by měl plýtvat inkoustem na něco tak bezvýznamného, jako je kadeř?“

Podíval jsem se ještě jednou a přidržel si list blíž k lampě.

„Domnívám se, že je to ‚mezera‘,“ zašeptal profesor, „a to krátké slovo před tím je člen. „To krátké slovo za tím, jež se nedá rozluštit, by mohlo znamenat ‚u‘. Myslíš, že by to tak mohlo být?“

Přikývl jsem, i když jsem neměl tušení, co tím chce profesor naznačit. Stejně jako mi bylo záhadou, proč se uprostřed noci 60

hrabeme v zásuvkách nějakému Jónovi, ve kterých se ve skryté přihrádce nachází jakýsi runový text proti pohlavním chorobám.

„Co myslíš, že je míněno tou mezerou?“ zeptal se profesor a zdálo se, že netrpělivě čeká na mou odpověď.

„To může znamenat spoustu věcí,“ odpověděl jsem.

„Samozřejmě, samozřejmě. Ale co je ta nejdůležitější mezera?“

„Má to co dělat s Brynjólfurem?“

„Ano.“

„Tak to by mohlo znamenat, že… Mluvili jsme o Codexu Regiu.

Mohla by tím být míněna mezera v rukopise?“

„Velmi správně, Valdemare, to jsi odhadl dobře. Osm stran, které před třemi sty lety z Codexu Regia zmizely, ale nikdo neví jak.

Nevíme ani, jak se ta kniha roku 1643 ve Skálholtu dostala biskupu Brynjólfurovi do rukou. Víme jen, že sbíral rukopisy z celé země a jedním z nich byl Codex Regius.“

Mlhavě jsem si vzpomínal na přednášku doktora Sigursveinna o Codexu Regiu a o domněnkách, že ten, kdo tu knihu předal Brynjólfurovi, mohl být básník Hallgrímur Pétursson. Byl tenkrát farářem ve Hvalsnesu na poloostrově Reykjanesu. Ten rukopis mu zcela jistě prošel rukama. Nachází se v něm jedna glosa psaná ve stylu 17. století. Když se tento zápis srovná s ručně psaným originálem Pašijových žalmů Hallgrímura Péturssona, je zřejmé, že musí pocházet od něj. Samozřejmě se mohl Codex Regius dostat k biskupu Brynjólfurovi i jinak, ale dokud o tom nikdo neví nic přesnějšího, je historka o chudém básníkovi, cestujícím do Skálholtu s Eddou v chlebníku, téměř nedílnou součástí pokladu pověstí, jimiž jsou staré knihy opředeny.

„Ve Skálholtu zůstala kniha devatenáct let a s velkou pravděpodobností se dotyčné stránky ztratily tam, čímž vznikla ta mezera,“ řekl profesor. „Osm drahocenných listů, jež obsahovaly báseň o Sigurdu Drakobijci a část písně Sigrdrífa; ty jsou stejně jako zbývající stránky nesmírně cenné.“

Upřel jsem na profesora pohled a rozpačitě se zeptal: „Ty jsi ty ztracené stránky z mezery objevil?“

„Ne, ještě ne, bohužel,“ odvětil profesor.

„Ti Němci jdou po nich?“

61

„Hledají je už dlouhá léta. Stejně tak Švédové a lidé z edinburské univerzity.“

„Ty runové znaky jsi do té zásuvky schoval ty?“

„Ne, s tím nemám nic společného,“ řekl profesor. „Už za mých studentských let mi někdo řekl, že v zásuvce je ten list. Jestli se opravdu jedná o mezeru v Codexu Regiu, znamená to, že Brynjólfur o těch stránkách věděl, že věděl, že se nacházejí u někoho, jehož jméno začíná na ‚R‘. Tudíž se ty stránky musely nacházet v knize ještě tehdy, když se rukopis dostal do Skálholtu, ale když ho Brynjólfur poslal králi Frederikovi II., byly už pryč.“

„A kdo je ten ‚R‘?“

„Když jsem to uviděl poprvé, myslel jsem si, že je to Ragnheidur Brynjólfsdóttir, biskupova dcera, která z nějakého důvodu ty stránky chtěla mít. Ale mnohem později mě napadlo, že byly dvě.“

„Dvě?“

„Ve Skálholtu byly dvě ženy jménem Ragnheidur.“

„Dvě ženy toho jména?“

„Biskupova dcera se jmenovala Ragnheidur, ale navíc tam žila ještě i Ragnheidur Torfadóttir, která byla biskupovou schovankou.“

Jistěže jsem je znal obě dvě. Dcera biskupa Brynjólfura měla nemanželské dítě, což způsobilo obrovský skandál. Zemřela ve dvaadvaceti letech. Její syn byl dědem ustanoven jako dědic, ale dožil se jen jedenácti let. O tu druhou Ragnheidur Torfadóttir usilovali ve Skálholtu dva muži, Jón Sigur?ssona, syn zemského správce, a skálholtský farář Loftur Jósepsson. Jóna se pokaždé, když Ragnheidur spatřil, zmocňovaly křeče, a proto obvinil Loftura z černé magie a tvrdil, že mu Loftur vložil do postele magické znaky, jež způsobují jeho nemoc.

„Takže ty stránky dostala od biskupa Ragnheidur Torfadóttir?“

zeptal jsem se.

„Přesně to jsem si dlouhou dobu myslel,“ odvětil profesor. „Dává to smysl, když uvážíme, že se z písně Sigrdrífa daly získat runy, které měly něco společného s prokletím lásky, a právě tato píseň je obsažena v chybějící části.“

62

„Takže si tedy myslíš, že Ragnheidur a Loftur to, co získali z těch ztracených stránek, použili na to, aby se pomstili synu zemského správce?“ zeptal jsem se.

„Pro tu mezeruje to stejně dobré vysvětlení jako každé jiné,“

prohlásil profesor. „Vyňali ty stránky z rukopisu a už je nevrátili, biskup Brynjólfur o tom zřejmě věděl.“

„Ale proč napsal ten komentář řeckými písmeny?“

„Třeba si chtěl procvičit řečtinu,“ řekl profesor.

„Pravděpodobnější ovšem je, že nechtěl, aby se někdo o osudu těch stránek dozvěděl.“

„A proč ten list schováváš v tajné přihrádce pod zásuvkou?“

„Já ho tam ale neschoval,“ řekl profesor. Vrátil list do obálky a položil ho zpět na jeho místo. „Kdo tedy?“

„Udělal to Jón,“ řekl profesor. „Jaký Jón?“

„Samozřejmě Jón Sigur?sson. Tohle je jeho psací stůl.“

Na okamžik jsem v duchu před sebou viděl hrdinu boje za nezávislost, jak drží v ruce tento list s runami, a vzpomněl jsem si na fámy o jeho syfilidě a spoustě souložnic.

„A zůstane tu i nadále?“

„Samozřejmě,“ řekl profesor.

„Ale…“

„Je zbytečné hrabat se v historii, když se tomu dá zabránit,“ řekl.

„Samozřejmě ho uložíme zpět na jeho místo a můžeme jen doufat, že tam zůstane i do budoucna. Jenom jsem chtěl, abys získal představu, o co vlastně jde. Představu o celé té věci a všem, co je nám ještě pořád skryto.“

Netroufal jsem si zeptat se ho, odkud ví o tom listu pod zásuvkou psacího stolu Jóna Sigur?ssona, ale pořád jsem ještě neměl tušení, jak souvisí nějaké runové čarování ve Skálholtu s Codexem Regiem, písněmi Eddy, se Švédy, s tajnými spolky, wagneriány a řečtinou biskupa Brynjólfura.

„Takže Ragnheidur Torfadóttir opravdu vlastnila ty stránky?“

„Právě že ne,“ řekl profesor. „Každopádně o tom nic nevím.

Ukázalo se, že to ‚R‘ nemá co dělat ani s jednou z obou Ragnheidur.“

Nestačil jsem už profesora sledovat. „A ti Němci v Hviids Vinstue?“

63

„S tím Joachimem von Orleppem jsem se setkal poprvé. Chtěl mě za každou cenu vidět a tvářil se, že ví… Můj elán v poslední době polevil, Valdemare. Jsem…“

Profesor se odmlčel.

„Co po tobě chtěli?“ zeptal jsem se.

„Bál jsem se, že objevili tady ten lístek,“ řekl profesor. „Tvářili se, jako by došli dál, než tuším. Ale možná to na mě jen hráli, aby mě vyprovokovali.“

„Došli dál v čem?“ zeptal jsem se.

„Možná ti to řeknu později. Mít na krku tyhle wagneriány je skutečně děsivé. Řekni mi, Valdemare, víš něco o Rusech?“

„O Rusech?“

„Rusech, kteří utekli na západ.“

„Co je s nimi?“

„Pokouší se jednoho vypátrat,“ řekl profesor. „Ale je to těžké a taky časově náročné.“

„A co ten Gaukur Trandilsson, pátráš vůbec po jeho sáze?“ zeptal jsem se naprosto zmatený.

„Jak jsi na takovou blbost vůbec přišel?“ zeptal se profesor udiveně a znovu rázně zavřel zásuvku s runovým textem v tajné schránce.

VII

Tenkrát jsem toho o té mezeře v Codexu Regiu moc nevěděl.

Jednalo se o arch s osmi stranami rukopisu, obsahujícím krom jiného devět slok písně Sigrdrífa. Nicméně ty sloky jsou známy z opisů.

Badatelé se dlouho dohadovali, kdy ta mezera vznikla, většinou se ale jednalo o značně scestné spekulace. Bohužel se neví nic o tom, jak byl Codex po celá staletí uchováván od doby, kdy vznikl, do jednoho dne v sedmnáctém století, kdy se objevil ve Skálholtu.

Takové mezery v historii jsou celkem časté a nezřídka se badatelé pokoušejí je s neuvěřitelnou myšlenkovou akrobacií zaplnit.

Nesmíme zapomenout, že profesor platil v tomto oboru za jednoho z největších koryfejů. Byl posedlý touhou zjistit, jaká 64

tajemství se skrývají v těchto mezerách, a naplnit je starým, dávno ztraceným významem. Vypadalo to, že ho tato vášeň v čase, kdy jsem se s ním v Kodani seznámil, přivedla na stopu pohřešovaných stránek Codexu Regia – a dostala ho do větších problémů, než jsem si kdy dokázal představit.

Občas musím myslet na to, jak byl profesor sklíčený, když jsem se objevil v jeho životě, a jak ho zmáhal jeho alkoholismus. Historky, které jsem o něm slyšel z časů před válkou, se točily kolem vynikajícího vědce, geniálního analytika a bystrého, kritického myslitele, jenž má neotřesitelnou víru v hodnotu starých spisů. Když jsem ho poznal, vypadal sešlý a opotřebovaný, propadlý alkoholu, podrážděný, téměř neschopný pracovat a zcela uzavřený ve vlastním světě plném nedůvěry, vzteku, ba dokonce nenávisti vůči něčemu nanejvýš komplikovanému a nesrozumitelnému, co označoval pojmem „wagneriáni“. Později jsem měl lépe porozumět, proč na tom ten velký učenec byl tak, jak byl, když jsem se dozvěděl o tom nepochopitelném a strašlivém tajemství, které ho obklopovalo a tížilo na duši víc, než dokážou vylíčit slova.

Nikdy toho o sobě moc neřekl – a především ne mně v těch prvních týdnech, kdy jsem ho poznal. Krom toho, co jsem předtím slyšel na Islandu, jsem o jeho soukromých záležitostech nevěděl skoro nic. Svoji dánskou manželku Gittu poznal ve dvacátých letech v Královské knihovně, kde pracovala. Byla vůči mužům velmi ostýchavá. Časem se však spřátelili a roku 1924 se vzali. Děti jim nebyly dopřány a velkou tragédií profesorova života bylo, že roku 1932 zemřela po několikaletém zápasu s tuberkulózou. Profesor o ni pečoval s bezmeznou oddaností a vytrvalostí a po její smrti se zhroutil. I on se nakazil tuberkulózou. Byl na tom hodně špatně, měl zánět v noze, kterou mu lékaři museli téměř amputovat. Nakonec se jim podařilo nohu zachránit, ale od té doby chodil profesor o holi.

Po Gittině smrti si vzal rok volno, aby se mohl věnovat svému bádání. O cestách, které podnikal, bylo známo jen málo, tedy kromě toho, že strávil tři měsíce na Islandu a přitom cestoval především po severní části země. Kolovaly historky, že narazil na nějaké stopy, že prý se tam někde na severu dají nalézt nějaké fragmenty starých rukopisů a staré knihy. Řekl mi, že se na těchto cestách krom jiného 65

setkal s mužem, jehož matka si s sebou dost možná vzala do hrobu Breviarum Holense. Tento breviář byl první spis, který byl na Islandu vytištěn, bylo to roku 1534 nebo 1535 v Brei?abólsstaduru na severu země z iniciativy biskupa Jóna Arasona. Profesor měl v úmyslu toto tvrzení ověřit. Z toho breviáře se uchovaly jen dvě stránky, jež se dostaly do rukou Švédům, a jsou uchovávány v Královské knihovně ve Stockholmu. Když mi to profesor říkal, znělo to, jako by měl v úmyslu jednoho dne požádat o povolení k exhumaci té ženy, aby si ověřil slova toho muže.

Až do konce války zastával profesor neochvějně názor, že islandské rukopisy musejí být jednou provždy vráceny na Island. Po osvobození Dánska už toto stanovisko z neznámých důvodů nezastával tak kategoricky, ba naopak byl toho mínění, že navzdory všemu by měly být prozatím ještě uloženy v Královské knihovně.

Zašel dokonce tak daleko, že podpořil dánské argumenty, že na Islandu pro tyto poklady neexistuje bezpečné místo k uložení, o potřebných badatelských institucích ani nemluvě. Na Islandu si tím udělal nepřátele; vyčítali mu, že tajně pracuje na tom, aby se z celé záležitosti vyvlékl. Jeho postoj k této otázce se tedy zdál být nanejvýš rozporuplný, protože já jsem od něho nikdy neslyšel nic jiného, než že se rukopisy mají převézt na Island, čím dříve, tím lépe.

Ať už tomu bylo jakkoli, jeho dobrá pověst vědce a strážce národních pokladů tím velmi utrpěla, možná už byla docela v troskách, když jsme se seznámili.

Studenti na katedře nordistiky, se kterými jsem se seznámil v Kodani v ony slunné podzimní dny roku 1955, velice rádi vyprávěli historky o profesorovi, které slyšeli od spolužáků nebo na Islandu.

Bylo jich vskutku dost. Všichni se shodovali v tom, že je profesor skvělý učitel, i když se vůči studentům častokrát choval hrubě, ba někdy až urážlivě, pokud měl dojem, že neprojevují dostatek zájmu či studijní horlivosti. Lenochy nesnášel. „Studuj raději práva, mladý příteli,“ doporučoval takovým studentům, protože práva byla studijním oborem, kterého si cenil nejméně. Profesor byl pro to, aby se Island definitivně oddělil od Dánska, a s nadšením sledoval, když roku 1944, v časech, jež byly pro Dánsko velice těžké, byl v ?ingvelliru Island vyhlášen republikou. Říkalo se, že prý se dokonce 66

angažoval v dánském odboji a že u sebe schovával lidi, kteří museli z Dánska uprchnout, a že také organizoval sabotážní akce. O svém zatčení se nikdy veřejně nevyjádřil, stejně jako o tom, co jako vězeň prožil na gestapu a proč byl nakonec propuštěn.

Od konce války pracoval profesor na novém vědeckém vydání Codexu Regia, klenotu nejdražšího, jak on sám rukopis nazýval. V

tomto vydání chtěl také uveřejnit výsledky svého nejnovějšího bádání o písních Eddy. O některých z nich diskutoval na univerzitě v úzkém kroužku vybraných studentů. Od konce války měl profesor rukopis pro badatelské účely dlouhodobě vypůjčený, takže se k němu nikdo jiný prakticky nedostal. Měl zvláštní povolení Královské knihovny přechovávat knihu u sebe v ústavu, kde pracoval. Roky však míjely, aniž by nová edice spatřila světlo světa. Jediné, čím na sebe profesor poutal pozornost, byly stále trapnější skandály, jako byl třeba ten při jedné večeři na islandském velvyslanectví, kde úplně namol upadl a v pádu s sebou strhl ještě stoly a židle, to vše poté, co se posmíval švédskému velvyslanci. Mnohé z jeho eskapád se dostaly dokonce do novin, například ta, kdy jednoho známého islandského spisovatele, který byl v adventním období pozván do Kodaně, aby tam předčítal ze své nejnovější knihy, nazval „literárním výstavním volem“.

Nebylo známo, že by měl před druhou světovou válkou nebo během ní problémy s alkoholem, tento problém se u něj zřejmě projevil teprve po skončení války a od té doby značně narůstal. Další se domnívali, že by to po všech těch letech mohlo mít nějakou souvislost s tragickou smrtí jeho ženy Gitty, i když to, že by dokázal její památku pošpinit opilstvím, se mu vůbec nepodobalo. Někteří vyslovili domněnku, že ho to zatčení gestapem sebralo víc, než hodlal přiznat, další oproti tomu tvrdili, že se ve svém bádání ohledně Codexu Regia dostal do slepé uličky, z níž nedokázal najít cestu ven.

Dokonce i můj kodaňský přítel Óskar o tom věděl víc než já, třebaže studoval na technice. Seděli jsme v Kanibalce na Norre Allé a obědvali jsme pečeného platýze s vodnatými bramborami. Bylo to něco na způsob studentské menzy. Hned vedle se nacházel Biskupský sklep, kde studentské organizace pořádaly svá shromáždění. Jednalo 67

se o sklepní sál s obílenými stěnami, kde se konaly přednášky a pronášely projevy. Jídlo v Kanibalce bylo nejlevnější v celém městě, dalo se tam navečeřet za korunu padesát a v poledne si tam člověk mohl dát celý smorrebrod a k tomu ještě sklenici mléka. Když k tomu chtěl pivo, bylo to samozřejmě o něco dražší. Óskar měl zřejmě kocovinu; večer předtím seděl s pár spolužáky v Rode Pimpernell, lokále, který jsem ještě neznal a který se nacházel na konci Radničního náměstí v Kattesundu. Právě zde se čas od času setkávali Islanďané.

V těch letech tvořili Islanďané v Kodani uzavřenou skupinku.

Mnozí z nich pomýšleli stejně jako Óskar na budoucí velké elektrárny a studovali technické vědy, ale našli se mezi nimi i tací, kteří zde studovali obory, jako je ekonomika, nordistika či psychologie. Nikdy jsem nebyl nijak zvlášť společenský člověk, ovšem tohle město, studium a islandští studenti to přece jen trochu změnili.

Chodili jsme do kina a do divadel, navštěvovali jsme zakouřené jazzové kluby. Duch společenství a soudržnosti se dal nejlépe vyčíst z toho, jak samozřejmé bylo, že ten, kdo měl právě peníze, platil v hospodách i jinde za ostatní. Peníze pro nás nebyly nijak podstatné, a proto jsme bývali většinou švorc. Protlouct se s šesti nebo sedmi sty korunami měsíčně nebylo nijak snadné a často byly naše příjmy ještě nižší. Občas studenti vyjížděli na kolech do městských lesíků. U

Froken Dinesen na Kongens Nytorv se dala kola vypůjčit. Na jeden takový výlet si vzpomínám obzvlášť dobře. Vzali jsme si s sebou proviant, cestou jsme se zastavovali v kdejaké hospodě, pak jsme si dali závody na lodičkách na jezeře Furesoen, až jsme nakonec pozdě odpoledne skončili v Bakkenu a až dlouho do noci jsme vyřvávali různé písně.

„Vypočítali jsme, kolik piva potřebuje jeden student na jeden večer,“ řekl Óskar, zatímco drtil platýze a brambory na jednu nechutnou kaši. Po flámu z včerejšího večera trochu chraptěl.

„A k čemu jste došli?“

„Byli jsme čtyři a opatřili jsme si dvě bedny, nálada byla vynikající. Vsadili jsme se, jestli to bude stačit.“

„Chceš tím říct, že jste ve čtyřech vypili osmačtyřicet lahví?“

68

„Na každého dvanáct,“ řekl Óskar.

„Není to trochu moc?“ zeptal jsem se. Já bych byl po šesti nebo sedmi lahvích už úplně namol. Krom toho jsem pivo moc dobře nesnášel, vždycky mě z něj bolela hlava.

„Někteří chtěli ještě víc. Haraldur říkal, že osmnáct by bylo tak akorát.“

Všude kolem nás v jídelně bylo slyšet cinkání příborů a změť studentských hlasů.

„Ten tvůj profesor potřebuje jistě ještě větší dávku,“ pokračoval Óskar, zatímco si dával do úst poslední sousto.

„To je docela dobře možné,“ řekl jsem.

„Slyšel jsem, že prý má problémy kvůli těm rukopisům, které má u sebe za účelem bádání.“

„No a?“

„Jedna dívka z filosofické fakulty mi říkala, že má pořád hádky s radou fakulty.“

„O tom nic nevím,“ lhal jsem a uvažoval o tom, co jsem potají vyslechl za dveřmi profesorovy pracovny. „Prý to ví jen z doslechu.

Říkala, že ho možná chtějí vyhodit.“

„Tomu nevěřím!“

„Údajně se pod ním už povážlivě kýve židle. Všichni ví, že pije.“

„Ale za to ho přece nevyrazí.“

„No nevím, nevím…“

„On… To by bylo přece absurdní,“ řekl jsem. „To by mu museli najít nějaké obzvlášť těžké provinění, aby sáhli k takovým opatřením.“

„Ta dívka si myslí, že upadl v nemilost.“

„Já vím, že intenzivně pracuje na Codexu Regiu,“ řekl jsem.

„Codexu Regiu?“

„Nejvzácnějším islandském rukopisu vůbec a největším klenotu, jaký Islanďané mají.“

„Chceš snad říct Dánové, ne?“

„To jsou naše rukopisy,“ prohlásil jsem důrazně. „Jsou islandské.

Je jenom otázkou času, kdy je dostaneme zpátky.“

„A co je na tom Codexu Regiu tak zvláštního?“

69

„Spousta věcí,“ řekl jsem. „Ta kniha má pro nás jako národ symbolický význam, protože je v ní zaznamenána naše stará mytologie a staletá tradiční moudrost severu: ,Člověk člověku potěšením‘ a tak podobně. Ale samotný rukopis je jedinečný i jako umělecké dílo, jako literární dílo, neocenitelný umělecký objekt.

Nikde na světě není nic podobného.“

„Ve škole jsme to kdysi probírali,“ řekl Óskar.

„Jen málo lidí si uvědomuje, jak velký význam ten rukopis opravdu má. Vypadá velmi nenápadně, ale údajně se mu žádné jiné islandské umělecké dílo nevyrovná.“

„No dobře. Půjdeš s námi dnes večer do kina?“ zeptal se Óskar a vstal, aby si odnesl talíř. Chceme jít na nějaký film od Ingmara Bergmanna. Jmenuje se to Letní noc… nebo tak nějak.“

„Musím se učit,“ řekl jsem. „Až někdy jindy. Měj se.“ Odcházel j sem hluboce zamyšlený. Hlavu jsem měl plnou té hádky profesora s děkanem fakulty. Je opravdu možné, že upadl v nemilost? Má to co dělat s jeho problémy s alkoholem? Nebo snad s rukopisy? Bývalo zcela běžné, že si badatelé, vysokoškolští učitelé i studenti půjčovali pergamenové rukopisy. Dokonce se vyprávěly i historky o studentech, kteří se opili v hospodě a rukopisy tam nechali ležet.

Nedokázal jsem si představit, že by se něco podobného stalo profesorovi.

Týden po tom zvláštním setkání v Hviids Vinstue a po našem vloupání do Královské knihovny, pokud tedy můžeme hovořit o vloupání, neboť profesor měl přece klíč, jsem ho znovu potkal.

Mezitím jsem se už docela obstojně aklimatizoval, vrhl jsem se s plným elánem do studia a seznámil jsem se se svými spolužáky. Ten podzim se na stejné fakultě zapsalo ještě několik dalších Islanďanů.

Dva přišli do Kodaně rovnou po maturitě a jednoho jsem znal letmo už z doby svých studií na Islandu. Také tady jsme od začátku drželi pospolu. Dohodli jsme se, že se každý čtvrtek setkáme v Lilie Apoteket v Skt. Kannikestrade a dáme si spolu polévku a možná i nějaké to pivo. S nikým jsem nemluvil o svém večerním zážitku s profesorem, když se setkal s wagneriány, a ani tetě jsem o tom nepsal, protože jsem jí nechtěl za žádnou cenu přidělávat zbytečné starosti. O to těžší mi připadalo jí psát něco o profesorovi, jehož si 70

velmi vážila. Proto jsem se snažil, jak jen to bylo možné, se tomuto tématu vyhýbat, a tak jsem psal pořád jen o životě na univerzitě a o počasí. Jenže ona byla zvědavá a vyptávala se na pana profesora, na to, jak se ke mně chová a podobně.

Byl jsem už v pokušení z Lilie Apoteket odejít, když jsem u jednoho stolu v rohu zahlédl profesora. Neviděl jsem ho přicházet.

Vyučování mu tento týden odpadlo a studenti si potají šeptali něco o podzimní chřipce. Zaváhal jsem, nevěděl jsem, jestli ho mám rušit, ale pak jsem se přece jen odhodlal. Kupodivu mi od první chvíle, kdy jsem ho úplně opilého viděl ležet na podlaze v jeho pracovně, připadal tak nějak blízký.

Bylo teprve krátce po poledni, ale on už měl pořádně popito.

Vlasy mu jako vždycky trčely divoce do všech stran, tvář měl pokrytou bílým strništěm. Na židli vedle něho ležela hromádka tlustých starých knih. Pozdravil jsem ho a zdvořile se zeptal, jak se mu daří. Něco zabručel, ale nerozuměl jsem mu. Zeptal jsem se ho, jestli znovu narazil na ty Němce, ale on jen roztržitě zavrtěl hlavou.

Když jsem viděl, jak hluboce je pohroužen do svých myšlenek, rozhodl jsem se ho dál nerušit a odejít.

„Sedni si na chvíli ke mně, Valdemare,“ řekl nejistým hlasem.

„Musím s tebou mluvit.“

Přitáhl jsem si židli a přisedl jsem si ke stolu, na němž stály tři prázdné sklenky od pálenky a džbánek s pivem. Věděl jsem o něm, že pokud má popito, bývá dost nevrlý.

„Mohl by ses na pár dní uvolnit ze školy?“ zeptal se a přitom mě pozoroval koutkem oka. „Myslíš, že bys se mnou mohl podniknout jednu cestu?“

„Uvolnit se ze školy?“ zeptal jsem se udiveně, protože jsem neměl nejmenší tušení, o čem to tady mluví. „Nerozumím…“

„Jen na pár dní,“ řekl profesor. „Zařídím to. Žádný strach, postarám se o to, abys o nic nepřišel.“

Mlčky jsem na něj zíral.

„A co moje studium?“ zeptal jsem se.

„Ještě nikdy se nikdo nic nenaučil jen tím, že seděl na zadku v posluchárně,“ prohlásil. „Pojeď na pár dní se mnou a já ti slibuji, že 71

se toho naučíš víc než za celý semestr. Možná dokonce víc, než by ses naučil za celý svůj život…“

Zdálo se, že svou nabídku myslí naprosto vážně.

Neodpověděl jsem mu. Ne že by mě nelákalo vydat se s ním na cesty, ale v tuhle chvíli byl opilý, a tak jsem nemohl vědět, zda svá slova myslí vážně..

„O nic nepřijdeš!“ zašeptal. „O co bys tady mohl přijít? Tady se přece po celé dny nic nového neděje… No dobrá,“ řekl, jako bych jeho návrh už zamítl. „Tak tedy pojedu sám…“

„Kam chceš jet?“

„Do Německa.“

Nikdy jsem v Německu nebyl, ale měl jsem v plánu, že tam pojedu na jaře, až skončí semestr, často jsem snil o tom, že jednou navštívím Tübingen, slavné univerzitní město na Neckaru, že vystoupím na Hölderlinovu věž, kde žil básník ve svém šílenství až do smrti.

„Co chceš dělat v Německu?“ zeptal jsem se. „Pojeď se mnou a všechno se dozvíš,“ odvětil.

„Má to co dělat s těmi dvěma Němci v Hviidsu?“ zeptal jsem se, ale nedostal jsem žádnou odpověď.

„Má to co dělat s těmi dvěma Němci?“ zopakoval jsem svoji otázku.

Profesor přikývl a řekl: „Přivádějí mě do stále větších potíží…

Zatraceně, jak jsem se jen mohl dostat do tak mizerné situace?“

Přejel prstem po vnitřní straně jedné z prázdných skleniček a olízl ho. Potom uchopil druhou sklenku a také z ní vysál poslední zbytek tekutiny.

„Můžu tě pozvat na panáka?“ zeptal jsem se. „Kdybys byl tak laskav,“ řekl, kývl na číšníka a objednal si další akvavit.

„Co je s těmi dvěma Ragnheidur?“ zeptal jsem se. Profesor zavrtěl hlavou.

„A co je s tím Codexem Secundem?“ zeptal jsem se opatrně. „Co to znamená?“

Profesor se na mě podíval a náhle se mu oči zalily slzami.

Pochopil jsem, že musí strašně trpět, i když jsem nevěděl proč. O

nějaké duševní rovnováze nemohla být vůbec řeč, a tak jsem 72

přemýšlel, jestli si vůbec tento náš rozhovor bude pamatovat, až zase vystřízliví, nebo jestli je tak opilý, že ani neví, co říká a co dělá.

„Právě proto musím jet do Německa,“ řekl a natáhl roztřesenou ruku po sklence, kterou přinesl číšník.

„Na tvé zdraví, báječná Kodani,“ řekl profesor a rychle do sebe sklenku obrátil.

Hřbetem ruky si otřel rty. Potom vytáhl z kapsy tabatěrku a začal mnout tabák mezi ukazováčkem a palcem. Všiml jsem si, že mu do tabatěrky skanula malá slza.

„A jak by ta cesta měla trvat dlouho?“ vyzvídal jsem.

„Dva dny,“ řekl. „Nanejvýš tři… A nic nezameškáš. Mohu tě učit po cestě… Věřím, že je v tobě víc, než si sám myslíš.“

Šňupl si a nabídl i mně, což jsem s díky odmítl. Pak zase tabatěrku pečlivě zavřel a zastrčil si ji do kapsičky u vesty.

Vzápětí bezvládně upadl na stůl, a tak mně, chudému studentovi, nezbylo nic jiného než objednat taxík, profesora i přes důrazné řidičovy protesty odvézt k jeho pracovně a pak ho vyvléct nahoru po schodech. Během krátké doby jsem ho už podruhé ukládal na jeho pohovku. Neměl jsem to srdce nechat ho v hospodě ležet na stole a utěšoval jsem se nadějí, že mi snad později ty peníze za taxík vrátí – a třeba i za ten akvavit… Knihy, které měl s sebou, jsem položil na psací stůl a dlouho jsem se na něho díval, jak leží na odřené pohovce.

Vzpomněl jsem si, co mi Óskar vykládal v Kanibalce, a rád bych profesorovi řekl, že by měl svůj život trochu změnit, ale musel jsem počkat na lepší příležitost.

VIII

Pár dní nato mě profesor po jednom semináři požádal, abych ještě chvíli zůstal, že se mnou potřebuje o něčem mluvit. Když se posluchárna vyprázdnila, zavřel pečlivě dveře a obrátil se ke mně.

„Co víš o lodním spojení na Island v minulém století, Valdemare?“ zeptal se.

„O lodním spojení? Vůbec nic.“

73

„Docela důkladně jsem se tím zabýval,“ řekl profesor. „Mezi Dánskem a Islandem se pravidelně plavily lodě různých dánských rejdařství. Většinu z nich, i když ne všechny, jsem si vzal na mušku a prolistoval jsem tlusté lodní knihy. Obchod s Islandem se provozoval především v Christianhavnu a na Amageru. Velice pečlivě i sem prozkoumal seznamy pasažérů lodních společností, kteří se plavili na Island, ale dosud jsem neobjevil Acturus, brigu, o které se píše v časopise Nordanfari v Akureyri. Píše se tam, že Acturus zakotvil v Akureyri na jaře 1863, ale seznam pasažérů jsem nenašel.“

„A proč se o ten seznam zajímáš?“

„Rád bych tě požádal, abys jel se mnou do Arhusu,“ řekl profesor bez dalšího vysvětlení. „Myslíš, že by se to dalo zařídit?“

„Ale chtěl jsi přece do Německa, nebo snad ne?“

„Ne,“ odpověděl profesor. „Do Arhusu.“

Uvědomil jsem si, že si na naše setkání v Lilie Apoteket vůbec nepamatuje; tam ještě mluvil o tom, že musí do Německa, a ptal se mě, jestli bych nechtěl jet s ním. Nedal jsem na sobě nic znát.

„Po čem vlastně pátráš?“ zeptal jsem se.

„Musím najít jednoho muže.“

„Jak se jmenuje?“

„To ještě nevím. Doufám, že to budu vědět, až uvidím to jméno.“

„Co je to za muže?“

„Zřejmě se plavil na Acturu na Island. Povím ti o něm později, tedy jestli ho najdu.“

„A co bych měl přitom dělat já?“

„Pomáhat mi,“ řekl profesor. „Svýma očima. Viděl jsi už někdy takové staré lodní knihy? Jsou příšerně zablácené, plné mastnoty a sazí a těžko čitelné.“

„Nacházejí se v Arhusu?“

„V Živnostenském archivu,“ řekl profesor. ‚ Erhvervsarkivet.

Acturus patřil kodaňskému rejdařství C.P.A. Koch. Dozvěděl jsem se, že lodní knihy se nacházejí právě tam. Všechna ostatní místa, která přicházela v úvahu, jsem už prověřil.“

Nevěděl jsem, co na to říct. Profesor čekal na moji odpověď.

Vlastně jsem neměl na tento týden nic v plánu a navzdory všemu, co se stalo, jsem se cítil polichocen při pomyšlení, že mě profesor 74

požádal o pomoc. Kterému z jeho žáků se dostalo takové cti? tázal jsem se v duchu. To byl také důvod, proč jsem po krátkém přemýšlení souhlasil. Řekl mi, že mám být v pět hodin na hlavním nádraží, vlak do Arhusu odjíždí ve čtvrt na šest. Tam přenocujeme, následujícího dne navštívíme archiv a v sobotu večer už snad budeme zpět v Kodani.

Sbalil jsem si do tašky pár věcí a v dohodnutou dobu jsem byl na nádraží. Nastoupili jsme do vlaku a zanedlouho poté už nám ubíhala dánská krajina za okny. Nikdy předtím jsem vlakem nejel, ale líbilo se mi to – vyhlídka z okna vagonu, pravidelné klapání kol o kolejnice, příjemné kolébání a ono vytržení z času, jež je spojeno s každou delší cestou. Po celou cestu jsme toho spolu moc nenamluvili. Profesor se zabral do nějakých papírů, které měl s sebou, a já jsem si s sebou vzal román Ólafura Jóhanna Sigur?ssona Hodinový stroj, který byl napsán tak zábavně a duchaplně, že jsem konec své četby očekával s velkou lítostí.

„Víš, že je v Arhusu ulice, která se jmenuje Ole Worms Allé?“

přerušil náhle mlčení profesor.

„To jsem nevěděl,“ řekl jsem.

„No ovšem,“ řekl profesor. „Představ si, že by u nás na Islandu odpovědné úřady přejmenovaly Hringbraut po Brynjólfuru Sveinssonovi. Nebo po našem Jónasovi. Ti lidé jsou úplně neschopní a bez talentu. Co vlastně znamená Hringbraut? Co asi?“

Upíral na mě divoký pohled, který míval častokrát, když mu něco strašně lezlo na nervy, ale nedokázal jsem mu na tu otázku odpovědět a jen jsem pokrčil rameny. Potom se zase zahloubal do svých podkladů.

Už se stmívalo, když jsme dorazili do našeho malého penzionu ve Vester Allé, nedaleko archivu. Penzion provozovali pan Mortensen a jeho žena, laskavý manželský pár přibližně stejného věku jako profesor. Zřejmě tu přenocoval už někdy dříve, protože ho oba znali a srdečně ho vítali. Bavili se pak ještě dost dlouho, ale já jsem si šel hned lehnout a spal jsem tvrdě a hluboce, dokud mě profesor ráno nevzbudil.

Po dobré snídani s Mortensenovými a dalšími dvěma hosty penzionu jsme se vydali na cestu k archivu, který byl i v sobotu 75

otevřený po celý den. Přednesli jsme svůj požadavek laskavé mladé ženě, která se hned pustila do vyhledávání podkladů z majetku rejdařství C.P.A. Koch. Vrátila se za půl hodiny a oznámila nám, že našla spoustu dokumentů, lodní knihy, lodní nákladní listy a ještě další dokumenty. Prý si je můžeme zkoumat dle libosti, ale pak je musíme zase vrátit v původním stavu. Odvedla nás do zadních místností archivu a ukázala nám, kde jsou podklady té firmy, načež nás opustila.

Nacházely se na třech místech archivu a potřebovali jsme spoustu času, abychom se prohrabali celou tou změtí seznamů nákladu, kapitánských lodních deníků a veškeré korespondence s obchodníky.

Rejdařství C.P.A. Koch se se svými četnými loděmi plavilo, jak se dalo zjistit z puntičkářského účetnictví, nejen na Island, ale i do dalších zemí. Většina toho byla zapsána dobře čitelným rukopisem, typickým pro účetní, některé údaje se ale daly rozluštit jen těžko, protože inkoust byl již vybledlý. Pro mě to všechno bylo zcela nesrozumitelné, protože historii mořeplavby ani obchodování jsem se nikdy nevěnoval. Profesor se v tom zřejmě vyznal lépe a rychleji se mu podařilo oddělit podstatné od nepodstatného. Rychle se prodíral jednou hromadou po druhé, hledaje správný letopočet, správnou loď a správnou plavbu, která končila v Akureyri a která ho tolik zajímala.

Kolem jedné hodiny odpoledne jsme si udělali pauzu a zašli do restaurace nedaleko archivu. Díky pěknému počasí jsme mohli dokonce jíst venku. Profesor vypil dvě piva a dvě sklenky pálenky.

Pak jsme se vrátili zpět do archivu.

Občas si cosi bručel pod vousy, ale nerozuměl jsem mu. Jednou jsem měl pocit, že jsem zaslechl ženské jméno Rosa, krom toho jmenoval i jakýsi selský statek, možná to byl Hallgrímsstadir, a v jednu chvíli jako bych zaslechl jméno Steenstrup. O tom muži jsem věděl, že byl přírodovědec a dobrý přítel Jónase Hallgrímssona.

V jedné z dalších krabic s knihami rejdařství jsem konečně narazil na jednu s letopočtem 1863. Vytáhl jsem ji, zalistoval v ní a všiml jsem si, že obsahuje seznam nákladu: sůl, káva, mouka. Ale seznam pasažérů jsem nenašel, a tak jsem vzal do ruky další knihu se stejným letopočtem.

76

Otevřel jsem ji. Přede mnou se objevil seznam pasažérů lodě jménem Hertha, jež byla rovněž majetkem rejdařství. Odložil jsem knihu stranou a sáhl po další. Byla opatřena štítkem: Acturus. Pasažéři. Zavolal jsem profesora a naznačil mu, aby ke mně přišel. Vzal si knihu ode mě.

„Dobře, Valdemare,“ řekl, když uviděl, na co jsem narazil.

„Velmi dobře.“

Začal stránky obracet s tak mimořádnou opatrností, jako by se jednalo o nejvzácnější pergameny. Prstem přejížděl od jednoho záznamu ke druhému, potom přešel kvůli špatnému světlu v této části archivu ke stolu s lampou a posadil se.

„Je to úplně nečitelné,“ řekl. „Ty to přečteš, Valdemare?“

Naklonil jsem se nad knihu. Stránky byly členěny na několik sloupců se jmény a potvrzením o zaplacení, které se podle mě týkalo cen za přepravu. Jak jsem viděl, byla tam uvedena také zavazadla. Za každým jménem se nacházela další čísla.

„Dokážeš přečíst ta jména?“ zeptal se profesor.

„Pokusím se,“ řekl jsem a začal jsem luštit seznam pasažérů.

„Pan Hansem s chotí,“ četl jsem, „a pravděpodobně jejich děti, Albert a Christian. Pan Thorsteinsson. Pan Vilhjámsson s chotí.

Pan Pedersen…“

Četl jsem jména nějakou dobu, aniž by profesor jakkoli reagoval.

Seděl vedle mě se zavřenýma očima a s bradou pokleslou na prsa.

Měl jsem pocit, že usnul, ale netroufal jsem si přerušit předčítání.

„Davidsson, F., s chotí a třemi dcerami, Ellingsen, H., cestující sám, Hjálmarsson, Jórgensen, R., Thorsteinsson, Eymundsen, Arnason, K., s chotí, Knudsen, A., s dcerami. Petursson…“

Profesor se najednou probral.

„Co to tam bylo… to jméno po Ellingsenovi?“

„Ellingsen, Ellingsen, ano, tady, Hjálmarsson?“

„A dál?“

„Hjálmarsson, Jórgensen, R., Thorsteinsson, Eymundsen…“

„Jórgensen, R.?“

„Ano.“

Profesor vyskočil.

„Jórgensen, R.,“ četl jsem z knihy. „Cestující sám…“

77

„Ukaž mi to,“ řekl.

Podal jsem mu soupis pasažérů. Procházel ho a u jména Jórgensen se zastavil.

„Jórgensen,“ zašeptal. „Že mě to nenapadlo! No ovšem! Ovšem že Jórgensen. To musí být on. Musí to být Jórgensen!“

Profesor byl očividně velmi rozrušený.

„Co je to za Jórgensena?“ zeptal jsem se.

„Byl to sběratel knih,“ odvětil profesor. „Znali se, tady ten Jórgensen a Baldvin Thorsteinsson. Je docela možné, že jsme právě na něco narazili, Valdemare, na něco velmi důležitého. Pokud je to tedy on. Pokud se skutečně jedná o R. D. Jórgensena, pak jsme možná postoupili o krok dál. O krok dál, Valdemare! Byl v devatenáctém století členem jedné zvláštní lóže a cestoval na Island.

Možná to byl právě on, kdo byl v Hallsteinssta?iru.“

„V Hallsteinssta?iru?“

Profesor se podíval na hodinky.

„Kdo je ten Baldvin?“ zeptal jsem se.

„Později, Valdemare. Teď pojď, ještě stihneme odpolední vlak do Hirtshalsu. Honem, honem, nesmíme ztrácet čas. Musíme se ještě dnes dostat přes Skagerrak!“

Profesor věděl o Ronaldu D. Jórgensenovi poměrně dost. Jednalo se o dánského sběratele knih. Byl dánsko-islandského původu a své islandské jméno Runólfur si změnil na Ronald. Narodil se v Hofsósu, matka byla Islanďanka. Jeho otec měl v Hofsósu obchod, ale přestěhoval se s rodinou do Dánska, když bylo Ronaldovi dvacet.

Ronald D. Jórgensen studoval v Kodani na univerzitě práva, pak ale odešel do Německa a usadil se ve Schwerinu. Po své smrti zanechal obrovskou knihovnu, protože byl vášnivým sběratelem. Nějakou dobu sloužil v armádě a dotáhl to na hodnost plukovníka. Profesor věděl, že Jórgensen byl členem nějaké lóže, která byla založena v Německu těsně před polovinou devatenáctého století a nazývala se po Odinovi. V Německu se od dob romantismu velice rozšířil zájem o středověké texty z Islandu. Mnozí Němci byli přesvědčeni, že svět nordických bohů patří k německému kulturnímu odkazu, a hledali příbuzenské svazky k severským národům. Ronald D. Jórgensen byl jedním z těch, kteří na panteon z písní Eddy pohlíželi jako na součást 78

německé mytologie a jejichž nejvroucnějším přáním bylo spojit staroislandskou literaturu s nacionálními ambicemi v Německu.

Profesorovi bylo známo, že roku 1876 se Jórgensen zúčastnil v Bayreuthu prvního uvedení Wagnerova Prstenu Nibelungů.

Byl si také téměř jistý, že v posledním období svého života už Jórgensen na Islandu nebyl. Ten sběratel knih zemřel na rakovinu ve věku pětapadesáti let.

Měl dva syny a podle profesorových informací měl jeden z nich ještě žít – a sice v Norsku, v Kristiansandu.

To vše mi profesor vyprávěl ve vlaku cestou do Hirtshalsu v severním cípu Jutska, kde jsme pak stihli trajekt do Norska. Přejezd byl kvůli silnému severnímu větru dost bouřlivý a my už pak spolu hovořili jen málo. Profesor většinu času prospal, já jsem si četl.

Profesor mě sice požádal, abych mu dělal pomocníka, ale nebylo mi příliš jasné, v čem má moje pomoc spočívat. Ukázal jsem mu, co umím, a dokázal jsem mu, že jsem schopen číst staré dopisy a rukopisy. Později mě napadlo, že měl možná strach z těch Němců v Hviids Vinstue. Byl velice ostražitý, ať jsme šli kamkoli, a častokrát se ohlížel. Ale tenkrát jsem si s tím moc starosti nedělal.

On o tom taky nemluvil, možná mi nechtěl zbytečně nahánět strach. Když o tom přemýšlím dnes, jsem si téměř jistý, že si netroufal cestovat sám.

Druhý den ráno jsme se po příjezdu do Kristiansandu posadili do jednoho lokálu u přístavu a profesor hledal v telefonním seznamu jméno Jórgensenova syna. Našli jsme jméno i adresu a hospodské jsme se zeptali, jak se dostaneme na Torsgate 15. Žena byla velice ochotná, ale také dost zvědavá a chtěla vědět, koho hledáme.

Profesor jí odpověděl zdvořile, ale vyhýbavě. Chtěl vyrazit co možná nejdříve, abychom navštívili syna Ronalda Jórgensena. Dům jsme našli brzy. Jména ulic v této čtvrti měla zjevně všechna vztah k nordické mytologii, byla pojmenována podle Odina, Freyi a Valhaly.

Zeptal jsem se profesora, jestli by nebylo lepší ohlásit se předem telefonicky, ale jen zavrtěl hlavou.

„Jsi si jistý, že se jedná o toho pravého muže?“ zeptal jsem se, když jsme stáli před domem a hleděli vzhůru do oken. Byl to 79

trojpodlažní dřevěný dům s vysokou střechou, který se nacházel v starší části města.

„Podle mých informací bydlí ještě pořád tady na konci světa.

Jeden můj známý sběratel knih ho před několika lety navštívil, zřejmě si dělal naděje, že by u něho ještě mohl najít nějaké islandské knihy ze sbírky starého Jórgensena.“

„Je to už dlouho?“

„Asi tak pět let,“ odvětil profesor.

„Víš, v kterém patře bydlí?“

„Ne, znám pouze číslo domu.“

Domovní dveře nebyly zamčené, a tak jsme s profesorem vstoupili do chodby. Bez zaváhání zaklepal na dveře bytu v přízemí.

Dveře pootevřela nějaká mladá žena a vykoukla ven.

„Bydlí zde Ernst D. Jórgensen?“ zeptal se profesor perfektní norštinou. Žena se na nás nedůvěřivě podívala. Potom zavrtěla hlavou a zavřela dveře dřív, než se jí stačil profesor zeptat, jestli neví, ve kterém bydlí patře.

Další dveře nám otevřel jakýsi dospívající chlapec. Za ním stál jeho otec.

„Bydlí tady Ernst D. Jórgensen?“ zeptal se profesor.

„Jórgensen?“ řekl muž. „Ne, ten bydlí až úplně nahoře v podkroví.“

Profesor poděkoval a po schodech jsme vystoupali až k mansardě. Tam byly jen jedny dveře, ale na nich nebylo uvedeno žádné jméno. Profesor se podíval na mě a pak třikrát zaklepal svou holí. Chvíli jsme čekali, ale nic se nedělo.

Udeřil tedy holí do dveří ještě třikrát, tentokrát o něco rázněji.

Přidržel jsem ucho na dveřích a po chvíli jsem zaslechl zevnitř nějaké zvuky. Krátce nato otevřel dveře starý muž. Vypadal dost rozmrzele. Pod huňatým obočím měl pichlavé oči, úzké rty a špičatý nos. Tvář mu pokrývalo několikadenní strniště.

„Co chcete?“ zeptal se německy.

„Vy jste Ernst D. Jórgensen?“ otázal se profesor.

„A kdo s ním chce mluvit?“ zabručel stařík.

Podíval j sem se na profesora. Jaké lži asi na toho starého muže vybalí? V duchu jsem počítal. Profesor byl přesvědčen, že se Ernst 80

D. Jórgensen narodil roku 1871. Muselo mu tedy být už čtyřiaosmdesát.

„Jsme sběratelé knih z Islandu,“ pravil profesor bez sebemenšího zaváhání a představil se jako profesor ?ormo?ur Torfason. „To je můj syn Torfi,“ řekl a ukázal na mě. „Dozvěděli jsme se, že vlastníte pozoruhodnou knihovnu.“

„Kdepak jste to slyšeli?“ zeptal se starý muž nedůvěřivě.

„Zdědil jste přece část sbírky svého otce Ronalda D. Jórgensena.

Byl to úžasný sběratel a ve zvláštní oblibě měl Island.“

Starý muž si nás důkladně měřil pohledem. V každém případě se nám podařilo ho překvapit.

„A vy jste konec konců přece také Islanďan,“ dodal profesor s úsměvem. „Dost možná jsme dokonce i příbuzní.“

„Vy jste z Islandu?“

„Ano.“

„Už před pár lety ke mně přišel jeden islandský sběratel knih,“

řekl starý muž. „Co chcete?“

„Mohli bychom dál?“ zeptal se profesor. „Určitě vás nezdržíme dlouho, když budete tak laskav a vyslechnete si nás.“

Stařík se na nás znovu zkoumavě zadíval. „Nemám, co bych vám prodal,“ řekl nakonec.

„To není účel naší návštěvy,“ řekl profesor. „Jen bychom chtěli zjistit, jestli u sebe nemáte ještě něco ze sbírky vašeho otce. Pátráme především po islandských knihách z osmnáctého století.“

„Nic takového nemám.“

„Víte ale o tom, co se nacházelo ve sbírce vašeho otce, nebo snad ne?“

Ernst D. Jórgensen ještě stále váhal. Stáli jsme na chodbě a čekali.

„No dobrá, tak pojďte dál,“ řekl konečně a pustil nás do bytu.

„Omlouvám se za ten nepořádek, ale přišli jste dost nečekaně.

Žádnou návštěvu jsem nečekal.“

Šli jsme za ním do malého obýváku. Byt působil dost sešlým dojmem. V obývacím pokoji byly celé dvě stěny pokryty knihami.

Bylo odtud vidět do maličké kuchyně, za dveřmi se nacházel ještě jeden pokoj. V bytě bylo chladno. Možná neměl dost peněz, aby si 81

mohl pořádně zatopit. Profesor mi předtím řekl, že jeho otec se v Německu domohl velkého jmění, a tak jsem přemýšlel, co se s tím bohatstvím asi stalo. Aniž bych se zeptal, stařík mi v jistém smyslu poskytl odpověď sám.

„Komunisti nám všecko sebrali,“ řekl, zatímco jsme si sedali.

„Pochopil jsem až pozdě, co se po válce stalo. Rozdělili zemi na zóny, a my byli v té ruské. Vyvlastnili nás, sebrali nám vilu i dům na venkově, nakonec jsme neviděli jinou možnost než utéct. Má žena byla Norka, proto jsme odešli sem, chudí jak kostelní myši. Má žena zemřela před dvěma lety.“

„Byly to těžké časy,“ řekl profesor soucitně.

„To byly. Co chcete vědět o mém otci a jeho knihách?“

„Smím se zeptat, jestli si na něho vzpomínáte?“

„Na svého otce si pamatuji jen málo,“ řekl Ernst D. Jórgensen.

„Když zemřel, bylo mi sedm. Trvalo skoro rok, než zemřel, měl rakovinu, bylo to hrozné. Na tu dobu si vzpomínám a taky na svou matku, která tím velice trpěla. Byla o dost mladší než otec.“

„Byl napůl Islanďan, narozený v Hofsósu, malé obci na severu Islandu,“ řekl profesor.

„To vím. Já sám jsem ale nikdy na Islandu nebyl a nemám tušení, jestli tam mám nějaké příbuzné.“

„Určitě ano,“ řekl profesor.

„Můj otec na Island jezdil docela často,“ řekl starý muž. „Měl o tu zemi velký zájem.“

„Řekl vám někdy, za jakým účelem tam jezdil?“

„Pravděpodobně to mělo co dělat s jeho vášní pro knihy. Byl velký sběratel, jak jistě dobře víte, protože jinak byste tu nebyl.

Musím bohužel přiznat, že v letech světové hospodářské krize jsem byl nucen většinu těch knih prodat. Byly to tenkrát v Německu těžké časy. Věčně nám chyběly peníze, proto jsme museli prodat i velmi vzácná vydání. Já sám se ve starých rukopisech moc nevyznám, tenkrát se toho ujal můj bratr. I on už je bohužel nebožtík.

„Mohl byste mi říct, co to bylo za kupce?“

„Bylo jich více. Velkou část sbírky koupil pan Lange ze Stuttgartu, hodně vzácných knih koupil také pan Fassbinder z Lipska.

Oba ve válce padli.“

82

Starý muž se zamyslel. „A pak ještě taky von Orlepp, ten koupil velkou část té sbírky.“

Všiml jsem si, jak profesor zbystřil pozornost.

„A opravdu dobře za to zaplatil,“ dodal ještě Jórgensen. „Byl to jeden z nejvýznamnějších kupců.“

„Vzpomínáte si na některé obzvlášť vzácné exempláře té sbírky?“

„Jaké exempláře máte na mysli?“

„Zejména první vydání, tištěná v letech 1750 až 1850 v Kodani, především u Palla Sveinssona, knihaře ze staré školy, díla jako Bitva u Solferina od Gróndala nebo pohádky Tisíce a jedné noci v překladu…“

„Promiňte,“ přerušil profesora starý muž, „nikdy jsem neměl zájem o knihy jako můj otec, vůbec se v tom nevyznám.“

Upřeně jsem profesora pozoroval. Připravil se na to setkání lépe, než jsem si myslel. Ještě nikdy jsem se nesetkal s nikým, kdo by dokázal tak věrohodně lhát.

„Víte něco o islandských knihách v jeho sbírce?“ zeptal se profesor.

„Bohužel ne,“ odvětil Jórgensen. „Jak už jsem řekl, už je to dávno, co jsme většinu sbírky prodali. Nikdy jsem se v knihách moc nevyznal. Můj starší bratr Hans, který to pro nás vyřizoval, zemřel před třemi lety. Ten by o tom jistě věděl víc.“

„Pokud víme, váš otec cestoval roku 1863 na Island. Vrátil se z této cesty s nějakými knihami?“

„Nevím…“

„A co jeho korespondence? Uchovával si váš otec dopisy?“

„Všechno nechal před svou smrtí zničit. Velice mu záleželo na tom, aby se jeho dopisy nedostaly do rukou někomu jinému, a tak je nechal spálit.“

„Nějaké samostatné stránky nebo listy, dost možná i na pergamenu se starým rukopisem – vzpomínáte si na něco takového v jeho sbírce?“

Ernst D. Jórgensen nejisté zavrtěl hlavou.

„V tom vám bohužel nepomohu,“ řekl.

„Je vám nějak povědomé islandské jméno Rosa Benediktsdóttir?“

„Bohužel ne.“

83

„Nebo Hallsteinssta?ir? To je jeden statek na severu Islandu.“

„Nikdy jsem ten název neslyšel. Já o Islandu nevím vůbec nic.“

„Ale znáte Codex Regius a písně Eddy, ne?“

„Vím, co je Edda, to jsme probírali ve škole.“

„Edda je to nejdrahocennější, co Islanďané mají, i když je rukopis momentálně ještě uchováván v Dánsku,“ vysvětloval profesor.

Ernst D. Jórgensen vstal.

„Pokud už nemáte žádné další otázky…“

„Ne,“ řekl profesor zklamaně a podíval se na mě, jako bych měl do naší debaty přispět také nějakými otázkami. Nic mě však nenapadlo. Vstal jsem, ale profesor si dával na čas, zdálo se, že s Ernstem D. Jórgensenem ještě neskončil.

„Děkuji vám za vaši pomoc,“ řekl, když nám už starý muž otevíral dveře. „A promiňte, že jsme vás obtěžovali. Možná bychom si s vámi mohli ještě někdy promluvit, kdyby se objevily nějaké další otázky…“

„Pokud vám nějak dokážu pomoci…“

Podal jsem Ernstu D. Jórgensenovi na rozloučenou ruku, totéž udělal i profesor, ale ten podržel starcovu ruku ve své o něco déle, jako by se ještě pořád nechtěl vzdát.

„Nevzpomínáte si na nějakou skutečnou raritu ve vlastnictví vašeho otce? Jde mi především o několik relativně malých pergamenových stránek… O jeden arch ze starého rukopisu.“

„Bohužel ne,“ odpověděl starý muž.

„Popsaný drobným, sotva čitelným písmem.“

„Ne.“

Profesor pustil jeho ruku a lehce se uklonil. Ernst D. Jórgensen za námi zavřel dveře. Už jsme sešli pár schodů, když se dveře ještě jednou otevřely a starý muž se objevil na chodbě.

„Možná si něco takového vzal do hrobu,“ řekl.

„Cože?“ zeptal se profesor.

„Mluvil jste o starých pergamenech,“ řekl Ernst D. Jórgensen.

„Matka nám jednou vyprávěla, že si otec vzal pár stránek s sebou do hrobu. Jak jsem vám už řekl předtím, jeho umírání trvalo celý rok, a tak všechno velmi pečlivě připravil, každý sebemenší detail svého 84

pohřbu. Krom jiného po matce chtěl, aby mu do rakve položila ty pergamenové listy.“

„On si s sebou vzal do hrobu nějaké pergamenové stránky?“

zaúpěl profesor a jen stěží dokázal skrýt své vzrušení.

„Nebyla to ale žádná kniha,“ vysvětloval Ernst D. Jórgensen.

„Jen pár kožených cárů, které podle mého názoru měly cenu jen pro něho samotného.“

„Kožených cárů? Mohl byste to upřesnit?“

„Pergamenových stránek, jak jste se vyjádřil. Jsem si téměř jistý, že přesně tak to říkala moje matka. Pergamenové stránky. Chtěl, aby mu je vložili do rakve.“

„Víte, co to bylo za stránky?“

„Nemám tušení,“ řekl starý muž. „Pravděpodobně některý z rukopisů z té jeho sbírky. Já nevím.“

„Kde le…?“ Profesor zmlkl uprostřed slova a na jeho tváři se objevil úsměv. „Mockrát vám děkuji, pane Jórgensene. A ještě jednou se omlouvám, že jsme vás obtěžovali.“

„Leží v naší rodinné hrobce ve Schwerinu,“ řekl Ernst D. Jórgensen.

„Pokud ještě existuje. Nebyl jsem tam už spoustu let a už se tam asi ani nikdy nedostanu.“

Když jsme vyšli na ulici, byl profesor radostí celý bez sebe.

„Jórgensen našel ty ztracené stránky a vzal si je s sebou do hrobu!

Mezeru v Codexu Regiu! Musíme tam co možná nejdřív, musíme do Německa!“

„Kam?“

„Samozřejmě do Meklenburska! Je pohřbený ve Schwerinu.“

„Kdo je Rosa Benediktsdóttir?“

„Jen buď trpělivý, Valdemare. Vysvětlím ti to, až o tom budu vědět víc.“

„A Hallsteinssta?ir?“

„Musíme si pospíšit. Musíme se co nejrychleji dostat do Schwerinu.“

„Ještě okamžik… Když jsi mě nedávno žádal, abych tě doprovodil do Německa, to jsi chtěl také do Schwerinu? Vzpomínáš si na to?“

„Ne, to šlo o něco jiného,“ řekl profesor, „a ani nevím, jestli z toho něco bude. Alespoň jsem v tomto ohledu ještě nic nezjistil. Možná ti to povyprávím někdy jindy.“

85

Rázně vyrazil kupředu a já ho následoval. Jen tak tak jsme stihli trajekt z Kristiansandu do Hirtshalsu, který vyplouval pozdě odpoledne, a posadili jsme se k volnému stolu v lodní kavárně.

Upřeně jsem profesora, který seděl naproti mně, pozoroval a pomalu mi začínalo docházet, proč chce do Schwerinu.

„Co zamýšlíš s Jórgensenovým hrobem?“ zeptal jsem se váhavě, neboť ve skutečnosti jsem odpověď znát nechtěl.

Profesor se usmál a řekl: „Vidíš, právě proto je dobré, že cestuješ se mnou.“

„Jak tomu mám rozumět?“

„Mohlo by dojít k nějakým komplikacím, ale moc tomu nevěřím.“

„Doufám, že nechceš ten hrob otevřít,“ zašeptal jsem.

„Naštěstí nebudeme muset kopat,“ prohlásil profesor. Nevěděl jsem, jestli to měla být pro mě útěcha nebo ospravedlnění jeho záměru. „Slyšel jsi, co jeho syn říkal? Je pohřben v hrobce.“

„Copak jsi zešílel?“

„Ano, asi jsem skutečně šílený,“ odvětil.

„Přece nemůžeme jen tak otevřít cizí hrob,“ řekl jsem. „To nejde. Je to protizákonné. Je to… Prostě to nejde! To je svatokrádež! Hanobení hrobu! Do toho s tebou nepůjdu, to tedy ne! A v žádném případě ne právě tam. Ten hrob je v NDR, jak sám jistě víš!“

„Nikdo se o tom nemusí dozvědět,“ řekl profesor naléhavým hlasem.

„Děláš to všechno kvůli těm Němcům v Hviids? Profesor se zachmuřil. „Ano, ti s tím mají co do činění,“ připustil. „Ale o to nejde, Valdemare. Copak to nechápeš?“

„Co mám chápat?“

„Copak ty nechceš zjistit, jestli se ty pohřešované stránky Eddy nenachází právě tam? Copak tě nezajímá, jestli skutečně existují?!

Jestli je dokážeme najít? Tebe to nechává úplně chladným? Sám přece musíš taky cítit to neuvěřitelné napětí, tu blízkost k něčemu, co je… prostě příliš velké, než aby se to dalo vyjádřit slovy…“

Mlčel jsem.

„Valdemare?“ řekl.

Samozřejmě jsem nemohl popřít, že představa, že bychom našli pohřešované stránky Codexu Regia, měla svou přitažlivost. Taky mi 86

pomalu začínalo docházet, jak dramaticky to všechno spolu souvisí, ta mezera v Codexu Regiu, ty nečitelné marginálie a potenciální vyloupení hrobu, ale rozhodně jsem netoužil po žádném dobrodružství, zvlášť ne po takovém, které vyžaduj e vloupání se do cizích hrobů.

„Kdy to uděláš?“ zeptal jsem se.

„Jak jen to bude možné. Nemáme mnoho času.“

„Čert aby to vzal,“ vybuchl jsem.

„Já v tom nevidím až takový problém, ale tlačí nás čas, už kvůli těm Němcům. Jednou jsem už ve Schwerinu byl. Opravdu to nebude nic těžkého. Věř mi, Valdemare.“

„Žádný problém?! Právě se chystáme vloupat do hrobky!“

„Nestane se to poprvé,“ řekl profesor. „Na to, jak jsi mladý, si děláš až příliš velké starosti, Valdemare.“

I když jsem s touto akcí nesouhlasil, nedokázal jsem najít žádný vhodný argument. Profesor vytáhl z kapsy tabatěrku a šňupnul si. Na to, jak moc v posledních letech holdoval alkoholu, se zdál být v úžasné kondici. Zavřel tabatěrku a opět ji schoval do kapsy.

„Pořád ještě toho lituji,“ řekl bez jakékoli souvislosti. Připadalo mi, jako by mluvil sám k sobě.

„A čeho?“ zeptal jsem se, protože jsem neměl sebemenší tušení, o čem mluví.

„Že jsem to tenkrát nenahlásil, když jsem našel tu kostru.

Vždycky jsem toho litoval.“ „Jakou kostru?“ zeptal jsem se.

„Jenže pak bych jim musel říct i to, že jsem ji zase zahrabal do země,“ řekl profesor.

Zhluboka si vzdychl a upřeně se zadíval do tmy.

A pak už jsem se na nic neptal. Ani jsem si nebyl jistý, zda chci skutečně vědět všechno, co ví on. Navíc jsem si uvědomoval, že tomu zvláštnímu muži ještě zdaleka nerozumím.

IX

Když jsem se nestravoval v Kanibalce, jedl jsem u své bytné, dobromyslné, asi padesátileté paní. Její muž už nebyl naživu a její 87

jediný syn se odstěhoval z domu. Vdova Bodelsenová měla ještě další dva podnájemníky: jednoho staršího pána, který byl její příbuzný, a jednoho italského studenta ekonomie, mladého muže židovského původu. Jídlo bylo u vdovy slušné, často se skládalo z dánské šunky a téměř ke každému jídlu bylo červené zelí a brambory.

Paní Bodelsenová byla velice laskavá, ale se dvěma podnájemníky jsem promluvil jen málokdy, protože do sebe jídlo vždycky jen naházeli a hned zase zmizeli ve svých pokojích.

Ležel jsem po večeři pohodlně na posteli, když tu někdo zaklepal na dveře. Bylo to den poté, co jsme se s profesorem vrátili z Norska.

Šel jsem ke dveřím. Venku stál profesor. Měl na sobě svůj kožený kabát a v obličeji celý zářil, když bez vyzvání vešel ke mně do pokoje.

„Proč nebydlíš na kolejích?“ zeptal se, zatímco se zkoumavě rozhlížel po skromném vybavení – po posteli u stěny, psacím stole s lampičkou, kterou jsem někdy používal, když jsem si četl v posteli, skříni ve zdi a rozbitém gramofonu, který stál v koutě a patřil bytné.

„Doktor Sigursveinn mi opatřil tento pokoj,“ odpověděl jsem.

„Říkal, že tu budu mít větší klid.“

„Ten tvůj Sigursveinn je vskutku skvělý chlapík,“ řekl profesor a posadil se na židli u psacího stolu.

„Bohužel nemám nic, co bych ti mohl nabídnout,“ řekl jsem.

„To není pravda, Valdemare,“ řekl.

„Myslím čaj, kávu a tak.“

Znovu jsem zaznamenal ten hluboký soucit v profesorových očích, když se na mě podíval, ale neřekl jediné slovo. Rozpačitě jsem se usmál.

„Bohužel tady nic takového nemám,“ opakoval jsem.

„To nevadí,“ řekl, „nepřišel jsem na kávu.“

Má skromná hromádka knížek, které jsem si dovezl z Islandu, vzbudila profesorovu zvědavost, sklonil se k ní, přičemž se opíral o hůl. Prohlížel si je a jako vždy, když jsem mu byl nablízku, jsem měl pocit, že mě hodnotí. Jeho návštěva mě nijak zvlášť nepřekvapila, tak nějak jsem s ní počítal. A tušil jsem, co po mně bude chtít. Po celou zpáteční cestu z Norska se mě pokoušel přemluvit, abych s ním jel do Německa, ale já jsem odpovídal velmi vyhýbavě.

88

„Musím si s tebou o něčem promluvit, Valdemare,“ řekl důrazně.

V duchu jsem si předsevzal, že budu trvat na svém, jestli mě teď znovu začne prosit, abych odložil své studium a doprovázel ho na jeho cestě. Studium musí mít přednost, ať už profesor říká cokoli, to byl fakt, který jsem si velmi dobře uvědomoval. Zároveň jsem však věděl, že bude obtížné se mu postavit, navíc jsem se cítil nepříjemně, že to musím udělat. Jeho přítomnost v mém pokoji mi byla nepříjemná.

„Nevím, jak moc toho víš,“ řekl a vytáhl z kapsy tabatěrku. „Ještě než na to zapomenu, rád bych ti poděkoval za to, že jsi mě, starého muže, doprovázel do Arhusu a do Norska. Ale jestli chceš vědět víc, jestli chceš slyšet celou tu historii, musíš jet se mnou ještě jednou, pak ti prozradím, co za tím vším vězí.“

Mlčel jsem.

„Chtěl bych tě požádat, abys se mnou podnikl krátkou cestu do Německa. Vlak odjíždí…“ Profesor vytáhl hodinky „…za hodinu.“

„Já myslím, že nepojedu.“

„Je to tvé poslední slovo?“

„Mluvili jsme o tom už na trajektu,“ řekl jsem. „Pro mě je teď obtížné vzít si volno, v podstatě nemožné.“

„Co to vykládáš za hlouposti?“

„To nejsou žádné hlouposti,“ namítl jsem.

„A co když ti řeknu, že je to záležitost života a smrti?“

„Nevím, o čem mluvíš,“ odpověděl jsem. „Pořád mluvíš jen v hádankách a já to nechápu.“

„Cestou ti vše vysvětlím.“

„Cestou kam?“

„Do Schwerinu.“

„Abychom se vloupali do Jórgensenovy hrobky?“

„Vzpomínáš si na ty dva muže v Hviids Vinstue, kteří se ke mně chovali tak neurvale? Mohli by ji objevit ještě před námi. Právě toho se obávám, a tak nesmím ztrácet čas. My nesmíme ztrácet čas, Valdemare.“

Věděl jsem, že to myslí vážně. Žádal po mně, abych zanedbal studium a doprovázel ho na jeho cestě. Měl jsem toho plné zuby.

89

„Nemůžeš sem prostě jen tak vejít, žádat po mně, abych… Žádat po mně, abych se kvůli něčemu, o čem ani nevím, jestli to vůbec existuje, coural kdovíkde po světě. Zdejší studium je náročné, ty sám bys to měl vědět nejlépe…“

„Studium? Náročné? Proboha, Valdemare!“

„Nemohu s tebou jet,“ řekl jsem a snažil jsem se, aby to znělo odhodlaně. „To je naprosto vyloučené.“

„K čertu s tebou,“ prohlásil profesor a udeřil holí do podlahy. „Jsi jenom ubohý nýmand, nic víc! Kdyby tě tak slyšela tvá teta! Jak tě to vlastně vychovala?“

„Měl bys už jít,“ řekl jsem.

„Zřejmě jsi stejně k ničemu jako tvoje matka,“ řekl. Pohlédl jsem na něj.

„Nemám snad pravdu?“ pokračoval. „Prostě tě nechala na starost tetě, když se setkala s dalším svým vysněným princem, co?“

„Co o tom víš?“

„Mám své styky.“

„Jdi pryč,“ řekl jsem tiše. „Ať už jsi venku.“ Profesor ani v nejmenším nenaznačil, že by se hodlal hnout z místa. Znovu si šňupl tabáku a utřel si nos. „Promiň,“ řekl. „Někdy se chovávám jako idiot.

Nechtěl jsem tě…“

„Chtěl bych, abys odešel,“ řekl jsem pevně. „Nezlob se na mě.

Prostě mi to jen uklouzlo, nemyslel jsem to nijak zle.“

„Právě ty si dovoluješ někoho soudit?! Já nejsem vyhořelý vědec, který se posledních deset let ničí chlastem. Já nejsem opilec, ze kterého si na chodbách univerzity tropí všichni jen žerty!“

Nemohl jsem uvěřit svým uším. Takto jsem ještě nikdy s nikým nemluvil a už ve chvíli, kdy jsem ta slova vyslovil, jsem se za ně hluboce styděl. Připadalo mi však, že se profesora nedotkla ani v nejmenším.

„Věděl jsem, že máš kuráž,“ řekl, „a můžeš mi klidně nadávat, jak chceš.“

„Jdi pryč,“ řekl jsem a otevřel dveře.

„Pojď se mnou, Valdemare,“ řekl profesor jakoby nic. „Cestou ti všechno vysvětlím. Nikdy nebudeš litovat.“

90

„Buď prosím tak laskav a odejdi.“ Profesor se na mě dlouze zadíval.

„Dost možná najdeme ty ztracené stránky,“ řekl konečně.

„Mezeru v Codexu Regiu. Pátral jsem po těch stránkách, ještě když jsi byl na houbách. A teď jsem tak blízko, tak zatraceně blízko, Valdemare, jako nikdy předtím. Můžeš mi pomoci. Podílel ses na tom, když jsme těm stránkám přišli na stopu, a já ti nabízím možnost být při tom, až se najdou.“

„Chtěl jsi spíš říct, jestli se najdou, nemám pravdu?“

Přikývl. „Ano, jestli se najdou. Ale já upřímně věřím, že se tak stane, Valdemare. Vyřídil jsem pro nás oba papíry na cestu do NDR.

Nepotřebujeme mnoho času. Opravdu si myslíš, že to nestojí za tu námahu?“

Podíval jsem se na něho a zeptal jsem se: „Života a smrti koho?“

„Koho? Co máš na mysli?“

„Říkal jsi, že je to otázka života a smrti. Čí život je v ohrožení?“

„Můj,“ prohlásil profesor. „Ale s tím si nedělej starosti. Pojď se mnou a já ti řeknu, o co jde. Nebudeš litovat, Valdemare. Věř mi, že toho nikdy v životě nebudeš litovat.“

x

Profesor byl tenkrát ještě mladý muž, pokud je vůbec možné představit si ho v mladých letech, a právě se poprvé setkal v Královské knihovně se svou Gittou. Jeho už tenkrát rozčepýřené vlasy byly samozřejmě ještě o něco hustší a taky podstatně tmavší.

Byl štíhlý a dobře stavěný, možná také na rozdíl od pozdějších let dobře oholený, mladý světák na návštěvě ve městě u Oresundu. Byl čerstvě zamilovaný do Gitty, která do jeho života vstoupila jako nesmělý anděl. Zřejmě právě tato léta byla nejšťastnější v jeho životě, když našel milovanou bytost, se kterou splynul vjedno.

Takový jsem měl každopádně dojem, třebaže profesor o Gittě nikdy nemluvil, nikdy se nezmiňoval o své veliké lásce. Bylo to, jako by chtěl vzpomínku na ni chránit před nicotnými slovy – právě on, který znal moc slov lépe než kdokoli jiný.

91

Tou dobou profesor zkoumal a s puntičkářskou důkladností uspořádával sbírku knih a korespondence Árniho Magnússona a našel dva do té doby neznámé dopisy uppsalského biskupa, které byly vložené v jednom opisu Vö lsunga ságy. V prvním dopise prosil biskup Árniho Magnússona, aby dobře přijal jeho synovce, budoucího teologa, který se zajímal o Árniho sbírku rukopisů. Ve druhém dopise biskup oznamoval, že dostal ve Skane nabídku od jednoho muže, který vlastnil dobře zachovalý exemplář bible biskupa Gudbrandura a chtěl mu jej prodat. Biskup z Uppsaly se ptal, jestli by měl Árni o tento exemplář zájem a zda by měl dostatečné prostředky na jeho zakoupení. Na zadní stranu tohoto dopisu si Árni napsal: „Rosa B. v rukou…“ Dvě slova v této větě byla naprosto nečitelná. Ve starých dopisech bývají často podobné poznámky, ale tady této věnoval profesor zvláštní pozornost, třebaže ji zpočátku nedokázal s ničím spojit.

Dva roky nato byl požádán, aby se v Kodani podíval na knihovnu z pozůstalosti jednoho dánského obchodníka islandského původu.

Jednalo se o odhad hodnoty sbírky. Profesor něco věděl o minulosti obchodníka, jehož islandský děd se oženil s dánskou ženou. Svého času býval ten muž jedním z nejvýznamnějších dánských sběratelů knih, jmenoval se Baldvin Thorsteinsson. Když profesor začal podrobněji zkoumat Baldvinovu sbírku, našel krátkou poznámku o ženě jménem Rosa Benediktsdóttir, jež byla ve Skálholtu za časů úřadování biskupa Brynjólfura Sveinssona. Tato poznámka s ničím jiným v těch dopisech nesouvisela a psalo se v ní, že místo posledního odpočinku Rosy Benediktsdóttir bude bezpochyby obtížné najít, „pokud by někomu stálo za to se po něm pídit“.

Profesor si to okamžitě spojil s poznámkou Árniho Magnússona o nějaké Rose B. v biskupově dopise. Se ctižádostivostí sobě vlastní se rozhodl přijít té věci na kloub a zjistit, o koho jde a jestli je v obou případech řeč o stejné Rose. Kromě jména měl v ruce jen tuto glosu, která byla datována rokem 1860. Rosa Benediktsdóttir tedy musela být pohřbena před touto dobou. Třetí důvod profesorova zájmu o Rosu byl ale snad nejzávažnější: když byl mladý student, ukázal mu 92

někdo list s runami v psacím stole Jóna Sigur?ssona, na kterém vyčetl slova „mezera u R.“.

V Kodani však o té ženě nic nezjistil, žádné další odkazy nebyly ani v korespondenci Baldvina Thorsteinssona. O něco později se zabýval částí korespondence dánského přírodovědce Japetuse Steenstrupa, který se přátelil s Jónasem Hallgrímssonem a žil na Soro. V ní našel dopis od Jónase Steenstrupovi z jeho poslední badatelské cesty na Island. Byl přiložen k bedně s obsáhlou sbírkou kamenů, kterou Jónas příteli poslal. V tomto dopise byla krátká poznámka o nějakém statku jménem Hallsteinssta?ir, který Jónas navštívil. Zmiňoval se, že tam dříve stával kostel a že na tamějším hřbitově byla prý naposledy pohřbena nějaká stará žena ze Skálholtu, „která znala Brynjólfura Sveinssona“. Jónas Hallgrímsson si sice vedl o své cestě zevrubný deník, ale profesor neobjevil žádné další záchytné body ohledně statku Hallsteinssta?iru nebo oné Rosy.

Roky plynuly, aniž by profesor v této věci nějak postoupil, a nakonec šlo jen o jednu poznámku na okraj, která se zpočátku nezdála nijak důležitá.

Po Gittině smrti se rozhodl odjet na Island a strávit tam nějaký čas. Napadlo ho podívat se na staré anály a knihy, jestli je v nich zmíněna nějaká Rosa Benediktsdóttir. Přitom narazil na staré církevní knihy farnosti Hallsteinssta?ir a po intenzivním bádání, na které potřeboval tři týdny, došel k názoru, že se o Rose Benediktsdóttir dozvěděl to nejdůležitější.

Narodila se roku 1632 v Skagafjór?uru jako dcera služebné, která často střídala službu a měla dvě nemanželské děti. Ve věku sedmi let poslali Rosu na statek Torfalaskur na severu Islandu, a jakmile byla dost stará na to, aby si mohla sama vydělávat na živobytí, vstoupila do služby na jednom statku na jižním Islandu poblíž Skálholtu. Ve věku jednadvaceti let se dostala do Skálholtu, kde poté pracovala ve službách biskupovy dcery Ragnheidur. Každopádně musela zaznamenat vztah, který vznikl roku 1661 mezi Dadim Halldórssonem, budoucím knězem, o kterém měl biskup Brynjólfur vysoké mínění, a biskupovou dcerou. Když Ragnheidur přivedla na svět Dadiho dítě, byl z toho neslýchaný skandál, v neposlední řadě proto, že přesně devět měsíců předtím přísahala na bibli, že je panna.

93

Dadi, který kvůli jinému prohřešku tohoto druhu získal pověst sukničkáře, musel Skálholt s ostudou opustit. Ragnheidur bylo dítě odebráno a ona už se nikdy z této ztráty nevzpamatovala. Zemřela ve věku pouhých dvaadvaceti let, což jejího otce těžce zasáhlo. O

několik let později dánský král Dadiho omilostnil a dal mu farnost v Steinsholtu v Árneském okrese. Rosa ho tam – už jako vdaná žena – následovala a zde také porodila dítě. Další desetiletí strávila ve Steinsholtu, ale když ovdověla, naposledy ve svém životě se přestěhovala a uchýlila se se svým dítětem ke svému nevlastnímu bratrovi, který žil na severu Islandu na statku Hallsteinssta?iru. Tam zemřela v pokročilém věku roku 1719, jak se psalo v církevní matrice místního kostela.

Její hrob, o který se z nějakého důvodu zajímal Baldvin Thorsteinsson, se tedy nacházel na hřbitově v Hallsteinssta?iru.

Profesor neměl nejmenší tušení, proč byl pro Baldvina hrob té chudé služky z dávných časů po více než sto čtyřiceti letech tak důležitý, a tak se tam vydal, aby to zjistil. Zkoumal historii kostela na této usedlosti a vzpomněl si v té souvislosti na zprávu o cestě jednoho anglického cestovatele, sira Dense Leightona, který v letech 1721 a 1722 s velkou družinou cestoval po Islandu. Mezi účastníky této expedice se údajně nacházel také jeden malíř krajin. Cesta je zavedla také na Hallsteinssta?ir a jedna skica odtud zobrazovala nízký statek s drnovou střechou, s třemi čelními štíty a s kostelem v pozadí.

Leighton se ve své cestovní zprávě zmiňoval o kostele, který byl zrušen dva roky předtím, a o tom, že tu před dvěma lety byla pohřbena jako poslední jakási prastará žena.

Profesor se vydal na sever Islandu. Se dvěma pronajatými koňmi potřeboval dva dny, aby se dostal do údolí, ve kterém ležel Hallsteinssta?ir. Cestoval úplně sám a měl s sebou stan. Předchozí noc strávil v nejbližší obci a pokoušel se pátrat ohledně starého statku v církevním vlastnictví, ale nikdo z těch, s nimiž se bavil, o tom nic nevěděl. Krátce po polovině devatenáctého století bylo údolí opuštěno. Dozvěděl se, že poslední sedlák na Hallsteinssta?iru jednou na jaře beze stop zmizel, zřejmě cestou do obydlených oblastí zabloudil ve vánici a zahynul.

94

Stále ještě bylo znát, kde starý statek stával. Střecha se sice už dávno propadla, ale nízké kamenné stěny ještě stály. Byly zarostlé trávou. Totéž platilo i o starém kostele, jehož zbytky se skrývaly ve vysoké trávě. Jinak tu nebylo nic, co by připomínalo někdejší život.

Profesor si postavil stan na místě, kde dříve stával kostel. Musel myslet na svou Gittu na smrtelné posteli, jak kašlala krev a hleděla na něj svýma krásnýma očima. Trpěla tak dlouho, až byla nakonec ochotna přijmout smrt.

Na druhý den se na okolních horských stráních páslo pár ovcí a k němu do stanu doléhal jasný ranní zpěv islandského ptactva. Vydal se prozkoumat hřbitov. Tu a tam dokázal ještě pod trávou rozpoznat nějaký pahrbek, mezi nimi bylo mnoho místa. Za starých časů stála na straně podél kostela nízká zídka, ze které ještě zbylo pár kamenů.

Na jihozápadním konci této zídky se daly rozeznat obrysy rohu.

Pokoušel se udělat si přesnou představu o velikosti a přesné poloze hřbitova, ale nebylo to nic snadného.

Profesor neměl ponětí, co vlastně hledá. Uchýlil se na Island před smutkem, ale jeho badatelská horlivost mu nedopřála klidu kvůli té staré Rose, jež byla zmíněna na zadní straně dopisu uppsalského biskupa Árnimu Magnússonovi a pak se zase jako duch zjevila v poznámce sběratele knih Baldvina Thorsteinssona. Při soupisu lidu z roku 1703 byla Rosa Benediktsdóttir uvedena bytem v Hallsteinssta?iru a označena jako „bývalá služka Ragnheidur Brynjólfsdóttir“. Podle záznamů v kostelní matrice hallsteinssta?irské farnosti, jež ležela uchována v Národní knihovně v Reykjavíku, se dožila vysokého věku. V análech z Hraunsmúli bylo v souvislosti s jejím pohřbem uvedeno, že chtěla být pohřbena po boku svého syna, který zemřel třicet let před ní a našel poslední odpočinek v jihozápadním rohu hřbitova.

Profesor by byl rád zjistil, jak mohl nějaký Dán jako Baldvin Thorsteinsson vědět něco o existenci nějaké naprosto neznámé islandské ženy z lidu a proč si učinil poznámku ohledně místa jejího pohřbení a zmínil se o její exhumaci. Jistě ne bezdůvodně, a tak byl profesor toho názoru, že Baldvin snad dokonce sám zamýšlel nechat její hrob otevřít. Po celém světě je rozšířený zvyk, že se lidem do hrobu vkládají věci, které jim v pozemském životě byly milé a drahé, 95

aby si je s sebou mohli vzít do jiného a lepšího světa. Bylo by možné, aby i v hrobě té Rosy bylo něco, po čem toužil sběratel knih Baldvin? Jakým způsobem se o tom dozvěděl? Má snad marginálie biskupa Brynjólfura o mezeře nějakou souvislost právě s touto Rosou? Tyto otázky zaměstnávaly profesora už v Kodani a v Reykjavíku ještě víc, když pracoval na rekonstrukci životopisu Rosy Benediktsdóttir. Když dorazil do Hallsteinssta?iru, byl odhodlán její hrob otevřít.

Byl přesvědčen, že dokázal poměrně přesně spočítat, kde v rohu starého hřbitova odpočívá Rosa, uchopil lopatu, kterou si přivezl s sebou, a začal kopat. Nijak nespěchal. Bylo to dost namáhavé, protože půda byla suchá a kamenitá. Taky se rychle unavil, protože nebyl na fyzickou práci zvyklý, navíc ho bolela jeho postižená noha.

Na počasí měl štěstí, v těch dnech zářilo slunce vysoko na obloze a žízeň mohl hasit z pramene, který tryskal ze země nedaleko místa, kde stával starý kostel. Měl s sebou dostatek potravin a užíval si samoty pod modrou islandskou oblohou.

Krom lopaty měl s sebou ještě malý cepín, pomocí kterého rozbíjel zeminu. Když dospěl do odpovídající hloubky, vykopal jámu velikosti rakve. Kopal i trochu do stran, ale nic nenašel. Potom kopal víc nalevo od dřívějšího statku. Šlo mu to docela dobře, ale pozdě večer práci přerušil. Po večeři, kterou si vychutnal v dokonalém tichu, se uložil ke spánku a strávil bezesnou noc.

Druhého dne kolem poledne narazil na kostru, a když ji zcela odkryl, zjistil ke svému velkému údivu, že leží v hrobě tváří dolů.

Pod ní pak uviděl další, úplně bezzubou lebku, která mu hleděla přímo do tváře.

V kupé byl hrozný hluk, když vlak s rachotem a skřípáním vjel cestou z Rostocku do Wismaru do jednoho tunelu. Vyskočil jsem ze sedadla. Zbožně jsem naslouchal vyprávění profesora, který seděl naproti mně a nedal na sobě nic znát. Přerušil své vyprávění a dopřál si dávku šňupacího tabáku. Vyhlédl jsem z okna. Bylo příjemné kolébat se krajinou v tomto rachotícím železném hadovi s vědomím, že krajina kolem míjí, i když lije jak z konve. Vagony byly v dost 96

mizerném stavu a pocházely ještě z doby mezi oběma světovými válkami.

Projeli jsme přes celé Dánsko do Nystedu a odtud jsme se nočním trajektem přeplavili do Rostocku. Pasová kontrola tam byla velmi přísná, s maximální důkladností nás vyslechli, aby zjistili, co máme v plánu. Celou cestu tam si profesor dělal starosti, jestli nás vůbec vpustí do země. Jako důvod naší cesty udal, že hodláme v rámci jednoho výzkumného projektu Kodaňské univerzity studovat jeden breviář, jenž je uchováván ve schwerinském dómu. Předložil papíry, o kterých jsem nevěděl, odkud je má, ale vypadaly velmi oficiálně a poskytovaly nám svolení provádět ve Schwerinu bádání. Po předložení těchto dokumentů jsme byli vpuštěni do země. Zamířili jsme na rostocké nádraží, kde nám řekli, že se vlakem dostaneme až do Wismaru. Odtud byla trať do Schwerinu rozbitá.

Popravdě řečeno jsem nevěděl, proč jsem se nakonec rozhodl s profesorem do Německa odjet. Přes všechno, co se přihodilo, mě něco na jeho chování fascinovalo. Byl neuvěřitelně houževnatý, nikdy se nevzdával. Momentálně jsem věděl jen o zlomku problémů, se kterými se musel potýkat, zejména jsem si stále ještě zcela neuvědomil, jak vratké je jeho postavení na fakultě. Ve světle toho, co jsem se dozvěděl později, když mi došlo, že stál skutečně na kraji bezedné propasti, jsem musel obdivovat jeho duševní klid a jeho neúnavné úsilí, aby napravil, co se stalo. Sice pil víc než kdokoli jiný z okruhu mých známých, ale třebaže pil, a navíc konzumoval neskutečné množství šňupacího tabáku, duševně byl na tom výborně – a co se inteligence a bystrosti týkalo, dokázal se vyrovnat celým zástupům abstinentů.

Jestliže existuje něco jako obranný systém těla, musí existovat také obranný systém duše, který je neméně důležitý. Během této cesty s profesorem jsem poprvé pocítil, že jeho cholerické záchvaty, které patřily k jeho povaze, jsou jistým druhem obrany proti dotěrnosti a indiskrétnosti. Podle jeho názoru patří k nejhorším vlastnostem Islanďanů, že ustavičně strkají nos do záležitostí těch druhých. To věčné čmuchání v soukromých záležitostech jiných lidí bylo pro něj vždy neomluvitelné. Jen málokomu se podařilo proniknout touto obrannou hradbou, kterou se profesor obklopil, ale 97

pokud se to někomu přece jen podařilo, objevil se před ním úplně jiný, citlivější charakter, který se mně osobně poprvé vyjevil tehdy, když jednou profesor úplně namol volal svou Gittu. Podruhé j sem mohl nahlédnout do jeho nitra při jeho návštěvě v mém pokojíčku v Skt. Pedersstrsade, když mi řekl, že mě potřebuje. Navzdory jeho hrubým způsobům a tomu, co říkal o mně a o mé matce, jsem si přál mu pomoci.

Ale nepodvolil jsem se jenom ze soucitu. Bylo v tom ještě něco víc, pocit, který mě samotného překvapil. Chtěl jsem vědět víc.

Profesorovi se podařilo vzbudit moji zvědavost, když vytáhl z tajné schránky v zásuvce psacího stolu Jóna Sigur?ssona ten dopis a pak mě s sebou vzal do Norska, abychom se setkali s Jórgensenem.

Profesor to nazýval starým loveckým instinktem, nevím, jestli pro to existuje nějaké vhodnější slovo. Když přišel na stopu nějakým starým rukopisům, knihám, dopisům nebo nějaké jiné věci, o které věřil, že by mohla mít nějaký kulturní význam pro Island nebo pro něho samotného, o něčem tak neocenitelně drahocenném, jako jsou pohřešované stránky z Codexu Regia ani nemluvě, šel po stopě jako dravá šelma, která zavětřila krev. Ještě nikdy jsem se tak necítil, ale začínal j sem vnímat to zvláštní očekávání, které člověku zrychlí tep.

Předpokládal jsem, že zkoumání rukopisů je činnost, která probíhá v teplé, útulné pracovně, kde má člověk klid od dnešní doby a jejího hluku a shonu. Udělal jsem si určitou představu o této činnosti, která se mi velice zamlouvala, protože učení a výzkum jdou ruku v ruce s příjemným pracovním prostředím. Jenže pak mě profesor z této pohody vytrhl, pulz se mi zrychlil a myšlenkám narostla křídla.

„Děkuji ti, že jsi jel se mnou, Valdemare,“ řekl najednou profesor a podíval se na mě. Seděl jsem zamyšlený naproti němu.

„Chtěl jsem jet s tebou,“ řekl jsem a odkašlal si. „Nemusíš mi za to děkovat.“

„To o tvé matce mi bohužel jen tak vyklouzlo.“

Mlčel jsem. Nechtěl jsem mluvit o své matce s ním ani s nikým jiným.

„Máš o ní nějaké zprávy?“ zeptal se profesor.

„Vlastně ne,“ řekl jsem.

„A co tvůj otec?“ zeptal se profesor.

98

„O tom bych nechtěl mluvit,“ odpověděl jsem. „Nehraje v mém životě žádnou roli.“

„Tobě nezáleží na tom, kdo je tvůj otec?“

„Ne, nezáleží,“ řekl jsem.

„Co na to říká tvá matka?“

„Neudržuji se svou matkou žádné styky.“

Profesor se na mě dlouze zadíval. Myslel jsem si, že se bude dál vyptávat na mé soukromé záležitosti, ale on mlčel a pozoroval plochou krajinu kolem.

Ještě dopoledne jsme dorazili do Wismaru a koupili jsme si jízdenky na linkový autobus, rozhrkaný předválečný vehikl. Na autobusovém nádraží jsme se do odjezdu autobusu natáhli na dřevěné lavice a trochu si zdřímli. Víc spánku jsme na této cestě neměli.

Cestou do Schwerinu profesor pokračoval ve svém vyprávění o tom, co objevil v odlehlém údolí na severu Islandu. K jeho úžasu se tedy ve stejném hrobě nacházely dvě kostry.

„Dvě mrtvoly?“ zeptal jsem se. „Co se tam vlastně stalo?“

„Za nevyjasněných okolností tenkrát zmizel ten sedlák z Hallsteinssta?iru,“ řekl profesor. „Domnívám se, že to on ležel nad Rosou. Zřejmě byl zavražděn.“

„Chceš tím říct, že ho zabil ten Baldvin?“

Profesor zavrtěl hlavou. „Baldvin to nemohl v žádném případě udělat, zemřel totiž roku 1861, o dva roky dříve, než zmizel ten sedlák. Pachatelem musel být někdo jiný. Od té doby jsem po tom muži bez ustání pátral. Otázka, kdo otevřel Rosin hrob, mě stále pronásledovala, ale nepostoupil jsem ani o krok. Procházel jsem různé cestovní zprávy a seznamy pasažérů, ale to jedno jméno, které jsme našli v Arhusu, mi uniklo. Teprve když jsem v archivu v Arhusu uslyšel jméno Ronalda D. Jórgensena, věděl jsem, že j sem našel toho pravého muže. On a Baldvin Thorsteinsson se znali díky svým bibliofilským zájmům, dokonce si spolu i dopisovali. V Baldvinově pozůstalosti jsem studoval dopisy o starých knihách, pergamenových rukopisech a další dokumenty. Jórgensen byl roku 1863 naživu a cestoval na Island přesně v tom stejném roce, kdy ten sedlák z Hallsteinssta?iru beze stopy zmizel. Podle mého názoru ho z nějakého důvodu zabil. Prohlížel jsem si tu kostru, která ležela nad 99

starou Rosou, a i když nejsem soudní znalec, byla zcela jistě mnohem mladší než ta pod ní. Oškrábal jsem z kostí hlínu, abych se na ně mohl podívat co možná nejdůkladněji, a všiml jsem si, že na třetím žebru odshora je jakýsi hluboký šrám, který by mohl pocházet od nějakého špičatého předmětu, možná od nože.“

„Ten sedlák byl tedy proboden?“

„Pravděpodobně ano.“

„A potom byl vhozen do hrobu k té stařeně?“

„Vypadá to tak,“ řekl profesor. „To také odpovídá těm historkám, které se mezi sedláky povídaly, totiž že zmizel uprostřed zimy a nebyl nikdy nalezen. Když jsem se vrátil do vesnice, pokračoval jsem v pátrání. Měli tam malý, ale dost dobrý okresní archiv a jednoho velmi schopného ředitele, který mi povyprávěl všechno, co o tom sedlákovi věděl. Tenkrát se předpokládalo, že se i se psem vydal do údolí, dost možná chtěl jít k synovci, ale pak musel s největší pravděpodobností zabloudit v ošklivé vánici a zmrznout.

Pátralo se po něm, ovčáci se každý rok rozhlíželi po jeho kostech, ale nikdy je nenašli. Ten Jórgensen možná sedláka zabil v domě, ale to považuji za nepravděpodobné. Podle výpovědí těch, kteří po sedlákovi pátrali, tam bylo všechno uklizené a v naprostém pořádku.

Řekl bych, že Ronald D. Jórgensen toho muže zabil u hrobu, aby si ušetřil námahu, pravděpodobně krátce po nálezu toho, co hledal. Ať už byl sedlák proboden, uškrcen nebo ubit k smrti, nakonec na tom vůbec nezáleží, stejně jako na tom, jestli k vraždě došlo v domě či venku. Zmizel z povrchu zemského ve stejnou dobu, kdy Ronald D.

Jórgensen na Acturu připlul na Island a byl přesvědčen, že našel místo, kde byla na Hallsteinssta?iru pohřbena Rosa Benediktsdóttir.“

„Ale proč musel toho sedláka zabít?“ zeptal jsem se.

„To ví jen Bůh,“ odvětil profesor a upřeně hleděl ven oknem autobusu. „Zřejmě Jórgensen považoval za nutné ho umlčet. Možná ten sedlák řekl něco, co říct neměl.“

„Našel jsi v tom hrobě něco?“

„Ne,“ řekl profesor. „Nic.“

„A ten Jórgensen tedy opravdu našel ty ztracené stránky Codexu Regia? Proto otevřel ten hrob? Proto musel umlčet toho sedláka?“

100

Profesor hleděl skrz svůj zrcadlový odraz v okně. „Ano, věřím, že to byly ty ztracené stránky,“ řekl. „Věřím, že si je stará Rosa vzala s sebou do hrobu. Zřejmě je odcizila, když byla ve Skálholtu.“

„Mezera u Rosy,“ řekl jsem a myslel jsem na dopis v psacím stole Jóna Sigur?ssona. „Brynjólfur měl určitě na mysli tuhle Rosu.“

„Ano, mezera u ‚R‘,“ řekl profesor. „To ‚R‘ nemělo nic společného ani s jednou Ragnheidur, ani s Brynjólfsdóttir ani s Torfadóttir, jak jsem se dříve domníval, nýbrž jde o starou Rosu Benediktsdóttir. Dost možná měla také dítě s tím sukničkářem Dadim Halldórssonem. Také je docela dobře možné, že se oba ve Skálholtu věnovali černé magii a čarodějnictví a že k tomu využívali i tyto pergamenové stránky. Za časů biskupa Brynjólfura bylo takovéto kejklířství největší metlou země. Věřím, že ty stránky byly vytrženy ve Skálholtu a že skončily v Rosině hrobě.“

„A Jórgensen je vykopal?“

„Ano.“

Profesor odvrátil oči od okna a upřeně na mě pohlédl. Potom vyprávěl dál o obou kostrách v dávno opuštěném údolí.

Trvalo mu až do pozdního večera, než kosti opatrně vyňal, než přesně zjistil, jak byly do hrobu uloženy. Rosina rakev byla úplně rozpadlá a jen tu a tam trčely ze suché hlíny jednotlivé desky.

Odkládal je na kraj hrobu. V tu chvíli si vzpomněl na sedláka, který ze svého statku beze stopy zmizel, a došlo mu, že v hrobě, který patřil jinému mrtvému, našel právě jeho.

Profesor se rozhodl načerpat trochu sil a k půlnoci se uložil ke spánku, ovšem v blízkosti otevřeného hrobu měl zlé sny. Nezjevovali se mu Rosa ani sedlák, nýbrž jeho Gitta, kterou viděl stejně zuboženou, jak vypadala ke konci svého života, s pramínkem krve v koutku úst a s takovou bolestí v očích, že se s hrozivým výkřikem probudil. Byl zpocený, třásl se po celém těle a za nic na světě už nechtěl spát dál. Po namáhavém kopání cítil prudké bolesti v noze.

Nikdy si však na své postižení nestěžoval, ba právě naopak, pohlížel na ně jako na hořkosladkou vzpomínku na těch několik hodin, jež mu byly s Gittou dopřány.

101

Po celou dobu, co se prokopával k Rose a pak očišťoval kosti, profesor uvažoval, co s těmi pozůstatky a poznatky, které získal, udělá. Neměl v úmyslu zůstat na tomto místě déle, než bude nezbytně nutné. Jinak nenašel v hrobu nic, především nic, co by nějak souviselo s tím, co se Rosa rozhodla vzít si s sebou na onen svět.

Když se pak v noci probudil, rozhodl se, že se v té věci už nebude dál angažovat. Nepovažoval za svůj úkol objasňovat nějakou dávnou vraždu. Když dokončil ohledávání, znovu Rosu a sedláka zasypal hlínou a místo upravil, jak jen to šlo. Další noc už v údolí nestrávil, okamžitě se vydal na zpáteční cestu a za dva dny se dostal do vesnice. O týden později pak nastoupil na loď a vrátil se do Kodaně.

XI

Když jsme konečně po cestě celí vyčerpaní dorazili do Schwerinu, chýlil se den už ke konci. Na ulicích bylo jen pár lidí a město se halilo do mlhy. Zdálo, se, že profesor ví zcela přesně, kam jít. Ubíral se do středu města a já jsem měl navzdory jeho handicapu co dělat, abych mu stačil.

Meklenbursko-Schwerin bývalo dřív velkovévodstvím u Baltského moře, ale když po druhé světové válce převzali ve východním Německu moc komunisté, rozdělili bývalé vévodství na okresy Schwerin, Rostock a Neubrandenburg. Hlavním městem byl Schwerin, s gotickým dómem ze 14. století, ke kterému teď profesor spěchal tak rychle, jak jen mu to jeho postižení dovolovalo. Na prohlížení starého hlavního města vévodství jsem ale neměl čas.

Tušil jsem, že profesor hodlá svůj plán provést co nejrychleji a stejně rychle pak odtud zase zmizet.

„Ale odkud se Jórgensen o té Rose dozvěděl?“ zeptal jsem se, lapaje po dechu, zatímco jsme se blížili k dómu, kde chtěl profesor získat informace o místě, kde je uložen Ronald D. Jórgensen.

„To netuším,“ řekl profesor. „Mohl se to dozvědět různými způsoby, konečně jeho zálibou bylo přehrabovat se ve starých knihách. Mohu se jen domnívat, že stejně jako já narazil v nějakých 102

dokumentech na její jméno, což ho na ni upozornilo. To se ale pravděpodobně nikdy nedozvíme, nakonec na tom ale ani nijak zvlášť nezáleží. Je dokonce dost pravděpodobné, že mohl znát ten Sigur?ssonův list s runami, nebo o něm aspoň slyšel, to by mu pomohlo dál.“

„Ale co tím asi Rosa zamýšlela, když ty stránky z rukopisu ukradla?“

„Možná to udělala pro Dadiho Halldórssona. I když co s těmi stránkami zamýšleli, to je mi naprostou záhadou. To už se zřejmě nikdy nedozvíme.“

„Rosa se od nich nechtěla odloučit.“

„Ne, řekl bych, že pro ni musely mít nějaký zcela zvláštní význam,“ řekl profesor. „S největší pravděpodobností to nějak bude souviset s tím, že ti dva spolu měli techtle mechtle. Dadi byl vyhlášený sukničkář. Možná ty stránky Dadi vyřízl a dal je Rose – nebo to bylo naopak, to už teď nezjistíme. Rosa se nechala pohřbít po boku svého syna. Možná j sou ty stránky poukazem na to, že to byl Dadiho syn. Je velice obtížné to vše zcela vysvětlit.

„Ano, to jistě je.“

„Nejlepší bude, když se půjdu zeptat sám,“ řekl profesor a pohlédl k dómu. „Nesmíme vzbudit pozornost.“

Vzápětí nato už odběhl a zmizel v dómu. Čekal jsem na něho venku a obdivoval tu ohromnou cihlovou budovu s věží vysokou skoro sto dvacet metrů. Ze všech stran byla obklopená nízkými domy a působila tak trochu, jako by sem byla vtěsnána. Mezitím se mlha roztrhala, a tak bylo vidět na druhém břehu jednoho ze sedmi jezer v tomto městě velice působivý zámek. Schwerin byl starým kulturním městem a všude byly doklady jeho dřívějšího bohatství.

Profesor se vrátil a společně jsme vyhledali jednu sešlou hospodu na Meklenburské ulici, kde jsme pojedli vepřovou pečeni a spláchli ji pivem. Profesor si dal navrch ještě dvě sklenky nějaké pálenky. Po celou dosavadní cestu se alkoholu ani nedotkl.

„Co ses dozvěděl o místě, kde je pohřbený?“

„Hrobka má číslo Q 555. Není zamčená a na hřbitově není žádný hlídač; ani v noci, ani přes den. Takže nás nikdo nebude rušit.“

103

„A co teď?“ zeptal jsem se a rozhlédl jsem se. Byli jsme v lokále úplně sami.

„Počkáme do setmění,“ prohlásil profesor.

„Mně se to vůbec nelíbí,“ řekl jsem znepokojeně. „Dopouštíme se trestného činu, to je ti snad jasné.“

„Nedělej si s tím takové starosti, Valdemare. Nikdo se o tom nedozví.“

„Nikdo se o tom nedozví?“ opakoval jsem roztržitě jeho poslední slova.

„Neděláme to přece pro sebe,“ řekl profesor. „Ve hře jsou mnohem větší a důležitější zájmy než tvé a mé. Snaž se na to dívat z této perspektivy, snad tě to trochu uklidní.“

„Ale jestli tam ty stránky nebudou, co pak?“

„Pak prostě zase vše vrátíme do původního stavu a budeme hledat dál.“

Odmlčel se a vytáhl tabatěrku.

„Tolik jsme toho ztratili,“ řekl po delší odmlce.

„Myslíš rukopisy?“

„Když člověk pomyslí na ty spousty rukopisů, které podlehly zkáze, které shořely nebo klesly na mořské dno, upadly v zapomnění nebo se ztratily,“ řekl. „Vše, co nás činí národem. Všechny ty poklady. Ingimundurova truhla s knihami, kterou známe ze Sturlunga ságy, jež byla vyplavena na břeh na severozápadě Islandu.

Kdyby se tak k ní dalo dostat! A pak vše, co roku 1682 nasbíral Hannes ?orleifsson, utonulo u pobřeží Langanesu v moři. Jón z Grunnavíku uvádí, že celý sud dopisů a pergamenových rukopisů se cestou do Hamburku utopil v Labi.“

Profesor si zhluboka vzdychl. „Něco skončilo za nehty soukromým sběratelům, jako byl vévoda August v sedmnáctém století. Nakoupil rukopisy v Kodani a dnes jsou uchovávány ve Wolfenbuttelu: Egils sága a Eyrbyggja sága v pergamenových opisech ze čtrnáctého století.“

Všichni, kdo na Islandu studovali nordistiku, znají příběhy, jak byly celé sbírky rukopisů ztraceny nebo zničeny, ale ještě nikdy předtím jsem nikoho neslyšel o tom mluvit tak vášnivě a s tak hlubokým smutkem. V hloubi srdce jsem samozřejmě s profesorem 104

naprosto souhlasil. Chtěl jsem mu pomáhat, ale na druhou stranu jsem se tak děsil toho, že se mám dopustit znesvěcení hrobu, že jsem div neomdlel. Jistěže se nedalo popřít, že účel je dobrý. V

profesorově uvažování existovala jen jediná možnost: pokud zbývá nějaká naděje, že se pohřešované stránky z Codexu Regia nacházejí ve Schwerinu v hrobce Ronalda D. Jórgensena, musí to prověřit, aby je mohl vrátit na Island.

Když se začalo stmívat, bloumali jsme bezcílně městem, ale než jsem se nadál, ocitli jsme se najednou v jakési obytné čtvrti se skromnými rodinnými domky a zahradami. V některých byly kůlny na nářadí. K mému velkému úžasu se po nějaké chvíli podařilo profesorovi jednu kůlnu otevřít. „Co chceš dělat?“ zašeptal jsem.

„Dávej pozor, jestli někdo nejde,“ řekl profesor a zmizel v kůlně.

Rozhlížel jsem se kolem. Naštěstí nebyl nikdo poblíž. Profesor se znovu objevil, v jedné ruce držel petrolejovou lampu, kterou mi podal, a zase zmizel uvnitř. Když se objevil podruhé, nesl s sebou těžké kladivo a dláto, které mi taky podal.

„Dej mi tu lampu,“ řekl.

„Co to má znamenat?“

„Když jsme ty věci našli tady, nepotřebujeme je kupovat v obchodě, to by jen vzbudilo pozornost,“ odpověděl profesor a zase zavřel dveře kůlny. „Tak rychle, ať jsme co nejdřív odtud,“ řekl a rozhlédl se do všech stran.

„Našli?“

„Všecko zase vrátíme.“

Profesor rychlým krokem rázoval ulicí a pohupoval lampou, až jsem slyšel, jak v ní šplouchá petrolej. Šel jsem za ním s kladivem v jedné a s dlátem ve druhé ruce. Zvolnili jsme krok, teprve když jsme došli ke starému hřbitovu. Byla už tma a my rychle proklouzli branou dovnitř. Měl jsem z nadcházející akce hrozný strach a uvažoval jsem, jestli by nebylo rozumnější nářadí prostě zahodit, vzít nohy na ramena, co nejrychleji zase tuto zemi opustit, zapomenout, že se tu vůbec kdy něco přihodilo, a pokračovat ve studiu nordistiky.

Zapomenout na profesora, na jeho utkvělé představy; zapomenout na všechno. Na druhou stranu jsem byl hrozně vzrušený. To by byla věc, kdybychom objevili pohřešované stránky Codexu Regia! Naše jména 105

by se zapsala do literární historie. Vrátili bychom zpět neocenitelný poklad, jenž byl po staletí pohřešován! Bylo něco takového opravdu možné? Byl profesor skutečně na správné stopě?

Profesor se snažil najít cestu k už dávno vychladlým tělesným pozůstatkům Ronalda D. Jórgensena. Mlha se rozplynula, mraky rozestoupily a na černočerné obloze se objevil měsíc s přívětivými hvězdami kolem sebe.

„Možná je tu najednou světla až moc,“ konstatoval profesor a ustaraně se rozhlížel kolem sebe.

„Opravdu to musí být?“ zeptal jsem se nejisté.

Pravděpodobně zaslechl v mém hlase ustrašený tón, neboť ke mně přistoupil a položil mi ruku kolem ramen. „Valdemare,“ řekl důrazně, „pokud tady ty stránky najdeme, vstoupíme do historie.

Pravděpodobně to bude ten největší objev tvého života. Na to musíš pořád myslet. Nikomu tím přece neublížíme. Nikdo nic nezjistí. Sem už tak jako tak nikdo nechodí. A i kdyby si snad jednou někdo náhodou všiml, že někdo něco v hrobce hledal, my už budeme dávno za horami. Ten Ronald D. Jórgensen taky nebyl žádné neviňátko.

Vždyť sám udělal to samé, co teď my, navíc byl ještě i vrah. Zaslouží si snad naši úctu? Dlužíme mu něco? Zabil nevinného sedláka, shodil ho do otevřeného hrobu a zasypal ho hlínou. Dlužíme snad tomu muži něco?“

Upíral na mě své tmavomodré oči tak dlouho, dokud jsem nepřikývl. Podařilo se mu mě přesvědčit.

„Tak do toho,“ řekl jsem.

„Já jsem věděl, že máš kuráž v těle, Valdemare.“

Manželé Jórgensenovi byli pochováni v nevelké zděné hrobce za měděnými dveřmi. Dveře nebyly zamčené, možná byl zámek rozbitý a už tu nebyl nikdo, kdo by se o to staral. Když jsme vešli dovnitř, uviděli jsme v míhavém světle lampy dvě kolmo stojící náhrobní desky. Strop byl v hrobce tak nízký, že jsme se museli sehnout, navíc tu byla hrozná zima a tma. Náhrobní desky sahaly skoro až k podlaze, na každé z nich byl nápis. Na jedné jsem rozluštil jméno Eleonora, na druhé stálo Ronald D. Jórgensen s datem narození a úmrtí. Pod tím bylo vytesáno Pax Vobiscum.

106

Dnes v noci odpočívat v pokoji nebude, pomyslel jsem si a po zádech mi přeběhl mráz.

Profesor zaútočil ukradenými nástroji na náhrobek a pokoušel se ho uvolnit. Ještě nikdy v životě jsem na takovémto místě nebyl.

Profesor mi vysvětlil, že za náhrobkem se nachází Jórgensenova rakev a že ji musíme jen krátce prohlédnout a pak ji zase zasuneme zpátky.

Sledoval jsem profesorovu námahu, přivřel měděné dveře a hlídal jsem venku. Bylo mi jasné, že profesor nechce náhrobní desku, kterou je hrobka uzavřena, poškodit. Po nějaké době mě požádal, abych ho vystřídal, a řekl mi, že si mám dávat pozor, aby deska nepraskla. Zvedl petrolejku. Vyděšeně jsem na něj pohlédl, protože jsem měl náhle pocit, že nás někdo pozoruje, že se někde v temnotě hřbitova ukrývají čísi oči, které jsou svědkem tohoto rouhání.

„Ničeho se neboj,“ řekl profesor. „V dómu mi řekli, že hřbitov nikdo nehlídá.“

„Myslím, že j sem zaslechl nějaký zvuk,“ řekl j sem a rozhlédl se.

„To si jen namlouváš,“ řekl uklidňujícím tónem. „Pokračuj, za chvíli budeme hotoví. Zmizíme odsud dřív, než se naděješ.“

Zatímco hlídal, já pokračoval v odsouvání kamene, přičemž jsem se snažil dělat co možná nejmenší hluk. V podstatě jsem se toho, co jsme dělali, děsil a očekával jsem, že nás každým okamžikem obklíčí a zatknou policisté. Představoval jsem si, jak putuji do vězení, jak se zpráva o našem svatokrádežném činu rozšíří až na Island a já budu po zbytek svého života ocejchován jako hanobitel hrobů.

Uprostřed těch deprimujících úvah najednou deska povolila a svezla se s těžkým zaduněním na podlahu. Zavolal jsem profesora a ten mi ji pomohl odsunout od otvoru. Byla neskutečně těžká a mořili jsme se s ní tak dlouho, dokud se nám ji konečně nepodařilo opřít o druhý hrob.

Profesor posvítil lampou do temného otvoru a jeho netrpělivé napětí ještě vzrostlo, když světlo dopadlo na rakev. Začali jsme ji vytahovat z hrobky. Tento okamžik si jistě profesor nesčetněkrát představoval a teď, když už to nebyla fantazie ani sen, sotva dokázal skrýt své vzrušení. Ze všech sil tahal za rakev, jež byla ještě těžší než náhrobek. Nakonec se nám ji ale přece jen podařilo vytáhnout ven.

107

Zdobené víko bylo přišroubované mosaznými šrouby a profesor se pustil do jejich odstraňování. Jak tam tak v mihotavém světle klečel u rakve a snažil se uvolnit šrouby jeden po druhém, působil opravdu hrůzostrašně. Rakev byla velmi dobře zachovalá. Na víku spočívala tenká vrstva prachu a mě napadlo, že zde původně musel být nějaký věnec. Došel jsem ke dveřím a ještě jednou jsem ustrašeně vyhlédl ven na hřbitov. Obrovské stromy působily v měsíčním svitu jako nějaká monstra a mně připadalo, jako by z okolních hrobů vyzařovalo nepřátelství. Nahlédl jsem znovu do hrobky, díra po rakvi vypadala jako rozevřený chřtán křičící na posvátném místě slova jako znesvěcení a zkáza. „To by mělo stačit!“

řekl profesor.

Zdálo se, že ani tak ničivé dílo nijak nenarušilo jeho duševní rovnováhu.

„Dokážeš rakev otevřít?“ zašeptal jsem. Hlas se mi chvěl.

Mořil se s víkem rakve, až se mu ho po vynaložení všech sil podařilo odsunout poněkud stranou. Požádal mě, abych mu pomohl, a tak jsem postavil petrolejku na podlahu. Společně jsme sundali víko a spatřili tělesné pozůstatky sběratele knih a vraha Ronalda D.

Jórgensena.

Profesor vzal do ruky lampu a přidržel ji nad rakví. Kostra byla oblečená v parádní uniformě, která ovšem dlouhým pobytem v rakvi velmi utrpěla. Nejstrašnější byly ale prázdné oční důlky a silné zuby, jež se na mě divně, téměř ďábelsky šklebily. Však ještě uvidíte, jako by říkaly, vy dva Islanďané, ta hanba na vás ulpí po celý zbytek života a nic ji nesmaže. Zamrazilo mě a podíval jsem se na profesora.

Ten kostře nevěnoval sebemenší pozornost, o to víc se však soustředil na to, co držela v sevřených kostnatých prstech nad pánví.

Jednalo se o kovovou schránku, kterou si Ronald D. Jórgensen vzal s sebou do hrobu.

Profesor po ní sáhl, aby si ji vzal, ale Ronald se jí rozhodně nehodlal vzdát a svíral ji pevně. Všiml jsem si těžkého zlatého prstenu kolem kosti, jež kdysi patřila k prsteníčku. Když měl profesor schránku konečně v ruce, vysunula se celá pravá ruka jejího majitele z rukávu. Současně se ozvalo tiché prasknutí, jak se paže uvolnila z ramenního kloubu. Prsten dopadl s cinknutím na podlahu.

108

Profesor ho zvedl a položil ho na uniformu. Zatajil jsem dech, ale profesor vypadal docela nevzrušeně a vrátil paži na původní místo.

„Tak to bychom měli,“ řekl a udělal nad rakví znamení kříže.

Ulevilo se mi, když jsme víko opět položili na rakev a já nemusel hledět do prázdných očních důlků a na vyceněné zuby.

Zasunuli jsme rakev na původní místo a také náhrobní desku jsme vrátili zpátky, jak jen to bylo možné. Profesor vyšel z hrobky první a posadil se s lampou a schránkou, kterou svíral Ronald D. Jórgensen ve svém umrlčím pařátu, pod impozantním dřevěným křížem.

Zatímco jsem za sebou zavíral měděné dveře hrobky, nepřestával jsem profesora sledovat. Nejraději bych hřbitov opustil co nejdříve, ale musel jsem se mu přizpůsobit. Na tento okamžik čekal celý život.

Dlouhou chvíli seděl bez hnutí se schránkou v ruce a jako v transu na ni hleděl. Napadlo mě, jestli snad z toho, co uvnitř najde, nemá strach. Možná se obává, že uvnitř nebude vůbec nic, pomyslel jsem si. Pak jsem ale uviděl, jak se pokouší rukama sejmout víko, ale nedařilo se mu to. Vytáhl z kapsy malý zavírací nožík a vsunul jeho čepel pod víko. Hodně dlouho se namáhal, než se mu podařilo víko nadzvednout. Bylo mi jasné, že si počíná co nejopatrněji, protože nechce nic poškodit. Ještě jednou jsem pohlédl k hrobce. Snažili jsme se všechno nechat tak, aby si nikdo ničeho nevšiml, ale obával jsem se, že nikomu nemůže ujít, jak strašná svatokrádež tu byla spáchána.

Stál jsem vedle profesora s kladivem a dlátem a řekl mu, že bychom měli co nejdřív ze hřbitova zmizet a prvním autobusem odjet na sever. Ale myslím, že vůbec nevnímal, co říkám. Mezitím se mu už podařilo schránku otevřít, víko leželo na zemi vedle něho. Zahlédl jsem jakýsi kus plátna, ale trvalo celou věčnost, než profesor zvedl ruku, aby plátno opatrně vytáhl a položil si je na kolena. Když ho pak rozbalil, objevilo se několik jednotlivých pergamenů, velmi tmavých, přesto ale bylo písmo čitelné.

Profesor se zhluboka nadechl.

„Je možné, aby to byla pravda?“ zaúpěl.

Viděl jsem, jak počítá stránky.

„Myslím, že by to mohly být ty ztracené stránky, ta mezera v Codexu Regiu, Valdemare!“

109

„Našli jsme je?“

„Jsou to ty stránky,“ prohlásil profesor a zkoumavě hleděl na písmo.

„Jejich osm?“ zeptal jsem se dojatě.

Profesor mi už ale odpovědět nestačil. Náhle jsem za sebou uslyšel jakési harašení, až se mi zježily chlupy na těle. Neodvažoval jsem se ohlédnout.

„Vida, pan profesor,“ ozval se v tu chvíli rezavý hlas.

Profesor se pomalu zvedl. Otočil jsem se a spatřil, jak se k nám ze tmy blíží dva muži. Byli to ti dva muži z Hviids Vinstue, Joachim von Orlepp a ten druhý, jehož jsem znal jen jako Helmuta. O něco dál za nimi stáli další tři muži, kteří vypadali jako policisté.

„Joachim von Orlepp!“ zašeptal profesor.

„Je mi ctí, že vás zde potkávám,“ řekl Joachim s ironickou úklonou. „Musím však konstatovat, že pro muže vašeho věku je poněkud nezvyklé vykrádat hroby.“

„Pro všechno na světě, jak jste se…?“

„Sledujeme vás už dlouho.“

Profesor se podíval na policisty, kteří se tyčili za Joachimem von Orleppem.

„Dobří přátelé v Rostocku mi pomohli,“ prohlásil Joachim, „a tady ve Schwerinu taky. Nejsou nijak zvlášť nadšeni, když jim tu někdo vykrádá hroby.“

Von Orlepp na mě pohlédl. „Kohopak to tady máme? Není to ten chlapeček, který nás vyrušil při naší schůzce v Kodani?“

Intenzivně jsem ucouvl, takže jsem teď stál vedle profesora, který schovával ruce za zády, jako by chtěl pergamenové stránky zachránit před tímto nečekaným přepadením.

Joachim von Orlepp byl však ledově klidný.

„Jak se jmenuješ?“ zeptal se mě a ušklíbl se.

„Já… Já jsem Val…“

„Nemusíš mu odpovídat,“ skočil mi do řeči profesor. „Nech nás být, Joachime. Jsme tady z pověření Kodaňské univerzity. Jestli se nám něco stane, budeš se z toho zodpovídat.“

Joachim von Orlepp se zasmál a uhladil si dlaní blonďaté vlasy.

„Z pověření Kodaňské univerzity!“ řekl jízlivě. „Velice pochybuji o 110

tom, že tam vůbec někdo ví, že jste tady,“ dodal a pohlédl směrem k hrobce.

Pak se na nás zářivě usmál a řekl: „Dopustili jste se znesvěcení hrobu. Zdejší policie by si s vámi o tom jistě ráda trochu popovídala.

Nepochybuji, že pro to, co se tady stalo, máte nějaké vysvětlení. Já osobně vás chápu a rád bych vám poděkoval, že jste mě ušetřili té námahy. Nejsem si ovšem jistý, jestli na to budou místní úřady nahlížet stejně.“

Prohlížel si nás zkoumavým pohledem a pak se ušklíbl.

„Tak sem s tím,“ řekl profesorovi.

„S čím?“ zeptal se profesor.

„Chci to, co držíš v ruce.“

Profesor se ani nehnul.

„Jen žádné hlouposti…,“ řekl Joachim von Orlepp. Profesor stále mlčel. Čas se vlekl.

Najednou mě Helmut zničehonic praštil pěstí do žaludku, až jsem zalapal po dechu. Popadl mě za hlavu a vrazil mi kolenem do obličeje. Bolest byla nesnesitelná, cítil jsem, jak mi z nosu teče krev proudem. Padl jsem na zem a Joachim mě popadl za vlasy.

„Helmut si s ním bude hrát tak dlouho, jak si budeš přát,“ řekl profesorovi.

„Jsi v pořádku, Valdemare?“ zeptal se mě profesor islandsky.

„Tak mu to dej,“ řekl jsem plačtivě. „To nemohu,“ prohlásil profesor.

„Dej mu ty stránky!“ zvolal jsem.

„Valdemare, ty víš, kam patří,“ odpověděl profesor. „Nemohu mu je dát.“

„Jsi blázen,“ zařval jsem. „Tak jako tak ti je sebere.“

„Ne, když je zničím,“ řekl profesor.

Joachim von Orlepp si nás ostře změřil pohledem.

„Nechte toho!“ zařval. „Dej mi to, co jsi tady našel!“

„Ty stránky patří Islandu,“ řekl profesor Joachimovi německy.

„Nemohu ti je dát.“

Joachim von Orlepp na něho chvíli zíral a náhle se rozesmál.

Pomalu jsem se zvedl.

„Zrovna ty mi je nemůžeš dát,“ řekl Joachim jízlivě. „Ty, který jsi vydal už…“

111

Ještě než stihl větu dokončit, profesor se bleskurychle sehnul k petrolejce a udeřil s ní tak prudce do dřevěného kříže, u něhož jsme stáli, až se rozbila. Kříž vzplanul. Profesor se chystal vhodit pergameny do ohně. Viděl jsem ho, jak na okamžik zaváhal, a v tu chvíli j sem skočil, vrhl j sem se na něj a srazil ho vedle kříže na zem. Pergameny ještě pořád držel v ruce.

„Pusť mě, ty idiote!“ řval. „Oni ty stránky nesmí dostat, to se nesmí stát!“

Joachim von Orlepp přistoupil k nám, sehnul se a vytrhl profesorovi stránky z ruky. Pak na nás pohlédl a zavrtěl hlavou.

„Islanďané,“ sykl opovržlivě.

Potom se otočil a vyšel ven. Profesor a já jsme se ztěžka zvedali ze země. Helmut šel za Joachimem k východu ze hřbitova, ale ti tři policisté přistoupili až k nám. Profesor si mě změřil zuřivým pohledem.

„Neměl jsi mi bránit, abych je spálil,“ řekl. „To jsem nemohl dopustit.“

„Jsi zatracený idiot.“

„Jestli to jsou skutečně ty ztracené stránky z Codexu Regia, je lepší, když se nacházejí v jeho rukou, než aby shořely.“

„Tím si nebuď tak jistý.“

„Co s námi bude?“ zeptal jsem se. „To nevím.“

„Můžeme se s někým spojit? Znáš tu někoho?“

„Ani živou duši.“

„Zatraceně,“ zaúpěl jsem.

„Svěřil ses někomu, že se chystáme do Schwerinu?“ zeptal se mě.

„Nikomu,“ řekl jsem a velmi opatrně jsem si sáhl na nos. Byl pravděpodobně zlomený a hrozně mě bolel, naštěstí už ale nekrvácel.

„A co ty? Ty jsi někomu řekl, kam se chystáme?“

„Ne.“

„Takže nikdo neví, že tu jsme?“

„Ne,“ řekl.

„Věděl jsi, že jsou nám v patách?“

„Měl jsem sice jisté podezření, ale nebyl jsem dost ostražitý.

Trochu jsem se uklidnil, když jsme dorazili do Schwerinu, protože jsem si nevšiml ničeho podezřelého. Proto jsem věřil, že jsme je 112

setřásli. V zápalu boje jsem zapomněl na všechno kolem. Bohužel, Valdemare, bohužel.“

Policisté nám nasadili pouta a odváděli nás. „Byly to vážně ty stránky z Codexu Regia?‘1 zeptal jsem se. „Obávám se, že ano,“

odvětil profesor. „Obávám se, že ano, Valdemare.“

„Ty bys je opravdu hodil do ohně?“ zeptal jsem se.

Šli jsme mezi policisty, jeden šel před námi, zbývající dva za námi. Takto jsme opouštěli místo posledního odpočinku Ronalda D.

Jórgensena.

„Ne, pravděpodobně ne,“ řekl profesor. „Zřejmě bych to nedokázal.“

„Viděl jsem, že jsi zaváhal.“

„Vyčítal bych si to až do konce svých dnů.“

„Není tedy lepší, že ty stránky ještě existují, i když jsou v rukou nesprávných lidí?“

„Asi máš pravdu, Valdemare,“ řekl profesor. „Ale stejně je to strašné pomyšlení, že se dostaly do rukou právě jim. Ani si nedokážeš představit, jak je to strašné.“

XII

Odvedli nás na policejní okrsek a posadili nás na dřevěnou lavici pod dohledem jednoho policisty jako nějaké zločince. Ani na okamžik jsem nepochyboval, že jsme se dopustili trestného činu.

Pokud jsem policistům rozuměl, čekali na svého nadřízeného, který měl rozhodnout o našem dalším osudu. Naše cesta do Schwerinu skončila fiaskem. Profesor nepočítal s tím, že jsme sledováni, a mě by něco takového nikdy ani nenapadlo. Nejhorší ze všeho bylo, že jsme nakonec přihráli poklad neuvěřitelné kulturní hodnoty do rukou mužů, kteří byli podle profesora zločinci nejhoršího kalibru.

Dveře se otevřely a pak nás dlouhou chodbou odvedli do jedné kanceláře, kde seděl muž středního věku. Neřekl nám nic víc, než že budeme muset strávit noc v cele na policejním okrsku. Zřejmě tu měli málo místa, proto nás strčili oba do jedné cely. Její zařízení sestávalo z jedné pryčny a umyvadla, v rohu stál kýbl. Tajně jsem 113

doufal, že ho nebudeme muset použít. Ocelové dveře se za námi hlučně zabouchly a v tu samou chvíli zhaslo v cele světlo. Předtím nás policisté důkladně prohledali a sebrali nám kravaty, opasky i tkaničky od bot. V cele nebylo okno, takže jsme neměli nejmenší tušení, kdy se začne rozednívat.

Nahmatal jsem ve tmě pryčnu a posadil jsem se na ni. Profesor mě následoval a sedl si vedle mě. Dlouho jsme seděli mlčky a já uvažoval, co si o tom všem pomyslí teta, až se to dozví, a jestli ji ještě vůbec někdy uvidím. Najednou jsem pocítil strašný stesk, měl jsem co dělat, abych se nerozbrečel jako malé dítě. V cele to příšerně páchlo a my byli vydáni na milost lidem, o kterých jsme ani nevěděli, kdo jsou, a neměli jsme sebemenší představu, co nás čeká.

Zcela prokazatelně jsme porušili zákon, o tom nemohlo být pochyb, takže jsme logicky museli očekávat trest. Jakým způsobem budeme potrestáni, to jsem samozřejmě nevěděl, ale obával jsem se nejhoršího. Možná si dokonce pár let posedíme ve vězení, protože se jen sotva dalo počítat s tím, že vyvázneme jen s peněžní pokutou.

Profesor předtím žádal, aby si mohl zatelefonovat do Kodaně, tvrdil, že na to má právo, ale policista jen odmítavě zavrtěl hlavou. Potom se také zmínil o našem nároku na právního zástupce.

„O tom já nerozhoduji,“ prohlásil policista. „Zůstanete tady přes noc, tak zněl rozkaz.“

A tak jsme seděli v té smradlavé cele a cítili se mizerně. Profesor zřejmě vytušil, jak mi je. Položil mi paži kolem ramen a pokoušel se mě uklidnit.

„Všecko bude zase v pořádku, Valdemare,“ řekl. „Nemohou nám nijak ublížit a zítra ráno nás pustí. Věř mi. Vezmeme si dobrého advokáta, zítra ráno si zatelefonuji a pak zaplatím jakkoli vysokou částku, abych nás z toho dostal. Nedělej si starosti. Za pár dní budeme zpátky v Kodani. Sotva budou dělat nějaké drama z toho…

toho…“

„Z toho, že jsme vyloupili hrob? Existuje snad nějaký horší zločin? Nanejvýš možná vražda…“

„Vyloupení hrobu je snad v této souvislosti poněkud silné slovo,“

řekl profesor.

„Měli jsme ty zatracené stránky v ruce,“ řekl jsem.

114

„Ano, ale zase jsme je ztratili.“

„Ty jsi je alespoň viděl.“

„To je pravda. Byl to… Byl to nádherný okamžik…“

Kdesi venku klaply dveře. Zaslechli jsme odjíždět nějaké auto.

„Co s námi bude?“ zasténal jsem po chvíli.

„Nevím, příteli.“

„Co nám můžou udělat?“

„Všecko se to vyřeší, důvěřuj mi.“

„Právě o to jde. Celou dobu jsem nedělal nic jiného, než že jsem ti důvěřoval. A teď sedím ve vězení v úplně cizím městě, o kterém jsem ještě před pár dny netušil, že vůbec existuje.“

„Já vím, drahý Valdemare, jen žádný strach. Dostanu nás odsud, na to se můžeš spolehnout. Jednoho dne se tomu ještě společně zasmějeme, to ti slibuji.“

Jeho stisk kolem mých ramen trochu zesílil. Seděli jsme potmě, obklopeni zvláštním tichem. Měl jsem pocit, že se dusím. Sám jsem si teď připadal zazděný jako Ronald D. Jórgensen ve své hrobce.

Všichni na nás zapomněli a my se ocitli v naprosto bezvýchodné situaci.

V té smradlavé vězeňské cele jsem pak vyslechl ten nejneuvěřitelnější příběh, jaký jsem kdy slyšel. Nevím, proč mi ho v té temné díře vyprávěl. Celých deset let si ho nechával jen pro sebe, ale celá ta léta se trápil a jeho život byl hotové peklo. Nést v sobě takové tajemství je bezesporu nadlidský výkon, který přesahuje jakoukoli představivost. Bylo obdivuhodné, že v sobě dokázal skrýt ten děsivý přízrak, přičemž mu bylo jasné, že utajit ho bude každý den těžší a těžší. Bylo v podstatě neuvěřitelné, že své tajemství dokázal tak dlouho skrývat, nyní už to ale nevydržel a musel odlehčit svému svědomí tím, že se mi svěří. Moc dobře věděl, že mi dluží vysvětlení, protože v této situaci jsem se ocitl jen a jen díky němu.

Začalo to tak, že jsem se ho zeptal na něco, co řekl Joachim von Orlepp na hřbitově, ta věta zůstala nedokončená, protože mu profesor, jak jsem si všiml, skočil do řeči. V té cele jsem si znovu na tu větu vzpomněl, šlo o stránky Codexu Regia, o to, že je nechce vydat právě profesor, který už kdysi vydal něco mnohem významnějšího.

115

„Na co ten Joachim narážel, když jsi mu řekl, že mu ty stránky nedáš?“ zeptal jsem se profesora po chvíli přemýšlení. „Co máš na mysli, příteli?“ odvětil.

„Joachim von Orlepp řekl, že ti nebude zatěžko dát mu ty pergameny, protože jsi vydal už něco jiného a neméně vzácného. Co to bylo? Na co narážel?“

Profesor si dal s odpovědí na čas. Zřejmě pro něj bylo těžké svěřit se mi s něčím, co si po celá léta nechával sám pro sebe. Nenaléhal jsem na něho, proto se v té strašné cele nejprve rozhostilo tísnivé mlčení.

Profesor si odkašlal.

„Už jednou jsem seděl v takovéto cele,“ řekl. „Už jednou?“

„Ano.“

„V takovéto cele?“

„Ano, přesně v takovéto cele,“ řekl. „Potmě, stejně jako teď.“

Netroufal jsem si vyptávat se dál, ale vzpomněl jsem si, že za druhé světové války padl do rukou nacistům. Profesor začal vypravovat a jeho hlas byl naplněn nevýslovným smutkem. Nejprve jsem neměl tušení, kam míří. Vyprávěl o svém mládí v Ófeigsfjor?uru na severozápadě Islandu, o své hluboce věřící matce, o sobě samém a o své vášnivé lásce ke knihám, kterou pociťoval už od dětství. Na venkově byly knihy většinou vzácné a drahé, avšak tam, kde před začátkem století vyrůstal, se nacházela největší knihovna z celého okresu. Po večerech se v ní předčítalo z knih, někdy směl dokonce předčítat i on sám.

Protože byl vynikající žák, poslali ho do Reykjavíku na střední školu, kde složil maturitu jako nejlepší žák z celého ročníku. Poté odjel studovat do Kodaně a od té doby žil tam.

„Zřejmě jsi už něco slyšel o mé Gittě a jejím tragickém osudu,“

řekl. „Byla to strašná doba. Ale mělo se stát ještě něco, co mě tíží na duši víc, než se dá vyjádřit slovy, něco, co mi nadobro zničilo život.“

Udělal malou přestávku. Byl jsem trpělivý a nijak jsem na něj nenaléhal.

„Jistější také už slyšel, že jsem koncem války padl do rukou gestapa,“ řekl. „Byl jsem zatčen.“

„O tom jsem slyšel.“

116

„Věřili, že jsem spolupracoval s dánským ilegálním hnutím.“

„A spolupracoval?“

„Samozřejmě. Být proti nacistům bylo zcela přirozené. Nic jiného pro mě nepřicházelo v úvahu. Taky jsem toho nikdy nelitoval, i když jsem musel mnohé obětovat.“

„Obětovat?“

„Ano. Všichni jsme toho hodně obětovali, celý islandský národ. A to vše mou vinou.“

Jeho hlas mi napovídal, že ho stále tíží pocit strašlivé viny.

„Ani nevím, odkud mám začít, Valdemare,“ řekl nakonec profesor a zhluboka si vzdychl.

Nacházel se ve své pracovně, když ho jednoho krásného dne odvedli. Dva nacionální socialisté a tři dánští kolaboranti vtrhli do jeho kanceláře, zatkli ho a odvedli do domu Shell na Kampmandsgade, kde se v Kodani nacházelo hlavní sídlo gestapa.

Bylo to v březnu roku 1945. Výslechy se konaly ve čtvrtém patře budovy, zatímco v pátém, nejvyšším patře byly vězeňské cely. Do jedné z nich ho zavřeli, aniž by ho z čehokoli obvinili. Slyšel řev vězňů, nářek z mučíren gestapa o patro níž. Hned vytušil, proč byl zatčen, a přemýšlel, kolik toho asi vědí a jestli i jeho čeká mučení.

Dánské odbojové hnutí během okupace stále zvyšovalo svou aktivitu, tisklo ilegální publikace a letáky, provozovalo špionáž a vykonalo i několik sabotážních akcí. Profesor chtěl taky pomoci.

Náhodou získal kontakt na jednu malou skupinku studentů, kteří měli spojení na podzemní hnutí. Profesor byl v rámci univerzity známý tím, že se se svou nenávistí vůči nacistům příliš netajil. Jednoho dne se rozrazily dveře jeho pracovny a dovnitř vtrhla jedna studentka nordistiky, jmenovala se Emma a prosila ho o pomoc. Nacisté ji podezírali v souvislosti se sabotážním útokem na jeden vojenský zásobovací vlak a šli po ní. Profesor nezaváhal ani vteřinu. Jeho pracovna byla přeplněná knihami, jak v regálech, tak i na podlaze, mnohé hromady dosahovaly až ke stropu. Emma byla poměrně malá a útlá, a tak profesor reagoval bleskurychle. Přikázal jí, aby si klekla do kouta u kamen a navršil kolem ní a nad ní knihy, časopisy a pořadače. Nacisté prohledali všechny kanceláře v budově, děvče ale nikde nenašli. Když vtrhli do jeho pracovny, ležel profesor na 117

pohovce a předstíral, že spí. Rozhlíželi se po místnosti, ale neviděli nic než strašný nepořádek a knihy. Poručili mu vstát, převrátili pohovku a kopali do skříní s knihami, ale nakonec zase stejně hlučně pracovnu opustili. Až navečer se Emma odvážila vylézt zpod hromady knih. Profesor jí řekl, že pokud by mohl být jejich odbojovému hnutí nějak prospěšný, ať mu dají vědět. Potom se rozloučili.

O několik hodin později ho na chodbě u jeho pracovny oslovila jedna mladá dívka. Měla u sebe hromádku letáků, kterou mu předala se slovy, že Emma uprchla do Anglie a že j e v bezpečí. Dva dny nato se v jeho pracovně objevil jakýsi muž, letáky si odnesl a místo nich tu nechal malou dřevěnou krabičku. Když do ní profesor nahlédl, našel v ní šest dynamitových patron a doutnák. Potom si zase jiný muž krabičku odnesl a zmizel v noční tmě. Nechal tu jen fotografie vojensky důležitých cílů v Kodani, krom jiného i budovy Shellu.

Takto byl profesor v posledních dvou letech války stále intenzivněji zapojován do činnosti dánského odbojového hnutí a podporoval jeho členy, jak jen mohl; ukrýval je, když byli na útěku před nacisty, a jeho pracovna na univerzitě se brzy stala dočasným útočištěm pro dánské odbojáře a jiné lidi, kteří na útěku před fašisty museli opustit zemi.

Předtím, než byl profesor zatčen, se u něho tři dny zdržoval jeden z vedoucích představitelů odboje. Profesor si nejprve myslel, že nacisté šli právě po tomto muži a vysledovali ho až sem k němu, místo něj však zatkli jeho, profesora.

Nyní ho čekal výslech v budově koncernu Shell. Tam byli přiváděni ti, které obviňovali, že ohrožují bezpečnost německé okupační moci. V nejvyšším patře byly zřízeny cely, aby se vězni nemuseli k výslechu do hlavního sídla převážet z vězení ve Vestre. V

té době byli příslušníci odbojového hnutí ve velkém nebezpečí, mnoho jejich vůdců bylo zajato a v rukou gestapa se nacházely četné dokumenty s důležitými informacemi o hnutí. Odboj se sice několikrát obrátil na Angličany a žádal je, aby bývalou hlavní budovu koncernu Shell rozbombardovali, ale to se z různých důvodů stále odkládalo.

118

Právě sem byl dopraven také profesor, aniž by věděl, odkud o něm gestapo získalo informace a co o něm vůbec ví, jak bude probíhat výslech a co po něm chtějí. Den plynul, aniž by profesorovi přinesli něco k jídlu a k pití. Celou noc probděl, nemohl usnout, ale ani na druhý den ráno se nic nedělo. Teprve odpoledne zaslechl zarachocení v zámku své cely a dveře cely se otevřely.

Dva dozorci ho odvedli o patro níž, do jedné vyšetřovací místnosti, kde ho nejprve nechali čekat. Měl hlad, byl nevyspaný a bál se o život. Nevěděl, kolik uplynulo času, když se dveře místnosti znovu otevřely. Vešli k němu čtyři muži, dva uniformovaní vězeňští dozorci a dva gestapáci v civilu. Dozorci mezi sebou drželi mladou ženu, Emmu, která se kdysi skrývala v jeho pracovně.

Vrátila se do Dánska a přitom padla do rukou gestapa. Tak dostal profesor odpověď na otázku, jak se o něm gestapo dozvědělo. Sotva Emmu poznal, tvář měla zakrvácenou, jednu paži zřejmě zlomenou, prsty rozdrcené. Když spatřila profesora, zašeptala jedno, sotva srozumitelné slovo: „Promiň.“

Dozorci Emmu zase odvedli, ale gestapáci zůstali. Nikdy předtím ty muže neviděl, ale předpokládal, že jsou to experti na vyhlášené vyslýchací metody gestapa. Začali otázkou, co je jeho zaměstnáním, jaké má styky s Islandem, jaké jsou jeho rodinné poměry. Chovali se klidně a uvolněně. Jeden kouřil a nabídl cigaretu i jemu. Profesor ji odmítl s vysvětlením, že on má raději šňupací tabák. Pomalu, ale jistě se jejich otázky přibližovaly k hnutí odporu. Mluvili s ním německy. Profesor neviděl jinou možnost než říct pravdu, avšak trval na tom, že jim těžko může poskytnout nějaké informace, protože sám byl jen prostředníkem a ty, kteří s ním navazovali spojení, vůbec neznal. Neznal žádná jména, ani o Emmě nic nevěděl, stejně jako nevěděl nic o vnitřní organizaci hnutí odporu a jeho akcích. Přiznal pouze to, že u sebe nějakou dobu přechovával fotografie vojenských zařízení a nějaké letáky. O dynamitu se nezmínil.

Tak uplynula asi hodina. Zdálo se, že muže to, co jim říká, nijak zvlášť nezajímá. Tvářili se dost znuděně. Jen jednou byli vyrušeni, když se otevřely dveře a jeden dozorce dotlačil dovnitř stolek na kolečkách s různými nástroji. Ležely na něm nože a kleště a další 119

nářadí. Na polici pod stolem profesor zahlédl velkou baterii s připojenými svorkami.

„Ta tvoje přítelkyně Emma, jmenuje se tak, že?“ zeptal se jeden z mužů, ten, který výslech řídil. Měl na sobě oblek s jemnými proužky a kravatu s jehlicí. Oproti tomu byl oblek toho druhého dost ošuntělý.

Pravděpodobně je to jeho podřízený, pomyslel si profesor. Ten muž ještě pořád neřekl jediné slovo.

„Nevím, jak se jmenuje,“ lhal profesor, nespouštěje oči ze stolu s nástroji.

„Ne,“ řekl ten muž, „samozřejmě že ne. Nemyslím si, že by se dožila konce dnešního dne, rozumíš? Ledaže bys jí pomohl.“

„Jak bych jí mohl pomoci?“ zeptal se profesor.

„Tím, že už konečně necháš těch blbých keců,“ zařval muž vztekle. „Tím, že se přestaneš chovat jako idiot a věšet nám bulíky na nos! Kdo si myslíš, že vlastně jsme? Opravdu nás považuješ za takové naivky? Myslíš si, že můžeme ztrácet čas posloucháním těch tvých lží?“

Zatímco muž na profesora řval, naklonil se k němu tak blízko, že se jejich obličeje téměř dotýkaly.

„Já vám nelžu,“ řekl profesor a pokoušel se zachovat klid.

„Co nám můžeš říct o té Emmě?“ zeptal se ten muž a zase se narovnal.

„Požádala mě o pomoc…“

„Řekla, že jsi ji schoval ve své pracovně.“

„To je pravda. Pak ale odešla a od té doby jsem ji neviděl.“

„Takže přiznáváš, že jsi jí pomáhal?“

„Ano.“

„Za to je ale trest smrti, věděl jsi to?“

„Ne,“ řekl profesor, „to jsem nevěděl.“

„Nebo koncentrák. A jestli chceš znát můj názor, je smrt pravděpodobně příjemnější alternativa, protože tu máš rychleji za sebou.“

Profesor mlčel.

„Kdo jiný na univerzitě je ještě zapojen do hnutí odporu?“

„O nikom nevím,“ odpověděl profesor. „S kým jsi spolupracoval nejčastěji?“

120

„Neznám z hnutí odporu vůbec nikoho. Myslím, že je to schválně takto organizováno. Aby člověk vůbec nic nevěděl.“

Muž se na něho dlouze zadíval. Profesor zíral před sebe. Ruce a nohy měl přivázané k židli koženými řemeny.

„Dokážeš snášet bolest?“ zeptal se muž.

Profesor neodpověděl. Nepochopil otázku. Muž ji zopakoval.

„Dokážeš snášet bolest?“

„Já… Já nevím,“ řekl profesor.

„Tadyhle náš Kurt,“ prohlásil muž a ukázal na svého pomocníka, „ti to pomůže zjistit. Kurt je náš odborník na bolest. Jednou jednoho muže přiměl k tomu, aby si prostřelil hlavu, jen aby mu unikl.“

Profesor se podíval na muže jménem Kurt. Ten se držel v pozadí a lhostejně se opíral o stěnu. Vypadal tak na padesát a byl dost obézní. Muž, který vedl výslech, byl asi o deset let mladší, velmi štíhlý a jeho pohyby působily poněkud zženštilým dojmem.

„Někdo bolest nesnese vůbec,“ řekl. „Někteří lidé začnou mluvit, už když se Kurt začne chystat na stržení prvního nehtu. Někdy o své rodině a o svých přátelích vybalí úplně všechno. Jiní jsou odolnější.

Někteří dokonce ještě prosí o další. Co myslíte, pane profesore, jak to bude s vámi?“

„Vím tak málo,“ řekl profesor. „Nemám tušení, co ode mě chcete.

Obávám se, že vás budu muset zklamat.“

„To říkají všichni, ale pak vyjde najevo, že vědí víc, než si sami mysleli. Najednou pak už nedokážou přestat a řeknou nám vše, co je napadne. Akademici především, pane profesore, ti jsou nejméně odolní.“

Obrátil se na muže jménem Kurt. „Jak bys postupoval?“ zeptal se.

Kurt se stále ještě lhostejně opíral o zeď. Profesor z něho měl větší strach než z jeho štíhlého kolegy, měl strach z jeho okázalé nezúčastněnosti vůči všemu, co se kolem něho dělo. Slyšel už nějaké historky z této budovy, historky o vyslýchacích metodách nacistů.

Dokáže snášet bolest? Nevěděl, jestli má být rád, že nic neví. Zcela určitě mu to nebudou věřit. Měl strach, že jim bude trvat dlouho, než zjistí, že z něho nic nedostanou.

„Neměli bychom…“

121

Než stačil Kurt větu dokončit, otevřely se dveře. Dovnitř vstoupil muž, kterého profesor znal. Oba studovali v Kodani nordistiku a od té doby se jejich cesty několikrát zkřížily. Profesor se nikdy netajil tím, jak moc tímto mužem pohrdá.

„Pane profesore,“ řekl ten muž s náznakem úklony. „Co to vidím, že tu s vámi provádějí? To přece není možné! Připoutaný k židli!“

Muž se obrátil ke gestapákům a křikl: „Rozvázat! A hned!“

XIII

Čekal jsem, že profesor bude ve vyprávění pokračovat, ale zdálo se, jako by náhle na vše kolem sebe zapomněl. Obklopovalo nás ticho a tma. Z chodby ani ze sousedních cel k nám nedoléhal jediný zvuk. Bylo to, jako bychom byli v budově úplně sami, jako by nás odložili někam, kde o nás nikdo neví a kde zůstaneme sedět navěky, navždy zapomenuti a ztraceni.

„A kdo to byl?“ rozhodl jsem se nakonec profesora zeptat.

„Co jsi říkal, Valdemare?“ opáčil.

„Ten muž, který vstoupil k vám do místnosti, kdo to byl?“

„Ďábel v lidské podobě,“ odvětil profesor velmi tiše.

Víc neřekl a v cele opět zavládlo tíživé ticho. Někde daleko bylo slyšet, jak se otevřely a zase zavřely nějaké dveře, pak se ozvaly tiché kroky, které stále sílily, jak se přibližovaly. Před dveřmi naší cely se zastavily. Pak se odsunula malá kulatá klapka, která zakrývala kukátko z tlustého skla, a paprsek světla z chodby se zavrtal do tmy v naší cele. V tom slabém světle jsem spatřil, jak se profesor opírá zády o špinavou stěnu. Světýlko chvíli tančilo ve tmě, pak se klapka vrátila na původní místo. Slyšeli jsme, jak se kroky na chodbě vzdalují, znovu klaply dveře a zase na nás dolehlo mlčení, stejně neproniknutelné jako tma.

„Co to bylo?“ zeptal jsem se.

„Malá změna,“ odpověděl profesor.

„Nechceš vyprávět dál?“

„Nevím, Valdemare, ten příběh nemá dobrý konec.“

122

„Přece nemůžeš skončit takhle uprostřed vyprávění,“ řekl jsem do tmy. Profesora jsem neviděl, ale vnímal jsem jeho blízkost, pach šňupacího tabáku a v duchu jsem viděl jeho rozcuchané vlasy a smutkem poznamenanou tvář.

„Nečekal jsem, že se tam s ním setkám,“ řekl konečně a pokračoval ve vypravování o tom, co se stalo v budově Shellu.

Profesor zíral na muže a vůbec nechápal, co ho do ústředí gestapa mohlo přivést. Celé roky neviděl svého bývalého spolužáka Ericha von Orleppa, experta na runy, obchodníka s uměním a okultistu, zastávajícího v NSDAP vlivné postavení, ale najednou se před pár měsíci objevil v Kodani. Měl ve tváři stejně zarputilý výraz jako za studentských časů, když se pokoušel skamarádit se svým islandským spolužákem.

„Mám v Kodani nějaké vyřizování a při té příležitosti se mi doneslo, že vás zatkli,“ řekl von Orlepp tak nenucené, jako by právě přišel na kávový dýchánek. Profesorovi nemohlo ujít, že mu s přehnanou zdvořilostí vyká. Erich von Orlepp byl vždycky skrz naskrz falešný. Snažil se lidem, pokud si od nich sliboval nějaký užitek, vlichotit, a když dosáhl svého nebo když zjistil, že z toho nic nebude, odkopl je od sebe.

Kurt začal rozvazovat řemeny. Erich von Orlepp byl v civilu stejně jako oba gestapáci a neměl tedy žádné hodnostní označení.

Profesor o něm ovšem věděl, že už celé roky zastává v nacistické hierarchii vysokou pozici. V této funkci se při své poslední návštěvě v Kodani ukázal také u profesora a velmi se zajímal o Codex Regius.

Samozřejmě věděl, že se tento rukopis nachází v Kodani. Jenže když se na něj chtěl podívat v Královské knihovně, řekli mu, že je momentálně vypůjčený, a dostalo se mu jen velmi mlhavých informací o tom, kde se nachází. Profesor neřekl von Orleppovi, že se přednedávnem pustil do rozsáhlého výzkumného projektu, protože plánuje nové vydání rukopisu, a proto ho uchovává na bezpečném místě v Institutu Árniho Magnússona. Po této návštěvě zašel profesor do Institutu ještě jednou a v obavě před hrabivostí toho muže vzácný rukopis schoval na ještě utajenější místo. Věděl totiž, že nacisté kradou ve všech obsazených zemích umělecké poklady a svážejí je do Německa.

123

„Snad tu s vámi zacházeli dobře,“ řekl nyní von Orlepp a přísně pohlédl na oba gestapáky. „Nemohu si stěžovat,“ odpověděl profesor.

„To rád slyším,“ řekl von Orlepp. „Musíte je omluvit, pane profesore, opravdu je mi to moc líto. Jenom tudy projíždím a nezdržím se v Kodani dlouho. Jak víte, mám vyloženě slabost pro jistý objekt v dánském vlastnictví, možná bych měl spíše hovořit o islandském vlastnictví. Vím, že vy Islanďané o tom takto smýšlíte a já jsem úplně stejného názoru, ale…“

„Nevím, kde je,“ přerušil ho profesor.

„Kdo? Co máte na mysli?“

„Eddu,“ řekl profesor. „Já ji nemám. Codex Regius u mě není.“

„Aha, takže vy umíte číst myšlenky…“

„Nemám sebemenší tušení, kde se ten rukopis nachází.“

„A já jsem si myslel, že se budeme moci pobavit jako staří přátelé, aniž bychom se nechali rušit tady tím vším kolem,“ řekl von Orlepp.

Profesor mlčel.

„Považuji za pravděpodobné, že bychom se mohli domluvit,“

pokračoval von Orlepp. „Že by mohlo dojít k jakési dohodě. Připadá vám to scestné?“

„Nevím, kde se ten rukopis nachází,“ řekl profesor. „Proto není nic, na čem bychom se mohli domlouvat.“

„Ale vy jste poslední, kdo ho držel v rukou. Je to dokonce potvrzeno i písemně. Mohu vám ukázat dotyčný záznam. Jestliže není Edda u vás, kde tedy je?“

„Já ji nemám.“

„A kdo ji tedy má? To přece musíte vědět.“ Profesor mlčel.

„Možná nám budou muset tady tihle přece jen trochu pomoci,“

řekl von Orlepp a kývl směrem k oběma gestapákům.

„Nevím, kde se ten rukopis nachází,“ opakoval profesor.

„Bohužel. Nemohu ti s tím nijak pomoci.“

„Já si spíš myslím, že mi s tím nechcete pomoci, pane profesore.“

Profesor stále zarytě mlčel.

„Myslíte si, že jsem hlupák, pane profesore?“ zeptal se von Orlepp.

„To jsem nikdy neřekl,“ odvětil profesor.

124

„Opravdu ne? Vím, že jste mi za našich studentských časů dal dokonce přezdívku. Vzpomínáte si na to? Připadala vám velmi vtipná.“

„Nevzpomínám si na žádnou přezdívku.“

„Ne, ale já ano. To od vás nebylo pěkné.“

„Vůbec nevím, o čem mluvíš,“ lhal profesor. „Ne, samozřejmě že ne.“

„Vždycky j sem se vás chtěl zeptat na Gittu,“ přešel najednou von Orlepp na úplně jiné téma. „Měla strašný osud. Tuberkulóza, že?“

Profesor dlouze zíral na von Orleppa, ale neřekl nic. „Muselo být hrozné vidět ji chřadnout a umírat.“

„Snášela to velmi statečně.“

„Nepřipadal jste si tehdy hrozně bezmocný? Musel jste se dívat na to utrpení a nemohl jste nic dělat, to muselo být opravdu hrozné.“

Profesor mu neodpověděl. Nevěděl, kam von Orlepp těmito otázkami míří.

„Nepochybuji o tom, že byla statečná,“ pravil von Orlepp. „Ale po takovéto zkušenosti si pravděpodobně ceníte lidského života mnohem víc.“

Profesor dál odmítal odpovědět.

„Jakou hodnotu má ve vašich očích lidský život, pane profesore?

V tomto domě se ví docela přesně, že jste neměl v hnutí odporu žádnou důležitou funkci. Od vás bychom mohli dostat nanejvýš potvrzení toho či onoho, co už beztak víme. Už jsme to dostali z jedné mladé studentky nordistiky. Myslím, že ji znáte, jmenuje se Emma. Pokud vím, už jste se tu setkali. Co kdybyste tak trošku dostal možnost rozhodovat o jejím osudu?“

„Nikdo nemůže rozhodovat o životě jiného člověka,“ řekl profesor.

„To je ale hloupost!“

„Nikdo nemá právo rozhodovat o životě druhého člověka.“

„Mýlíte se, pane profesore. Tímto kladu její život do vašich rukou. Jediné, co musíte udělat, je vydat mi Eddu. Je to zcela jen a jen vaše rozhodnutí. Dejte mi Codex Regius a ona bude žít. Pokud to neuděláte, budete přihlížet, jak zemře.“

125

Profesor zíral na von Orleppa, který mu na jeho pohled odpovídal záhadným úšklebkem. Pak se znovu obrátil k oběma mužům a poručil jim, aby Emmu přivedli do vyslýchací místnosti. Kurt vyšel ven.

„Nic o Eddě nevím,“ trval dál na svém profesor.

„To se ještě ukáže, pane profesore,“ řekl von Orlepp.

„Říkám čistou pravdu. A i kdybych o ní něco věděl, nesměl bych ti ji vydat. To víš.“

„Copak jste myslel tím, kdybyste něco věděl?“

„Nemůžu ti ten rukopis dát,“ řekl profesor. „Nepatří mi. Je majetkem celého jednoho národa, mého národa. Patří Islanďanům.

Kromě nich nemůže nikdo vznést nárok na jeho vlastnictví.“

„To je do nebe volající nesmysl,“ prohlásil von Orlepp. „Pokud je mi známo, je rukopis ve vlastnictví dánského krále. Je mi naprostou záhadou, proč chcete tak najednou hájit zájmy dánského krále!“

Znovu se otevřely dveře a Kurt přivedl Emmu. Byla ve strašném stavu, sotva se držela na nohou. Pohledem těkala mezi čtyřmi muži ve vyslýchací místnosti a nakonec spočinula na profesorovi.

„Pomoz mi,“ zašeptala.

„Kde je Edda?“ zeptal se von Orlepp a podíval se na hodinky.

„Můj čas je drahý.“

Profesor nedokázal odtrhnout pohled od Emmy, jež se celá zakrvácená choulila vedle Kurta u zdi a prosebně na něho hleděla s tváří zkřivenou bolestí. Zdálo se, že ví o volbě, které je profesor vystaven.

Von Orlepp kývl na Kurta. Ten vytáhl z pouzdra pod sakem pistoli a namířil ji Emmě na čelo. Profesor se instinktivně zvedl.

„Nedělejte to,“ řekl.

„Copak my něco děláme? My neděláme vůbec nic, je to jen a jen na vás. Vy určujete, co bude dál, pane profesore. No prosím – dělejte si, co se vám zlíbí.“

„Nemůžeš mě takto vydírat.“

„Už jsem to udělal.“

„Nevím, kde se ten rukopis nachází,“ řekl profesor. „Pak se tedy nedá nic dělat,“ odvětil von Orlepp a obrátil se ke Kurtovi.

126

„Zastřelit!“ rozkázal. „Profesore!“ vykřikla Emma. Kurt s namířenou pistolí ustoupil o krok nazpět.

Každá vteřina by la jako celá věčnost a každý zlomek vteřiny před výstřelem trval celá tisíciletí. Profesor viděl, jak Kurt ohýbá prst na spoušti. Emma se svezla k zemi. Tisíciletí míjela.

„Mám ten rukopis schovaný u sebe,“ zasténal profesor.

„Cože?“ řekl von Orlepp.

„Pusťte tu dívku,“ řekl profesor. „Slibuji, že udělám vše, co bude v mých silách.“

„Co bude ve vašich silách? Obávám se, že to v tomto případě nebude stačit.“

„Dám vám ho. Pusťte tu dívku.“

„Napřed si zajdeme pro ten rukopis,“ řekl von Orlepp. „Vy půjdete s námi, pane profesore. Až ten rukopis dostanu do rukou, bude ta dívka zachráněna. Tak honem! Jdeme!“

Po těchto slovech vyvedli profesora z vyslýchací místnosti a Emmu si převzali dva dozorci. Nevěděl, kam s ní šli. Nasedl s von Orleppem a oběma gestapáky do černého mercedesu a nejkratší cestou odjeli do univerzitní čtvrti, až nakonec zastavili před knihovnou. Zcela vylidněnou budovou ho doprovázeli až ke dveřím institutu. Profesor sundal z háčku klíč a otevřel dveře. Uvnitř přistoupil k malému psacímu stolu, kde bylo jeho pracovní místo.

Krátce zaváhal a obrátil se k Erichu von Orleppovi.

„Prosím tě, abys tu knihu nebral,“ řekl.

„Nezdržujte mě, pane profesore,“ řekl von Orlepp.

„Můžeš dostat cokoli jiného.“

„Nemám zájem o nic jiného. Kde je? Kde je Edda?“

Profesor se dlouze díval na něho a na gestapáky, kteří stáli za ním. Stále musel myslet na Emmu. Potom se sehnul, sáhl do jednoho regálu, vytáhl několik knih a položil je na podlahu. Za nimi ležely tři knihy vodorovně. Nejspodnější z nich spočívala v přebalu jednoho islandského románu, Islandského zvonu od Halldóra Laxnesse. Vzal knihu do ruky, sundal z ní obal a zlomeně pohlédl na Codex Regius.

Rukopis nebyl o moc větší než obyčejný paperback.

Roztřesenýma rukama ho podal von Orleppovi.

„Prosím tě, neber tu knihu,“ opakoval naléhavě.

127

Von Orlepp rukopis opatrně převzal.

„K čemu ta přecitlivělost?“ řekl a pomalu rukopis otevřel.

„Není to ledajaký rukopis,“ řekl profesor důrazně. „To, co jsi právě udělal, dokazuje, že nejsi hoden tu knihu vůbec držet v rukou.“

Erich von Orlepp se na něho podíval.

„Nejsem hoden? Vy si myslíte, že nejsem hoden?“

„Nemůžeš si tu knihu vzít!“ řekl profesor.

„Pokročil jsi nějak v pátrání po těch ztracených vytržených stránkách?“ zeptal se von Orlepp, teď už zřejmě neviděl důvod dál profesorovi vykat.

„Moc ne,“ řekl profesor.

„Jsou nadmíru důležité.“

„Pochybuji, že se ještě někdy objeví.“

„Uvidíme,“ řekl von Orlepp a přejel prsty po stránkách rukopisu.

„Chtěl bych zemřít s touto knihou v rukou,“ zašeptal tak tiše, že to profesor sotva zaslechl.

Potom se obrátil na oba gestapáky.

„Odvezte ho zpátky do budovy. Já se ještě trochu porozhlédnu v institutu. Potom mi sem znovu pošlete auto.“

„A co s tou holkou, pane von Orleppe?“ zeptal se jeden z mužů, jehož jméno profesor neznal.

„S jakou holkou?“

„Emma,“ odpověděl muž, „jmenuje se Emma.“

„Nebyla v hnutí odporu?“ zeptal se von Orlepp, aniž by odtrhl oči od Codexu Regia, „Na to se mě přece nepotřebujete ptát. Zastřelit.“

„Erichu!“ vykřikl profesor. „To přece nemůžeš udělat!“

„Nemáš tušení, co já můžu a nemůžu udělat.“

„A co s tímhle?“ zeptal se neznámý muž. „Potřebujete přece informace. Určitě si budete vědět rady, jak je z něho dostat.“

Kurt vyvedl profesora z institutu, bezejmenný ho popadl za druhou paži. Byl jako omámený a bez odporu se jimi nechal odvést.

Posadili ho do auta a odjeli.

Zbytek dne strávil v cele. Celou dobu myslel na Emmu.

Nepodařilo se mu zachránit jí život. Nevzdával se sice naděje, ale v hloubi srdce věděl, jak nízká je pravděpodobnost, že dívka přežije noc. Jeho vlastní osud mu byl naprosto lhostejný. Vydal jim Codex 128

Regius, knihu, která patřila Islandu. I když k tomu došlo za nelidských a děsivých okolností, nevěděl, jestli s tou hanbou dokáže žít dál. Pokoušel se potlačit strach o Emmu a myšlenky mu bez ustání kroužily kolem toho, že musí, hned jak bude po válce, vsadit vše na to, aby rukopis získal zpátky.

Druhý den ráno ho po krátkém, neklidném spánku probudili a odvedli po schodech dolů do stejné vyslýchací místnosti, kde byl už den předtím. Právě ho přivazovali k židli, když na budovu koncernu Shell dopadla první bomba. Nejprve ho napadlo, že se jedná o silné zemětřesení. Ten hluk mu rval uši. Budova se otřásala v základech a profesor byl sražen na podlahu.

„Od té doby nesnáším vykání,“ řekl. Stále jsme ještě seděli v temné vězeňské cele ve Schwerinu a čekali, co bude. „Co se stalo dál?“ zeptal jsem se.

„21. března 1945 podnikli Angličané na žádost dánského hnutí odporu letecký nálet na hlavní sídlo gestapa,“ řekl profesor. „Budova byla naprosto zničena. V tom zmatku, který pak zavládl, se mi podařilo utéct a nějakou dobu jsem se pak schovával v Kodani u Gittiny sestry. Krátce nato pak válka skončila, alespoň pro Dánsko.

Nacisté byli všude na ústupu. Vím, že Erich von Orlepp uprchl do Jižní Ameriky, stejně jako další nacistické krysy. Nepochybuji o tom, že si tam Codex Regius odvezl s sebou, pravděpodobně se teď rukopis nachází v jeho rukou, i když jeho syn Joachim tvrdí něco jiného. Ale po pravdě řečeno nemám nejmenší tušení, kde se Codex Regius momentálně nachází.“

Potřeboval jsem dost času, abych si plně uvědomil celý význam toho, co mi tu profesor vyprávěl.

„Takže Codex Regius v Kodani vůbec není?“ zeptal jsem se zmateně.

„Ještě jsem to nikdy nikomu nevyprávěl, Valdemare,“ prohlásil profesor. „Nedokázal jsem to nikomu říct. Zkoušel jsem všechno, co bylo v mé moci, abych ten rukopis znovu našel. Pokoušel jsem se navázat s von Orleppem spojení, ale jako by se po něm slehla zem. A pak se náhle zase objevil v Kodani ten Joachim a začal mluvit o 129

ztracených listech a o Codexu Regiu. Že prý nemá ani ponětí, co s ním jeho otec udělal. Tvrdí, že rukopis se nikdy do Jižní Ameriky nedostal, nýbrž že se nachází v rukou nějakého jiného Němce, ale jeho otec že mu nikdy neřekl, kdo to je.“

„Ten Erich je tedy mrtev?“

„To tvrdí Joachim. Tvrdí, že o rukopisu nic neví. Erich von Orlepp je od konce války na útěku kvůli svým válečným zločinům v Polsku. Myslím, že syn svého otce kryje. Erich se ukryl, možná je stále ještě v Jižní Americe, možná zde v Evropě, o tom nic nevím.

Jsem si ale téměř jistý, že synáček je zde v otcových službách.“

„Ale odkud Joachim věděl, že po těch stránkách pátráš?“

„To nikdy nebylo tajemství. Nějak se o tom dozvěděl. Vždycky jsem po nich pátral. Když jsem ho potkal v Hviids, řekl mi, že on sám přišel mezeře na stopu, a já se nechal oklamat. Za to může alkohol a stihomam. Nemyslí mi to už tak jasně jako dřív. Můj život jde od té doby od desíti k pěti.“

Profesor se na chvíli odmlčel.

„Ale potom jsem zase zmobilizoval všechny síly, abych našel toho muže, který byl tenkrát v Hallsteinssta?iru.“ Udělal další pauzu.

„Nechtěl jsem tě do toho zatáhnout,“ řekl konečně. „Měl jsem ti hned na samém začátku říct, o co se jedná.“

„Ale jak se ti to podařilo utajit před celým světem?“ zeptal jsem se. „Tu věc s Codexem Regiem? Jak se ti podařilo všechny ty lidi oklamat? Jistě přece i jiní chtěli do rukopisu nahlédnout, ne? Jak jsi to tak dlouho dokázal udržet v tajnosti?“

„Protože mi věřili,“ řekl profesor se smutkem v hlase. „Ta kniha byla svěřena do mé péče, po celá ta léta mi moji kolegové věřili.

Protože jsem pracoval na jejím novém vydání, nechávali mě na pokoji. Při obzvlášť důležitých příležitostech jsem hostům ukazoval stránky z jiných starých rukopisů. Nikdo si ničeho nevšiml. Všichni chápali, že vědec potřebuje ke své práci ústraní a klid, krom toho se stejně nikdo o Codex Regius nebo o jiné prastaré rukopisy nestará, nanejvýš takoví staří podivíni, jako jsem já sám. Silně pochybuji o tom, že na Islandu většina obyvatel vůbec něco ví o těchto našich pokladech.“

„Tím si nejsem tak jistý. Ten spor o rukopisy a…“

130

„Nikdo se o ty malé klenoty nezajímá,“ skočil mi profesor do řeči.

Delší dobu jsme mlčeli.

„Dozvěděl ses někdy, co se stalo s Emmou?“ zašeptal jsem.

Profesor stále mlčel. Dost možná už venku začal nový den, snad dokonce i další noc. Už dlouho jsem nezaslechl žádné zvuky zvenčí.

Říká se, že se oči tmě přizpůsobí, ale temnota, která nás obklopovala tady, byla tak neproniknutelná, že bylo úplně jedno, jestli jsme měli oči otevřené či zavřené, stejně jsme neviděli nic. Navíc mi kručelo v břiše.

„Co jsi říkal?“ zeptal se náhle profesor, jako by zapomněl na vše kolem sebe.

„Ptal jsem se na Emmu,“ řekl jsem.

„Emma,“ zasténal profesor. „Když jsem se během toho náletu snažil dostat do bezpečí, našel jsem ji sedět opřenou o zeď. Chtěl jsem ji zvednout a vzít s sebou… Myslel jsem si, že je stále ještě naživu. Ale pak jsem uviděl díru po výstřelu. Von Orlepp své slovo dodržel.“

Opět jsme seděli mlčky. Možná jsem si na chvíli zdříml. Neslyšel jsem nic než profesorův dech, slabý, sípavý. Dovolili mu nechat si tabatěrku, a tak si dvakrát šňupnul. Tu a tam pomalu bubnoval ukazováčkem na krabičku. Vždycky to dělal zcela nevědomě, když byl hluboce zamyšlený, a tady v cele měl zřejmě spoustu námětů k přemýšlení. Nechával jsem si projít hlavou, co mi vyprávěl, a připadalo mi to strašné. Bylo mi líto, že se dostal do tak hrozné situace, a snad jsem mu teď, když jsem znal důvod jeho utrpení, i lépe rozuměl. Celá ta léta ho tížilo hrozné tajemství.

„A co Codex Secundus?“

„Stejně jako mnozí další jsem pevně přesvědčen, že existuje i druhý pergamenový rukopis s písněmi Eddy, jakýsi paralelní rukopis ze třináctého století,“ řekl profesor. „Píseň Sigrdrífa, kterou obsahovaly ty ztracené stránky, existuje v několika opisech na papíru ze sedmnáctého století, jak víš. Předpokládá se, že byla z Codexu Regia opsána ještě dřív, než v něm vznikla mezera, ale samozřejmě existuje taky možnost, že existoval i druhý rukopis a opis pochází z něho. Chytal jsem se každého záchranného stébla, které se mi 131

naskytlo. Ta poznámka o Codexu Secundu v dopise Oleho Wurma nemusí znamenat nic zvláštního, mohl tím myslet prostě nějaký jiný opis, nebo dokonce nějaký úplně jiný rukopis.“

„A pátral jsi i po tom paralelním rukopisu?“

„Pořád po něm pátrám, Valdemare. Proto se teď nacházíme v tak mizerné situaci. To je to jediné, co mě drží při životě. Především po Gittině smrti.“

„Pokud je mi ale známo, tak jsi o tom paralelním rukopisu dosud nic bližšího nezjistil, je to tak?“

„Ano,“ řekl profesor. „Tedy já…“

Zaváhal.

„Co?“

„Já sám jsem jeden vyrobil.“

„Pergamenový rukopis?“

„Ano.“

„Podle Codexu Regia?“

„Stejný řemeslník, který pro mě vyrobil ten plášť, který pořád nosím, pro mě extra zpracoval několik kůží. Ořízl jsem je na velikost Codexu Regia, upravil sazemi a jinou špínou, aby byly stejné jako originál, na okrajích jsem je poškodil, na několika místech jsem podle předlohy udělal díry, na okraj jsem zaznamenal, kde bylo něco v originálu, vepsal jsem marginálie a…“

„A co?“

„A přepsal jsem to rukopisem, tak jak ho známe. Ovládám to písmo, znám každou jednotlivou stránku jako čáry ve své dlani…“

„Ty jsi zhotovil druhý Codex Regius?“

„Zpočátku jsem se pokusil jen o pár stránek. Šlo mi to dobře. A tak jsem pokračoval.“

„Cože?“

„Ten padělek je velice dobrý,“ řekl profesor. „Ověřil jsem si to na lidech, dokonce na odbornících, jednom z Dánska a jednom ze Švédska, nic nepoznali. Naposledy jsem tu knihu ukazoval rektorovi Kodaňské univerzity, který ji držel v rukou s posvátnou úctou. Ptal ses, jak jsem ty lidi dokázal oklamat. Někdy jsem zkrátka použil své dílo.“

„Takže rukopis obstál při důkladnějším zkoumání?“

132

„Dosud obstál.“

„A co s ním chceš dělat dál?“

„To se ještě ukáže.“

„Opravdu by mohl nahradit Codex Regius?“

„Možná, dokud ho někdo nepodrobí velice pečlivému zkoumání.

Jsem s ním opravdu spokojený.“

„Mám na mysli, jestli by mohl být vystavován místo originálu…“

„To by samozřejmě mohl.“

„Kde se teď nachází?“

„Dosud jsem si ještě netroufl dát ho z rukou,“ řekl profesor.

„Přechovávám ho v Rukopisném institutu. Taky jsem si už několikrát pohrával s myšlenkou, že ho odnesu do Královské knihovny a budu dělat, jako by se nic nestalo. Prostě se tvářit, že je to skutečný Codex Regius. Věřím, že by to mohlo vyjít, protože ten padělek je opravdu zdařilý. Pracoval jsem na něm celé dva roky. Obstaral jsem si husí brky, vyčistil je a naostřil, vyrobil jsem inkoust, namíchaný ze síranu železitého a kyseliny tříslové.“

„Kyseliny tříslové?“

„Tak se v dřívějších letech vyráběl inkoust. Kyselina tříslová se získávala z těch puchýřků, které hmyz vytváří kolem svých vajíček pod kůrou. Provedl jsem nesčetně pokusů s mícháním síranu železitého do inkoustu, dokud jsem si nebyl jistý, že jsem vystihl správný odstín.“

Nějakou dobu jsme mlčeli a já uvažoval o profesorových slovech.

„Ty pohřešované stránky u Jórgensena nebyly padělky,“ řekl jsem konečně. „Byl to od tebe mistrovský výkon, že jsi je vypátral, i když jsme se kvůli nim museli vloupat do té hrobky a teď sedíme ve vězení.“

„Někdy má člověk štěstí,“ řekl profesor. „Pokud se dá nazvat štěstím, že tu teď musíme dřepět.“

„Jakže jste říkali tomu von Orleppovi?“ zeptal jsem se.

„Byla to naprosto nevinná přezdívka,“ odpověděl profesor. „Ale on byl na ni velice háklivý. Říkali jsme mu Lalůček, Erich Lalůček.“

„Lalůček,“ zašeptal jsem si pro sebe do tmy.

Ve vězeňské cele se znovu rozhostilo ticho. Na chvíli jsem usnul, pak mě však probudila hlasitá rána. Dveře se rozlétly a dovnitř vniklo 133

světlo. Po tak dlouhé době ve tmě jsem byl natolik oslepen, že jsem sotva dokázal rozpoznat, co se vlastně děje, ale zdálo se mi, že vidím ve dveřích dva policisty. Profesor vstal. Rychle jsem zamrkal a mhouřil oči, dokud j sem si na světlo opět nezvykl. Vyvedli nás z cely a doprovodili do kanceláře, kde nás čekal stejný muž, který s námi mluvil už včera. V ruce držel tužku a uvážlivěji otáčel v prstech.

„Žádám, abych si směl zatelefonovat,“ řekl profesor. „Na to přece musíme mít právo.“

„Jenom klid,“ prohlásil muž s tužkou. „Jste volní. Někdo vás doprovodí do Rostocku a vy snad budete dost rozumní na to, abyste se sem už nevraceli.“

„Volní?“ zeptal se profesor nevěřícně.

„Hleďte, až už jste pryč, nebo si to ještě rozmyslím a obviním vás z protistátní činnosti,“ řekl muž důrazně.

„A co znesvěcení hrobu?“ zeptal se profesor.

Pokusil jsem se zatahat ho za rukáv, aby neřekl něco, čeho bychom mohli později litovat.

„Jaké znesvěcení hrobu?“ zeptal se muž.

„Byli jsme přece na hřbitově Ronalda D. Jórgensena! Vnikli jsme do jeho hrobu, to přece dobře víš!“

„Malé pomatení mysli,“ pokrčil muž rameny.

„Pojď už,“ řekl jsem profesorovi a rozpačitě jsem se na muže usmál.

„Ne, chci to vědět teď hned,“ řekl profesor. „Přece nás nemůžete jen tak pustit! To musí mít nějaký důvod.“

„Teď není správná chvíle ptát se po důvodech,“ sykl jsem na něj islandsky.

Muž s tužkou mezi prsty zpozorněl, když mě zaslechl mluvit islandsky. „Mluvte laskavě německy!“ vyštěkl.

„Mnohokrát vám děkujeme,“ řekl jsem rychle. Podařilo se mi profesora vyvléct na chodbu.

„Nechtějí už o nás slyšet,“ řekl. „Nikdy jsme tu nebyli. Nikdy jsme nebyli ve Schwerinu. Nikdy jsme ty pergamenové stránky nenašli! To se nikdy nestalo. Nic z toho se nepřihodilo!“

134

Neposlouchal jsem, co říká. Vrátili nám pasy, opasky, tkaničky a pláště, profesor dostal zpět svou hůl a kožený kabát. Byl jsem tak šťastný, že jsem zase volný, že bych snad toho muže s tužkou i objal.

Chodbou nás dovedli až k vrátnici a pak jsme najednou byli opět volní. Zhluboka jsem se nadechl a cítil jsem se šťastný. Profesora ale stále ještě rozčilovalo, že nás propustili jen tak pro nic za nic.

„Je možné, aby Lalůčkův vliv sahal až sem?“ brblal si pod vousy.

Dva muži nás doprovodili na autobusové nádraží, jeden z nich s námi nasedl do autobusu do Wismaru a doprovázel nás vlakem až do Rostocku. Po celou cestu neřekl jediné slovo a vůbec nám nevěnoval pozornost. Profesor a já jsme se bavili islandsky, proti čemuž nic nenamítal.

Z Rostocku jsme se přeplavili trajektem do Dánska a vlakem se vrátili do Kodaně. Doprovodil jsem profesora až k jeho pracovně, kde jsme se rozloučili.

„Mohlo to dopadnout mnohem hůř,“ řekl a podal mi ruku.

„Už je to v pořádku,“ řekl jsem. „Nakonec nás přece jen pustili.“

„Držel ses statečně, Valdemare,“ řekl.

„Abych řekl pravdu, v té vězeňské cele bych se nejraději rozbrečel jako malý usmrkanec.“

„Já vím,“ řekl profesor. „Přesto nechápu, proč nás nechali jen tak jít.“

„Nakonec jsme se přece nedopustili tak těžkého zločinu, jen sotva v nás mohli vidět nepřátele státu. Dva vykradači hrobu…“

„Jeden z nich navíc senilní.“

„Nestálo jim za to, aby se v tom příliš šťourali. A možná je pravda, co jsi říkal, možná v tom má prsty Joachim von Orlepp.“

„Ten chlapeček mi žádnou laskavost nedluží,“ zavrčel profesor.

„Pokud by se do toho vložil on, pak nanejvýš proto, abychom byli odsouzeni, nikoli propuštěni.“ Mlčel jsem.

„Uděláš mi jednu laskavost, Valdemare?“ zeptal se profesor unaveně.

„Jakou laskavost?“

„S nikým o tom nemluv,“ řekl.

„To by mě ani nenapadlo,“ odpověděl jsem.

135

„Dobrá,“ řekl. „Věděl jsem, že se na tebe můžu spolehnout.

Zůstane to naším tajemstvím, tvým a mým.“

„Samozřejmě.“

„Především to s Codexem Regiem,“ řekl.

Osmělil jsem se. „Nemyslíš si, že by už bylo na čase si s někým o tom, co se stalo, promluvit?“

„Jednoho dne to samozřejmě budu muset udělat,“ odpověděl.

„Ale pořád ještě doufám, že ten rukopis dostanu zpátky. Do té doby…“

Hlas mu selhal.

„Cítil by ses mnohem lépe, kdybys o tom někomu řekl,“ prohlásil jsem. „Lidé by taky jistě měli pochopení, kdyby se dozvěděli, jakému tlaku jsi byl vystaven. Každý by se dokázal vžít do tvé situace.“

„Ne,“ prohlásil profesor. „To nedokážu, Valdemare. Ještě ne.“

„Jak chceš získat zpátky ty ztracené stránky z mezery?“ zeptal jsem se.

„Tím, že udělám to, co jsem měl udělat už dávno, totiž že znovu najdu Codex Regius,“ řekl profesor. „Tímto způsobem je přinutíme znovu vylézt z díry.“

Byl už večer. Vydal jsem se domů, do podkrovního pokojíku v Skt. Pederstrasde. Profesor vypadal při loučení hůř než kdy jindy.

Bradu měl téměř na prsou, ramena shrbená, šel velice ztěžka. Hůl, jež s ním dosud sotva stačila držet krok, ho nyní podpírala jako bezmocného starce.

Padl jsem do postele zcela vyčerpaný a okamžitě jsem usnul. Spal jsem jak zabitý až do příštího odpoledne. Trvalo mi dlouho, než jsem se zase plně vrátil do reality, čemuž se nedalo divit, když se mi celý můj život obrátil vzhůru nohama. V první chvíli jsem vůbec nevěděl, kde jsem a co je za den. Už se zase stmívalo a mně připadalo, jako by všechno, co se přihodilo ve Schwerinu, byla jen noční můra. Na okamžik jsem pocítil nevýslovnou úlevu, ale vzápětí se mi vše zase vrátilo a já věděl, že naše dobrodružství mělo do pouhého snu hodně daleko. Profesorův příběh z budovy Shellu, ta dánská dívka Emma, loupež Codexu Regia, to vše mi za soumraku probíhalo před očima.

Bylo mi profesora nesmírně líto. Viděl jsem ho, jak sedí sám za 136

psacím stolem, láhev na stole, jak se zlomeným pohledem čelí strašnému osudu. Potom jsem znovu usnul.

XIV

Sedím při světle stolní lampy a mezi prsty otáčím profesorovou tabatěrkou. V domě je ticho, protože je noc. Poslední dobou trpím nespavostí, vždycky pak sejdu dolů a posadím se k psacímu stolu. I když už od těch událostí uplynulo mnoho let, pořád je ještě zřetelně vidím před očima. Léta plynou tím rychleji, čím je člověk starší, a s věkem také mé myšlenky stále častěji zabloudí zpět do té zvláštní a bizarní doby, kdy jsem se dozvěděl, že nejdražší poklad našeho národa, Codex Regius s písněmi Eddy, byl z Dánska uloupen a pro profesora a pro všechny další Islanďany je navěky ztracen. Po rukopisu jako by se slehla zem, nikdo nevěděl, co se s ním stalo.

Od té doby, co si Erich von Orlepp rukopis přivlastnil násilím, po něm profesor pátral. Snažil jsem se profesora ze všech sil přesvědčit, aby se s tím strašným zážitkem, který ho postihl na konci války, stejně jako se vším ostatním, co ho od té chvíle pronásledovalo, někomu svěřil, ale nechtěl o tom ani slyšet. Byl strašlivě umanutý.

Možná věřil, že právě jeho zarputilost ho dovede k cíli, i když všechno ostatní ztroskotá. Právě proto musel prožít ještě mnoho dalších dramatických událostí, které v žádném případě nemohl předvídat.

Cestou ze Schwerinu do Kodaně mi profesor vyprávěl, jak po skončení války odjel do Německa, aby vypátral Ericha von Orleppa.

Po celá ta léta, jež uplynula od chvíle, kdy byl donucen mu Codex Regius vydat, častokrát věřil, že už přišel rukopisu na stopu, ale nakonec se jeho naděje ukázala jako planá. Pokoušel se sledovat von Orleppovu cestu po válce a zjistil, že několik dní po německé kapitulaci byl zatčen. Několik týdnů strávil ve vězení, ale pak náhle z Německa zmizel a profesorovi nebylo známo, že by se tam od té doby někdy vrátil. Zjistil, že von Orlepp byl pro spojence mimořádně užitečný. Když byl zatčen, podařilo se mu nějak získat důvěru amerického vojenského velitelství v Berlíně. Profesor se dozvěděl, že 137

von Orlepp prozradil některé své vysoce postavené spolustraníky. Za tuto laskavost mu byla poskytnuta beztrestnost, a tak se mu podařilo uniknout do Jižní Ameriky. Tam zmizel, nějakou dobu žil v Chile a v Argentině, nakonec pak v Ekvádoru, kde jeho stopa končila. Profesor vždy předpokládal, že si von Orlepp vzal Codex Regius s sebou a že se rukopis nyní nachází v Jižní Americe. Když pak ale s profesorem navázal kontakt von Orleppův syn Joachim, řekl mu, že jeho otec před pár lety zemřel. Údajně prý všechny drahocennosti ze své sbírky prodal ještě v Německu, než se vystěhoval, mezi nimi i Codex Regius. Profesor tomu nevěřil, konečně nebyl od von Orleppů zvyklý na nic jiného než na lež, navíc byl přesvědčen, že Erich von Orlepp je dosud naživu a má rukopis ve svém vlastnictví. Profesor učinil Joachimu von Orleppovi nabídku. Byl ochoten Erichu von Orleppovi za rukopis zaplatit cokoliv, co po něm bude chtít. Joachim ale jen vrtěl hlavou a prohlašoval, že po něm sám bezvýsledně pátrá.

Profesor Joachimu von Orleppovi nevěřil, když mu vysvětloval, že sám po Eddě pátrá. Joachim byl toho názoru, že rukopis může dostat kdokoli, kdo nabídne dost peněz. Prý navázal spojení s profesorem jen proto, že chtěl zjistit, jestli něco o osudu rukopisu neví nebo jestli se náhodou nenachází v Královské knihovně. Profesor vnímal jako nestydatost, že se Joachim von Orlepp snaží věc obrátit tak, jako by bylo pátrání po Codexu Regiu něčím, co je oba spojuje, a dokonce i navrhoval, aby spolupracovali. Při té schůzce v Hviids zavedl Joachim von Orlepp řeč i na pohřešované stránky, což vedlo k tomu, že se profesor pustil do nového pátrání. Měl pocit, že nesmí ztrácet čas. Neměl tušení, že von Orlepp po celou dobu jeho počínání sleduje.

„Ale co když ten starý von Orlepp opravdu Codex Regius prodal, ještě než opustil Německo?“ zeptal jsem se profesora na trajektu.

„To je nesmysl,“ řekl profesor. „To by nedávalo smysl. Znám ho.

Cokoli jiného by prodal, ale Eddu nikdy.“

„Pak by se však Codex Regius mohl stále ještě nacházet v Evropě,“ trval jsem váhavě na svém.

„Erich von Orlepp by ten rukopis nikdy v životě neprodal,“

opakoval profesor. „Tomu prostě nevěřím. To by raději zabil svého vlastního synáčka! A když jsem byl v Berlíně, nic takového jsem ani 138

nezaslechl. Kdyby se ta kniha opravdu dostala na trh a přešla do jiných rukou, musel bych se o tom dozvědět. Vyznám se tam dobře, mám tam přátele mezi odborníky. Takových není mnoho.“

„Kdo by mohl po válce koupit takovou knihu?“

Profesor seděl dlouho mlčky. Zdálo se, jako by nechtěl dovést ke konci myšlenku, že se Codex Regius potuluje někde po Evropě či snad po světě a je vydán na milost a nemilost lidem, kteří obchodují se starými uměleckými poklady.

„Nejrůznější lidé,“ řekl konečně. „Švédi, Italové, Američané, Holanďané. Ve všech těch zemích existují posedlí sběratelé. Kdyby však rukopis získala nějaká veřejná instituce, museli bychom se o tom dozvědět.“

„Představa, že by se jednoho dne mohl objevit například v římské knihovně, pro tebe musí být hrozná.“

Profesor opět zmlkl.

„Mluvil jsi s těmi, kdo ho věznili?“ zeptal jsem se po nějaké době. „Byl u Američanů!“

„Ano, právě ti ho také nakonec nechali jít. Zatkli ho Rusové, nějakou dobu ho měli ve vazbě Britové a potom ho předali Američanům. Těm vděčil za to, že se dostal z Německa. Zjistil jsem, kde Erich von Orlepp v Berlíně bydlel, ale ten dům a celá ulice byly vybombardovány. Našel jsem tam jen trosky.“

Když se profesor zmínil o Rusech, vzpomněl jsem si, že ten večer, když jsme stáli u psacího stolu Jóna Sigur?ssona, se mě zeptal, jestli nevím něco o nějakých Rusech, především o těch, kteří uprchli ze Sovětského svazu. Taky jsem si vzpomněl na dopis na jeho psacím stole, který mu došel z Moskvy.

„Co říkali ti Rusové, kteří ho zadrželi?“ zeptal jsem se.

„S těmi jsem nikdy nenavázal kontakt,“ odpověděl profesor.

„Byli dokonale izolovaní. S Angličany, kteří ho převzali z ruského zajetí, jsem mluvil, ale u nich byl ve vazbě jen pár dní, nevěděli v souvislosti s ním o žádných cenných uměleckých pokladech. Ten americký major, který vedl první výslechy, řekl, že von Orlepp byl od samého začátku ochotný s nimi spolupracovat. Tu záležitost měl na starosti generál Hillerman, právě ten mu také dopomohl k útěku.

Setkal jsem se s ním, ale dostal jsem z něho jen málo. Považoval za 139

správné, že daroval svobodu nacistovi, který byl ochoten spolupracovat, i když mu bylo možno prokázat válečné zločiny. Jistě si dovedeš představit, jak moc ho zajímaly mé starosti o nějaký starý pergamenový rukopis.“

„Je možné, že byl ten Hillerman podplacený, že si ho von Orlepp něčím koupil?“

„Myslíš Codexem Regiem? To si nedokážu představit. Ten Hillerman mi připadal jako naprostý buran, jako někdo, pro koho nic neznamená ani lidský život, natož nějaké kulturní poklady.“

„A proč nevěříš tomu Joachimovi, když říká, že je Erich von Orlepp mrtev?“

„Tomu uvěřím teprve potom, až plivnu na jeho tělesné ostatky, dřív ne. Nevím sice, jakou se mnou ti dva hrají hru, ale nehodlám věřit ani jedinému slovu z toho, co říkají.“

„Nebylo pro tebe nepříjemné mluvit s tím Joachimem? Je to syn tvého mučitele.“

„Nejradši bych ho poslal do háje. Ale nechtěl jsem, aby o tom mluvil s někým jiným. Ataky nemluvil.“

„Pokud budeme předpokládat, že se opravdu z pověření svého otce ptal na Codex Regius, nepotvrzuje to možnost, že třeba opravdu neví, kde se ten rukopis nachází?“

„Čert ví,“řekl profesor. „Viděl jsi, jak nám ty pohřešované stránky vyrval z ruky. Prostě mi lhal. Sledoval mě. Pravděpodobně po celou dobu toužil jen po těch pohřešovaných stránkách z mezery.

Jsem přesvědčený, že ho sem starý poslal z Jižní Ameriky, aby mě obalamutil a aby se mi pověsil na paty, až se dám znovu do hledání.

Proto předstíral, že sám něco zjistil o těch vytržených stránkách a že je sám na cestě velkého objevu. Ztratil jsem nervy.“

Profesor se odmlčel.

„Nedávno ses mě ptal, jestli něco nevím o nějakých Rusech, kteří uprchli ze Sovětského svazu,“ řekl jsem. „Ano?“

„Co jsi tím vlastně myslel?“

„To byla taky jedna z těch slepých uliček,“ odvětil profesor.

„Celé roky jsem se pokoušel najít toho Rusa, který, když skončila válka, zatkl von Orleppa. Nepodařilo se mi to. Mám přátele v 140

Moskvě, kteří mi pomáhali, a tak vím, že utekl na Západ. Ale jeho stopu jsem dávno ztratil.“

„Nakolik by ti mohl pomoci?“

„Nemám tušení.“

„Ale přesto si nějaké naděje děláš.“

„Je toho až žalostně málo, co vím o von Orleppovi, poté co s Codexem Regiem odjel z Kodaně. Vím jenom, že byl po válce zajat, ale nevím, co se s ním stalo, když ho pustili. Popravdě řečeno jsem už vzdal všechnu naději, že ještě někdy budu držet Codex Regius ve svých rukou…“

Ale i přes ten žalostný závěr naší cesty do Schwerinu se v příštích dnech ukázalo, že profesor ještě ani zdaleka nehází flintu do žita. Ba právě naopak. Spíše se zdálo, jako by mu to fiasko dodalo novou energii. Na svých přednáškách a v seminářích vystupoval s dvojnásobným elánem, úplně se na několik týdnů ponořil do své práce. Občas jsme se spolu bavili po seminářích, byl vždycky střízlivý a hladce oholený, dokonce se mi zdálo, že se jeho bílá hříva seznámila s hřebenem. Nemohl jsem než obdivovat jeho houževnatost, současně jsem si ale předsevzal, že už s ním za nic na světě nebudu nikam cestovat a že se plně soustředím jenom na své studium. Ale v podstatě jsem byl vnitřně rozervaný. Nemohu popřít, že nález těch pohřešovaných stránek a dobrodružství ve Schwerinu ve mně vzbudily zájem o to, čím se profesor zabýval. Všechno to bylo tak napínavé a na míle vzdálené akademické učenosti. Nikdy v životě jsem s ničím takovým nepřišel do styku. Podařilo se mi zahlédnout pohřešované stránky Codexu Regia. Na ten okamžik nezapomenu až do konce svého života, a pokud bych mohl něčím přispět, abychom je získali zpět, musím být prostě připraven.

Přiznávám, že jsem se necítil moc dobře při pomyšlení, že jsem byl vtažen do války mezi profesorem a wagneriány. Pravděpodobně bych ze všeho nejraději poklidně pokračoval ve studiu, jako by se nic nestalo. Ale to mi nebylo dopřáno.

„Měl bys pro mě chviličku, Valdemare?“ zeptal se mě jednou profesor na konci semináře v pátek odpoledne. Přede mnou byl 141

víkend, který jsem chtěl využít k vypracování několika referátů.

Nedůvěřivě jsem se na něj podíval. V jeho hlase bylo něco, jakýsi podtón, který mi připomínal onen večer, kdy mě přesvědčil, abych s ním odjel do NDR.

„Vzpomínáš si ještě, o čem jsme spolu mluvili cestou domů ze Schwerinu?“ zeptal se profesor. „Vzpomínáš si ještě, jak ses ptal na ty Rusy, kteří zajali Ericha von Orleppa?“

„Ano. No a?“ zeptal jsem se opatrně.

„Když jsem večer po našem návratu přišel domů, nemohl jsem na to přestat myslet,“ řekl. „Vyhledal jsem ve svých podkladech číslo ruského pluku a jméno jeho velitele, které jsem vypátral při své návštěvě Německa po skončení války. Taky jsem si znovu prošel korespondenci s mými moskevskými známými. Žádal jsem je, aby mi zjistili, co se s ním stalo.“

„Ano, to vím,“ řekl jsem.

„Celé dlouhé roky jsem se snažil dostat se mu na stopu, ale bez úspěchu. Už dlouho jsem o svých moskevských přátelích neslyšel, ale po tom našem rozhovoru na trajektu jsem se rozhodl, že s nimi ještě jednou navážu spojení.“

„No a?“

„Včera večer jsem získal informaci, kterou musím prověřit.“

„Informaci?“

„Copak jsem ti neřekl, co mí moskevští přátelé zjistili?“

„Ne,“ odvětil jsem,

„Svého času kvůli mně podnikli pátrání. Velitel toho oddílu, který zatkl von Orleppa, v roce 1949 utekl ze Sovětského svazu. Byl pořád ještě u armády s umístěním ve východním Berlíně. Jednoho dne přeběhl do západního Berlína, kde pak nějakou dobu žil, ale pak se toulal po mnoha různých místech, krom jiného se dostal i do Ameriky. Stále ještě žije a je opět v Evropě, jak jsem se dozvěděl včera večer. Je ve spojení se svou rodinou v Sovětském svazu. Jeho matka ho tam velice postrádá.“

„No a?“ zeptal jsem se napjatě.

Profesor neřekl nic, ale s očekáváním na mě hleděl.

„Co je?“

„Nikdy sis nepřál zajet si někdy do Holandska?“ zeptal se.

142

„Ještě jsem o tom nikdy neuvažoval,“ prohlásil jsem.

„Ten Rus žije v Holandsku,“ řekl. Zřejmě se už po schwerinském dobrodružství úplně zotavil. Předpokládal jsem, že to má co dělat s novými informacemi o tom Rusovi. Rád bych mu dal najevo, že pravděpodobnost, že z toho Rusa něco dostane, je nadmíru malá, i kdyby se mu podařilo se k němu dostat. Jak by si mohl ten muž tváří v tvář tomu všemu, co se na konci války stalo, vzpomenout právě na jedno konkrétní zatčení? Co by tak asi mohl vědět o bibliofilských zájmech nějakého Ericha von Orleppa?

„Co si myslíš, že z něj můžeš teď po takové době vytáhnout?“

zeptal jsem se místo toho opatrně.

„Říkám ti to, protože jsi to byl právě ty, kdo mě znovu přivedl na toho muže. Možná ho najdu, možná ne. Podle mého názoru to ale za pokus stojí. Von Orlepp brzy po skončení války zmizel z Berlína.

Tady by mohla ležet odpověď na otázku, která mě zajímá. Pojedeš se mnou?“

Znělo to jako výzva.

„Jde jen o jeden víkend,“ řekl. „V pondělí budeme zase zpátky.

Určitě tím nic neztratíš.“

Nic tím neztratím, pomyslel jsem si v duchu.

„Myslím, že to nejde,“ řekl jsem váhavě. „Studium a to všechno…“

„Nedělej si už zase starosti o studium,“ řekl profesor. „Já jsem studium! Budeš se mnou!“

„Vlastně jsem se ještě pořádně nevzpamatoval z toho, co se stalo ve Schwerinu,“ řekl jsem opatrně.

Profesor se na mě dlouze zadíval. Měl jsem pocit, že ho nechávám na holičkách, a cítil jsem se nepříjemně. Přesto jsem nechtěl podlehnout. Zažili jsme spolu nejneuvěřitelnější věci, opravdu jsem s ním velice soucítil, jenže jsem nebyl žádný hrdina. Ta profesorova dobrodružství nebyla nic pro mě, ale jaksi jsem se nemohl odhodlat k tomu, abych mu to bez okolků řekl. Zatahoval mě do pochybných a nebezpečných akcí, ačkoli mně vlastně do jeho problémů nic nebylo. Neměl jsem důvod hájit ničí osobní zájmy.

Když jsem přijel do Kodaně, nebyl jsem na nic takového absolutně připraven a po té cestě do Schwerinu jsem byl skálopevně 143

přesvědčen, že to bylo moje poslední dobrodružství. Mým největším přáním bylo věnovat se v klidu studiu nordistiky. Na nic jiného jsem neměl pomyšlení, tak jsem uvažoval. Ale netroufal jsem si profesorovi pohlédnout do očí a předstíral jsem, jako bych četl něco důležitého na tabuli za ním.

Viděl jsem před sebou ty ztracené stránky z mezery v rukopisu, hořící petrolejku a Joachimův škleb.

„Tak dobrá,“ řekl konečně profesor. „Chápu tě. Snad dokážeš zachovat mlčení o tom, s čím jsem se ti svěřil. O Codexu Regiu víme jen my dva a je nanejvýš důležité, aby to tak i nadále zůstalo.“

Vzal si aktovku a vyšel z učebny. Hleděl jsem za ním a styděl se tak, že jsem byl celý červený. Už skoro vycházel ze dveří, když jsem to už dál nevydržel.

„Kde žije ten Rus?“ zeptal jsem se ho se staženým žaludkem.

Profesor se otočil.

„V Amsterdamu,“ řekl. „Přímo uprostřed čtvrti červených luceren.“

xv

Profesor nijak nepřeháněl, když říkal, že ten Rus bydlí uprostřed amsterdamské čtvrti červených luceren. Náš penzion ležel na Nieuwendijku v blízkosti náměstí Dam, kde stojí slavný hotel Krasnapolsky. Odtud jsme vyšli po Oude Hoogstraat a odbočili do Oudezijds Achterburgwal. Před námi se rozprostíraly uličky s červenými lucernami a propastí lidských životů a vášní, kam se jen člověk podíval. Prodejné ženy seděly za velkými výkladními skříněmi, některé kouřily a budily dojem, jako by tam prostě byly doma. Jiné se na sebe pokoušely upozornit síťovanými punčochami, botami na vysokých podpatcích a dráždivým prádlem, které téměř nic neskrývalo. Některé dokonce vystavovaly na odiv ňadra a já se snažil na ně nehledět. Některé byly pěkné a usmívaly se na mě natolik vyzývavě, až mi to bylo samotnému trapné. Když jsem ty ženy viděl, místo abych pociťoval touhu, bylo mi jich líto a byl jsem podivně dojatý. Připomínaly mi ryby zírající skrz akvárium a za těchto okolností mi nepřipadaly ani tak svůdné jako spíš 144

politováníhodné. Připadalo mi, že je ponižuji, když na ně hledím jako potenciální zákazník.

Profesor prostitutkám nevěnoval naprosto žádnou pozornost, prostě jen pochodoval kolem výkladních skříní, jako by tam ani nebyly. Nějaká opilá žena kolem padesátky s křiklavě nalíčenými rty se natáhla po mé ruce a říkala něco holandsky, ale rychle jsem se jí vytrhl a zavrtěl jsem hlavou, aniž bych se zastavil. Zabočili jsme do Moonikenstraat, boční uličky, která vypadala ještě opuštěněji. Tam už stály výkladní skříně v řadě jedna za druhou. U stěny jednoho domu ležel na dlažbě relativně dobře oblečený muž, nedalo se poznat, jestli je dokonale odrovnaný alkoholem nebo drogami.

Profesor držel v ruce lístek, pátral po správném čísle domu, nakonec je našel na zchátralé čtyřpatrové budově. V přízemí byla špinavá a chmurně vyhlížející putyka a hned vedle byl pod cedulí s nápisem „Pokoje k pronajmutí“ vchod do vyšších pater. Za pultem seděl postarší Asiat. Profesor si s ním krátce promluvil a řekl jméno toho Rusa: Boris Grušenkov.

„Číslo tři,“ odpověděl muž anglicky a ukázal nahoru. „Spí,“

dodal ještě. Přitom se usmál od ucha k uchu, až zcela odhalil úplně bezzubé čelisti.

„Děkuji mockrát,“ řekl profesor.

„Dejte si na něj pozor,“ řekl Asiat. „Už několik týdnů je opilý.“

Pohlédli jsme na sebe, ale pak jsem profesora následoval po schodech nahoru k Rusovu pokoji. Chodbou pronikal chaos hlasů z hospody, slyšeli jsme ženské ječení a hluboké mužské hlasy, v pozadí toho všeho se ozýval jakýsi americký slaďák. Dveře pokoje nebyly zamčené, a když to profesor nejprve několikrát zkusil s klepáním, nakonec neváhal a dveře otevřel. Vešli jsme do pokoje. Blikající neon z protějšího domu zaléval místnost každých pár vteřin červeným světlem. Zařízení pokoje sestávalo z jediné židle, nízkého stolu a postele, ve které leželi spící muž a žena. Zásluhou šikmé podlahy byli namáčknuti na zeď. Celý dům, stěny i podlahy byly křivé a bortící se jako stará strašidelná loď na své věčné pouti.

Profesor si odkašlal, ale Rus ani žena nereagovali. Přes sebe měli přehozenou rozedranou deku, která jen stěží zakrývala jejich nahotu, po celém pokoji se válely láhve od piva a od vodky.

145

„Borisi,“ řekl profesor nahlas.

Žádná reakce.

Po několika dalších pokusech Rusa vzbudit z poněkud bezpečné vzdálenosti došel jednoduše k posteli a dloubl do muže holí, zatímco několikrát hlasitě křikl jeho jméno. „Borisi, Borisi Grušenkove!“

Muž se probudil a posadil se v posteli. Ve světle blikajícího neonu působily jeho pohyby jako v nějakém němém filmu. Zíral nejprve na profesora, potom na mě a nakonec úplně nahý vyskočil z postele.

Profesor ucouvl. Už jsme byli oba na cestě zpět ke dveřím, když Rus sáhl po vypínači a rozsvítil. Chystal jsem se rozběhnout dolů.

„Boris?“ řekl profesor.

Muž cosi zabručel rusky, ale nezdálo se, že by ho to nečekané vyrušení nějak zvlášť překvapilo. Profesor mu rusky odpověděl.

Hleděl jsem na něho. „Ty umíš i rusky?“ zeptal jsem se.

„Trochu,“ odpověděl. „Řekl jsem mu, že jsme z Islandu.“

„Iceland?“ přešel Boris na angličtinu. Byl dost vysoký a mohutný, s úzkým obličejem a hustými černými vlasy. Strhl z nahé ženy v posteli deku a zabalil se do ní. Stál uprostřed pokoje a nedůvěřivě si nás prohlížel.

„Jsi Boris Grušenkov?“ zeptal se profesor. Rusovi muselo jednání toho neznámého muže, který se tak najednou objevil v jeho pokoji, připadat velmi nestydaté.

„Po tom ti nic není,“ odsekl Boris.

Najednou cosi zařval rusky a vzápětí nato se rozběhl se skloněnou hlavou proti mně, strhl mě k zemi a vrhl se na mě. Cítil jsem ve tváři jeho páchnoucí dech, když mě svýma rukama popadl za hrdlo. Pokusil jsem se volat o pomoc, ale vydal jsem ze sebe jen jakési bublavé zvuky. Tiskl mě tak pevně, že jsem se už začínal dusit.

Jako přes mlžný závoj jsem viděl, jak se profesor objevil za ním, zvedl hůl a stříbrnou hlavicí udeřil Rusa po hlavě, ale nebylo to nic platné. Profesor udeřil ještě jednou, slyšel jsem, jak hlavice zaduněla o lebku, a tentokrát už zřejmě Rus něco ucítil. Každopádně jsem zaznamenal, že jeho smrtící stisk poněkud povolil. Profesor popadl hůl oběma rukama, položil ji Rusovi napříč před hrdlo a s vynaložením všech sil oběma rukama zatáhl, takže muž byl nucen zaklonit hlavu. Teprve teď jsem si opravdu uvědomil, jak obrovskou 146

sílu profesor navzdory svému věku má. Muž zrudl jako rak. Podařilo se mi setřást z krku jeho pracky a vylézt zpod něho. Muž se pokusil chňapnout po profesorovi, ale nepodařilo se mu to, protože ten si mezitím na něho sedl. Když se Rus pokusil zvednout, poručil mi profesor, abych si na něho sedl taky, takže se nám ho společnými silami podařilo udržet na podlaze.

„Nechceme ti ublížit,“ řekl profesor, aby Rusa uklidnil. „Věř mi.

Jenom od tebe potřebujeme nějaké informace.“ Muž zavrčel cosi nesrozumitelného.

„Nebude tě to stát moc času a pak hned vypadneme a už nás nikdy neuvidíš. Rozumíš, co ti říkám?“

Po nějaké chvíli muž přikývl, jak jen mu to hůl na jeho hrdle, kterou jsme nyní už drželi oba dva, umožňovala.

„Nechceme ti ublížit,“ opakoval profesor a prohlásil, že ho pustíme, pokud slíbí, že nás už nenapadne a poslechne si, co od něj chceme.

Pomaličku jsme stisk povolili. Profesor mi poručil vstát a sám pak také z Rusa slezl. Ten zůstal ležet a nehýbal se. Po celou dobu se ta žena naší nečekanou návštěvou nedala rušit a dál spala hlubokým spánkem.

„Ano, já jsem Boris,“ řekl Rus, vstal a nenávistně na nás hleděl.

„Musím se tě zeptat na něco z války,“ řekl profesor. „Když jsi byl po vítězství nad nacisty v Berlíně…“

„Jste opravdu z Islandu?“ zeptal se Boris, který stále ještě nechápal, co má naše návštěva znamenat.

Sáhl po kalhotách, které ležely na židli, a natáhl si je.

„Ano,“ odpověděl profesor.

„Omlouvám se,“ řekl Boris, který už se uklidnil. „Myslel jsem, že jste přijeli z Moskvy.“

„To, o čem s tebou chceme mluvit, bude možná znít trochu divně, ale dost možná bys nám mohl pomoci,“ řekl profesor. Sundal si kabát, došel k posteli, pečlivě jím přikryl spící ženu a usedl na kraj postele.

Mnul jsem si krk, který mě hrozně bolel.

147

„Když skončila válka, byl jsem v Berlíně a hledal jednoho muže, kterého jsi zatkl. Byl jsi přece s Rudou armádou v Berlíně, že je to tak?“

Rus neodpověděl. Stále ještě si nás nedůvěřivě prohlížel.

„Ten muž v Berlíně, po kterém pátráme, se jmenuje Erich von Orlepp,“ pokračoval profesor. „Byl to vysoký nacistický funkcionář.

Vy jste ho předali Angličanům a pak si ho převzali Američané. S

Brity a Američany jsem mluvil, ale s Rusy ne. Až jsem teď našel tebe.“

„Cože?“ zeptal se Boris nechápavě.

„Snažím se už celá léta najít toho, kdo tenkrát zatkl von Orleppa, ale sovětský systém není právě… No, to nechrne být. Dozvěděl jsem se, že jsi pár let po válce odešel na Západ. Mám v Moskvě přátele, kteří mi pomáhali. Navázali v Moskvě spojení s tvou matkou,“

„Tys mluvil s mou matkou?“ zeptal se Rus.

„Ne, já ne, ale moji přátelé ano. Nechává tě pozdravovat. Žije v Moskvě, viď?“

„Moskva mi chybí,“ řekl Boris zachmuřeně. „Posílal jsem jí dopisy, ale nikdy jsem nedostal odpověď. Nevím, jestli je vůbec dostala.“

„Některé určitě,“ řekl profesor. „Přinejmenším tvá matka věděla, že jsi nakonec skončil v Amsterdamu.“

Profesor se na mě obrátil a přikázal mi, abych dole u baru koupil láhev vodky. Dal mi pár guldenů a řekl mi, ať si pospíším. Vyklouzl jsem ven, proběhl jsem chodbou a dolů po schodišti do hospody. Z

vybledlého štítu nad vchodem jsem odhadl, že se asi jmenuje U

Tlustého kocoura. Požádal jsem o láhev vodky, ukázal peníze a byl jsem hned obsloužen. Někteří z hostů byli dost politováníhodné postavičky a opilecky na mě zírali, jiní seděli u stolů a živě se mezi sebou bavili, z boxů se ozývala písnička Perryho Coma. Jakmile mi barman dal láhev, běžel jsem zase nahoru do Rusova pokoje.

Ukázalo se, že ten muž je opravdu Boris Grušenkov, dezertér z Rudé armády, prchající ze země do země a bezdomovec od doby, co se vrátil z Ameriky, kde poznal kapitalistický ekonomický systém v plné nádheře, aniž se pro něj dokázal nadchnout. Potom se potloukal po Evropě a nakonec skončil v Holandsku, kde neměl povolení k 148

pobytu ani k práci. Vydělával si na svou bídnou existenci prací na černo, buď jako hlídač nebo pasák, většinou kombinoval obojí.

Vyprávěl, že jeho rodině se po jeho útěku nevedlo dobře, ale netroufal si vrátit se, protože jako dezertérovi mu hrozil trest smrti.

„Rusko mi chybí,“ řekl.

Vodka mu rozvázala jazyk a zřejmě se už smířil s přítomností dvou neznámých hostů, kteří přijeli z veliké dálky, aby se ho zeptali na něco, co souviselo s jeho minulostí. Žena stále ještě spala pod profesorovým kabátem. Po několika hltech vodky se Boris docela rozvykládal. Pod vysokým čelem měl malé oči, jeho nos připomínal velkou bramboru. Spodní čelist měl poněkud předsunutou. Profesor se pomaloučku dopracovával k tomu, aby se Rusa vyptal na události v Berlíně po skončení války a na von Orleppa. Ten muž měl dobrou paměť. Byl hrdý na to, že se účastnil války proti nacistům; řekl nám číslo svého pluku a také to, kde bojovali. Účastnili se také bojů o Stalingrad a Boris se dlouze rozvykládal o tom, jaký podíl měli na tom, že Němce vyhnali z Ruska a hnali je přes celou východní Evropu na západ. Pod velením maršála Grigorije Žukova dobývali v Německu města a vesnice, nešetřili nic a nikoho, až se jednoho dne dostali do Berlína a na ruinách Reichstagu vztyčili rudou vlajku.

„Byl to úžasný den,“ řekl Boris. „Když byla vlajka vztyčena, bylo po válce. Padli jsme si s anglickými a americkými vojáky do náručí a líbali jsme se, byli naši spojenci, naši přátelé. Myslel jsem si, že teď se mnohé změní. Společně jsme zakroutili krkem Hitlerovi a nacistům, a tak jsem věřil, že zůstaneme spojenci navždy. Ale tak to samozřejmě nebylo.“

„Proto ses rozhodl odjet na Západ,“ řekl profesor opatrně.

„Jak to, že toho o mně tolik víš?“ řekl Boris, zjevně nebyl moc rád, že někdo druhý něco ví o jeho životní cestě. „Špicloval jsi mě?“

„Ne, ne, vůbec ne,“ rychle ho ujišťoval profesor. „Jenom po tobě už dlouho pátrám, a proto vím, že jsi utekl ze Sovětského svazu. Mí přátelé v Moskvě mi řekli, že jsi odešel do Spojených států.“

„Zasraný kapitalismus,“ řekl Boris a zhluboka se napil vodky.

„Byli jste tam někdy? Samozřejmě si mysleli, že jim všechno vyklopím a prokážu dobré služby. Chtěli informace o Rudé armádě, o východním Berlíně. Řekl jsem jim, že nejsem žádný udavač a že jim 149

o svých přátelích nic neprozradím. Nakonec mě měli plné zuby -a já jich taky.“

„Jistě nebylo snadné uprchnout z východního Berlína,“ řekl profesor. Všiml jsem si, že se pomalu propracovává k tomu, co ho zajímalo, aniž by na Rusa příliš tlačil.

„Útěk byl v podstatě hračka,“ řekl Boris. „Bylo to mnohem snazší než dnes. Mě už tenkrát na Východě nic nedrželo. Krátce po válce jsem se totiž dozvěděl, že mého bratra v Moskvě zatkli.

Nikdo nevěděl proč. Byl novinář a později zemřel někde u Murmansku. Můj bratr stejně jako já bojoval ve válce. Byl hrdina, ale stejně mu to nebylo nic platné. Mě degradovali, aniž bych věděl proč. Chtěli mě poslat zpátky do Ruska.“

Boris těžce zasténal.

„Nenávidím Rusko.“

Žena v posteli tiše zachrápala.

„Víme, kolik vysoce postavených nacistů z Berlína uteklo, někteří přes Rakousko,“ řekl profesor. „Vzpomínáš si, jak jsi zatkl muže jménem Erich von Orlepp? Víš, kdo to byl?“

Rus zavrtěl hlavou.

„Nějaký německý důstojník. Bohatý. Pravděpodobně byl tehdy v civilu. Vydal jsi ho Angličanům, proč, to nevím. Tvé jméno bylo na předávacích dokladech. Vzpomínáš si, že jsi Britům předával nějakého německého nacistického funkcionáře?“

„Nacistického funkcionáře?“

„Byl u nacistů velké zvíře. Jmenoval se Erich von Orlepp.“

„Naše rota moc lidí nezatkla,“ řekl Rus.

„Možná vám něco nabízel, abyste ho nechali běžet,“ řekl profesor, aby trochu povzbudil jeho paměť. „Angličané ho moc chtěli, když se dozvěděli, že jste ho chytili.“

Boris mlčel.

„Byl obžalován z válečných zločinů. Poláci by ho taky rádi dostali do rukou, stejně jako další národnosti.“

„Poprava,“ řekl náhle Boris. „Mohl by to být on?“

„Poprava?!“ opakoval profesor.

„Já jsem ho nezatkl,“ řekl Boris. „Ale předal jsem ho Angličanům. Von Orlepp? Měl co dělat s nějakými krádežemi umění 150

nebo tak nějak. Ten chlap se tvářil, že má prachů jako slupek. Mohl by to být on?“

Profesor přikývl. „Takže si na něho vzpomínáš?“ zeptal se.

„Měli jsme rozkaz ho dopravit na britské velitelství v Berlíně a předat jim ho,“ řekl Boris. „Nedostali jsme žádné vysvětlení. Byl to prostě rozkaz jako každý jiný. Předali jsme jim ho a nic víc nebylo.“

„A jsi si jistý, že to byl Erich von Orlepp?“

„Na to jméno si vzpomínám. Ale bylo v tom ještě něco jiného, on se totiž pokusil nás podplatit. Ty jsi právě říkal, že se možná pokusil někoho podmáznout, a já si vzpomínám, že nám nabízel peníze.

Říkal, že je nemá u sebe, ale že se nacházejí na jistém místě v Berlíně, že by stačilo, kdybychom ho tam dopravili, pak bychom si prý mohli žít jako boháči. Zkoušel to na nás, abychom ho nechali běžet.“

„Ale vy jste na to nepřistoupili, bylo to tak?“ zeptal se profesor.

„Ne,“ řekl Boris, „to jsme si netroufli. Navíc tihle lidé toho spoustu napovídali jen proto, aby se dostali na svobodu.“

„Co jsi myslel tím, když jsi předtím mluvil o popravě?“ zeptal jsem se.

Boris se na mě podíval. „Nejraději bychom toho chlapa zabili na místě,“ řekl. „Byl to nacista a byl hledaný pro válečné zločiny. To byl pro nás dostatečný důvod. Ale to jsme nemohli, protože se ohledně toho muže nějak dohodli na vyšších místech. Přesto jsme se tvářili, jako bychom se chystali ho popravit, abychom mu nahnali strach. Po cestě k Angličanům jsme zastavili a zinscenovali jsme jeho popravu.

Postavili jsme ho ke zdi a chlapci na něho namířili. Odpočítal jsem a tak jsme pálili jak šílení, těsně vedle něho. Strachy se skoro složil a kvičel jak na rožni.“

Hleděl jsem na profesora, zatímco Rus vyprávěl, ale profesor na sobě nedal nic znát.

„Proč Rusové přistoupili na to, že ho vydali Angličanům? Co myslíš tím, když říkáš, že se ohledně toho muže dohodli?“

„Dostali jsme za něho někoho jiného.“

„Někoho jiného?“

„Dopravili jsme ho na velitelství Angličanů a oni nám za něho předali jiného nacistu, kterého chytili. Byla to výměna.“

151

Rus se opět napil vodky. Žena v posteli se zřejmě probudila.

„Taková byla politika,“ řekl.

„Proč byl von Orlepp zatčen?“ zeptal se profesor.

„Proč?“ opakoval Boris. „To j e přece jasné. Hledali jsme nacisty a řadu jsme jich dostali.“

„Myslel jsem to jinak. Jak došlo k jeho zatčení?“

„U jeho zatčení jsem bohužel nebyl,“ řekl Boris ještě jednou.

„Ale byl u toho můj přítel. Ten je ale mrtvý, šlápl na minu nedaleko od Berlína, když už bylo vyhlášeno příměří. Takový je život.“

„Vzpomněl by sis na jiné lidi z té jednotky, kteří ho zatkli?“

„Ne.“

„Říkal ten von Orlepp něco, když jste ho odváděli?“ zeptal jsem se. „Vzpomněl by sis na něco? Na něco v jeho chování nebo na něco, co říkal?“

„Proč se mě na toho muže vlastně ptáte? Proč je tak důležitý?“

zeptal se Rus.

„Kvůli jeho krádežím umění,“ řekl jsem rychle.

Podíval jsem se na profesora, který mlčky zíral do blikajícího neonu. Teprve teď, když j sem viděl jeho zklamaný výraz, jsem si plně uvědomil, jaké naděje do toho Rusa vkládal.

„Něco vám ukradl?“ zeptal se Boris.

Žena v posteli se napůl posadila a zírala na profesora a na mě.

Byla zrzavá, baculatá a dost vyvinutá. Pak si zase lehla a přikryla se pláštěm, jako bychom tu vůbec nebyli.

„Ukradl nám něco velice vzácného,“ řekl j sem. „Národní poklad.

Pokoušíme se ho získat zpět, ale ten von Orlepp je zřejmě mrtvý a my nevíme, co s tím pokladem udělal.“

„Co to bylo?“ zeptal se Boris. „Co vám ukradl?“ Podíval jsem se na profesora, ale ten byl stále zabrán do svých myšlenek.

„Jednu knihu,“ řekl jsem.

„Knihu?“ opakoval Boris a nedokázal skrýt svůj údiv. „Jakou knihu? Jak může být nějaká kniha tak důležitá?“

„Je to neobyčejně významná kniha.“

„A kvůli ní jste se vydali do Amsterdamu a pátrali po dezertérovi, a vlastizrádci a ruském utečenci jako já, jen kvůli nějaké knize?“

152

„V očích Islanďanů je to kniha všech knih,“ řekl jsem.

„Pergamenový rukopis. Codex Regius. Kniha Islandu.“

Rus na nás upřeně zíral.

„Nejdražší ze všech knih, které máme,“ dodal profesor sklesle.

„Tak teď už tomu rozumím,“ prohlásil Rus.

„Čemu?“

„Něčemu, co říkal.“

„Kdo?“

„Můj přítel, který zatkl toho chlapa. Říkal mi, že ho našli v nějakých troskách, kde dřív bývalo knihkupectví.“

Profesor, který celou dobu zíral do podlahy, zvedl hlavu a napjatě očekával každé Rusovo slovo.

„Co jsi říkal?“

„Všude se tam válely knihy.“

„Jaké knihy?“

„Můj přítel mi vyprávěl, že ho vytáhli z trosek knihkupectví, kde se povalovaly hromady starých knih.“

„Vy jste ho zadrželi v troskách knihkupectví?“ zašeptal profesor.

Boris přikývl.

„Byl v jakémsi obchodě se starými knihami, když byl zadržen?“

opakoval profesor, jako by nevěřil svým uším.

„Každopádně můj přítel to tak říkal. Buď uvnitř, nebo venku, přesně si to už nepamatuji. Přinejmenším se potuloval kolem.“

„Měl u sebe nějaké knihy?“

„O tom nic neříkal.“

„Co tam von Orlepp dělal?“

„Asi se tam chtěl schovat. Když padl Berlín, byli všichni ti zatracení nacističtí zbabělci posraní až za ušima.“

„Co to bylo za obchod?“

„Jak to mám vědět?“

„Kde byl? Jak se jmenoval?“

„Říkáš, že byl bohatý?“ zeptal se Rus. „Kdo?“

„Von Orlepp.“

„Bohatší, než si myslíš,“ odpověděl profesor. Rus se odmlčel.

Možná nyní litoval, že se tenkrát nenechal podplatit.

153

„Víš, kde byl v Berlíně ten krám se starými knihami?“ zeptal se profesor.

„Ne. To město bylo úplně rozbombardované.“

„Byl malý, nebo velký?“

„To netuším.“

„Trochu se vyznám ve starých knihách,“ trpělivě mu vysvětloval profesor. „Kdybys mi mohl říct něco o tom obchodu, třeba i něco naprosto bezvýznamného, možná by nám to pomohlo dál.“

„Něco málo o tom krámku vím,“ řekl Boris. „Dimitrij říkal, že ten krámek prý trefila bomba, ale přesto že tam dál z trosek trčely regály s knihami.“

„Nevíš, kdo byl majitel?“

„Ne, to bohužel netuším.“

„Ve které části Berlína to bylo? Ve které čtvrti? Zmínil se o tom tvůj přítel?“

Rus se zamyslel. Žena v posteli začala opět tiše chrápat.

„Dnes je to v západní části,“ řekl Rus. „Vím ještě, že Dimitrij tenkrát spadal pod Charlottenburg. Po svém útěku jsem tam sám nějakou dobu bydlel, než jsem odjel do Ameriky. Byli jste už někdy v Americe?“

Zavrtěl jsem hlavou.

„Zasraný kapitalismus,“ řekl Boris.

Potom s nekonečným smutkem upřeně hleděl na blikající neon naproti a zhluboka si vzdychl. „Chybí mi Rusko.“

Tu noc nedokázal profesor usnout. Po všech těch strašlivých letech, po všem tom nelidském utrpení získal opět slabou naději, že přišel na stopu knize, která mu byla uloupena na konci války. Ten vybombardovaný antikvariát v Berlíně mohl být klíčem k tomu, aby znovu našel pocit životního štěstí. Ani mě nenapadlo, abych mu připomínal, jak nerealistické je chápat takovou nepatrnou stopu jako malé vítězství. Moc jsem mu tu chvíli štěstí přál a nechtěl jsem mu jeho radost kazit. Vždycky předpokládal, že by von Orlepp Codex Regius nikdy neprodal, dokonce ani v největší nouzi; teď se však zdálo, že tomu mohlo být jinak. Argumentoval Rusovým tvrzením, 154

že ten nacista byl údajně velmi bohatý. Stále znovu dospíval ke stejnému výsledku. Erich von Orlepp ještě v posledních dnech války prodával umělecké předměty a krom jiného byl ve spojení s nějakým antikvariátníkem, který měl dobré kontakty s bibliofily na celém světě. Tento antikvariátník musel velmi dobře poznat hodnotu Codexu Regia, jinak by se na něj von Orlepp neobrátil. Profesor se domníval, že ten muž s největší pravděpodobností knihu sám nekoupil, nýbrž že fungoval jen jako zprostředkovatel. Pokud by se nám podařilo ho najít, mohl by nám říci, kde se rukopis nachází.

Dost možná může být ještě pořád v Německu. „To by bylo samozřejmě nejlepší,“ řekl profesor. Sel dokonce tak daleko, že začal spřádat úvahy, jak bychom se ke knize mohli dostat, přičemž zřejmě nevylučoval ani krádež. Z jeho řeči by se dalo usoudit, že už má rukopis prakticky opět v rukou. Oné dlouhé noci, kdy jsme se rozloučili s Rusem a konečně se vrátili do svého penzionu, jsem více než kdy jindy cítil, jak je posedlý myšlenkou knihu znovu najít.

„Jakmile se rozední, musíme do Berlína,“ řekl profesor naprosto vážně. „Co myslíš, bude odsud přímé vlakové spojení?“

Když jsme došli do našeho pokoje, padl jsem na postel, zatímco on si sedl na židli naproti mně a nervózně šmátral po své krabičce se šňupacím tabákem.

„Myslel jsem si, že když jsem byl po válce v Berlíně, hovořil jsem s většinou knihkupců,“ řekl s viditelným vzrušením. „Chci říct, že jsem hovořil se všemi lidmi, kteří nakupují nebo sbírají antikvami knihy. Žádný z nich si nevzpomínal, že by byl Codex Regius na trhu.

Ale samozřejmě mi taky mohli lhát. Na světě není nikdo prolhanější než antikvariátníci, Valdemare.“

Otevřel krabičku a dopřál si řádnou dávku.

„Takže ty už nevěříš, že má von Orlepp rukopis ještě pořád ve svém vlastnictví?“

„Ne, pokud za něj získal peníze, Valdemare. A pokud už není rukopis jeho majetkem, otevírají se různé možnosti, které jsem dosud nepovažoval za možné.“

„Pak ale ten Joachim opravdu neví, co s rukopisem jeho otec udělal…“

„To bych neřekl.“

155

„Ale pak by bylo pro syna snadné najít toho, kterému starý tenkrát prodal tu vzácnou knihu. Pokud to tak opravdu bylo.“

„Nevím, co se tenkrát stalo, Valdemare. Ale možná to ještě vyjde najevo. Rozhodně nemám odpovědi na všechny otázky. Dost možná tu máme nějakou stopu, po které se vyplatí jít, možná že taky ne.

Neměli bychom tomu přisuzovat příliš velký význam, ale ani to podceňovat. Berme to, jak to je. Půjdeme po stopě a zjistíme, jestli nás někam dovede.“

„Nemusela by se ale taková vzácnost jako Codex Regius už dávno objevit, kdyby se dostala do rukou nějakého obyčejného sběratele?“ zeptal jsem se.

Nechtěl jsem mu kazit radost, ale zároveň jsem taky nechtěl, aby si dělal přehnané naděje. Nemohl jsem uvěřit, že tento při zemi se držící, mimořádně inteligentní muž si nyní buduje nějaké vzdušné zámky.

„Takoví lidé se nevychloubají svým majetkem – a už vůbec ne s tak vzácným objektem, o kterém se neví, jestli byl získán legálním způsobem. Všichni seriózní sběratelé znají Codex Regius a ví, že se nachází v Královské knihovně. Nikdy by veřejně nepřiznali, že se kniha dostala do jejich vlastnictví, protože příliš dobře vědí, že by se tím mohli dostat do velkých nepříjemností.“

„Jak si to vůbec představuješ? Co chceš v Berlíně zjistit?“

„Vzpomínám si přinejmenším na dva antikvariáty v městské čtvrti Charlottenburg. Jeden z nich patřil k největším v Německu. Je možné, že von Orlepp s ním byl v obchodním spojení. Nevím, co najdeme, ale snad se dozvíme víc.“

„Pořád říkáš my.“

„Ano, máš něco proti tomu? Ty a já. My.“

„Jel jsem s tebou sice do Holandska, to ale ještě neznamená, že s tebou pojedu i do Berlína.“

„Valdemare, jsme teď možná na stopě Codexu Regia. Opravdu si myslíš, že ve svém životě můžeš dokázat něco víc než najít tuto knihu? Copak ty pořád ještě nechápeš, jaký by to byl objev?“

„Jakýpak objev? Nikdo přece neví, že je rukopis pryč! A pokud ten rukopis najdeme, pokud ty ten rukopis najdeš, nikdo se o tom nikdy nedozví. To je přece zřejmé. Těžko se budeš všude vychloubat 156

svým vítězstvím, namísto toho ho tiše vrátíš zpátky a budeš předstírat, že je tvůj výzkum u konce. Co je na tom tak úžasného? Je to celé jenom tvoje záležitost a tvoje tajemství. Jestli se ti to přece jen podaří, bude ze všeho nejdůležitější, aby si nikdo ničeho nevšiml.“

Po mých slovech následovalo hluboké ticho. „Ty jsi ale opravdu hlupák, chlapče,“ řekl nakonec profesor tvrdě.

„To se ještě ukáže, kdo z nás je hlupák,“ vrátil jsem mu to a teprve o hodně později mi došlo, že jsem udělal přesně to, čemu jsem se snažil za každou cenu zabránit, totiž že jsem mu zkazil radost.

„Co to říkáš, Valdemare?“ zašeptal profesor mdlým hlasem.

„Chceš tím naznačit, že mi jde o nějaké vavříny? To máš opravdu o mně tak nízké mínění? Věříš, že to vše dělám jen proto, že mě pohání ješitnost? Opravdu si myslíš, že jsem taková kramářská duše?“

„Chtěl jsem jenom říct…“

Profesor zasténal, jako by musel něco vysvětlovat mimořádně natvrdlému studentovi.

„Copak nikdy nepochopíš, co říkám? Na mé osobě vůbec nezáleží, stejně jako ani na tvé ne. V této souvislosti nejsme vůbec důležití, Valdemare, nikdy jsme nebyli. Jediné, co je opravdu důležité, je Codex Regius!“

Ani jsem nemukl.

„Chápeš to?“

„Je to samozřejmě nadmíru důležitá kniha,“ řekl jsem zahanbeně.

„A mě by ani nenapadlo…“

„Poznáš to, až ji budeš držet v rukou,“ řekl profesor. „Až ji otevřeš a zalistuješ stránkami a ucítíš její vůni. Až pocítíš v prstech cosi jako elektřinu, až poznáš, jak je ta kniha neuvěřitelně lehká a zároveň nepředstavitelně těžká. Pak teprve pochopíš, co je to za knihu.“

Přistoupil ke mně.

„V tom okamžiku si smíme tu knihu ponechat. V tomto nepatrném okamžiku jsme jejími ochránci a já věřím, že pokud to myslíš se svým studiem nordistiky vážně, měl by sis to uvědomit.

Jinak můžeš se svým studiem rovnou seknout. Vědce s polovičním srdcem opravdu nepotřebujeme.“

157

Profesor stál přede mnou jako bůh pomsty osobně a já, který jsem ještě před chvílí byl pevně rozhodnut, že s ním do Berlína nepojedu, že se namísto toho budu soustředit na studium, jsem bez nejmenšího odporu přikývl. „Já chápu vážnost situace,“ řekl jsem.

„Opravdu si myslíš, Valdemare, že vůbec něco chápeš?“ opáčil profesor.

„Ano, samozřejmě. Jsem si vědom významu Codexu Regia.

Samozřejmě je to historicky velmi významná kniha. To ví každý.“

„Nemáš o tom ani ponětí,“ řekl profesor. „Nejlepší bude, když hned zítra zase odjedeš do Kodaně. Mně jsi k ničemu. Absolutně si nedokážu představit, k čemu by mi byl takový hlupák, jako jsi ty.“

Zašel jsem příliš daleko a teď jsem nevěděl, jak si ho opět usmířit. Najednou jsem si uvědomil, že nemám sebemenší chuť se vrátit do Kodaně, veškeré mé obavy se zčistajasna rozplynuly.

„Řekl bych, že něčemu z toho, čím jsi prošel, rozumím,“ řekl jsem opatrně. „Samozřejmě nemohu pochopit do důsledků všechno, to nedokáže kromě tebe nikdo. Nechtěl bych tě urazit tím, že budu tvrdit, že tě znám. Rád bych s tebou jel do Berlína, a když bude třeba, tak ještě dál.“

Ani nevím, jestli slyšel, co říkám. Znovu padl do křesla, opřel si rukou bradu a zdálo se, že je myšlenkami někde jinde. Mlčel jsem.

Pronikaly k nám noční zvuky ze čtvrti červených luceren, troubení aut a křik, v duchu jsem viděl prostitutky ve výkladních skříních.

Připadalo mi to hrozně ponižující.

„Musíme tu knihu najít, Valdemare,“ řekl profesor konečně. „Je jedno, jak pomalu postupujeme, je jedno, jak bezvýznamné jsou záchytné body, je jedno, co to stojí, musíme tu knihu získat zpět.

Mluvit v souvislosti s tím o nějakých vavřínech je urážka. Chápeš to?

Je to hloupost. Tady nejde o osobní triumfy. Ty jsi opravdu dětina!

Nejde ani o hrdinské činy nebo o to, že všechno praskne a já pak budu mít navěky z ostudy kabát. Na tom vůbec nesejde. Důležitá je pouze ta kniha. Kniha Islandu! Codex Regius! Pokus se to pochopit.“

Zdálo se, že profesor se už přece jen trochu uklidnil. Otevřel tabatěrku.

„Uvidíme, co zjistíme v Berlíně,“ řekl jsem.

158

„Ano, uvidíme,“ řekl, jako by na náš spor zapomněl. „A co s těmi ztracenými stránkami?“ zeptal jsem se konečně. Častokrát jsem musel myslet na náš schwerinský nález. „Jen žádný strach, s Joachimem se ještě setkáme,“ řekl profesor. „Ty si tedy myslíš, že nejsou ztracené?“

„Věřím, že jestli najdeme Codex Regius, budeme v lepší pozici, abychom mohli Joachima zmáčknout,“ řekl profesor. V duchu jsem si představil blonďatého muže a pak i toho druhého, který se jmenoval Helmut. Při pomyšlení, že nám ještě někdy zkříží cestu, jsem se necítil zrovna nejlíp.

„Taky pátrá po Codexu Regiu,“ řekl jsem.

„Možná je právě to důvod, proč mě vyhledal. Předpokládal jsem, že Orleppové pořád ještě ten rukopis vlastní a že jim jde jen o těch pár ztracených stránek. Možná jim jde o obojí. Jestli nemají Codex Regius, jeví se celá tahle záležitost úplně jinak, protože pak opravdu dál trvá naděje, že ho můžeme najít my, Valdemare. Naděje, že pro nás není ztracen navždy!“

XVI

Deset let po skončení druhé světové války nenabízel Berlín zrovna útěšnou podívanou. I když nová výstavba během těch let velice pokročila, následky války byly ještě velmi zřetelně viditelné, stejně jako v jiných německých městech, jež byly vystaveny spojeneckému bombardování.

Cestou z Amsterdamu jsme některými z nich projížděli. Kolem nás ubíhaly napůl i zcela zbořené domy a budovy, ale viděli jsme také jeřáby, které svědčily o nové výstavbě, o novém a lepším světě.

Na přejetí celého Německa od západu na východ jsme potřebovali celý den, do Berlína jsme dorazili až večer.

Profesor se opět ujal vedení a ze stanice Zoo jsme došli k penzionu, ve kterém přenocoval vždy, když byl v Berlíně. Ulice byly jen skrovně osvětlené a na první pohled mi město připadalo pusté a pochmurné. Možná to ale souviselo i s tím, že pro mě bylo spojeno se vzpomínkou na šílenství, jež vedlo ke druhé světové válce, protože 159

právě zde tenkrát tlouklo srdce vší té ďábelskosti, jež změnila světovou historii a stála životy milionů lidí.

Majitelka penzionu se jmenovala Elsa Bauerová a přivítala profesora velmi srdečně. Oba byli přibližně stejného věku, zřejmě se znali už dlouho a byli dobrými přáteli. Bavili se mezi sebou německy a musím se přiznat, že ne všemu jsem rozuměl. Pochopil jsem ale tolik, že mluví o Charlottenburgu a o tamějších antikvariátech. Jako obvykle profesor neztrácel čas podružnostmi a hned přešel k věci.

Paní Bauerová vyprávěla, že se v Charlottenburgu nijak zvlášť nevyzná, proto nemůže profesorovi pomoci v jeho snaze vzpomenout si na adresy antikvariátů.

„Po válce se toho hodně změnilo,“ řekla. „Útoky spojenců bylo mnohé zničeno. Obávám se, že tam nezůstal kámen na kameni.“

Cítil jsem dokonce i bolest v jejím hlase. Profesor na ni dlouze hleděl, aniž by cokoli řekl. Paní Bauerová byla malá a drobná, vlasy měla v zátylku vyčesané do uzlu. I když ji válka a nouze poznamenaly, bylo na ní vidět, že to kdysi bývala krásná žena.

„Ale samozřejmě,“ řekla najednou s potlačeným hněvem v hlase, aniž bych věděl, proti čemu její rozhořčení směřovalo, „samozřejmě si za to můžeme sami. Pořád se ještě honíš za tím svým nacistou?“

„Ano, bohužel,“ řekl profesor.

„A ten mladý muž s tebou spolupracuje?“ zeptala se a podívala se na mě. „Ano, pomáhá mi. Je to můj žák.“

„A je k něčemu užitečný?“

„Úplně hloupý není,“ odpověděl profesor. „Jak to tu jde s obnovou?“

„Tady lépe než na Východě,“ poznamenala paní Bauerová. „Proč nenosíš šálu? Venku je chladno.“

„Tak moc chladno zase ne,“ řekl profesor.

Paní Bauerová vytáhla z jedné zásuvky nějaký klíč a vedla nás chodbou v přízemí, na jejímž konci se nacházel upravený dvojlůžkový pokoj, který nám chtěla přidělit. Podala klíč profesorovi. „Můžeš přicházet a odcházet, jak budeš chtít,“ řekla.

Dívali se na sebe, a dokonce i takový prosťáček, jako jsem byl tehdy já, si musel všimnout, že jsou víc než jen staří dobří přátelé.

160

Po cestě vlakem jsem byl utahaný jak pes a šel jsem rovnou do postele, to samé udělal i profesor. Předtím ještě mluvil o tom, že zítra ráno vstaneme hodně časně a pojedeme do Charlottenburgu.

Pravděpodobně předpokládal, že hned usnu, ale byl jsem ještě vzhůru a v šeru jsem zaznamenal, že se v jednu chvíli posadil, chvíli vyčkával a naslouchal, načež vstal. Potichu vklouzl do kalhot a šle si přetáhl přes kabátek pyžama, pak otevřel dveře a po špičkách vyšel ven. Nejprve jsem byl v pokušení za ním něco zavolat, ale z jakéhosi důvodu jsem zaváhal a jen jsem se za ním díval. Opatrně za sebou zavřel dveře. Nevěděl jsem sice jistě, kam má namířeno, ale v tomto oblečení jistě ne daleko. Pomyslel jsem na paní Bauerovou, o níž se profesor zmínil už cestou do Berlína, když jsem se ho ptal, kde se ubytujeme. Byla vdova; její muž zemřel krátce před koncem války při bombovém náletu. Paní Bauerová to přežila. Její dům byl jen málo poškozený, proto si tam mohla krátce po válce otevřít penzion.

Profesor u ní bydlel pokaždé, když přijel do Berlína.

S takovými myšlenkami jsem usnul a probudil jsem se až druhý den ráno. Profesor už zase ležel ve své posteli a pokojně spal.

Probudil se, když jsem se začal oblékat, a popřál mi dobré ráno.

Nebyl jsem tak hloupý, abych se ho vyptával na jeho noční výlet, protože jsem se domníval, že chtěl být spolu se svou starou přítelkyní, navíc mi po tom nic nebylo. On sám dělal, jako by se nic nestalo, a naléhal, abychom se co nejdřív vypravili na cestu do Charlottenburgu. Paní Bauerová nám nachystala bohatou snídani s chlebíčky a já měl pocit, že je jí u srdce lehčeji než včera večer.

Chtěla se toho o mně dozvědět víc, a tak jsem jí svojí němčinou vyprávěl o svém studiu na kodaňské univerzitě a o tom, jak jsme se s profesorem seznámili. Nezmínil jsem se ani o jeho alkoholických excesech, ani o faktu, že mu hrozí ztráta místa na univerzitě, a už vůbec ne, že mu byl ukraden nejcennější islandský rukopis. Paní Bauerová si všimla, že jsem poněkud zdrženlivý, a řekla, že my Islanďané jsme všichni stejní, mlčenliví a nepřístupní. S úsměvem jsem přikývl.

Já jsem se jí naopak zeptal, jak se seznámila s profesorem. On totiž nakrátko opustil dům a řekl, že přijde hned. Paní Bauerová vyprávěla, že ho zná už spoustu let, ještě z dob, kdy do jeho života 161

vstoupila Gitta. Její zesnulý manžel taky studoval v Kodani, uměl islandský, překládal do němčiny islandskou literaturu a přednášel na univerzitě v Berlíně. Profesor u nich býval častým hostem, stejně jako Gitta, když se pak vzali.

„Byla to úžasná žena,“ řekla paní Bauerová. „Nikdy se z její smrti nevzpamatoval.“

„I vy jste ztratila svého muže,“ řekl jsem.

„Všichni někoho ztratili,“ řekla paní Bauerová.

„Říkalo se, že nějaký čas stál profesor na straně nacistů,“ řekl jsem.“

„To jsou hlouposti,“ prohlásila paní Bauerová. „Vždycky nacionální socialisty nenáviděl.“

„A vy a váš muž?“

Podívala se na mě a já zrudl. Z jejího přísného výrazu jsem poznal, že jsem zašel moc daleko. „Příliš pozdě jsme poznali, kam to směřuje,“ řekla. Chvíli jsme mlčeli. „Vyprávěl vám, co zažil za války?“

„V Dánsku? Vyprávěl mi o svém zatčení a o té dánské dívce, kterou zavraždili před jeho očima.“

„Víte, co po něm nacisté chtěli?“

„Byl aktivní v odbojovém hnutí,“ řekla paní Bauerová. „Měl štěstí, že Angličané podnikli nálet na nacistické velitelství.“

„A víte něco o tom von Orleppovi?“

„Vyprávěl mi o tom muži.“

„A proč ho chce najít?“

„Chce, aby byl von Orlepp potrestán. Nemyslím si, že by za tím bylo něco jiného. Profesor byl celý život takový, tvrdohlavý a nesmiřitelný. Nikdy na nic nezapomíná. A má vyvinutý smysl pro spravedlnost.“

Přikývl jsem. Takže tedy své přítelkyni buď o Codexu Regiu nic neřekl, nebo pokud ano, tak jí přikázal, aby o tom mlčela.

„Ještě něco?“ zeptala se. Zdálo se, že se v ní probudila zvědavost.

„Proč se mě na to ptáš?“

„Znám ho tak málo,“ ujišťoval jsem ji rychle. „Sám o sobě moc nemluví.“

162

„Ne, to nemá ve zvyku,“ řekla paní Bauerová. „Ale určitě je to dobrý učitel. Vždycky měl potřebu zkoumat a své vědomosti předávat.“

„Je to vynikající učitel,“ řekl jsem.

V tu chvíli se profesor vrátil s malou kytičkou, kterou koupil nedaleko na trhu, a podal ji paní Bauerové. Poděkovala mu a políbila ho na tvář. Profesor se poněkud rozpačitě podíval na mě.

„Jsme přátelé už dlouhá léta,“ řekl.

„Já vím,“ odvětil jsem.

Toho dne nás naše pátrání zavedlo na nejznámější ulici v Charlottenburgu, na Kurfürstendamm. Před deseti lety byla úplně zničená, ale mezitím bylo zase mnohé znovu postaveno a s novými budovami získala ulice jiný, modernější ráz. Po rozdělení Berlína na východní a západní se rozhodlo, že se Kurfurstendamm stane hlavní obchodní ulicí v západním Berlíně. Jako připomínka hrůz války zůstala stát zřícenina Pamětního kostela císaře Viléma. Profesor a já jsme stáli před ní a hleděli na zničenou věž. Profesor zavrtěl hlavou.

„Proč?“ slyšel jsem ho mumlat.

Paní Bauerová mu půjčila šálu, která kdysi patřila jejímu manželovi. V Berlíně bylo toho podzimního dne docela chladno a dlouhé úseky jsme museli ujít pěšky. Ale přece jen už se mezitím dalo kus cesty jet rachotícími tramvajemi. Ještě než jsme se vydali na cestu, telefonoval profesor nějakému knihkupci, kterého znal. Ten mu byl schopen říct jména několika antikvariátů, které byly v Charlottenburgu před válkou. Ten seznam nebyl nikterak úplný, ale pro začátek to stačilo. Vyšlo najevo, že žádný z domů, ve kterých se dřív prodávaly staré knihy, už nestojí. Na některých místech už stály nové domy, jinde bylo pořád ještě zbořeniště. Vyptávali jsme se místních na čísla domů a na antikvariáty, ale nepotkali jsme nikoho, kdo by nám mohl říct něco bližšího.

Až na Kurfürstendammu jsme postoupili o kousek dál. Nějaká stará žena v přízemí jednoho zčásti zachovalého domu nám vyprávěla, že se tu před válkou opravdu nacházel jeden významný antikvariát. Dobře znala dřívějšího majitele, prý je ještě naživu, dokonce věděla, kde bydlí. Ale vůči dvěma mužům z Islandu, kteří se náhle objevili u jejích dveří, se chovala dost nedůvěřivě. Profesor se 163

musel velmi snažit, aby si získal její důvěru a vylákal z ní potřebné informace. Ale jeho šarm nakonec zapůsobil, takže mu žena na rozloučenou dokonce věnovala nesmělý úsměv.

Ten starý knihkupec žil v jedné uličce, která odbočovala z Kurfürstendammu. V suterénu jejích domů se nacházely malé obchůdky a dílny, mezi nimi také opravna kol a jeden obchod s použitým zbožím. Jméno toho muže bylo na domovních dveřích, Henning Klotz, třetí poschodí. To jméno profesorovi nic neříkalo.

Zazvonil, ale nic se nestalo. Když jsem stiskl kliku, zjistil jsem, že domovní dveře nejsou zamčené. Vešli jsme do tmavé chodby a po schodech jsme vyšli nahoru. Nikde jsem neviděl žádný vypínač, proto jsme skoro potmě tápali až nahoru. Ve třetím patře se nacházely dva byty a na dveřích jednoho jsme navzdory šeru spatřili jméno „Klotz“. Profesor opět zaklepal a pak jsme zevnitř zaslechli zvuky.

Krátce nato dveře otevřel jakýsi muž, kterému už určitě táhlo na osmdesát.

„Co chcete?“ zeptal se chraplavým hlasem a tázavě se na nás zadíval.

„Promiňte, prosím, že vás rušíme,“ řekl profesor skvělou němčinou a počínal si stejně výmluvně jako předtím u té staré ženy.

„Zkoušeli jsme dole zvonit, ale bez úspěchu.“

„Ten zvonek je rozbitý už spoustu let. Není tady nikdo, kdo by ho dokázal opravit.“

Muž měl na sobě pletenou vestu a na nohou pantofle. Potvrdil nám, že se jmenuje Henning Klotz a že před válkou vlastnil antikvariát na Kurfürstendammu. „No jo, tenkrát ještě měly knihy nějakou cenu. Nevím, jestli je tomu ještě pořád tak,“ vzdychl si. „Co má dnes ještě nějakou hodnotu?“

„Dokázal byste si vzpomenout na jednoho sběratele knih z dob před válkou a za války, jmenoval se Erich von Orlepp?“ zeptal se profesor. „Měl velkolepou sbírku, pokud vím.“

Henning Klotz na nás s úžasem pohlédl. „Co po mně vlastně chcete?“ zeptal se nedůvěřivě a vypadalo to, že je připraven nám vzápětí zabouchnout dveře před nosem.

„Pokoušíme se přijít na stopu některým obchodům, které von Orlepp uskutečnil na konci války,“ řekl profesor.

164

„Obchodům s knihami?“ zeptal se starý antikvariátník a škvíra mezi dveřmi se ještě zúžila.

„Vlastnil hodně velkou sbírku, z níž se ke konci války pokoušel hodně věcí prodat.“

„Se mnou žádné obchody nedělal,“ prohlásil Henning Klotz. „V

tom vám bohužel nepomůžu. Můj antikvariát byl vybombardovaný, všechno shořelo, přitom přišly nazmar mnohé vzácné exempláře.

Slyšel jsem o tom muži, sbíral knihy a byl okultista. Nebyly jeho hlavním oborem staré nordické rukopisy?“

„Přesně tak,“ řekl profesor.

„Odkud jste?“ zeptal se Klotz.

„Jsme z Islandu,“ odpověděl profesor.

„A zajímáte se o knihy?“

„Ano,“ prohlásil profesor.

„A hledáte toho von Orleppa?“

„Dalo by se to tak říct.“

„Chcete koupit nějaké knihy?“

„Možná,“ řekl profesor.

Starý muž ještě chvíli váhal, pak ale otevřel dveře bytu a pozval nás dál. V malém bytě byly všechny stěny pokryté knihami, připomnělo mi to profesorovu pracovnu. Obklopil nás těžký pach knih. Stály v řadách v otevřených i zavřených skříních, byly naskládány na podlaze, v předsíni i v obou pokojích. V jednom z nich majitel bytu spal. Knihy byly také na stěnách v kuchyni.

„Spoustu věcí jste zachránil,“ řekl profesor a zvědavě se rozhlížel.

„Něco se mi podařilo zachránit,“ řekl Henning Klotz. „Úctyhodná sbírka.“

„Ale jen zlomek toho, co jsem vlastnil dřív. Bohužel zde chybí ty nejcennější exempláře,“ řekl Klotz. „Pořád ještě se mi nepodařilo pro ně najít nějaké umístění. Vlastně jsem obchodování s knihami už úplně pověsil na hřebík, jen pro pár starých zákazníků jsem pořád ještě k dispozici tady v bytě. Jiné místo pro ty knihy nemám. Řeknete mi, co hledáte?“

„Jeden starý pergamenový rukopis,“ řekl profesor.

„Ne, nic takového mi nikdy rukama neprošlo.“

165

„Takové věci se na trhu objevují jen málokdy.“

„Nemám toho moc z Islandu nebo o Islandu,“ řekl Henning Klotz a očima přejel po regálech. „Někde mám islandské národní pohádky v originálním vydání z Lipska. Nebyly vícesvazkové?“

„Byly to dva svazky,“ řekl profesor a přikývl.

„A pak mám ještě něco od Konráda Maurera. Ten se hodně zabýval Islandem. Krom toho mám francouzské vydání Cesty do středu Země od Julesa Vernea ve třetím vydání. Máte snad zájem?“

Profesor zavrtěl hlavou.

„A co vy?“ zeptal se Henning Klotz, přičemž se obrátil na mě.

„Vůbec nic neříkáte.“

„Nemám zájem,“ prohlásil jsem.

„Taky mám knihy od toho jezuitského pátera, originální vydání.

Nemáte o ně zájem? Jón Svensson? A jsem si jistý, že mám i něco od toho Gunnarssona, skvělý spisovatel. Je to něco, co…?“

„Ano, všechno jsou to krásné knihy,“ řekl profesor zdvořile.

„Mohl byste nám říct, se kterými antikvariáty tady v Charlottenburgu mohl Erich von Orlepp obchodovat?“

Pan Klotz se díval střídavě na každého z nás. Neušel mu profesorův zarputilý výraz. Bez protislužby s námi o ničem jednat nebude, to nám bylo jasné. Starý antikvariátník se tvářil zamyšleně.

„Kolik byste chtěl za toho Nonniho? “ zeptal se profesor. Cítil jsem, že jeho trpělivost je už u konce.

Starý muž ožil.

„Ty knížky jsou ve velmi dobrém stavu,“ řekl, prohledal několik hromádek knih na podlaze a za chvíli se vrátil s první knihou od Jóna Sveinssona Nonni, vydanou u Herdera roku 1913. Knihkupec měl pravdu, exemplář byl v dobrém stavu.

„Kolik za ni chcete?“ zeptal se profesor.

Henning Klotz řekl částku, kterou profesor považoval za absurdní, a tak začali smlouvat. Profesor poukazoval na hnědé skvrny na titulním listu, které vypadaly jako od kávy, antikvariátník oproti tomu vychvaloval vazbu a říkal, že první vydání Nonniho je nanejvýš vzácné. Po nějaké době se dohodli. Staříkovi ze smlouvání zčervenaly tváře a chtěl nám za každou cenu nabídnout nějakou pálenku, abychom obchod zapili. Zmizel v kuchyni a za chvíli se 166

vrátil s lahví a třemi ušmudlanými skleničkami, a tak jsme si přiťukli na obchod.

„Na ex,“ řekl profesor.

Ještě nikdy v životě jsem nepil nic tak strašného. Začal jsem se dusit, rozkašlal jsem se a nemohl přestat, oči se mi zalily slzami. Ti dva na mě hleděli s obrovským údivem.

„Pravděpodobně bude nejlepší, když si promluvíte s Katharinou Bergovou,“ řekl ten starý muž. „Její otec Victor měl v Charlottenburgu velice exkluzivní a nepříliš známý antikvariát, kam chodívali jen znalci. Každopádně byl jediný, kdo prodejem starých knih zbohatl. Myslím, že už nežije. Katharina Bergová vede obchod dál. Ten antikvariát totiž ještě pořád existuje, ale je teď jinde a jmenuje se Charlottenburgský antikvariát. Je dost významný.“

Podíval jsem se na profesora, který mi naznačil, že tento antikvariát nezná. Byl nejvyšší čas se s Henningem Klotzem rozloučit. Kořalka mu dodala kuráž, a tak nám teď chtěl za každou cenu ukázat další zajímavé objekty ze své sbírky, které měly něco společného s Islandem, ale vysvětlili jsme mu, že máme málo času.

Nakonec jsme odešli poněkud méně zdvořile, profesor s Nonnim v kapse.

Charlottenburgský antikvariát působil navenek velmi nenápadně.

Nacházel se v suterénu novostavby, která ještě nebyla zcela dokončená. Malíři zvenčí natírali nejvyšší poschodí a měl jsem dojem, že také uvnitř domu ještě stále pracují řemeslníci.

Jako ve všech antikvariátech visel ve vzduchu těžký pach zažloutlého papíru a knižních desek, starých časopisů a nacpaných knižních regálů. Mezi regály stálo několik zákazníků a prohlíželi si knihy, vytahovali je z regálů, opatrně otevírali a hladili stránky. U

malého pultu v zadní části obchodu seděla asi čtyřicetiletá žena a registrovala knihy z hromádky, jež ležela před ní.

„Paní Katharina Bergová?“ zeptal se profesor.

Žena vzhlédla od své práce, důkladně si nás prohlédla a sundala si brýle.

„Není tady,“ řekla nepřítomně.

„Nevíte, kde bych ji mohl najít?“ zeptal se profesor.

„Mohu se zeptat, kdo jste?“

167

„Přijeli jsme z Islandu a rádi bychom s ní hovořili.“

„Znáte ji?“

„Ne.“

„O co se jedná?“

„Jde čistě o obchodní záležitost,“ řekl profesor. Žena na okamžik zaváhala, pak nás ale požádala, abychom počkali, a prošla dveřmi dozadu do krámu. Profesor se začal rozhlížet kolem a já jsem ho napodobil. Pokud jsem si stačil všimnout, většinu knih tvořila především stará německá vydání.

Žena s brýlemi se vrátila a řekla, že paní Bergová je ochotná nás přijmout. Bydlí prý v bytě nad antikvariátem; a jak nám ta žena řekla, můžeme buď jako ona projít krámem, nebo vyjít na ulici a zazvonit u domovních dveří. Prošli jsme krámem.

Katharina Bergová žila zřejmě sama a příliš mnoho ven nevycházela. V bytě bylo takové šero, jako by už byl večer. Okna byla zatažená těžkými závěsy, takže dovnitř sotva pronikaly úzké paprsky světla. Přijala nás v salonu, kde hořelo několik svící.

Profesor nás představil a ona nám na uvítanou chabě stiskla ruku.

Byla blonďatá, měla kulatý obličej s plnými rty, výrazný nos a velké, podivně neživé oči. Na sobě měla vkusné zelené šaty. O křeslo měla opřenou těžkou dřevěnou berli.

„Omlouvám se, že vás rušíme,“ řekl profesor s vybranou zdvořilostí. Žasl jsem nad tím, jak lehce dnes přecházel na vykání.

„Bylo mi řečeno, že se mnou chcete mluvit v obchodní záležitosti,“ řekla paní Bergová.

„To je pravda,“ řekl profesor, „ale nejprve bych vám rád poděkoval, že jste byla tak laskavá a přijala nás.“

„To se dá stěží odmítnout, když jste vážili tak dlouhou cestu,“

řekla paní Bergová. „Co mi vlastně chcete? Jedná se opravdu o nějaké obchodní záležitosti?“

„V jistém smyslu ano,“ řekl profesor.

Paní Bergová se na něho tázavě zadívala.

„Promiňte, že se vás ptám zcela přímo,“ řekl profesor, „ale rád bych věděl, jestli si vzpomínáte na muže jménem Erich von Orlepp, sběratele, který se specializoval na staré rukopisy ze severní Evropy.“

Katharina Bergová neodpověděla.

168

„Slyšel jsem, že některé věci ze své sbírky ke konci války, možná dokonce i po obsazení Berlína, prodal,“ řekl profesor.

Paní Bergová na mě stále ještě mlčky hleděla.

„Rád bych věděl, jestli s ním třeba váš otec neměl nějaké obchodní jednání. Později to bylo asi sotva možné, protože po válce Orleppova rodina uprchla do Jižní Ameriky a žije tam.“

„Je mrtev?“ zeptala se paní Bergová. „Tím si nejsem jistý,“ řekl profesor.

„Jméno von Orlepp jsem už dlouho neslyšela,“ řekla paní Bergová.

„Znala jste ho tedy?“ zeptal se profesor.

Paní Bergová na otázku neodpověděla, místo toho řekla: „Myslela jsem si, že se jedná o obchodní záležitosti, nikoli o vzpomínky na minulost. Doufám, že jste se sem nevplížili pod falešnou záminkou.“

„Neměl jsem v úmyslu se k vám vetřít,“ řekl profesor. „Mám tu sebou první vydání prvního románu o Nonnim od našeho váženého spisovatele a jezuitského pátera Jóna Sveinssona,“ řekl a vytáhl z kapsy kabátu knížku, kterou si koupil u Henninga Klotze.

„Knížky o Nonnim a Mannim znám dobře,“ řekla paní Bergová.

„Četla jsem je v mládí.“

„Rád bych vám ji daroval,“ řekl profesor a knížku jí podal.

Podívala se nerozhodně nejprve na profesora, potom na mě, nakonec pak na knihu a vzala ji do ruky.

„To je od vás velice milé,“ řekla a dotýkala se knížky stejně opatrně, jako by se jednalo o nějakou vzácnost. „Přesně, jak si vzpomínám,“ řekla, když ji otevřela na titulní stránce. „Tištěna u Herdera.“

„Vždy popisoval Island velmi věrně,“ řekl profesor.

„Svými knihami ve mně vzbudil zájem o tu vzdálenou zemi.

Velice vám děkuji, ale nemohu ten dar přijmout.“

Podala mu knihu zpátky.

„To mě velice mrzí,“ prohlásil profesor.

„Nechápu, proč vy, muž, kterého vůbec neznám, mi chcete darovat tuto krásnou knihu,“ řekla paní Bergová.

Profesor se na mě zadíval, jako by hledal pomoc.

169

„Kdo jste?“ zeptala se paní Bergová. „A co ode mě vlastně chcete?“

„Pátráme po jedné knize, která je pro nás Islanďany nesmírně významná. Je dost dobře možné, že byla na konci války odvezena z Kodaně do Berlína a v této souvislosti tu také mohlo dojít k jisté obchodní transakci. Víme, že ji von Orlepp tehdy vlastnil, a předpokládáme, že se pokoušel ji prodat, aby získal peníze. Nacházel se totiž v nanejvýš choulostivé situaci, byl na útěku a zřejmě neměl čas hledat vhodného kupce nebo příliš dlouho smlouvat o ceně.

Pravděpodobně byl nucen za tu knihu vzít tolik, kolik mu bylo nabídnuto, možná ji jen chtěl dát na pár dnů do zástavy. Víme, že ho zajali Rusové, kteří ho pak předali Američanům. Když ho Rusové zatkli, nacházel se v troskách nějakého antikvariátu zde v Charlottenburgu.“ Profesor udělal krátkou pauzu.

„Možná právě ve vašem obchodě, vlastně spíš v obchodě vašeho otce,“ dodal ještě.

Paní Bergová si nás změřila pohledem jednoho po druhém.

„Mohu jen doufat, že o tom zachováte mlčení,“ řekl profesor.

„To, co vám říkám, je nanejvýš důvěrné,“ dodal.

„Byli jako divoká zvěř,“ řekla žena tak tiše, že jí bylo sotva rozumět. „Přepadli nás jako zvěř.“

Sklopila oči a upřeně hleděla k zemi. Neodvažovali jsme se ani pohnout. Sáhla po své berli, jako by chtěla vstát, ale zůstala sedět a ruku ponechala na berli. Jako bychom ani v salonu nebyli, zdála se být zcela pohroužena do vzpomínek. Uplynula nějaká doba, než zase promluvila.

„Co je to za knihu, po které pátráte?“ zeptala se.

Profesor si odkašlal. „Jde o středověký rukopis Codex Regius, o Eddu,“ řekl. „Sepsaný na Islandu ve třináctém století. Obsahuje prastaré písně o nordických bozích a hrdinech, krom jiného o Sigurdu Drakobijci. Význam tohoto rukopisu vzhledem k předhistorické době a ke kultuře před christianizací severní Evropy je slovy nepopsatelný. Bylo by možné, že jste po válce na tento rukopis narazila?“

170

„Na tuto knihu si nevzpomínám,“ řekla paní Bergová. „Lituji.

Nemyslím si, že by mi prošla rukama. Na tak vzácný rukopis bych si určitě vzpomněla.“

Profesorovi poklesla ramena.

„Slyšeli jsme, že jste měla obchodní kontakty s Erichem von Orleppem, ale zřejmě se jedná o nedorozumění.“

„Já jsem s ním kontakty neměla, to můj otec,“ řekla paní Bergová. „Znal toho muže dobře, po celou řadu let udržovali četné obchodní styky.“

Profesor nadzvedl obočí. „Opravdu? Slyšel jsem ale, že váš otec již není naživu.“

„Ale je,“ řekla paní Bergová. „Jenže je starý a těžce nemocný, proto už nepřijímá návštěvy.“

„Chápu,“ řekl profesor. „Ale nebylo by přesto možné, abych mu položil otázku ohledně Codexu Regia a Ericha von Orleppa?“

„To bohužel nepůjde,“ prohlásila paní Bergová. „Můj otec už nebude žít dlouho. Nedopustím, aby ho v tomto stavu někdo s něčím obtěžoval.“

„Víte něco o tom, že by ti dva spolu obchodovali ještě i po válce?“

„Skoro všechen náš majetek padl za oběť válce. Město bylo úplně vybombardované a také náš dům skončil v kouři a plamenech. S

vynaložením veškerého úsilí se nám podařilo zachránit některé z nejcennějších knih, ale nepamatuji si, že by mezi nimi byl tento kodex. Pokud by ho otec od toho von Orleppa koupil, musel by se nacházet u nás. Nebyla jsem ovšem v té době informována o všech obchodech svého otce, protože…“ Paní Bergová se odmlčela a zhluboka se nadechla, „…protože po skončení války šlo všechno od desíti k pěti. Kapitulace, porážka…“

„Mohla byste se ho zeptat místo nás?“ požádal ji profesor. „Bydlí váš otec ještě zde u vás, neboje v nemocnici?“

„Myslím, že náš rozhovor je u konce,“ prohlásila paní Bergová.

Posunula se na okraj křesla, opřela se o berli a vstala.

To bylo jasné znamení, že máme odejít. Natáhla ruku, jako by se s námi chtěla rozloučit. Na profesorovi bylo patrné, jak moc je zklamaný. Velmi se snažil chovat se vstřícně, proto chtěl té ženě 171

darovat první vydání Nonniho. Zjevně to byl z jeho strany spontánní nápad, ale tím si člověk nikdy nemohl být u profesora jistý.

„Ještě jednou se moc omlouvám, že jsme vás vyrušovali,“ řekl s náznakem úsměvu. „Vyřiďte prosím vašemu otci, že ho pozdravujeme. Nebudeme vás už obtěžovat.“

Snad právě tento profesorův elegantní ústup ji přiměl k tomu, aby o naší záležitosti ještě jednou popřemýšlela. Když už jsme byli na odchodu, požádala nás, abychom ještě chvíli počkali.

„Zeptám se otce,“ řekla. „Počkejte zde.“

Odbelhala se ke dveřím na druhém konci salonu a zmizela za nimi. Profesor a já jsme zůstali stát a čekali jsme. Oba jsme byli nanejvýš udiveni tím, jak náhle ta žena změnila svůj názor.

„Co se to tu vlastně děje?“ zeptal jsem se šeptem.

„Věděl jsem, že se na toho Nonniho mohu spolehnout,“ řekl profesor.

„Co tím myslíš?“ zeptal jsem se. „Na Nonniho?“

„Všechno ti vysvětlím později, teď buď tak hodný a mlč.“

A pak jsme dlouho čekali na Katharinu Bergovou. Když se vrátila do salonu, postávali jsme netrpělivě u dveří.

„Říkali jste, že se ten rukopis jmenuje Codex Regius?“ zeptala se s pohledem upřeným na profesora.

„Ano, přesně tak.“

„Rád by s vámi mluvil.“

„Opravdu?“ zeptal se profesor a nedokázal skrýt svoji radost.

„Následujte mě, prosím,“ řekla paní Bergová.

Následovali jsme ji chodbou do malé temné místnosti se svíčkami na nočním stolku, kde ležel Victor Berg na smrtelném loži. Z

vysokého polštáře vystupovaly jen šedé vlasy a zapadlý obličej s bílou, prořídlou bradkou. Katharina Bergová ukázala na židli vedle postele a profesor se posadil. Starý muž měl oči zavřené, takže vypadal, jako by spal, ale pak se jeho oči otevřely.

„Katharino, jsi tu?“ zeptal se. „Má ubohá Katharino.“

„Jsou zde ti muži, kteří se ptali na tu knihu,“ řekla mu dcera.

Starý muž otočil hlavu a dlouze se zadíval na profesora.

„Přijel jste z Islandu?“ zeptal se tak tiše, že jsme ho sotva slyšeli.

Profesor přikývl.

172

„Pátráte po jisté knize,“ řekl starý muž. „Ano,“ řekl profesor.

„Von Orlepp se pokoušel mi Codex Regius prodat, když byla válka u konce,“ řekl stařec.

Profesor po mně vrhl rychlý pohled a pak se předklonil, aby umírajícímu lépe rozuměl.

„Já jsem neměl…“

Victor Berg se odmlčel. Jeho dcera starostlivě sledovala, co se děje. Věděl jsem, že profesor nemá moc času. Při sebemenší příležitosti Katharina Bergová tento rozhovor ukončí.

„Nemohl jsem zaplatit,“ pokračoval umírající. „Žádal neslýchanou cenu.“

„Jak víte, že se jednalo o Codex Regius?“ zeptal se profesor.

„Dovolil mi v něm zalistovat,“ řekl Victor Berg. „Měl ten rukopis tedy s sebou?“

„Ano.“

„Víš, co se s ním stalo?“

Profesor byl tak rozrušený, že zapomněl na vykání. „Prostě jsem tenkrát neměl dostatečné prostředky,“ řekl Victor Berg. „Ani později ne. Von Orlepp za tu knihu žádal horentní sumu.“

„Ta kniha je neobyčejně cenná.“

„Tvrdil, že ji získal na Islandu,“ řekl starý muž. „To je lež. Ukradl ji v Dánsku.“

Victor Berg se podíval na dceru. Zdálo se, že je u konce sil. „To už by stačilo,“ řekla Katharina Bergová. „Můj otec potřebuje klid.“

„Nevíš, jestli s tím rukopisem nešel ještě za někým dalším?

Mluvil ještě s někým jiným?“ zeptal se profesor rychle.

„Promluvte si s Färberem. Ten vám snad bude schopen pomoci.

Vím, že ti dva spolu obchodovali.“

„Färber?“ zeptal se profesor. „Myslíš Heinricha Färbera z Neufertstrasse?“

Starý muž opět zavřel oči.

„Je to ten Färber?“ naléhal profesor.

„Řekla jsem, že rozhovor s mým otcem je u konce,“ řekla Katharina Bergová odhodlaně a postoupila o krok blíž. Profesor se podíval nejprve na ni, pak na umírajícího, který zřejmě usnul. Potom se pomalu zvedl.

173

„Doufám, že jsem vašeho otce příliš neunavil,“ řekl Katharině Bergové.

„Jde to s ním od desíti k pěti,“ odpověděla a prošla s námi chodbou zpět do salonu.

„Kdo je ten Färber?“ zeptal jsem se profesora.

„Určitě myslel Heinricha Färbera,“ řekla paní Bergová. „Můj otec a on byli dlouhou dobu konkurenti.“

„S Färberem jsem mluvil, když jsem ten rukopis hledal v Berlíně hned po válce,“ řekl profesor. „Tvrdil, že o žádném islandském rukopisu nic neví a že ani neslyšel, že je Codex Regius v Berlíně na prodej.“

„Nemohl lhát?“ zeptal jsem se.

„To zjistíme,“ řekl profesor.

„Přeji vám hodně štěstí,“ řekla Katharina Bergová, opírajíc se o berli. „Doufám, že jsme vám alespoň trochu pomohli!“

„A jak!“ řekl profesor. „A ještě jednou se omlouvám, že jsme vyrušovali. Opravdu mě moc mrzí, že jsem vás obtěžoval v takové těžké situaci.“

„Můj otec je už velmi slabý a já vím, že trpí mnohem víc, než dává najevo.“

Řekla to tak, že jsem dokonce i já pochopil, že i jejím osudem je tiše snášet své utrpení. Cítil jsem, že profesor to vnímá také tak. V

místnosti se rozhostilo těžké mlčení. Profesor došel ke Katharine Bergové, podal jí ruku a ještě jednou jí poděkoval za pomoc.

Když jsme konečně stáli před domem Heinricha Färbera, byl už večer. Poté, co jsme opustili Katharinu Bergovou a jejího otce, mi profesor vyprávěl o obchodníku Färberovi. Znal toho muže, setkal se s ním, když těsně po válce pátral v Berlíně po Codexu Regiu. Tenkrát byl Färber první na řadě, protože ho provázela pověst, že obchodoval s uměleckými předměty, které nacisté nakradli, a dost si na tom nahrabal, aspoň se to šuškalo. Profesor ho tenkrát osobně vyhledal, aby se ho zeptal, jestli Färber něco neví o Codexu Regiu, nebo jestli dokonce rukopis neprošel jeho rukama. Ale obchodník tenkrát tvrdil, že nikdy o takovémto rukopisu neslyšel.

174

XVII

Když jsme onoho večera Heinricha Färbera navštívili, bylo na první pohled zjevné, že ten muž nedostatkem netrpí. Žil ve třípatrové vile v nejdražší čtvrti Berlína. Blazeované vyhlížející sluha nám otevřel dveře a dost nevlídně se zeptal, jestli nás pan Färber očekává.

Profesor řekl, že ne, ale požádal sluhu, aby ohlásil naše jména a řekl, že jsme přijeli z Islandu.

„Z Islandu?“ zeptal se sluha nevěřícně.

„Ano,“ odpověděl profesor.

Sluha nás chvíli upřeně pozoroval, až konečně profesorovi došlo, že čeká na navštívenku. Vysvětlil sluhovi, že nic takového u sebe nemá. Sluha neřekl nic, ale ani nás nevpustil do domu, nýbrž nám dveře zabouchl před nosem, takže jsme museli zůstat čekat na schodech, dokud neinformoval Färbera. Trvalo dost dlouho, než se dveře znovu otevřely a sluha nám oznámil, že je pan Färber ochoten nás přijmout.

Vstoupili jsme do rozlehlého foyer, jehož podlaha byla z mramoru a stěny ověšeny uměleckými předměty. Sluha nás odvedl doprava přes působivý salon k pracovně Heinricha Färbera.

Prohlásil, že pán tu bude hned, pak se nás zeptal, jestli nám může přinést něco k pití. „Kávu,“ řekl profesor, který se od našeho odjezdu z Kodaně alkoholu skoro ani nedotkl. Já jsem ho požádal o vodu.

Sluha zmizel právě tak neslyšně, jako když nás předtím vedl domem.

Na konci pokoje se nacházel impozantní psací stůl se dvěma telefony, jež zdůrazňovaly důležitost majitele. Podél delších stěn se nacházely knihovny, na malých stolcích stály sošky a další zjevně drahocenné umělecké předměty.

„Co pro vás mohu udělat, moji milí Islanďané?“ zeptal se kdosi rázně a hlasitě za našimi zády. Když jsme se otočili, uviděli jsme Heinricha Färbera. Přivítal nás stiskem ruky. Byl to vysoký, černovlasý muž v obleku, měl snědou pleť a mohlo mu být zhruba padesát. Chladný úsměv, který se mu co chvíli mihl na tváři, měl vzbuzovat dojem vstřícnosti.

Profesor mu připomněl jejich setkání po skončení války. Zřejmě byli oba zvyklí jít rovnou k věci.

175

„Ano, Klaus mi řekl, že jste Islanďané,“ řekl Färber. Zjevně měl na mysli sluhu. „Ale nevzpomínám si, že bychom se už někdy setkali. „Mohu se zeptat, jak jste mě našli?“

„Jdeme od Victora Berga,“ řekl profesor.

„Od Victora Berga? Myslel jsem, že už je dávno po smrti.“

„Ještě ne,“ řekl profesor. „Škoda, že si na mě nevzpomínáte.

Vyhledal jsem vás kdysi kvůli jedné knize, o které jsem měl dobrý důvod věřit, že se za války dostala do Německa a s největší pravděpodobností do Berlína. Ta kniha má pro mou vlast mimořádnou hodnotu, stejně jako pro všechny země, v nichž se hovoří germánskými jazyky. Tenkrát jste říkal, že o ní nic nevíte.“

„Je mi líto, ale jak jsem řekl, nevzpomínám si na vás,“ řekl Färber. „Musíte mě omluvit. Na konci války tady ve městě bylo všechno vzhůru nohama, jistě si to dokážete představit. Nejrůznější lidé hledali všechno možné.“

„Pokud vím, tak naposledy ji ve svém vlastnictví měl muž jménem Erich von Orlepp. Znáte ho?“

„Samozřejmě. Von Orleppa znají všichni z umělecké branže.

Neodjel nakonec do Jižní Ameriky?“

„Ano, uprchl tam,“ řekl profesor.

„Od konce války jsem ho už neviděl,“ prohlásil Färber.

„Odjel ovšem teprve poté, co zpeněžil umělecké předměty, které mu, abych tak řekl, padly za války do rukou. Jedním z nich byla kniha, kterou hledáme, Codex Regius, který obsahuje písně Eddy.

Pokud víme, měl jste s ním obchodní kontakty.“

„To tvrdil Victor Berg?“

Profesor přikývl.

„Neměl jsem s ním obchodní kontakty,“ řekl Färber. „Jak jsem řekl, von Orleppa znal každý, byl sběratel a obchodoval s uměleckými předměty. Victor Berg ho znal taky.“

Z jeho hlasu zazníval ospravedlňující tón; zdálo se, jako by nechtěl přiznat příliš úzký vztah s von Orleppem, jako by bylo přímo neslušné udržovat s ním obchodní kontakty.

„Nabídl vám ke koupi Codex Regius?“ zeptal se profesor.

„Mám takové pravidlo, že o svých obchodních transakcích s nikým nemluvím – a už vůbec ne s lidmi, se kterými j sem se nikdy 176

předtím nesetkal a které vůbec neznám. Nerad bych byl nezdvořilý, ale jsem přesvědčen, že vám nemohu nijak pomoci. Klaus vás doprovodí ke dveřím. Na shledanou.“

Färber zjevně považoval schůzku za skončenou.

„Potřebujeme vaši pomoc,“ řekl profesor a nijak se nechystal odejít.

„Proč jste tedy přišel do mého domu a urážíte mě?“ odpověděl Färber příkře. „Já s kradenými předměty neobchoduji.“

„Promiňte, jestli jsem řekl něco urážlivého, rozhodně jsem to neměl v úmyslu. Přijeli jsme sem zdaleka kvůli té knize a jen bychom rádi věděli jedno, totiž jestli jste tu knihu neviděl zde v Berlíně. Nic víc.“

„Já jsem tu knihu neviděl,“ řekl Färber.

Sluha se objevil za svým pánem.

„Doprovoď pány ven,“ řekl Färber.

„Já jsem neřekl, že byl Codex Regius ukraden,“ řekl profesor. „Co tím chcete říct?“

„Když jsem se zmiňoval o Codexu Regiu, řekl jste, že neobchodujete s kradenými předměty. Já jsem se ale neřekl, že byl Codex Regius ukraden, jenom jsem se zmínil o tom, že se za války dostal pravděpodobně sem. Nicméně možná jsem naznačil, že von Orlepp ukradené předměty prodával.“

Färber těkal pohledem z jednoho na druhého. Sluha Klaus byl sice připraven nás vyvést ven, ale profesor nijak nepospíchal.

„Kdybych měl sebemenší podezření, že se ta kniha nachází zde, ani na okamžik bych neváhal do toho zapojit policii,“ řekl profesor.

„Policii?“

„Ta kniha byla svého času ukradena, v tom máte pravdu, je to kradené zboží. Kdo ji vlastní, ten přechovává kradené zboží.

Doufám, že do toho nebudu muset zapojit policii.“

Profesor tu větu pronesl tak hrozivě, že i mě samého zamrazilo.

Neměl jsem potuchy, jestli je to, co říká, pravda, ale všiml jsem si, že Färber znejistěl. Na takový vpád do svého domu a soukromí nebyl připraven.

„Co přesně říkal Victor Berg?“ zeptal se.

„Nic,“ řekl profesor. „Moc života mu už nezbývá.“

177

„Zdá se, jako byste ke mně přišel už s hotovou představou, kdo jsem a čím se zabývám.“

„Mýlíte se,“ odpověděl profesor. „Nevím o vás nic. Ale musí vám být jasné, že to myslím vážně.“

„Setkal jste se s jeho dcerou Katharinou Bergovou?“

„Ano.“

„Je to velmi příjemná žena.“

„Ano.“

„Kvůli jistým věcem, které se přihodily na konci války, chodí o berli,“ řekl Färber. „Když Rusové vstoupili do Berlína, zabili její sestru a Katharinu Bergovou znásilnili a zmrzačili. Nevyprávěla vám o tom?“

Zavrtěl jsem hlavou.

„Vy jste taky nebyli žádní andílci, když jste pochodovali Ruskem,“ řekl profesor. „To máte pravdu.“

Färber na nás opět zkoumavě pohlédl. Byl jsem stále neklidnější a toužil jsem se už dostat na čerstvý vzduch. Profesor se ani nehnul.

Sluha Klaus sledoval scénu před sebou zcela lhostejně. Konečně zřejmě dospěl Färber k rozhodnutí.

„Vzpomínám si, že jste u mě na konci války byl,“ řekl. „Taky jsem měl ten dojem,“ řekl profesor. „Vzpomínám si na to, protože…“

„Ano?“

„Nechtěl bych, aby to znělo urážlivě.“

„Nic z toho, co řeknete, mě nemůže urazit.“

„Vzpomínám si, v jakém jste byl tenkrát stavu, byl jste na tom velice zle, jako byste byl u konce svých sil a sotva ještě schopen jasného úsudku.“

„Starost o tu knihu na mě doléhala velice těžce,“ řekl profesor.

„Mohu vám říct jen tohle: Asi před třemi měsíci jsem slyšel o jednom muži, který byl prostředníkem při prodeji jistého islandského rukopisu. Jestli jsem to pochopil dobře, ten objekt se čistě náhodou objevil před nějakým časem, nebo dokonce před několika lety tady ve městě. Nevím ale, jestli byl prodej uskutečněn. Ten zprostředkovatel se jmenuje Arthur Glockner. Vím o něm málo, ale má nějaké obchodní styky s Islandem.“

„S Islandem?“

178

„Ano, Island. Vlastní velkou firmu v Brémách, ale je činný i v Berlíně.“

„Co je to za obchodní styky? Víte, s kým nebo s čím obchoduje?“

„Ne, osobně toho muže neznám. Pravděpodobně jde jen o rybolov. Nebo vyvážíte i něco jiného než ryby?“ zeptal se Färber.

„Vy tedy nevíte, jestli se ten prodej uskutečnil?“

„Normálně se člověk dozví, když je na trhu nějaká zvláštnost nebo něco významného. Ale tentokrát tomu tak nebylo. Já sám jsem se o tom dozvěděl jen čistě náhodou a to, co jsem slyšel, bylo hodně nejasné. Muselo se jednat o tajný obchod.“

„Glockner?“

„Ano. Arthur Glockner je, abych tak řekl, amatér, není to profesionální sběratel, počíná si jako laik. Vždycky je v tom velký rozdíl. Svojí neznalostí se všude zesměšňuje.“

„Víte, kdo byl ten kupec?“

„Ne. Jak jsem řekl, víc o tom nevím, vlastně nevím ani to, jestli se jedná o stejný objekt, po kterém pátráte. Jen se říká, že se mu ta kniha dostala do rukou náhodou nebo nějakými neobvyklými cestami. Myslím, že víc pro vás udělat nemohu. Klausi, doprovodil bys laskavě pány ke dveřím? Na shledanou.“

Krátce nato jsme opět stáli venku na schodech před Färberovou vilou. Profesor se podíval na hodinky. Bylo půl jedenácté, tedy příliš pozdě na to, abychom se vydali hledat toho Glocknera. Rozhodli jsme se vrátit do našeho penzionu a zítra ráno si zjistit o Glocknerovi nějaké informace.

„To by mohl být Codex Regius, Valdemare,“ řekl profesor a zvedl si límec kabátu. Během večera se citelně ochladilo.

„Je to možné,“ připustil jsem.

„Máš pravdu, Valdemare, neměli bychom si dělat příliš velké naděje. Zítra ráno se pokusíme toho Glocknera najít a pak uvidíme.

Není vůbec jisté, že z toho něco bude.“

Chvíli jsme šli mlčky a třásli se zimou.

„Je tu něco, čemu nerozumím,“ řekl jsem opatrně.

„Co je to, Valdemare?“

„Jak jsi hrozil tím, že informuješ policii…“

„Ano?“

179

„Přemýšlím o tom… Když ta knihu najdeš a ona se bude nacházet ve vlastnictví někoho, kdo ji koupil od někoho jiného, kdo ji vlastnil předtím… Nechápu, jak chceš tu knihu získat zpět. Co uděláš?“

„To se teprve uvidí,“ řekl profesor.

„Koupit ji můžeš jen stěží. A i kdybychom skutečně našli nového vlastníka, nikdy nepřizná, že ji má. Ví, že je kradená.“

„Poštvu na něj policii,“ řekl profesor.

„Ale pak vyjde najevo taky všechno o tobě,“ řekl jsem.

„S tím se budu muset srovnat potom. Už dříve jsem ti řekl, že tady nejde o mě, důležitý je jen Codex Regius a to, aby se vrátil tam, kam patří.“

„Ale ani policie není zárukou, že bude rukopis vrácen. Co když budeš muset vyplatit obrovskou sumu, abys ho získal zpátky?“

„Valdemare, to všechno se ještě ukáže,“ řekl profesor. „S tím si nelam hlavu. Především je třeba tu knihu najít, respektive zjistit, jestli skutečně ještě existuje. Jestli se neztratila nebo nebyla zničena.

Musíme zjistit, jestli je Codex Regius poškozený – nebo naopak v dobrém stavu – a jestli stále ještě vypadá jako tenkrát, když byl ukraden. To jsou otázky, které mě mučí den co den. Pro mě je Codex Regius vlastnictvím všech Islanďanů a bude jím vždycky, i kdyby za něj někdo zaplatil, jen aby si mohl namlouvat, že je jeho. Jsem si zcela jistý, že až tu knihu najdeme, další postup už bude snadný. S

tím si nedělám starosti.“

„Ani nepřipustíš, že by na ni mohli mít vlastnické právo jiní?“

„Takové uvažování je absurdní,“ řekl profesor a rozběhl se, aby stihl tramvaj.

Krátce před půlnocí jsme naprosto vyčerpáni dorazili do penzionu paní Bauerové. Byla ještě vzhůru a přivítala nás celá ustaraná, protože si myslela, že se nám něco přihodilo. Profesor se omlouval, že jsme přišli tak pozdě, ale pak dodal, že aspoň ten den nebyl zcela marný. Zeptal se paní Bauerové na lidi, které jsme během dne navštívili, ale neznala je. Nakonec se jí ještě zeptal na Arthura Glocknera, ale opět jen zavrtěla hlavou.

180

Ohřála nám skvělou vepřovou sekanou, do které jsme se pustili jako hladoví vlci. Byl jsem strašlivě unavený, a tak jsem šel hned do postele. Sotva jsem si lehl, hned jsem usnul.

Když jsem se ráno probudil, profesor v pokoji nebyl a má první myšlenka byla, že se tentokrát nedokázal odloučit od paní Bauerové.

Když jsem vešel do jídelny, uviděl jsem u snídaně další dva hosty penzionu, ale profesora jsem nikde neviděl. Pozdravil jsem se s oběma hosty. Paní Bauerová na jednom stole jídelny nachystala snídani se spoustou dobrot. Vzal jsem si chleba a šunku a k tomu dobrou německou kávu. Včera večer paní Bauerová vyprávěla, že nejhorší doby potravinových přídělů jsou už díkybohu pryč. Právě jsem pil druhý hrnek kávy, když se objevila mezi dveřmi a pozdravila mě.

„Myslím, že jsme ho našli,“ řekla.

„Našli?“ zeptal jsem se zmateně. „Koho? Profesora?“

„Profesora?“ opakovala. „Ne, toho Arthura Glocknera. Jsme na nohou od časného rána a hledáme ho, nyní se nám to konečně podařilo. Profesor s ním právě telefonuje. Myslím, že pan Glockner souhlasil, že se s vámi ještě dnes dopoledne setká.“

„To je výborná zpráva,“ řekl jsem a trochu jsem se styděl, že jsem profesora podezíral, že vyspává v posteli paní Bauerové.

„Předstíral, že jste obchodníci s uměním a že nabízíte nějakou vzácnost,“ řekla paní Bauerová. „Proč?“

„Musel udat nějaký důvod vaší návštěvy a nechtěl…“

Rozuměl jsem. V tu chvíli se profesor objevil v jídelně tak veselý, jak jsem ho už dlouho neviděl.

„Už jsi konečně vstal, chlapče?“ zeptal se. „To je neuvěřitelné, jaký máš spánek.“

„Slyšel jsem, že jsi našel toho Glocknera.“

„Udělá si na nás čas.“

„Jak můžeš vědět, že je to opravdu on?“

„Elsa Bauerová a já jsme našli tady v Berlíně několik mužů toho jména. Tento je jediný, který vlastní velkoobchodní společnost.

Dováží islandské ryby a říkal, že může zajistit kupce pro ten cenný předmět, který jsem mu nabízel.“

„Pak je to on.“

181

„Uvidíme,“ řekl profesor. „Dopij si kávu a pak hned vyrazíme.“

U vchodu domu na Savignyplatzu, kde sídlila Glocknerova berlínská filiálka, visela honosná měděná tabulka. Bylo na ní vyryto: A. Glockner. Import - export. Profesor pokrčil rameny a vešli jsme do domu.

Úřední místnosti Arthura Glocknera se nacházely ve třetím patře.

Stařičký výtah v železné kleci, jež vyplňovala skoro celou chodbu, jsme nepoužili, namísto toho jsme vyšli po ošlapaných dřevěných schodech. Předpokládal jsem, že tato budova nějak unikla zkáze. Ve třetím patře nás přivítala sekretářka, nevýrazná, asi šedesátiletá žena.

Řekli jsme, že jsme s panem Glocknerem domluveni, že jsme si s ním dnes ráno telefonicky dohodli schůzku. Čekali jsme v předsíni, zatímco sekretářka zmizela v jedné ze zadních místností. Když se vrátila, řekla nám s úsměvem, že pan Glockner je nám k dispozici, a odvedla nás do jeho kanceláře.

Arthur Glockner byl podsaditý muž kolem šedesátky, téměř úplně plešatý. Byl zavalitý, ale na sobě měl perfektně padnoucí oblek, šitý na míru, který jeho tloušťku obratně maskoval. Vstal od psacího stolu, aby nám podal ruku, a řekl, že Islanďané jsou u něj kdykoli vítáni. Na malíčku měl masivní pečetní prsten.

Napřed nám nabídl židle, pak doutníky, které jsme s díky odmítli.

On sám se rozhodl si jeden zapálit a sekretářce přikázal, aby nám přinesla kávu. Všechno kolem Arthura Glocknera svědčilo o blahobytném bohatství, kterého si zjevně dokázal užívat plnými doušky.

„Dovážím nejlepší ryby na světě,“ řekl, zatímco si ořezával špičku doutníku. „Islandské tresky a mořské lososy.“

„Lepší ryby snad ani neexistují,“ přisvědčil profesor s úsměvem.

„To vy jako Islanďan musíte vědět sám nejlíp,“ řekl pan Glockner.

„Takže vy tedy s Islandem obchodujete hodně?“ otázal se profesor, který hořel nedočkavostí, aby se dostal k věci.

„No ovšem,“ přisvědčil Glockner. „Ale obchoduji i s jinými věcmi. Nevím ale, jestli právě o tom chcete něco slyšet. Jestli jsem vám dnes ráno dobře rozuměl, máte ve vlastnictví něco, co byste rád prodal.“

182

Arthur Glockner se posadil zpět za psací stůl. Zdvořilostní konverzace o islandských rybách byla u konce.

„To je pravda,“ řekl profesor. „Je docela dobře možné, že už jste o té vzácné knize slyšel. Jedná se o starou knihu, která byla sestavena ve třináctém století na Islandu, pergamenový rukopis, který obsahuje písně ze Severu, Codex Regius. Znáte někoho, kdo by měl zájem o takový rukopis?“

Glockner odložil doutník.

„Codex Regius?“

„Znáte ten rukopis?“

„Tedy ne že bych…,“ odpověděl Glockner pomalu. „Nikdy jste ho neměl v rukou?“

„To ne.“

„Jste si tím zcela jistý?“

„Co to má znamenat?“ zeptal se Glockner a bylo na něm vidět, že je podrážděný. Jeho chování se očividně změnilo. „Jste si jistý, že ten rukopis neznáte?“

„Chcete snad říct, že lžu?“

„To ne, ale…“

„Kdo vůbec jste?“ zeptal se Glockner. „Kdo vás sem poslal?“

„Pátráme po Codexu Regiu,“ řekl profesor. „Pokud víme, tento rukopis prošel před nedávnem vašima rukama. Je to pravda?“

Glockner vstal. My jsme zůstali dál sedět.

„Nikdy jsem o té knize neslyšel,“ řekl. „Vetřeli jste se ke mně pod falešnou záminkou?“

„Jste si tím naprosto jistý?“

„Jistý? Jak by ne! Vůbec nevím, o čem mluvíte.“

„My jsme ale slyšeli něco jiného,“ řekl profesor.

„Že jste slyšeli? Co je to za… Opusťte prosím hned mou kancelář,“ řekl Glockner rázně.

„Víme z bezpečného zdroje, že jste byl prostředníkem při prodeji toho rukopisu, navíc zcela nedávno,“ řekl profesor.

„Kdo to tvrdí?“

„Myslím, že na tom nezáleží. Můžete nám říct, kdo byl tím kupcem?“

183

„Nemám se s vámi o čem bavit,“ prohlásil Arthur Glockner.

„Opusťte prosím moji kancelář.“

„Máte kontakty na Island. Jedná se tedy o Islanďana?“

„Ven,“ poručil Glockner, celý zrudlý. Pak rozdrtil doutník v popelníku.

„Ta kniha je kradená,“ řekl profesor rázně. Používal stejnou metodu jako u Färbera, i když věděl, na jak nebezpečnou půdu se pouští. Zmizení Codexu Regia nikde neohlásil, nebylo podniknuto žádné vyšetřování, neexistovaly žádné policejní protokoly. Oficiálně nebyl rukopis ukraden. Při našich rozhovorech profesor několikrát naznačil, že největší podezření – pokud bude zmizení této vzácné knihy někdy odhaleno a zahájí se vyšetřování – padne na něho samého.

„Jakýkoli způsob obchodování s jistými předměty je zcela ilegální,“ pokračoval s vážným výrazem. „Myslím, že byste asi neměl zájem o rozsáhlé policejní vyšetřování, jež by se soustředilo na vaše podnikání a na vás osobně. Myslím, že bychom se raději měli dohodnout po dobrém.“

„Nic o té knize nevím.“

„Kradené zboží,“ řekl profesor a vstal. „Kdokoli s ním obchoduje, je překupník a chová se protizákonně.“

„Obviňujete mě snad z krádeže?“ vykřikl Arthur Glockner. „Tak si zavolejte policii, pak uvidíte, že je mi to úplně fuk. Ať už jste venku! Ven!“

Začal řvát a strkal mě ven ze dveří. Profesor mě následoval a Glockner nám zabouchl dveře před nosem. Beze slova jsme se na sebe podívali a nevěděli, co dělat, když tu se zase objevila ta nevýrazná sekretářka a požádala nás, abychom ji následovali. Šli jsme za nijako dva zmoklí psi. Zdálo se, že to Arthur Glockner myslel naprosto vážně. Na rozdíl od Färbera neměl vůbec strach z policie, jako by neměl co skrývat.

Sekretářka nás vyprovodila z úředních místností až na chodbu.

Když jsme zase stáli před výtahem, otočila se k nám a zašeptala: „Nemohla jsem přeslechnout, o co v tom rozhovoru šlo.“

„Ano, velmi se omlouvám,“ řekl profesor roztržitě. „Neměli jsme v úmyslu být příliš hluční.“

184

„Rád byste něco věděl o té staré knize, kterou měl pan Glockner nějakou dobu u sebe…“

„Přesně tak,“ řekl profesor a najednou jako by ožil.

„Víte o ní něco?“ zeptal jsem se.

Žena ztlumila hlas ještě víc.

„S tou knihou přišla k panu Glocknerovi jedna žena, aby mu ji ukázala. Dříve pracovala pro tuto firmu, proto ji znám. Byla to vzácná kniha?“

„Pokud je to skutečně ta kniha, po které pátráme, pak se nedá vyvážit zlatem,“ poznamenal jsem.

„Jak vypadala kniha, kterou ta žena přinesla?“ zeptal se profesor.

Výtah přijel do našeho patra a rachotil, jako by byl v posledním tažení.

„Vypadala velmi staře,“ řekla sekretářka. „Ukazovala mi ji předtím, než šla k němu dovnitř. Starodávný rukopis, ty listy byly na první pohled velice staré. Ještě nikdy jsem takovou knihu neviděla.

Je opravdu tak vzácná?“ zeptala se ještě jednou.

Profesor stál před výtahem, jako by do něho udeřil hrom, a zíral na sekretářku. Taky jsem nevěřil svým uším. Žena se střídavě dívala na nás oba. Byla velmi štíhlá, měla na sobě šedou sukni a k tomu fialový svetřík, blonďaté vlasy měla svázané v týle.

„Nesmíte nikomu prozradit, co jsem vám řekla,“ prohlásila a vrhla ustrašený pohled ke Glocknerovým úředním místnostem.

„To můžete být zcela klidná,“ řekl profesor. „Můžete mi říct, kde bych tu ženu mohl najít?“

Žena držela v ruce malý lísteček a podala ho profesorovi.

„Napsala jsem si její adresu,“ řekla. „Hilda žije sama a je matkou dvou dětí. Není pro ni snadné najít práci. Především dokud mají slovo lidé jako Glockner.“

Profesor si od ní lístek vzal.

„Proč… Proč nám pomáháte?“ zeptal se.

Sekretářka o krok ustoupila.

„Pan Glockner není dobrý člověk,“ prohlásila a s těmi slovy spěchala zpět do kanceláře. Dveře výtahu se se skřípěním otevřely.

Profesor nahlédl dovnitř, ale nebyl si jistý, jestli má nastoupit.

185

„Půjdeme po schodech,“ řekl a vyrazil dolů. „Přesto je na tom, že má Codex Regius Glockner, něco zvláštního.“

„Co?“ zeptal jsem se, zatímco jsem běžel po schodech za ním.

„Zřejmě nemá vůbec tušení, co má v rukou,“ řekl profesor.

„Kdyby to věděl, zpeněžil by rukopis úplně jinak, patrně by shromáždil víc potenciálních kupců, aby ho mohl prodat za nejvyšší cenu.“

XVIII

Žena, na kterou nás sekretářka odkázala, žila poblíž Cheruskerstrasse v jedné dělnické čtvrti města. Po cestě měla tramvaj poruchu, a tak jsme velký kus cesty museli vybaveni mapou města urazit pěšky. Zdálo se však, že se tu profesor stejně jako jinde docela obstojně vyznal, tu a tam mi vyprávěl o ulicích a domech, kolem kterých jsme procházeli a jež byly podle něho významné. To bylo pro profesora typické, že vždycky – ať už to bylo kdykoli a kdekoli – dbal na to, aby se podělil o své obsáhlé vědomosti.

Chvílemi pociťoval naději, pak zase bezvýchodnost situace.

Nedokázal si představit, jak by se takový klenot mohl dostat k nějaké prosté, chudé ženě z lidu, která bydlí v dělnické čtvrti Berlína.

Myslím, že si ten rukopis představoval vždycky jen v královských sálech, v zámcích nebo významných kulturních zařízeních, ale nikdy mezi prostými lidmi. I když samozřejmě velmi dobře věděl, že v minulosti ho v rukou drželi, chránili a uchovávali i Islanďané chudí jak kostelní myši. Taky mohlo být docela dobře možné, že rukopis ležel celá léta v nějaké ubohé chatrči, než se dostal do rukou biskupu Brynjólfurovi. Knihy, významné i bezvýznamné, mohou mít neuvěřitelné osudy; nemohou si vybírat, jestli je jejich majitel dobrý, nebo naopak zlý, ba ani to, v jakém obydlí či na jaké polici skončí.

V tomto duchu jsem se snažil po cestě na profesora mluvit, zatímco jeho myšlenky kroužily vyloženě kolem toho, jaký strašný osud je zřejmě rukopisu souzen, že ho pravděpodobně nikdy nenajdeme, že zůstane navěky ztracený. Bylo pošetilé věřit v něco jiného. Vždyť jsme ještě ani nevěděli, jestli starý islandský spis, o 186

kterém věděl Färber jen z doslechu, opravdu prošel Glocknerovi rukama a jestli je to ten, který hledáme. V potaz přicházely stovky, ba možná i tisíce jiných možností. Co je to starý spis? Stejně dobře by to mohla být i kniha z minulého nebo předminulého století. Obával jsem se, že se zase profesor ponoří do myšlenek, že je vše beznadějné, a pak nebude trvat dlouho, než znovu sáhne po láhvi a vše se vrátí do starých kolejí.

Našli jsme ten dům, po schodech jsme vyšli do třetího poschodí a zaklepali jsme. Sousední domy padly za oběť bombardování a trosky kolem zachovalého domu upomínaly na vrtkavost osudu.

Dveře se pootevřely a ve škvíře se objevila ženská tvář. S údivem na nás hleděla, střídavě z jednoho na druhého. Z bytu bylo slyšet pláč dítěte.

„Paní Kamphausová?“ zeptal se profesor. „Jste Hilde Kamphausová?“

„Ano,“ řekla žena.

„Sekretářka Arthura Glocknera nám řekla, kde bydlíte. Myslela si, že bychom si s vámi měli promluvit o jedné staré knize, kterou jste donesla panu Glocknerovi.“

Žena nejprve zírala na profesora, pak na mě. Z očí se j í dala vyčíst nedůvěřivost.

„Kdo jste?“ zeptala se.

„Přijeli jsme z Dánska…,“ začal profesor, ale hned se zase odmlčel, protože si nebyl jistý, nakolik přesně má té ženě líčit naši cestu, jež nás dovedla až ke dveřím jejího bytu.

„Pátráme po jedné knize,“ řekl, „jedné staré knize.“

„Knize?“

„Ano. Slyšeli jsme, že ta kniha byla tady u vás.“

„On ji neukradl!“ vykřikla Hilde Kamphausová.

„Neukradl?“

„Nic takového neudělal.“

„Kdo?“

„Můj muž. On ji neukradl, on ji našel.“

„Váš muž?“

„Ano. Říkal, že jestli někdy budu potřebovat peníze, že se mám pokusit ty knihy prodat. Nechci, aby si policie myslela, že je ukradl.“

187

„My nejsme od policie,“ řekl jsem. „Mohli bychom jít dál?“ Žena zaváhala.

„Byl to dobrý člověk. Nikdy by nic neukradl. Našel ty knihy a nevěděl, komu patří, proto si je vzal.“

„Já o tom nepochybuji, věřte mi,“ řekl profesor. „Taky nehledáme žádného viníka. Smíme vám položit pár otázek?“

Profesor byl zdvořilý, ale trval na svém. Žena nevěděla dost dobře, jak reagovat. Zjevně se cítila nepříjemně při pomyšlení, že má vpustit do bytu neznámé muže. Nerozhodně na nás hleděla.

„Nemám čas,“ řekla. „Nic špatného jsem neudělala.“

„Samozřejmě že ne!“ řekl jsem rychle.

„Zdržím vás jen pár minut,“ prohlásil profesor. „Buďte prosím tak hodná, udělejte nám tu laskavost.“

Pláč dítěte mezitím zesílil a po krátkém váhání Hilde Kamphausová dveře otevřela, načež hned zmizela v jednom pokoji.

Když se vrátila, nesla v náručí malé dítě, které se teď už uklidnilo, ale hledělo na nás stejně zoufalýma očima jako jeho matka.

„Co ode mě chcete?“ zeptala se.

„Rádi bychom se něco dozvěděli o té knize, kterou jste přinesla panu Glocknerovi, a dost možná i něco o těch dalších knihách, které našel váš muž.“

„Hermann zemřel před dvěma lety,“ řekla Hildě. „Nehoda v práci. Pracoval na stavbě. Zřítilo se lešení a tři muži přitom přišli o život.“

„To muselo být strašné,“ řekl profesor účastně. „Přijměte moji upřímnou soustrast.“

Hildin domov byl chudý, ale útulný. Sestával z obývacího pokoje, kuchyně a jednoho dalšího pokoje, ve kterém s oběma dětmi spala.

Dceru držela v náručí; její syn, jemuž už bylo šest, si ještě hrál venku. Měla oválný obličej a tmavě blonďaté vlasy. Tmavé kruhy pod očima jí dodávaly unaveného vzhledu. Měla na sobě černou sukni, tlusté černé punčochy a ošoupané pantofle. Vypadala upřímně a poctivě, ale její výraz vypovídal o beznaději člověka, kterého drtí boj o existenci.

„A co se stalo tenkrát? Našel ty knihy?“

„Mluvili jste s panem Glocknerem?“

188

„Ano, ale nechtěl s námi nic mít.“

„Slíbil mi, že mi dá vědět, ale už jsem o něm neslyšela.“

„To bylo potom, co jste mu dala tu knihu?“

„Ano. Nevěděla jsem, za kým jít. On sbírá knihy a byl jediný, o kom jsem věděla, že má peníze.“

„Pokud vím, je pouze amatér, nikoli odborník.“

„O tom já nic nevím. Všichni, kdo u něj pracují, vědí, že se zajímá o knihy.“

„Ani jste se nepokusila zajít s tou knihou do antikvariátu?“ zeptal jsem se.

„Jako první mě napadl pan Glockner,“ řekla Hildě Kamphausová.

„Pracovala jsem u něho a on mi slíbil, že se ozve, když jsem mu tu knihu dala.“

„Co přesně říkal?“

„Byl přesvědčen, že to má něco společného s Islandem, a protože má na Islandu obchodní partnery, chtěl se informovat, co o té knize vědí.“

„Jak už je to dlouho?“ zeptal se profesor.

„Brzy už tomu bude rok,“ odpověděla Hildě Kamphausová.

„Zaplatil vám za tu knihu?“ zeptal jsem se.

„Ano.“

„Kolik?“

„Dvacet marek,“ řekla.

Profesor a já jsme se na sebe podívali.

„Je cenná?“ zeptala se Hilde Kamphausová a zkoumavě si nás prohlížela. „Má vyšší cenu?“

„Jak váš muž ty knihy našel?“ zeptal se profesor.

„Našel je v nějakých troskách nedaleko Tauentzienstrasse. Právě tam odklízeli trosky, aby uvolnili pozemek pro nějakou novou budovu.“

„Víte, kde byly ty trosky?“

„To bohužel přesně nevím.“

„Nemohl tam někdy dřív být nějaký antikvariát?“

„To je docela dobře možné,“ řekla Hildě Kamphausová. „Říkal, že tam v těch troskách ležela spousta knih.“

„Jak je to dlouho?“

189

„Několik let.“

„Ale teprve před rokem jste se pokusila ty knihy prodat.“

„Ano, ale jenom tu jednu, protože jsem si myslela, že za ni dostanu nejvíc. Nedělala jsem to ráda, protože tahle kniha se Hermannovi a mně líbila ze všech nejvíc.“

„Mohla byste mi tu knihu popsat?“ zeptal se profesor.

Hilde Kamphausová se zamyslela. „Desky byly hnědé. Vlastně j sem tu knihu vůbec nechtěla prodat. Ráda bych si ji nechala, ale…“

„To by odpovídalo,“ řekl profesor a podíval se na mě. „Ten rukopis byl v osmnáctém století svázán do hnědých desek.“

„Zřejmě jste ji nedokázala číst, viďte?“ zeptal jsem se Hildy Kamphausové.

„Ne,“ odpověděla. „Nedokázala jsem to písmo rozluštit.

Nerozuměla jsem ani slovo. Rukopis byl docela drobný, ale byl moc krásný. Ta kniha nebyla velká a byla dost špinavá. Ani nevím, jestli se dá vůbec mluvit o knize. Spíš by to mohl být nějaký starý rukopis.

Vypadal, jako by patřil nějakým chudým lidem a byl uložen v podobné kuchyni, jako je tahle.“

„Byly ty listy nerovné?“ zeptal se profesor.

„Ano. Místy v nich byly i díry a ta kniha byla neuvěřitelně lehká.

Jako peříčko.“

Profesor se na mě podíval. Bylo na něm patrné, jak moc je rozrušený.

„Taky si vzpomínám, že na jedné stránce byl úplně dole namalovaný takový malý obličej.“

„To je ta kniha,“ zašeptal profesor. „Ona měla Codex Regius tady u sebe.“

„A vy jste tu knihu prodala panu Glocknerovi?“ zeptal jsem se.

„Ano, tu knihu má teď pan Glockner.“

„Víte, co s ní chtěl udělat?“

Hildě Kamphausová zavrtěla hlavou. Dítě v její náruči začalo být neklidné, a tak je posadila na podlahu. Děvčátko zase začalo plakat a vzhlíželo k matce.

„Jaké jiné knihy tenkrát váš muž ještě našel?“

„Byly ještě dvě, ale ty byly úplně jiné než tato.“

190

Dřepl jsem si, abych upoutal pozornost dítěte, aby profesor mohl v klidu dokončit rozhovor s Hildou Kamphausovou. Dítě přestalo plakat a hledělo na mě velkýma očima. Usmál jsem se a pohladil děvčátko po hlavě. Hilde Kamphausová přinesla z ložnice obě zbývající knihy a ukázala je profesorovi. Podíval se na ně a vrátil jí je. Děvčátko bylo nečekanou pozorností, které se mu ode mě dostalo, nakrátko zaujato, ale pak začalo zase plakat, takže je matka musela znovu vzít do náruče. „Jak se jmenuje?“ zeptal jsem se.

„Jmenuje se Maria a nejraději by byla pořád u mámy,“ řekla Hilde Kamphausová a přitiskla dítě k sobě. Musel jsem se usmát.

„Mohla byste mi říct ještě něco o tom, jak váš muž ty knihy našel?“ zeptal se profesor.

„Říkal mi, že ta vzácná kniha byla v malém cestovním kufříku, zabalená do kusu látky. Byla v něm jen ta jediná kniha. Ty další dvě našel pod nějakými fošnami, které se tam povalovaly. Řekl byste mi už, kdo jste? Co je na té knize tak významného?“

„Ta kniha patří Islandu a je nejcennějším vlastnictvím našeho národa,“ řekl profesor. „Byla uložena v Dánsku, ale odtud byla ukradena. My se ji nyní snažíme získat zpátky. Doufáme, že se jednoho dne vrátí zpět na Island. Jestli je to skutečně ta pravá kniha, pak jste nám poskytla neocenitelnou pomoc.“

„Musíte si promluvit s panem Glocknerem, jestli tu knihu chcete zpět,“ řekla. „On ji má.“

„Ano, promluvíme si s Glocknerem,“ řekl profesor. „A jestli se skutečně jedná o Codex Regius, postarám se, abyste dostala nálezné, jaké vám náleží.“

„To není třeba,“ řekla Hildě Kamphausová. „Bylo mi líto, že jsem ji musela prodat. Měla jsem ji ráda a ráda bych si ji nechala. Bylo povznášející držet v rukou tak starou knihu.“

„Postarám se, abyste byla odměněna,“ řekl profesor, a když Hildě Kamphausové na rozloučenou podával ruku, uklonil se.

191

Na základě popisu, který nám Hildě Kamphausová poskytla, nemohlo být nejmenších pohyb, že jsme se dostali na stopu Codexu Regia. Profesor doslova překypoval energií.

„Báječná žena,“ řekl, „opravdu báječná.“

„Co teď?“ zeptal jsem se a měl jsem co dělat, abych s ním udržel krok.

„Teď už chápu, proč se mladý von Orlepp zničehonic objevil v Kodani. Jeho otec opravdu neví, co se stalo s rukopisem, poté co ho v Berlíně prodal. Ztratil se v troskách a celou dobu tam ležel v tom kufříku. Jeho syn měl zjistit, jestli jsem se o rukopisu něco nedozvěděl. Ale já jsem si byl zcela jistý, že ho má a že mu jde pouze o ty pohřešované stránky. Byl jsem hlupák.“ Profesor ještě přidal do kroku. „Nesmí tu knihu dostat. Tomu musím zabránit!“

„Neměli bychom ještě jednou zajít k tomu Glocknerovi?“

„No ovšem, s tím chlapem si musíme popovídat ještě jednou, nejraději dnes večer u něho doma. Slyšel jsi, kolik jí ten lakomec za Codex Regius dal?“

„Mluvila o té knize velice hezky,“ řekl jsem. Mezitím jsem přemýšlel, jestli mám zavést řeč na to, co mě napadlo, když Hildě vyprávěla o smrti svého manžela. Bůhvíproč mě ta myšlenka strašila v hlavě už nějakou dobu, ale díky vyprávění Hildy Kamphausové nabyla ještě většího významu. Z jistých důvodů jsem se ovšem zdráhal ten nápad sdělit profesorovi.

„Prostě báječná žena,“ řekl profesor ještě jednou.

Sebral jsem veškerou odvahu. „Ale… Ještě je tu něco… Napadlo mě… Ne, nechme to, na tom nezáleží.“

„Co je? Co máš na mysli?“

„Tedy… Chci říct, že v souvislosti s takto starými věcmi se často takové věci vykládají, zvlášť když se jedná o významné památky…“

Profesor zpomalil krok a nakonec se zastavil úplně. „Tak ven s tím,“ řekl.

„Jenom mě to tak napadlo. Možná proto, že jsem slyšel, jak Hildin muž napřed našel Codex Regius v tom kufříku a později přišel o život.“

„Ano,“ řekl profesor a netrpělivě čekal, co řeknu dál.

„Narazil jsi někdy na historky, že na Codexu Regiu lpí kletba?“

192

Profesor na mě zíral, jako by do něj udeřil hrom. „O čem to mluvíš?“

„Není možné, že Codex Regius pronásleduje prokletí?“

„Mohl bys mi to vysvětlit trochu podrobněji?“

„Připadá mi, jako by s tím rukopisem bylo spojeno jen samé neštěstí.“

„Máš na mysli můj životní osud?“

„Určitě ti muselo být hrozně,“ konstatoval jsem. „A pak ten sedlák, kterého jsi našel v tom hrobu na Islandu. Ten dělník, který tu knihu našel tady v Berlíně, Hildin muž. A…“

„A co?“

„Ne, já…“

„S Codexem Regiem není spojena žádná kletba!“ řekl profesor důrazně. „Všechny ty řeči jsou jen pověry! Domníval jsem se, že se chceš stát vědcem. Máš ještě všech pět pohromadě?“ zeptal se a znovu vyrazil vpřed. „Pokud ano, tak přestaň říkat takové hlouposti!“

Stejně mi to ale nešlo z hlavy, a tak jsme po celou cestu tramvají a pak k penzionu téměř nepromluvili.

Paní Bauerová nás přivítala očividně celá rozrušená.

„Četli jste noviny?“ zaúpěla, když jsme vstoupili do domu. Zdála se být v šoku.

„Noviny?“ zeptal se profesor. „Ne, žádné noviny jsme nečetli. Co je v nich?“

„Pane profesore,“ řekla, i když obvykle ho nikdy tak formálně neoslovovala, „nemohu uvěřit tomu, co se v nich píše.“

Úzkostlivě se rozhlédla, jako by se obávala, že by nás mohli slyšet i jiní hosté penzionu, a pak s námi odešla do kuchyně.

„Co se stalo?“ zeptal se profesor a pokoušel se ji uklidnit.

„Prostě tomu nemohu uvěřit, to musí být nějaké nedorozumění,“

šeptala paní Bauerová.

„No tak nám už konečně řekni, co se stalo…“

„Heinrich Färber,“ řekla paní Bauerová. „Včera večer ho našli v jeho domě víc mrtvého než živého. Píše se o tom ve všech novinách, vy o tom opravdu nevíte?“

„Ne, žádné noviny jsme nečetli. Co… Kdo? Kdo Färbera přepadl?“

193

„Bůh s vámi,“ řekla paní Bauerová. „Nevím, co mám s vámi dělat. To je strašné, to je prostě strašné!“

„S námi?“ zeptal jsem se naprosto zmatený. „Co tím chcete říct?“

„Copak nechápete, jak je situace vážná?“ řekla paní Bauerová, vzala noviny do ruky a podala je profesorovi.

Vzal si je a přelétl očima první stránku, kde byla krátká zpráva o Färberově přepadení, a pak je otevřel na další stránce, kde o případu psali podrobněji. Viděl jsem, jak během čtení celý zrudl.

„To je přece nesmysl,“ řekl.

„Už chápeš, co mám na mysli?“ zasténala paní Bauerová. „Pane na nebi,“ řekl profesor, „tomu přece nemohou věřit!“

„Ten sluha je svědek,“ řekla paní Bauerová. „Ten ho našel.“

„Co se stalo?“ zeptal jsem se.

„Co si s vámi počnu?“ zvolala paní Bauerová. „Neměla bych promluvit s policií? Nebylo by lepší, kdybyste šli na policii sami?“

„Neměli bychom se unáhlit,“ řekl profesor. „Co se stalo?“ zeptal jsem se ještě jednou. Profesor mi podal noviny. „Myslí si, že jsme pachatelé,“ řekl. „Cože?!“

„Myslí si, že jsme Heinricha Färbera přepadli my, že jsme ho téměř utloukli k smrti!“

Zíral jsem na něho a jediné, co mě napadlo, byla kletba spojená s Codexem Regiem. V tu chvíli jsem nevěřil, že by naše dobrodružství mohlo mít šťastný konec.

XIX

Pořád ještě před sebou vidím profesorův výraz, když se ukázalo, že jsme spojováni s přepadením Heinricha Färbera. Hleděl na mě jako někdo, kdo definitivně ztratil půdu pod nohama. Klesl na židli a bezradně zíral před sebe. Vzal jsem si noviny a pokoušel se porozumět tomu, co v nich bylo napsáno. Bylo to přesně, jak profesor říkal, o nás dvou se tam mluvilo jako o dvou mužích, kteří Färbera navštívili krátce před jeho přepadením. Pak jsme se prý vrátili a zmlátili ho tak brutálně, že musel být v bezvědomí převezen do nemocnice, kde zápasí o život.

194

Když teď zpětně vzpomínám na profesorovo němé zoufalství v kuchyni paní Bauerové, uvědomuji si, jakou obrovskou vnitřní sílu navzdory tomu všemu v sobě měl. Jeho svět byl v tom okamžiku v troskách. Nejenže si nechal uloupit nejdrahocennější ze všech islandských rukopisů a vzápětí nato i pohřešované stránky Codexu Regia, nejen že se pod ním jeho židle na kodaňské univerzitě povážlivě viklala, ale teď mu navíc ještě v Německu hrozilo obvinění z nebezpečného ublížení na těle. Já tenkrát nemyslel na nic jiného, než že je vše definitivně ztraceno. Byl jsem pevně přesvědčen, že musíme zajít na policii a vyložit karty na stůl. Jak to všechno dopadne, se nedalo vůbec předvídat. Bylo téměř jisté, že budeme zatčeni a dáni do vyšetřovací vazby, dokud se nerozhodne o naší vině. Profesor určitě také myslel na poprask, jaký způsobí zpráva, že dva Islanďané jsou podezřelí z násilného napadení německého občana a že se v Německu nacházejí ve vyšetřovací vazbě. To všechno bylo strašné, ale ještě mnohem horší bylo to, že Codex Regius zůstane navždy ztracený. Jediné, co vyjde najevo, bude fakt, že profesor o událostech, ke kterým došlo před mnoha lety, celou dobu zarytě mlčel.

Byl jsem bez sebe hrůzou a měl jsem veliký strach, když jsem pochopil, v jak svízelné situaci se nyní nacházíme. Nejraději bych se na profesora vrhl a vyčetl mu, že nás dostal do takové šlamastyky, ale nedostal jsem ze sebe ani slovo. Zíral jsem na ten novinový článek a musel jsem bojovat s nevolností. Na těle mi vyrazil pot a narůstal ve mně pocit, jaký bych těžko dokázal popsat; pocit podobný tomu, jaký jsem cítil předtím ve Schwerinu, když se za námi zabouchly dveře cely.

„Co je v těch ostatních novinách?“ zeptal se profesor, když se zřejmě poněkud vzpamatoval z prvního šoku.

Paní Bauerová nám ukázala další noviny, které koupila, ale ve všech se psalo o přepadení obchodníka s uměním Heinricha Färbera.

Jeho sluha Klaus, který nás přijal u dveří, byl hlavním informátorem policie a zřejmě i tisku. Vypověděl, že ten večer se u dveří Färberova domu zastavili dva muži a žádali ho, aby mohli s panem Färberem mluvit. K tomu pán pochopitelně svolil. Muži vešli do domu a pan Färber s nimi měl krátkou rozmluvu, potom však sluhu zavolal, aby 195

ty muže vyprovodil ven. Ti dva muži byli velmi rozrušení a sluha Klaus prý zaslechl, jak jeho pánovi vyhrožovali. Když pak oba návštěvníci dům opustili, pan Färber se ještě nějakou dobu zdržoval v pracovně a pak šel spát. Sluha krátce nato taky. V noci si ničeho nevšiml, ale když chtěl následující den ráno jako obvykle přesně o půl osmé pánovi přinést snídani, našel ho v ložnici těžce zraněného.

Pachatelé se vloupali zadními dveřmi do kuchyně, potom se připlížili k Färberově ložnici a tam ho napadli.

Když jsme Färbera navštívili, řekli jsme oba svá jména, no a jak se na dobrého sluhu sluší, vzpomněl si na ně a sdělil je policii i reportérům. Naše jména tedy stála ve všech novinách, spolu s připomínkou, že se policie musí každopádně zabývat nenadálými hosty, o kterých se předpokládá, že pocházejí z Islandu. V článcích se psalo, že Färber žil sám, byl bezdětný a že pro to brutální přepadení neexistuje žádný motiv.

„Bude teď po nás v Německu vyhlášeno pátrání?“ zasténal j sem, když jsem si konečně uvědomil vážnost situace. „Zdá se, že ano,“

řekl profesor. „Co budeme dělat?“ zeptal jsem se. „V první řadě se musíme snažit zachovat klid.“

„Kdo může mít spadeno na Färbera?“

„Jak se zdá, tak my,“ řekl profesor.

„Co máte v plánu?“ zašeptala paní Bauerová a ustrašeně vyhlédla do předsíně.

„Jak jen na to přišli, že jsme to udělali my, že jsme se právě my dopustili tak ohavného násilného činu?“ zeptal jsem se. „To je přece absurdní. Jedná se o strašné nedorozumění, které musíme hned napravit.“

„Možná by bylo nejmoudřejší jít na policii,“ řekl profesor uvážlivě. Viděl jsem, že začíná zvažovat naše možnosti, že problém analyzuje a hledá řešení, snaží se zjistit, co dělat a jak nejlépe na zprávu reagovat.

„Jistě vás budou hledat po všech hotelech a penzionech,“ ozvala se Elsa Bauerová. „Co jim mám říct?“

„Potřebujeme jenom trochu času,“ řekl profesor, který se snažil zachovat klid.

„Do čeho jsi nás to zatáhl?“ řekl jsem zoufale.

196

„My jsme nic nespáchali, Valdemare, na to nezapomínej.“

„A co na tom záleží? Myslí si, že toho muže jsme přepadli my.

Hledají nás. Možná nakonec dospějí k tomu, že jsme ho zabili. To ovšem znamená, že naše šance jsou mizivé. Co když ten muž zemře?!“

„Proč nejdete na policii, nepromluvíte si s nimi a neuvedete všechno na pravou míru?“ navrhla paní Bauerová. Profesor se na ni podíval.

„Pokud tedy… Doufám, že jsi ho ne…?!“ Paní Bauerová nebyla schopna větu dokončit.

„Milá Elso, my jsme to neudělali,“ řekl profesor. „My jsme Färbera nepřepadli. Myslím, že ani ty sama tomu nevěříš. Navštívili jsme ho a bavili jsme se s ním, ale pak jsme odešli a šli jsme rovnou cestou sem. Byla jsi přece ještě vzhůru.“

„Přišli jste hodně pozdě,“ řekla paní Bauerová.

„Elso,“ řekl profesor, „my jsme nic neudělali. Mluvili jsme s ním a potom jsme odešli.“

„Tak tedy jděte na policii a vysvětlete jim to,“ řekla paní Bauerová.

„Nebylo by nejlepší, kdybychom opravdu zašli na policii?“ zeptal jsem se.

„Nesmíme nic uspěchat,“ řekl profesor. „Uspěchat?! Jsme podezřelí z pokusu o vraždu!“

„Jen klid, Valdemare, na všechno dojde. Než půjdeme na policii, musíme ještě vyřídit pár věcí.“

„Co chceš vyřídit?“

„Pak všechno vysvětlíme, neměl by to být žádný problém.“

„Žádný problém? Je po nás vyhlášeno pátrání!“

„Myslíte si, že to má co dělat s tím, proč jste tady?“ zeptala se paní Bauerová. Profesor se na mě podíval.

„Nemyslíš, že to nějak souvisí s Codexem Regiem?“ zeptal jsem se.

„Nemám tušení, ale samozřejmě víme, že Joachim von Orlepp jde po rukopisu taky.“

„Mohl by něco takového udělat?“

197

Profesor pokrčil rameny. „Považuji za nanejvýš pravděpodobné, že za tím vězí oni, Valdemare. Všechno na to poukazuje. Sledovali nás do Schwerinu a je velmi pravděpodobné, že jsou nám v patách i v Berlíně, aniž bychom si jich všimli.“

„A co tedy musíme ještě udělat?“ zeptal jsem se.

„Co tím myslíš?“

„Říkal jsi, že musíme ještě něco vyřídit, než půjdeme na policii.“

„Ano, musíme ještě někoho navštívit,“ řekl profesor. „Navštívit?“

zeptala se paní Bauerová. „A koho?“ zeptal jsem se.

„Musíme si znovu promluvit s tím Glocknerem,“ řekl profesor.

„S Glocknerem?“

„Půjdeme napřed k němu a pak na policii.“

„Ale…“

„Codex Regius má přednost,“ prohlásil profesor rázně. „Ale…“

„Žádné ale, Valdemare, tak to uděláme a musíme si pospíšit. Elso, pokud sem přijde policie a bude se na nás ptát, nemusíš lhát. Řekni jim, ať na nás počkají. Vydáme se jim, jakmile se vrátíme od Glocknera.“

Když jsme opustili paní Bauerovou, bylo už pozdě. Vyplížili jsme se jako zločinci zadními dveřmi ven, zatímco nás paní Bauerová pozorovala s ustaraným výrazem. Úpěnlivě prosila profesora, aby byl opatrný. Políbil ji na obě tváře a řekl jí, že si nemá dělat starosti, že všechno dobře dopadne, ale neznělo to zvlášť přesvědčivě. Netroufali jsme si zavolat taxík ani jet tramvají. Paní Bauerová odhadovala, že ke Glocknerovu domu můžeme dojít tak nanejvýš za hodinu, a ještě jednou nás nabádala, abychom byli opatrní. Mlčky jsme šli úzkými cestičkami přes zadní dvorky, zatímco jsem v oknech viděl, jak se lidé chystají jít spát. Vyzařoval z nich klid a mír, který jsem jim záviděl. Přál jsem si být zpátky v Dánsku, nebo dokonce na Islandu, přál jsem si, aby se mi nic z toho, čím jsem si v posledních dnech prošel, nikdy nepřihodilo. Stále jsem nedokázal pochopit, jak jsem se v tomto naprosto neznámém a cizím městě mohl stát hledaným zločincem. Největší vztek jsem měl na profesora.

„Vidíš, co jsi způsobil?“ řekl jsem mu, zatímco šel se svou hůlkou jako obvykle stále krok přede mnou.

„Co jsem způsobil?“

198

„Ty se ještě ptáš?! Udělal jsi z nás zločince, po kterých je vyhlášeno pátrání!“

„To přece, Valdemare, není pravda. Já jsem nic neudělal. Křivdíš mi.“

„Ty a ten tvůj zatracený Codex Regius,“ řekl jsem.

„Je zbytečné dávat jakoukoli vinu té vzácné knize.“

„Ta kniha je prokletá,“ řekl jsem. „Prokletá! Podívej se na Färbera, který právě teď zápasí se smrtí. Všichni, kteří s tou knihou mají něco společného, jsou prokletí.“

„Nezačínej zase s těmi hloupými řečmi,“ řekl profesor a ještě přidal do kroku.

„Když se nad tím ale zamyslíš, musíš souhlasit!“

„Nevěřím, že by se Färber někdy dostal do styku s Codexem Regiem,“ řekl profesor. „Nic o tom nevíme. Nesmíš být pověrčivý, Valdemare.“

Na to už jsem nedokázal nic říct, a tak jsem šel mlčky za profesorem temnými ulicemi Berlína k místu Glocknerovy soukromé adresy. Měl jsem na profesora vztek, třebaže jsem v hloubi duše věděl, že na naši situaci nenese žádnou vinu. Nemohl za to, že byl Färber ve svém domě přepaden. Možná že jeho přepadení ani nemělo nic společného s tím rukopisem. Možná Färber ve svém domě překvapil zloděje a přitom došlo k násilí. Profesor byl odhodlaný se přihlásit policii a já tajně doufal, že se nám snad ještě dnes večer podaří získat zpět svou dobrou pověst. Policie přece musí uznat, že s tím útokem nemáme nic společného, že jsme v tu dobu, kdy došlo k útoku, vůbec v domě nebyli. Krom toho, že jsme ten večer, kdy došlo k přepadení, s Färberem hovořili, nás s tím mužem vůbec nic nespojovalo. S největší pravděpodobností byl přepaden v době, kdy už jsme byli v penzionu Elsy Bauerové. Ta to může dokázat. Musí přece existovat ještě jiní svědci než jen ten sluha Klaus, kteří zahlédli jiné muže, jak se plíží kolem Färberova domu, aby pronikli dovnitř a spáchali ten strašný čin.

Zhruba to se mi honilo hlavou, zatímco jsem utíkal za profesorem. Tím, že jsem si namlouval, že se nám jistě podaří policii přesvědčit, že my bychom Färbera nikdy přepadnout nedokázali, a že 199

policie mezitím našla nějaké stopy, které naši výpověď podpoří, jsem pomalu začínal myslet pozitivně.

Soudě podle Glocknerova domu, žil v podobném přepychu jako Färber. Bydlel v třípatrové vile v grunderském stylu, jež se po válce začaly znovu stavět. Hilde Kamphausová nám předtím řekla, že se před nedávnem rozvedl. Avšak obě jeho děti z tohoto manželství byly už dospělé a již dávno odešly z domu. V několika oknech v přízemí se svítilo, avšak v ostatních patrech byla tma. Profesor zazvonil u dveří, chvíli jsme čekali, ale uvnitř se nic nehýbalo. Skoro to vypadalo, jako by si majitel domu na chvíli někam odskočil, ani se nenamáhal zhasnout. Ještě jednou jsme zazvonili a čekali dál. Pak profesor zaklepal, napřed tiše a zdvořile, pak o něco rázněji.

„Budeme na něho čekat?“ zeptal jsem se.

„Možná je dokonce lepší, že není doma,“ řekl profesor, ušel pár kroků podél domu a zabočil za roh. Překvapeně jsem hleděl za ním a pak jsem se za ním rozběhl do pěstěné zahrady za domem.

Viděl jsem, jak profesor na zadní straně domu nahlíží do okna, a k mému zděšení jsem pochopil, že se ho pokouší otevřít. Když došel až k zahradní brance, vzal za kliku, aby zjistil, jestli je zamčeno.

„Co to děláš?“ sykl jsem a nenápadně se rozhlédl. Naštěstí byla zahrada plná vysokých stromů, a tak jsme se nacházeli pod ochranou tmy.

„Musíme se dostat dovnitř,“ řekl profesor. „Dovnitř?“

„V domě by mohl být Codex Regius.“

„To přece nemůžeš vědět!“ řekl jsem a popadl ho za paži. „Měli bychom počkat před domem. Nemůžeme se tam jen tak vloupat!“

„Ty si dělej, co chceš, Valdemare, ale já musím dovnitř,“ řekl profesor a vymanil se z mého stisku. „Jestli tady chceš hlídat, byl bych ti velmi vděčný, ale samozřejmě si můžeš dělat, co chceš.“

„Už tak jsme v dost velké kaši,“ zaúpěl jsem. „Byl bych rád, kdybys to ještě nezhoršoval.“

„Nedělej si starosti,“ řekl profesor a já s hrůzou sledoval, jak holí rozbil jednu okenní tabulku. Předtím ovázal hlavici hole kapesníkem, aby zmírnil hluk, provedl to skoro tak zkušeně, až mě napadlo, že to nedělá poprvé.

200

„Jsi blázen,“ řekl jsem. „Já už s tím nechci mít nic společného.

Jdu pryč. Měj se dobře, já se vracím do Dánska!“

Rozzuřeně jsem se rozběhl a nechal ho v zahradě samotného.

Kolem domu jsem se dostal znovu na ulici a vydal jsem se po ní, aniž bych měl tušení, kde se nacházím a kam mám namířeno. Zpomalil jsem a rozhlédl se. Vůbec jsem nevěděl, kde jsem. Předtím jsem profesora slepě následoval a vůbec jsem nedával pozor na cestu. Ani jsem nevěděl, co si počít. Mám se vydat k nejbližší policejní stanici a tam se přihlásit? Nebylo to snad to, co profesor chtěl beztak udělat – ovšem teprve poté, co se vloupe do tohoto domu? Cítil j sem bezmocný vztek na toho muže, který si ustavičně dělá, co chce, a nikdy neposlouchá, co říkám. Ať jsem řekl nebo udělal cokoli, stejně na tom nezáleželo. Proč jsem se musel toulat přes půl Evropy při hledání té prokleté knihy? Proč mi nemohl dát prostě pokoj?

Pomalu mi ale docházelo, že největší vztek mám na sebe sama a na pravdu, kterou jsem si uvědomil, až když jsem profesora lépe poznal. Měl jsem vztek, protože jsem si uvědomil, jaký jsem ve srovnání s profesorem zbabělec a slaboch. Jaký jsem oproti němu budižkničemu. Když je ve hře tolik, musíte být připraveni podstoupit riziko – a to jsem já nebyl. Člověk potřebuje obrovské zaujetí, aby se vystavil tolika nebezpečím, jaká od konce války zažil profesor, zaujetí, které mi chybělo. Je zapotřebí velké vnitřní síly, aby člověk dokázal nést takové strašné tajemství. Že profesor musel v tomto konfliktu snést tolik porážek, dokazovalo, že je taky jenom člověk. A co jsem byl já? Strašpytel, který práskne do bot, když jde opravdu do tuhého? Když mě profesor nejvíc potřebuje?

Zůstal jsem stát a v duchu jsem nadával sám sobě. Potom jsem se obrátil a rozběhl se zpátky, až jsem se konečně dostal znovu ke Glocknerově vile. V zahradě za domem jsem profesora nikde neviděl, a tak jsem hledal rozbité okno, kterým se dostal do domu.

Prostrčil ruku dírou v tabulce a otočil kličkou. Stačilo mi, jen abych do okna trochu strčil, a mohl jsem vlézt dovnitř. Ocitl jsem se v kuchyni, ale na profesora jsem si zavolat netroufal. Prošel jsem do chodby, kde velké stojací hodiny tikáním odpočítávaly vteřiny. Po obou stranách se nacházely dveře a já otevřel první z nich. Byla tam taková tma, že jsem si neviděl ani na špičku nosu, ale čichem jsem 201

poznal, že jsem ve spíži. Vyšel jsem znovu na chodbu a měl jsem pocit, že jsem na konci zahlédl schodiště vedoucí nahoru. Vyšel jsem po něm a dostal se do velké pracovny.

V tlumeném světle stolní lampy jsem spatřil profesora, jak se sklání nad nějakým mužem, měl jsem pocit, že to byl Glockner.

Jeden malý stolek byl převržený.

„Ty ses vrátil?“ zeptal se profesor, aniž by zvedl oči.

„Co se stalo? Není to pan Glockner?“

„Glockner je mrtev,“ řekl profesor. „Někdo ho uškrtil tenkým ocelovým drátem, ještě ho má kolem krku. Od jeho smrti ještě neuplynula příliš dlouhá doba.“

Profesor byl ztělesněný klid.

„Cože?!“ zašeptal jsem. „Zavražděn?! On byl zavražděn?“

„Vypadá to tak.“

„To přece nemůže být pravda! Co se stalo?“

„Já nevím.“

„Co budeme dělat?“

„Nejdůležitější je zachovat klid,“ řekl profesor.

„Zachovat klid?! Teď je přece ze všeho nejdůležitější, abychom se odtud dostali. Tady přece nemůžeme zůstat! Co když někdo přijde? Musíme odsud vypadnout!“

„Uklidni se, Valdemare,“ řekl profesor a ani v nejmenším nejevil známky rozrušení.

„Copak se v takovém případě mohu uklidnit? Už v tom zase lítáme! Copak to nechápeš? Tahle vražda půjde také na náš účet.“

„Valdemare, nejdůležitější je, abychom zachovali klid. Nejlepší bude, když počkáš dole. Já bych se tady rád ještě trochu poohlédl.“

„Viděl jsi, kdo to udělal?“

„Ne, už jsem ho tady tak našel.“

Přistoupil jsem o krok blíž a uviděl jsem mrtvé tělo Arthura Glocknera s pečetním prstenem na malíčku.

„Nechoď k němu moc blízko,“ řekl profesor. „Nechci, aby ses na tu mrtvolu díval příliš zblízka. Na uškrceného muže není moc pěkný pohled, to mi tedy věř.“

„Nemůžu tomu uvěřit,“ zasténal jsem zoufale.

202

„Ničeho jsem se nedotýkal, oba bychom se tomu měli pokud možno vyhnout.“

„Kdo mohl něco takového udělat?“

„Teď je třeba jednat rychle,“ řekl profesor. „Mám podezření, že Färbera i Glocknera přepadli stejní pachatelé, navíc věřím, že se zajímají o stejnou věc jako my, totiž že chtějí získat Codex Regius.

Možná to byl von Orlepp junior, ale taky by to mohl být někdo, koho neznáme. Ať je to ale kdokoli, nezastaví se ani před vraždou.

Musíme být velmi opatrní, Valdemare, člověk nikdy neví, co se takovému vrahovi honí hlavou. Nevím, co mu Glockner řekl, než byl uškrcen, ale nedivil bych se, kdyby se zmínil o setkání s námi.“

„Myslíš, že i nám hrozí nebezpečí?“

„Tomu nevěřím,“ řekl profesor, a i když mluvil naprosto klidně, aby přemohl můj strach, cítil jsem, jak mi běhá mráz po zádech.

Rychle jsem se ohlédl a bezděky jsem postoupil o krok blíž k profesorovi.

„Myslíš, že by ten vrah mohl být pořád ještě v domě?“

Profesor se narovnal a rozhlédl se po pracovně. Přistoupil k psacímu stolu, prohraboval se v papírech na něm, pak otevřel šuplíky. V ruce držel kapesník, aby nezanechal otisky prstů.

„Ne, myslím, že je pryč. Dostal od Glocknera, co potřeboval.“

„Neměli bychom zavolat policii?“

Profesor se ušklíbl. „Na to už je zřejmě pozdě.“

„Pozdě?“

„Dávej pozor, aby ses ničeho nedotkl. Nikdy jsme tady uvnitř nebyli. Musíme tu všechno nechat tak, jak to je. Domnívám se, že Glockner svého vraha znal. Ledaže by ho ohrožoval nějakou zbraní.

Každopádně si ho pustil do domu a dovedl ho až sem, do své pracovny. Vrah se sem nevloupal.“

„Ne, ale my jsme se sem vloupali.“

„To je pravda, my jsme se sem vloupali,“ řekl profesor. „Ale policie bude předpokládat, že to udělal vrah.“

„Musíme jít na policii a říct jim, jak to všechno souvisí,“ řekl jsem.

Profesor mlčel.

203

„Chtěli jsme přece jít na policii,“ připomněl jsem mu, „slíbil jsi to.“

„To vím, ale situace se mezitím poněkud změnila, nezdá se ti?“

„Co tím chceš říct?“

„Vždyť to přece musíš vidět sám, Valdemare. Jsme podezřelí z toho, že jsme přepadli Färbera, a teď navíc stojíme nad Glocknerovou mrtvolou. Co bys vlastně chtěl policii říct?“

„Pravdu.“

„Že jsme se vloupali do domu a našli Glocknerovu mrtvolu?“

„Ano.“

„A ty si myslíš, že by nám to sežrali?“

„Musí nám to přece věřit.“

„Oni nemusí vůbec nic,“ řekl profesor. „Nejlepší bude, když se vůbec nedozví, že jsme v tomto domě byli. Nemůžeme jít na policii.

Ne teď a ne hned.“

„To je naprosté šílenství! Jak se z toho jen dostaneme? Co budeme dělat?“

„Musíme být stateční a nebát se, Valdemare, a…“

„Jak je možné být statečný a nebát se?“ vykřikl jsem. „Jak jen můžeš být tak klidný? Copak nevidíš tu mrtvolu? Ten muž byl uškrcen ocelovým drátem a ty tvrdíš, že mám zachovat klid?!“

„Když budeš takhle vyvádět, Valdemare, nijak nám to nepomůže,“ řekl profesor příkře. „Tak už se konečně vzmuž. Musíme zjistit, co Glockner udělal s Codexem Regiem, proto jsme sem přišli.

Musíme zjistit, jestli ho už prodal, nebo jestli ho pořád ještě schovává u sebe doma. Rozumíš? Byl bych moc rád, kdybys už konečně přestal vyvádět.“

Profesor přistoupil k psacímu stolu a vytahoval jednu zásuvku po druhé. Nejspodnější dvě zásuvky byly zamčené. Pomocí nožíku na dopisy se mu podařilo jednu otevřít. Prohrabal ji, ale nenašel nic důležitého. Stejným způsobem otevřel i nejnižší zásuvku a nahlédl do ní.

„Moment,“ řekl.

„Copak?“

Vytáhl jeden list, který byl připevněný sponkou k dopisní obálce.

Dopis byl adresovaný Glocknerovi a byl psán německy. Když jsem 204

se pokusil profesorovi nahlédnout přes rameno, všiml jsem si, že dopis byl napsaný před několika týdny v Reykjavíku.

„Co je to za dopis?“ zeptal jsem se.

„Sigmundur,“ řekl profesor sám pro sebe a v jeho hlase jsem nemohl přeslechnout údiv. „Co je to za Sigmundura?“

„Znám ho z Reykjavíku. Taky jeden bibliofil. Dopisoval si s Glocknerem.“

„Sigmundur?“

„…a potvrzuji naši schůzku v říjnu, „ četl profesor nahlas.

„Domluvenou sumu budu mít u sebe a doufám, že setkání se uskuteční v dohodnutou dobu a způsobem, na jakém jsme se domluvili. Můj klient je vám neskonale vděčný, že jste ho na tu knihu upozornil, a mám vás prý ujistit, že to obchodní vztahy mezi oběma firmami upevní a podpoří. Jak víte, má upřímný zájem o starou islandskou literaturu a už teď vlastní úctyhodnou sbírku. Pro mě samotného je velká čest, že mohu tuto obchodní transakci zprostředkovat. Navíc je mou povinností ověřit, zda se skutečně jedná o dotyčnou knihu. Nechceme vás z ničeho podezírat, ale jistě chápete, že se jedná o obvyklý postup. Mám vám od svého klienta vyřídit, že transakce musí proběhnout velmi diskrétně.“ Dál četl profesor mlčky.

„Zdá se, že se zde setkali teprve nedávno, možná dokonce během posledních čtyřiadvaceti hodin,“ řekl zamyšleně, když dopis dočetl.

„Sigmundur a Glockner. Ten kupec je Islanďan a žije na Islandu, pravděpodobně má obchodní kontakty s Glocknerem. Poslal pro tu knihu starého Sigmundura. Ten už je jistě zase na zpáteční cestě.“

Ještě jednou dopis přelétl očima.

„Co je to tu?“ zeptal se, zatímco mi dopis podával.

„Kde?“

„Tady to číslo, co je to?“

Jak jsem viděl, někdo docela dole načmáral na dopis od Sigmundura číslice dvě a devět. „Neznamená to druhého devátý, druhého září?“ zeptal jsem se. „Dva a devět? Devětadvacet? Není to devětadvacet?“

„Možná.“

„Co se má stát devětadvacátého?“

205

„Bůh ví.“

„Pokud se tedy jedná o datum.“

„Co by to mohlo být jiného?“

„Devětadvacet je prvočíslo,“ řekl jsem. „Prvočíslo? Jaký to má význam? „Nemám tušení.“

„Prvočíslo?“

„Napsal je tam Glockner?“

„Sigmundurovo písmo to není,“ řekl profesor. „Mohlo by být Glocknerovo.“

Oba jsme se podívali znovu na Glocknerovu mrtvolu.

„Jestli jde i těm vrahům o tu knihu, pravděpodobně jim o Sigmundurovi pověděl,“ řekl profesor. „Našli Glocknera stejným způsobem jako my, protože byli nejprve u Färbera.“

„Opravdu věříš, že jsou to ti samí pachatelé?“ zašeptal jsem.

„Ta kníhaje to jediné, co oba muže spojuje. Nyní je jeden z nich mrtev a druhý v ohrožení života.“

„To my taky,“ dodal jsem. „Ty a já. My jsme s tím případem spojeni taky! Věříš, že Codex Regius má teď ten Sigmundur?“

Profesor dál prohledával zásuvku, v níž ležel dopis, a našel pár černobílých fotografií. Podle všeho byly pořízeny v Glocknerově pracovně. Zobrazovaly starý svázaný pergamenový rukopis, přední stranu desek a dvě otevřené stránky. Profesor se zhluboka nadechl, když uviděl, co na nich je.

„To je ta kniha,“ zamumlal si sám pro sebe. „To jsou fotky Codexu Regia! Glockner měl tu knihu v rukou. Ležela tady na tomto stole! V této místnosti!“

Profesor zmlkl a prohlížel si fotografie. Pozoroval jsem ho a sotva jsem se odvažoval dýchat. Zřejmě se opět o krok přiblížil ke svému cíli. Jen jsem se ptal, jestli je mu jasné, v jak nebezpečné situaci se nachází. Ty brutální útoky na Färbera a Glocknera dodaly pátrání po Codexu Regiu zcela novou dimenzi. Řekl bych, že nikdo z nás nepochyboval o tom, že ty násilné činy nějak souvisí s rukopisem a že nám hrozí stejné nebezpečí jako oběma Němcům.

„Poslal kupci ty fotky, aby mu ten objekt ukázal,“ řekl konečně profesor. „Aby dokázal, že se jedná o pravou knihu. Sigmundur se na ni podíval. Je zprostředkovatel. Je odborník. Sigmundur se ve starých 206

rukopisech vyzná, jistě zavětřil zisk a cítil se polichocen, že může vystupovat jako prostředník. Ten kupec ho angažoval, aby měl naprostou jistotu, že všechno proběhne tak, jak má, že ho Glockner nechce podvést. Sigmundur by to musel vědět lépe, je mu známo, že nález tohoto druhu se musí hlásit, jiná možnost neexistuje.“

„Kdo je ale ten kupec?“

„Pravděpodobně nějaký Glocknerův obchodní partner. Možná nějaký velkoobchodník, rejdař nebo vývozce ryb. Každopádně někdo, kdo je finančně zajištěný.“

„Neměli bychom odtud rychle vypadnout?“ zeptal jsem se. Nerad bych se dál zdržoval v Glocknerově domě.

„Máš pravdu,“ řekl profesor, zatímco si strkal Sigmundurův dopis a fotografie do kapsy. „Musíme odsud co nejrychleji pryč!“

„Myslíš, že Glocknera zabil ten Sigmundur?“

Profesor se na mě udiveně zadíval. „Sigmundur je roztřesený stařec, který by nebyl schopen ublížit ani omráčenému.“

Pokusil jsem se usmát. „Předtím jsem reagoval poněkud ukvapeně,“ řekl jsem rozpačitě. „Doufám, že mi můžeš moji hloupost odpustit.“

„S tím si nedělej starosti, moc dobře ti rozumím,“ řekl profesor.

„Jedná se o velmi vážnou záležitost. Musíme zjistit, jakým způsobem bude Sigmundur cestovat zpět na Island. Jestli odjíždí z Německa či z Dánska. Musíme ho najít a dát mu najevo, že Codex Regius není na prodej. Nikdo nemůže ten rukopis považovat za své vlastnictví, to musí pochopit. Musí nám ho vydat.“

„Myslíš, že Glockner znal plán jeho cesty?“ zeptal jsem se a naposledy jsem pohlédl na mrtvolu, než jsme opustili pracovnu.

„Obávám se, že ano,“ řekl profesor a seběhl po schodišti dolů.

„Pochybuji ale, že Sigmundur ví, jaké mu hrozí nebezpečí.“

Náhle mi hlavou bleskla jiná myšlenka. „Pokud nám von Orlepp a jeho lidé byli po celou dobu v patách…,“ řekl jsem vyděšeně.

„Tak co?“

„Nezastaví se před ničím.“

„Co tím chceš říct, Valdemare?“

„Jak našli Färbera? My jsme ho přece našli jen díky usilovnému pátrání a náhodě.“

207

„No a?“

„A vzápětí nato šli ke Glocknerovi.“

„Ano.“

„Poté, co jsme s ním mluvili my.“

Profesor na mě upřeně pohlédl. „Hilde Kamphausová!“ vykřikl a rozběhl se. „Je docela dobře možné, že nás sledovali nejprve k Hilde!“

XX

Uvědomoval jsem si, jak bizarně se události vyvinuly a v jak velkém jsme se ocitli nebezpečí. Co začalo v Arhusu a později ve Schwerinu jako napínavé pátrání po dávno zapomenuté historii jakési Rosy Benediktsdóttir ze sedmnáctého století, se v Berlíně náhle vyvinulo v případ vraždy, jež se dala snadno uvést do souvislosti se mnou a s profesorem. Nikdy by mě ani ve snu nenapadlo, že se někdy ocitnu v takové situaci, obyčejný kluk, který vyrostl v péči své tety v Západních fjordech. Kdyby mi někdo někdy řekl, že se zúčastním takového dobrodružství, vysmál bych se mu.

Neměl jsem ovšem čas o tom přemýšlet, dokud ty události trvaly, a zpětně j sem pak pochyboval, že jsme mohli něco udělat jinak. Byl jsem jen profesorův přívažek, on určoval postup, ale popravdě řečeno i on v tomto období měl j en pramalý vliv na chod věcí.

V tu noční dobu už tramvaje nejezdily a my jsme spěchali vylidněnými berlínskými ulicemi a hledali nějaký taxík. Profesor teď naprosto pustil z hlavy, že bychom měli být opatrní, s holí v ruce se hnal vpřed a nadával, že tu žádné taxíky nejezdí. Teprve po deseti minutách jsme jeden objevili a zastavili. Profesor mi nakázal, ať mlčím, a taxikáři bezvadnou němčinou vysvětlil, kam chceme jet.

Dveře domu, ve kterém bydlela Hilde Kamphausová, byly odemčené a já vzal schody úprkem. Profesor byl pomalejší, s těžkým supěním a oddechováním se ovšem snažil mě dohnat co nejrychleji.

Zaklepal jsem na dveře bytu a naslouchal jsem, ale uvnitř se nic nepohnulo. Zaklepal jsem znovu. Když profesor dorazil nahoru, 208

zabušil do dveří holí. Nic se nedělo. Ustaraně jsme se na sebe podívali.

„Musíme ty dveře vylomit,“ řekl profesor.

Dveře vedlejšího bytu se otevřely a hlavu vystrčil obrovský, asi šedesátiletý muž. „Co je to za rachot?“ zeptal se.

„Promiňte, že jsme vás vyrušili,“ řekl profesor zdvořile.

„Hledáme Hilde Kamphausovou. Nevíte, kde by mohla být?“

„Nemám tušení,“ řekl muž a podezíravě si nás měřil. „Co jí chcete?“

„Viděl jste ji dnes večer?“ zeptal se profesor, aniž by vzal na vědomí jeho otázku.

Muž nevyšel na chodbu, zůstal stát mezi dveřmi, jako by byl připraven na všechno.

„Ne, dnes večer jsem ji neviděl – a ty její děcka taky ne.“

„Nebyli tady v domě nějací jiní lidé?“

„Ne, nikdo.“

„Mockrát děkuji,“ řekl profesor s nepatrným úsměvem, „a ještě jednou promiňte, že jsme rušili.“

Muž na nás ještě nějakou dobu hleděl a zřejmě očekával, že odejdeme, ale když se tak nestalo, zavřel dveře.

Profesor se právě chystal vykopnout dveře Hildina bytu, když tu se objevila s oběma dětmi na schodišti.

„Vy jste tu zase?“

„Díkybohu,“ řekl profesor a šel jí naproti.

Naštěstí Hilde nevěděla nic o tom, co se přihodilo v uplynulých čtyřiadvaceti hodinách. Naší večerní návštěvou byla udivena úplně stejně jako tou první. Děti se tiskly k matce, když nás uviděly, a pustily se jí, až když jsme byli v kuchyni. Pověděli jsme jí, co se stalo, že byl Glockner zavražděn a že Färber, který nás na něho upozornil, leží těžce zraněný v nemocnici; že ti zločinci zřejmě hledají stejnou knihu jako my, ten starý rukopis, který předtím u sebe měla Hilde. Řekla, že ji dnes večer nikdo neobtěžoval, a prohlásila, že nemá žádné nepřátele. Hleděla na nás s pochybností a zřejmě opravdu nevěděla, o čem mluvíme.

Profesor se pokusil zmírnit její strach a současně i náš vlastní, Řekl jí, že zřejmě není v nebezpečí. Stopa knihy, po které pátráme, 209

teď vede zcela překvapivě na Island. Chtěl mít ale rozhodně jistotu a zeptal se Hildy Kamphausové, jestli nemá nějakou přítelkyni nebo příbuzné, ke kterým by se mohla na dva nebo tři dny uchýlit. Hildě Kamphausová pochopila, že to profesor myslí vážně, že je jeho starost skutečná a že j í kvůli té knize dost možná opravdu hrozí nebezpečí. I když nevěděla, o co jde, bez dalšího vyptávání se podvolila a řekla, že má nedaleko od Berlína sestru. Profesor jí vtiskl do dlaně jakousi bankovku.

„Bude to stačit na taxík až tam?“

„Ano,“ řekla Hildě Kamphausová.

Pak se na profesora zadívala.

„Vy to myslíte zcela vážně,“ řekla.

„Bohužel ano,“ řekl profesor. „Nesmíme nic riskovat.“

„Proč se tedy nespojíte s policií?“ zeptala se. „Jistě vám pomohou.“

„Pak bychom museli přerušit naše pátrání a ztratili bychom čas,“

řekl. „Tomu musíme za každou cenu zabránit.“

„Ale policie by vám přece mohla s tím pátráním pomoci,“ řekla.

„Obávám se, že ne. Na to je ta věc příliš komplikovaná.“

„Myslí si, že jsme to udělali my,“ vyhrkl jsem vzrušeně. „Co udělali?“

„Policie nás podezřívá, že jsme přepadli toho Färbera. To ale samozřejmě není pravda. Když půjdeme na policii, ztratíme spoustu času, čímž možná zmaříme poslední šanci na znovunalezení té knihy.“

„Musíte mu věřit,“ řekl jsem. „Nemůžeme si dovolit, abychom byli z něčeho obviněni.“

„A sem jste přišli proto, že jste o mě měli starost?“

„Ano.“

„Víte, kdo jsou ti pachatelé?“

„Ne,“ řekl profesor. „Nevíme, kdo to udělal, ale domníváme se, že to byli ti samí pachatelé, kteří přepadli a zabili taky Glocknera.“

Hildě vstala. „Pojedeme k mé sestře,“ řekla.

Sbalila do tašky pár věcí, přidala něco ze svých zásob jídla a zanedlouho jsme opustili byt a spěchali po schodech dolů.

210

Když jsme opouštěli dům, ještě jsem si všiml, jak Hildin soused pootevřel na chvíli dveře.

Po krátkém čekání se podařilo Hilde Kamphausové chytit taxík, a tak jsme se s ní rozloučili. Profesor jí ještě jednou poděkoval, že u sebe schovávala tu islandskou knihu, a ona nám upřímně popřála, abychom ji zase našli.

„Děkuji vám, že jste na mě mysleli,“ řekla.

„Dávejte na sebe pozor,“ řekl profesor.

Dívali jsme se za taxíkem, dokud nezabočil za roh.

„Tak jdeme, Valdemare,“ řekl profesor, když auto zmizelo, „teď musíme najít Sigmundura!“

Další použití taxíku už profesor riskovat nechtěl. Byl přesvědčen, že popis nás dvou byl už zveřejněn. Vraceli jsme se k penzionu paní Bauerové méně rušnými ulicemi a trvalo nám to více než dvě hodiny.

Když jsme se konečně k domu přiblížili, viděli jsme, že tam vypuklo hotové peklo. Před domem stály hlídkové vozy s blikajícími modrými majáčky, hemžila se tam spousta policistů, v uniformách i v civilu. Dveře domu byly otevřené. Měl jsem pocit, že jsem za jedním oknem zahlédl paní Bauerovou, nebyl jsem si ale jistý. Jakmile jsme se vynořili zpoza rohu a uviděli, co se tu děje, zůstali jsme stát.

Policie po nás pátrá a zjevně už zjistila, kde jsme se v Berlíně ubytovali. Stačil jim na to jediný den.

„Byli rychlejší, než jsem si myslel,“ konstatoval profesor.

„Paní Bauerové se asi nepodaří nás zapřít,“ řekl jsem.

„Ne, to těžko. Nikdy v životě neuměla moc lhát. Samozřejmě že už našli i naše zavazadla. Myslel jsem, že budeme mít víc času.“

„Jsi si jistý, že s nimi nechceš mluvit?“

„Ano, zcela jistý. Ale tobě samozřejmě nemohu nic zakazovat.

Jestli chceš jít za nimi, klidně můžeš. Já musím napřed najít Sigmundura.“

„Jdu s tebou,“ řekl jsem po chvíli přemýšlení. „Tak dobře.“

„Jak se chceš dostat z Berlína do Dánska?“

„To se teprve uvidí.“

„A co Sigmundur? Jak ho chceš najít?“

211

„Vím, že vždycky, když cestuje do Evropy, jezdí přes Kodaň, možná ho najdeme právě tam. Pokud ne, budeme muset na Island.“

„Na Island?“

„Pátráme po Codexu Regiu. Pokud ho má Sigmundur, je na cestě na Island.“

„Jak se ale dostaneme z Berlína?“

„Máš řidičský průkaz?“

„Ne, ještě nikdy jsem auto neřídil.“

„Já s řízením auta také nemám velké zkušenosti,“ řekl profesor a vytáhl z kapsy klíčky od auta. „Ale naše milá Elsa říkala, že si na to zase brzy zvyknu.“

„Elsa? Elsa Bauerová?“

„Zaparkovala své auto o pár ulic dál pro případ, že bychom měli nějaké těžkosti. Říkala, že si je mohu vzít, kdyby to nešlo jinak.

Nádrž je plná.“

Auto paní Bauerové byl černý volkswagen. Profesorovi sice trvalo dost dlouho, než ho nastartoval, ale když konečně zvládl spojku, probíhala další jízda poměrně hladce.

„Od Gittiny smrti jsem auto neřídil,“ řekl a vzápětí povolil spojku příliš rychle, takže auto poskočilo vpřed, div jsem se nepraštil do hlavy.

Opět mě udivilo, jak dobře se profesor vyznal v Berlíně. Řídil auto ulicemi křížem krážem, ale cílevědomě ven z města, až jsme se dostali na méně rušné silnice východního Německa. Tady už nebylo skoro žádné pouliční osvětlení a cestu na sever nám ukazovala jen světla auta. Už jsem se ani nevyptával, jak se dostaneme přes dánské hranice. Policie musela mezitím zjistit, že jsme přijeli z Dánska a že se tam pravděpodobně budeme chtít vrátit. Bezpochyby informovala pohraničníky. Snažil jsem se nemyslet na to, že možná bylo pátrání po nás vyhlášeno i v Dánsku a na Islandu. Profesor si tím ale zřejmě hlavu nelámal, jeho myšlenky se točily pouze kolem Codexu Regia a jeho pohřešované části.

„Když to tak vezmeme,“ řekl jsem, „není snad přece jen dobře, že je Codex Regius na cestě zpět na Island?“

Dlouho jsme jeli po mizerné štěrkové silnici. Neměli jsme s sebou mapu a já jsem nevěděl, nakolik se profesor vyzná v této části 212

východního Německa, nicméně za nic na světě bych si netroufl se ho na to zeptat. Příjemné drncání auta mě uspávalo, navíc mě ukolébával i zvuk motoru. Profesor mi řekl, že si mám trochu zdřímnout, ale nepodařilo se mi opravdu usnout. Všechno, co jsme na naší cestě zažili, mi probíhalo před očima a nedopřávalo mi klidu – Glocknerova mrtvola, situace, v níž jsme se s profesorem nacházeli, náš útěk.

„Není jedno, jak se s Codexem Regiem naloží,“ řekl najednou profesor a požádal mě, abych mu z kapsy vytáhl jeho tabatěrku a otevřel ji. Sáhl jsem mu do kapsy a našel krabičku. Když jsem ruku vytáhl, zjistil jsem, že jsem současně vytáhl ještě druhou, menší krabičku.

„Ze které chceš?“ zeptal jsem se.

Koutkem oka se podíval na obě krabičky.

„Z té se šňupacím tabákem,“ řekl.

Otevřel jsem tabatěrku a nabídl mu. Natáhl ruku, konečky prstů si vzal řádnou dávku a šňupl si. Potom jsem krabičku opět zavřel.

„Ten rukopis si nemůže nikdo jen tak opatřit, jako když se prodává ryba,“ pokračoval a ukazováčkem si přejel pod nosem.

„Není vlastnictvím žádného člověka. Od té doby, co se dostal do rukou biskupu Brynjólfurovi, patří celému národu. Patří Islanďanům.

Není možné ho prostě jen tak ukradnout a prodat kdovíkam, kde ho pak zase někdo prodá dál a dost možná zase ukradne.“

„Jestli najdeme na Islandu toho kupce…“

„Já přesto stále doufám, že se na Island vůbec nedostane,“

přerušil mě profesor. „Nakonec tam sice stejně skončí, o tom jsem přesvědčen, ale až v pravý čas.“

Cesta ubíhala dál černočernou tmou.

„Udělej mi malou dávku,“ požádal mě profesor.

Stále ještě jsem držel v ruce obě krabičky, které jsem předtím vytáhl profesorovi z kapsy.

„Tady z toho?“ zeptal jsem se, přičemž jsem zvedl menší krabičku. Byla velice lehká, dřevěná a pěkně pomalovaná.

„Ano, otevři ji.“

Když jsem nadzvedl víčko, objevil se pod ním jemný bílý prášek.

213

„Dej mi toho trochu na hřbet dlaně,“ řekl a natáhl ruku. Udělal jsem, co mi řekl, a on prášek vdechl. „Co je to?“ zeptal jsem se.

„Říká se tomu amfetamin,“ řekl profesor. „Někdy si to míchám do šňupacího tabáku. Pomáhá mi to udržet se v bdělém stavu.“

„Amfetamin?“ podivil jsem se.

„Obstarává mi to můj lékárník,“ řekl profesor. „Velmi se tím zvyšuje účinnost šňupacího tabáku.“

O té látce jsem už slyšel, ale sám jsem ji nikdy neokusil. Od islandských studentů jsem věděl, že něco takového berou ve zkouškovém období.

„Před mnoha lety jsem byl v Paříži,“ řekl profesor. „Navštívil jsem tehdy Louvre a spatřil jsem Monu Lisu, mistrovské dílo italské renesance. Musel jsem myslet na to, proč je ta malba slavnější než všechny ostatní. Jak jistě víš, pochází tato malba od Leonarda da Vinciho, od něhož existuje jen málo maleb. Tento obraz má také významnou historii, také byl uloupen. Úsměv Mony Lisy fascinuje lidstvo už po staletí. Je v něm taková netečnost, dokonalá lhostejnost, ale my cítíme, že skrývá tajemství, které neznáme. S tímto tajemstvím se na svět usmívá již celá staletí. A pak jsem si vzpomněl na Codex Regius a začal jsem přemýšlet, co si asi Italové myslí o tom, že je Mona Lisa ve francouzském vlastnictví a že je ve skutečnosti hlavní atrakcí jistého francouzského muzea.“

Profesor se vyhnul jedné díře na silnici.

„Chceš říct, že bys nerad viděl Codex Regius například v Louvru?“ zeptal jsem se a opřel se o dveře.

„Nechtěl bych ho vidět ani v Louvru, ani v Královské knihovně v Kodani, ani doma u nějakého islandského pracháče,“ řekl profesor.

„Codex Regius patří do islandského muzea rukopisů. Určitě jednou dojde k tomu, že nám Dánové rukopisy vrátí, o tom jsem pevně přesvědčen. A mezi všemi těmi rukopisy bude vynikat právě Codex Regius. Naší povinností je tuto knihu střežit a v pořádku ji předat dalším generacím. Takový klenot nemůže patřit jedinému člověku.“

„Ale nelze přece znovu přepsat dějiny. Běh dějin se postaral o to, že se Mona Lisa dostala do francouzského muzea. A Codex Regius se dostal do Královské knihovny. Myslíš, že je v našich silách to zvrátit?“

214

„Momentálně běh dějin předpokládá, že Codex Regius přejde do soukromých rukou. Nepřipadá ti, že je třeba proti tomu něco podniknout?“

„Možná ho chce nový majitel vrátit Královské knihovně v Kodani.“

„To je velmi nepravděpodobné.“

„Nejde v první řadě o to, že máš strach, že se to všechno provalí?“ zeptal jsem se. „Nemáš strach z toho, že se jednoho dne zjistí, že jsi svým kolegům celou dobu lhal? Nebylo by snad možné ten rukopis najít díky spolupráci Dánů, Němců a Islanďanů, kdyby ses přiznal k tomu, že už ta kniha není na svém místě. Není to pravý důvod toho, že po nás pátrá policie a že se teď nacházíme na útěku kdesi v Německu v autě paní Bauerové?“

„Měl by ses trochu prospat, Valdemare,“ řekl profesor. „Už zase mluvíš nesmysly. Když jsi unavený, říkáš příšerné nesmysly.“

„Ty přece víš, že tvé jednání je omluvitelné,“ řekl jsem. „Nikdo by ti nic nevyčítal. Nacisté kradli umělecké poklady všude, kam se dostali, v jejich rukou zmizela spousta nejcennějších uměleckých děl Evropy. Hitler snil o tom, že vystaví gigantické umělecké muzeum, které chtěl naplnit všemi těmi uloupenými uměleckými díly. Mělo vzniknout v Linci, však víš. Ve srovnání s takovým velikášstvím je Codex Regius téměř nicotný.“

„Dost možná chci napravit něco, co se za války zvrtlo, a knihu vrátit zpět na místo, aniž by se kolem toho dělal velký povyk. Je docela dobře možné, že jsem natolik paličatý, že chci vidět věci tam, kde je jejich skutečné místo.“

„Já jenom nerozumím tomu, proč si to tak vyčítáš. Všichni by museli mít porozumění pro situaci, ve které ses nacházel.“

Profesor se zhluboka nadechl.

„Jistě jsi četl nějaké vydání Eddy,“ řekl.

„Ano, samozřejmě,“ odpověděl jsem.

„Máš v ní nějakou oblíbenou pasáž, nějaký oblíbený úryvek nebo tak něco?“

„Nevím, jestli bych dokázal jmenovat nějakou konkrétní pasáž,“

řekl jsem, protože jsem se vlastně víc zajímal o islandské ságy, nechtěl jsem to však přiznat.

215

„Já sám mám v oblibě zvlášť Píseň o Atlim“ řekl profesor. „Tam se nachází kvintesence veškerého hrdinského básnictví a vší hrdinské odvahy. Pojednává o mužích, kteří triumfují nad smrtí. Gunnar a Högni, to jsou mí lidé.“

„Gunnar a Högni?“

Profesor se usmál:

Smál se Högni,

srdce když řezali

zaživa hrdinovi –

na nářek vzpomněl nejpozději

Na mísu je dali,

Gunnarovi nesli.

Pokoušel jsem se rozpomenout na ty tragické události Písně o Atlim, ale profesor mě předešel a vyprávěl mi ten příběh, zatímco auto stále uhánělo na sever. Mluvil o tom, že většina hrdinských básní v Eddě nějak souvisí s rýnským zlatem, které Sigurd Drakobijec sebral draku Fáfnirovi na Gnitaheidru. Hunský král Atli zatoužil po tomto zlatě, které bratři Gunnar a Högni sebrali Sigurdovi a potopili v Rýnu. Atli je pozval na hostinu a oni navzdory varování věrných přátel pozvání přijali. Byli odhodláni hledět neohroženě vstříc svému osudu, ať už by pro ně přichystal cokoli. Při té hostině Atli oba zajal a žádal po nich, aby mu prozradili, kde je zlato ukryto, ale bratři to odmítli. Když je k tomu chtěl Atli přinutit mučením, požádal Gunnar, aby mu přinesli srdce jeho bratra Högniho. Högni hleděl smrti vstříc s hrdinskou udatností a smál se, když mu srdce vyřezávali z těla. Atli nepoznal, že padl do léčky, protože tím se stal Gunnar jediným, kdo věděl, kde je zlato ukryto. Odmítl Atlimu místo prozradit a byl svržen do jámy naplněné hady, kde hrál na harfu, dokud nezemřel. Tak se Atli o zlatě nic nedozvěděl.

„To je ta nejúžasnější píseň v celé Eddě,“ prohlásil profesor, „a je dost dobře možné, že jsem se jí nechal ovlivnit.“ Po těchto slovech se na chvíli odmlčel. „Byl jsem odhodlán nepovolit,“ pokračoval.

„Tenkrát jsem byl odhodlán hledět smrti do tváře, chtěl jsem ji přijmout s otevřenou náručí. Ale nakonec se ukázalo, že j sem 216

zbabělec. Když došlo na věc, nebyl j sem dost silný. A tak nám byl Codex Regius uloupen. V rozhodujícím okamžiku jsem své břímě neunesl.“

„Ale…“

„Tak to zkrátka bylo…“

Toto přiznání mi doslova vyrazilo dech. Poskytlo mi jeden z těch vzácných náhledů do jeho duše, do jeho pojetí starých hrdinských básní, s nimiž se identifikoval a v nichž viděl vzor pro svůj vlastní život. Selhal. Zradil své hrdiny, zradil Codex Regius, ale v první řadě sebe sama.

„Raději jsem si měl nechat vyříznout srdce a smát se tomu, než přilézt ke křížku,“ řekl tak tiše, že jsem mu sotva rozuměl.

„Dlouho jsem byl jako zbavený rozumu,“ pokračoval po nějaké době, „mnoho týdnů, mnoho měsíců. Pak se válka chýlila ke konci, čas plynul a já jsem pomalu dospěl k přesvědčení, že mi nikdo neuvěří, že si všichni budou myslet, že jsem si to jen vymyslel.

Někteří lidé si myslí, že jsem byl loutkou nacistů. Co jsem měl na to říct? Byli lidé, kteří by rádi uvěřili, že jsem tu knihu nacistům naservíroval na stříbrném podnose, že jsem hrál dvojí hru a kolaboroval s nimi. Nevěděl jsem, jak tyto lidi přesvědčit, aby mi uvěřili.“

Auto dál drkotalo tmou. Nevěděl jsem, co na to odpovědět.

Nevěděl jsem, jestli mu rozumím.

„Copak někdo vlastní Monu Lisu?“ zeptal jsem se po dlouhém mlčení. „Copak nepatří celému světu, i když ji přechovávají Francouzi?“

„Podle mého názoru bude vždycky doma v Itálii,“ odvětil profesor.

„A Codex Regius na Islandu.“

„Nikde jinde. Ten rukopis je světový unikát – stejně jako Mona Lisa. Ten text už existuje ve spoustě edicí, stejně jako existují nesčetné reprodukce Mony Lisy, ale je jen jeden originál, jen jeden Codex Regius.“

Z krajiny, kterou jsme projížděli, jsem nerozeznával vůbec nic, viděl jsem jen přední světla a jimi osvětlený kus silnice, která nás vedla ven z Německa.

217

„Kdo je ten Sigmundur?“ zeptal jsem se. „Co o něm víš?“

„Pokud kvůli kodexu zabili Glocknera, obávám se, že i on je ve velkém nebezpečí, třebaže nemá o ničem sebemenší tušení,“ řekl profesor. Protože teď byla silnice o něco lepší, přidal plyn a podíval se na hodinky.

Pak mi vyprávěl, že Sigmundur byl synem nějakého obchodníka z Reykjavíku, že zdědil obchod po otci a přivedl ho k bankrotu.

Soustředil se na studium středověku, uměl taky řecky a latinsky a byl považován za experta na staré islandské rukopisy, což však profesor velice zpochybňoval. Sigmundur sbíral knihy a zdědil velkou knihovnu svého dědečka. Když obchod přestal vzkvétat, otevřel si antikvariát. Profesor mi vyprávěl, že se Sigmundur několikrát ucházel o místo na univerzitě, ale že ho vždy odmítli. Uveřejnil v časopisech pár článků a vytvářel pozoruhodné teorie o původu Islanďanů, které byly v naprostém protikladu s dosud ověřenými fakty. Dokonce vydal i knihu, ve které předložil své hypotézy, ale skoro nikdo si jí nevšiml. Byl známý svou nenávistí vůči Dánům za to, že po staletí utlačovali Islanďany, a byl přesvědčen, že období od roku 930 do roku 1262, kdy se mluví o svobodném islandském státu, představovalo začátek a konec islandského zlatého věku. Takové časy už prý nikdy na Islandu nebudou.

„Typický podivín,“ dodal profesor. „Jestliže existuje někdo, kdo má za úkol propašovat Codex Regius na Island, pak je to právě on.“

„Byl by schopen odhalit originál?“

„Ano, v Královské knihovně viděl originál knihy na vlastní oči.“

„Nepatří mu ten obchod v Ingólfsstrati?“ zeptal jsem se, když jsem si vzpomněl na jeden antikvariát, který jsem několikrát navštívil, když jsem bloumal po městě, a na starého, bělovlasého mužíčka, který se choulil za policemi s knihami a všechny děti, které do krámu zabloudily, odtud rázně vyháněl.

„Ano, když jsem o něm slyšel naposledy, patřil mu právě tento obchod,“ řekl profesor. „Občas cestuje do Kodaně a tu a tam i do Skandinávie, do Německa nebo i do jiných zemí a pátrá po knihách, ale pokud vím, nikdy neobjevil nic důležitého.“

Na východě se začínalo pomalu rozednívat. Profesor nepůsobil vůbec unaveně, ale já jsem byl utahaný jak pes a co chvíli jsem si na 218

sedadle spolujezdce krátce zdříml. Přitom jsem si vybavoval všechny ty události, které se přihodily od té doby, co jsem začal studovat – pokud lze vůbec hovořit o studiu – na univerzitě v Kodani a poznal jsem profesora. Vzpomínal jsem na tetu. Sice mě poprosila, abych profesorovi vyřídil pozdrav, ale zmínila se o něm jen pár slovy. Při své poslední návštěvě v Západních fjordech, než jsem odjel studovat do zahraničí, jsem se jí zeptal, jestli zná profesora osobně, ale neodpověděla mi. Prohlásila, že o něm slyšela, že je uznávaný učenec a bezpochyby kapacita ve svém oboru, takže se od něj mohu hodně naučit. Teta nikdy moc řečí nenadělala.

Zasténal jsem. Slunce stoupalo nad obzor. Dost možná, že profesor vycítil, že jsem myslel na Island.

„Chybí ti Island?“ zeptal se.

„Ne, vlastně ne,“ řekl jsem. „I když momentálně bych byl raději tam.“

„Mně Island chybí,“ řekl profesor. „Často na něj vzpomínám a toužím cestovat po těch příšerných silnicích. Chybí mi islandský chlad a ty modré hory v dálce. Chybí mi, když začne zima, pořádná zima se spoustou sněhu a s vichřicemi, které trvají celé dny. Toužím vidět tříštící se led. Chybí mi i ty dlouhé dny na začátku léta, kdy slunce nezapadá, nýbrž jen trochu poklesne a letní noc je ozářena tím zvláštním, chladným světlem.“

Profesor umlkl. Stále ještě jsem netušil, jak nás chce dostat přes dánské hranice, ale nechtěl jsem na to myslet.

„Měl ses u tety dobře?“ zeptal se.

„Ano,“ odpověděl jsem.

„Kdy ses naposledy setkal se svou matkou?“

Krátce jsem zaváhal, protože jsem si vzpomněl na naše poslední setkání; seděl jsem s ní v jakési kavárně a neměli jsme si co říct. Jako obvykle byla vkusně oblečená a na rtech měla křiklavě červenou rtěnku. Vůči té neznámé ženě, která byla mojí matkou, jsem cítil jakýsi ostych.

„Byla asi před dvěma lety na Islandu,“ řekl jsem zamyšleně.

„Setkal jsem se s ní v Reykjavíku. Moji adresu měla od tety a jednoho dne stanula u dveří mého pokoje.“

219

Byl prosinec a ona stála u dveří mého pokoje, na sobě měla tlustý kožich. Lekl jsem se. Neviděl jsem ji celá léta.

„Tak tady jsi, miláčku,“ řekla, když jsem vyšel po schodech.

„Vracíš se z univerzity?“

„Ano,“ řekl jsem váhavě.

„Na té chodbě je hrozná zima. Doufám, že ve tvém pokoji není takové chladno.“

Měl jsem pronajatý pokoj na Frakkastíguru, až v podkroví, kde byly tři pokoje, každý se samostatným vchodem. Nahoru do malé předsíňky vedly strmé schody a má matka se ve svém fajnovém oblečení vyškrábala až tam.

„Copak ty nemáš radost, že mě zase vidíš?“ zeptala se.

„Ani jsem nevěděl, že jsi na Islandu,“ řekl jsem a přitom jsem si uvědomil, s jakou neobratností se pokouším vyhnout její otázce.

„Pojď,“ řekla, „chtěla bych si s tebou zajít do nějaké kavárny.“

Přikývl jsem na souhlas a odložil si tašku do pokoje. Napřed jsme se procházeli po Laugaveguru a mně připadalo hrozně divné kráčet po jejím boku. Vím, že je to hloupost, ale měl jsem dojem, že na mě všichni lidé musí zírat a šuškat si o té ženě v přepychovém kožichu s módní kabelkou přes rameno, která jde po boku neohrabaného kluka v odrbaném kabátě, svého syna, o kterého se nikdy nestarala. Potom jsme prošli pod vánočními světelnými girlandami, jež byly zavěšeny nad ulicí, zase zpátky dolů po Laugaveguru a nakonec jsme se posadili v hotelu Borg. Matka si objednala ke kávě jakýsi likér. Když ho vypila, přivolala číšníka a požádala ho o gin s tonikem.

„Jak jsi na tom s alkoholem ty, drahý Valdemare?“ zeptala se.

Předtím jsme po cestě většinu času mluvili o tom, proč se má teta zahrabala v Západních fjordech, a matka konstatovala, že to, že teta nikdy nepotkala žádného pořádného muže, je opravdová tragédie.

„Zůstat starou pannou není žádná legrace,“ řekla s úsměvem a já si zase jednou uvědomil, jak jsou obě sestry rozdílné.

„Od alkoholu se držím co nejdál,“ odpověděl jsem. „To je dobře,“

řekla.

„Jak dlouho se zdržíš?“ zeptal jsem se. „Myslím v Reykjavíku.“

220

„Přistáli jsme v Keflavíku teprve před pár dny,“ řekla. „Gerald, můj nový muž, je na cestě do Koreje. Sice ani pořádně nevím, kde to na zeměkouli je, ale je tam válka, to jistě víš, že? To jste přece museli slyšet i tady. Tihle Američané pořád vedou nějaké války.“

Přikývl jsem.

„Má tam převzít nějaké úřední místo. Ale co, vyprávěj mi raději o sobě. Tvá teta říkala, že pilně studuješ.“

„Ano,“ řekl jsem.

„Nakonec z tebe bude třeba profesor…“

Řekla to, jako by na tom neviděla nic zvláštního, a vzpomínám si, že jsem přemýšlel, co jí asi připadá zvláštní, nicméně jsem se jí na to nezeptal. „Přemýšlel jsem, že bych šel dál studovat do Kodaně,“ řekl jsem.

„Tam jsem už jednou byla,“ prohlásila.

A pak mi samozřejmě musela podrobně vylíčit, jaké to v Kodani bylo. Vyprávěla mi historky o lidech, které jsem vůbec neznal, a o svých cestách do mnoha dalších měst. A pak se rozpovídala o svém životě v Americe. Náhle mi došlo, že mě vůbec nenavštívila proto, aby se něco dozvěděla o mně. Má teta měla pravdu jako vždycky.

Matka nikdy nemyslela na nikoho jiného než na sebe, a pokud se rozhovor netočil kolem ní, nudila se. Nikdy jsem to nepoznal tak jasně jako právě v hotelu Borg, když ustavičně mluvila o cestách, které podnikla se svým novým mužem Geraldem, a o tom, co všechno ze světa viděla, Eiffelovu věž a kdovíco všechno ještě, co jsem hned zase zapomněl. Uvědomoval jsem si, že mě s touto neznámou ženou vůbec nic nespojuje. Celé to zvláštní odpoledne, kdy mě tak překvapivě navštívila a kdy se namáhala projevit zájem o mé záležitosti, mi připadalo naprosto zbytečné.

„Ty toho moc nenamluvíš, viď?“ řekla, když jí číšník přinesl další gin s tonikem.

Pomyslel jsem si, že nemusím být nijak zdvořilý, protože vůči té ženě nemám vůbec žádné povinnosti. A tak jsem jí to řekl všechno na rovinu, ale napřed jsem si musel odkašlat. Pak jsem se rozhlédl po restauraci. Kromě nás tu nebyl skoro nikdo.

„Už dávno jsem se tě chtěl na něco zeptat,“ řekl jsem. „Kdysi jsme o tom už mluvili - nebo alespoň já.“

221

„O co jde, miláčku?“ zeptala se a upila ze sklenice. Zřejmě už měla trochu špičku.

„Kdo je můj otec?“ zeptal jsem se přímo.

Postavila sklenku na stůl a otázala se: „Copak jsme o tom nikdy nemluvili?“

„Vlastně ne,“ odvětil jsem. „Nikdy jsi mi o mém otci nic neřekla.

Nevím, kdo to je. A teta to taky neví.“

„Miláčku,“ řekla. Napřed to vypadalo, že chce mluvit dál, ale pak se zarazila.

„Ptal jsem se tě na to už dřív,“ řekl jsem. „Pokoušel jsem se o tom s tebou mluvit.“

Hleděla na mě. Její červená rtěnka ulpěla na sklence, proto vytáhla z kabelky kosmetiku a namalovala si rty.

„To zní, jako by ses na maminku zlobil,“ řekla, zatímco se prohlížela v malém zrcátku.

„Vůbec se nezlobím,“ řekl jsem. „Ale víš to? Víš vůbec, kdo je můj otec?“

Podívala se na mě, ale neodpověděla.

„Nebo to pro tebe není vůbec důležité?“ řekl jsem a cítil přitom, jak ve mně narůstá vztek.

„Asi jsem se o tebe měla starat lépe,“ řekla a poté svou kosmetickou taštičku schovala.

„Nikdy ses o mě nezajímala,“ řekl jsem. „Zajímala ses jen sama o sebe. Se mnou jsi nikdy nic nechtěla mít, ale s tím jsem se už dávno smířil. Chtěl bych jenom vědět, kdo je můj otec, jestli se s ním mohu setkat, jestli ví, že existuji. Rád bych věděl, jestli ví, že jsem jeho syn.“

Matka se rozpačitě rozhlédla kolem sebe. Nehrozilo nebezpečí, že by nás někdo slyšel.

„Možná byla chyba tě navštívit,“ řekla. „Jsi hrozně vznětlivý.“

„Ne,“ řekl jsem a vstal. „Byla chyba přivést mě na svět. Jenom to byla chyba.“

222

Jakýsi kámen narazil zespodu do auta tak prudce, až j sem se lekl a podíval se na profesora. „Sakra, to už je jak na islandských silnicích,“ řekl. „Myslel jsem, že jsi usnul.“

„Ne, přemýšlel jsem.“

„O své matce?“

„Ano, o ní také.“

Cítil jsem, že bojuje sám se sebou. Vypadalo to, jako by chtěl něco říct, ale pak to nechal být. „Kde jsme?“ zeptal jsem se.

„Brzy budeme v Sassnitzu. Odtamtud se dostaneme přes Baltské moře do Dánska.“

„A jak?“

„Jen žádný strach, něco už se najde.“

Když jsme přijeli do Sassnitzu, zajel profesor rovnou do přístavu a zaparkoval auto v tiché boční uličce. Dost možná začala policie pátrat i po tomto autě, proto chtěl profesor zaparkovat na co možná nejméně nápadném místě. Až dosud naše cesta probíhala bez komplikací. Jen jednou jsme zastavili, abychom natankovali, naštěstí jsme však nevzbudili žádnou pozornost. Profesor ukázal na jednu hospodu dole v přístavu a řekl mi, že tam mám na něho počkat.

Nevěděl jsem, co má v úmyslu, ale byl jsem příliš unavený, než abych se ho vyptával. Jeli jsme celou noc. Nyní jsme museli v Sassnitzu nějak zabít zbytek dne, protože profesor měl v úmyslu počkat, až se setmí.

Posadil jsem se v hospodě na lavici a objednal si jedno pivo. Pak jsem tam jen seděl, zíral před sebe, usrkával pivo a čekal na profesora. V lokále bylo tak teplo, že mi poměrně brzy klesla hlava na prsa. Než jsem se nadál, usnul jsem.

Probudilo mě to, že se mnou profesor zacloumal. Přisedl si ke stolu a mezitím už vypil půl sklenice piva. Před ním na stole ležely jeho tabatěrky, kapesním nožem si míchal tabák s amfetaminem.

Nabral si tu směs na špičku nože a šňupl si, pak nabral ještě druhou dávku a přiložil si ji k druhé nosní dírce.

„Už jsi vzhůru?“ zeptal se, když jsem se narovnal.

„Nevím,“ odvětil jsem. „Už je večer?“

„Ano.“

223

„Copak ty vůbec nepotřebuješ spát?“ zeptal jsem se. „Ne, dokud mám tohle,“ řekl a obě krabičky zase schoval do kapsy. „Musíme vyrazit na cestu. Jsi připravený?“

„Připravený na co?“

„Na menší vyjížďku po moři,“ řekl profesor a dopil svou sklenici.

„Dokud nevyjedeme, budeš mlčet jako hrob.“

„Cože?“

„Našel jsem jednoho muže, který nám pomůže. Řekl jsem mu, že jsme dva východní Němci, kteří se chtějí dostat do Dánska, ale říkal, že ho důvody našeho ilegálního přechodu hranic nezajímají, prostě jsem mu jen musel zaplatit smluvenou cenu. Má malý člun, pravděpodobně je to pašerák.“

„O kom to mluvíš?“

„O chlapovi s rybářským člunem.“

Když jsme sešli dolů do přístavu, byla už tma jako v pytli. Cekal tam na nás jakýsi muž kolem padesátky, měl na sobě džíny a gumáky, k tomu tlustou bundu a námořnickou kšiltovku. Pozdravili se s profesorem stiskem ruky, mně podal ruku taky. Podle profesorových instrukcí jsem ani nemukl. Muž nás dovedl ke svému člunu. Naskočili jsme do něj a zanedlouho jsme už vyjížděli z přístavu. Ten muž, jehož jméno jsem se nikdy nedozvěděl, se tu zřejmě skvěle vyznal. Řídil člun potmě zcela jistě, přičemž se řídil kompasem a náramkovými hodinkami. Po půlhodině jízdy rozsvítil na palubě světlo, přidal plyn a nabral kurz na Gedser, malé přístavní město na jižním cípu ostrova Falsteru.

Nevím, jak dlouho jsme pluli, když se daleko za námi na horizontu objevilo světlo, svítilo nad mořem a našeho námořníka dost znervózňovalo. Zaklel a posunul řídicí páku dopředu. Pak vykřikl něco, čemu jsem nerozuměl. Profesor na něho křikl, že je to možná člun německé pobřežní hlídky. Světelný kužel se rychle zvětšoval.

„Říká, že máme skočit do moře. Země prý už není daleko,“ řekl profesor. „Je to pobřežní hlídka?“

„Ano.“

Zadíval jsem se do tmy. „Žádnou zemi nevidím,“ řekl jsem.

„Říká, že budeme muset plavat ani ne deset minut. Tak honem!“

224

Námořník na nás něco zařval. Profesor a já jsme se na sebe navzájem podívali a pak jsem opět pohlédl směrem ke světlu, které se rychle přibližovalo.

„Tak honem!“ vykřikl profesor a stáhl mě s sebou. Než jsem se nadál, spadli jsme do vody. Moře bylo ledové, a když jsem se znovu vynořil, zalapal jsem po dechu.

Taky profesor se s funěním a prskáním vynořil nad hladinu.

Dívali jsme se za naším člunem a pozorovali, jak člun pobřežní hlídky poněkud zpomalil a pak obloukem zkřížil našemu člunu cestu.

Slyšeli jsme, jak policisté na muže cosi volají, ten vzápětí snížil rychlost.

„Musíme plavat rychle,“ zasupěl profesor, „jinak zmrzneme.“

Plavali jsme a neohlíželi se zpátky.

Nevím, jak dlouho jsme byli v moři, než jsme naprosto prochladlí a vyčerpaní dorazili k dánskému břehu. Pokusili jsme se naše oblečení co nejdůkladněji vyždímat, a abychom se zahřáli, vyrazili jsme okamžitě dál. Když vyšlo slunce, jeho paprsky nás trochu zahřály. Profesor nás skutečně ve zdraví dostal do Dánska.

Téhož dne večer jsme vlakem konečně dorazili do Kodaně.

Během cesty jsem se sice trochu zotavil a profesor taky, ale přesto jsme byli u konce sil. Byl vlahý večer, i když už začínal poslední říjnový týden. Právě jsme šli přes Radniční náměstí, když se profesor náhle prudce zastavil.

„Co to bylo?“ zeptal se a zíral nahoru.

„Co se děje?“ zeptal jsem se a vůbec nic jsem nechápal. Vlastně jsem pořád ještě nebyl úplně při sobě. Jediné, po čem jsem toužil, byla dobrá postel, ve které bych se mohl pořádně vyspat. V duchu jsem doufal, že se profesorovi nějak podaří dostat nás z té příšerné situace, do které nás zatáhl, možná to ale bylo jen přání zcela vyčerpaného člověka.

„Počkej,“ řekl. „Nevím, jestli jsem četl správně.“

„Co?“

„Podívej se na tu světelnou tabuli Politiken. Ta zpráva se za chvíli znovu objeví.“

Pohlédl jsem stejným směrem jako on a uviděl jsem na velké světelné tabuli Usni Politiken běžet nejnovější zprávy. Už předtím 225

jsem několikrát stál na Radničním náměstí, kde bylo možné se během pár minut dozvědět nejnovější zprávy z celého světa, ale momentálně jsem rozhodně nebyl ve stavu, ve kterém by mě zajímaly nějaké zprávy.

„Pojď,“ řekl jsem. „Kašli na to.“

„Ještě počkej, příteli,“ řekl profesor. „Už se zase objevuje.“

Poslechl jsem ho a zíral jsem na světelný nápis na dlouhé tabuli v horní části budovy, táhnoucí se téměř po celé šířce její fasády.

Zprávy se zobrazovaly zprava doleva. Jedna byla z Paříže, pak se objevila reklama na nějaký prací prášek, ale pak se opět objevila ta zpráva, která profesora na Radničním náměstí tak vyvedla z míry.

NOBELOVA CENA ZA LITERATURU

PRO HALLDÓRA LAXNESSE

XXI

Není snadné přesně vylíčit, co se přihodilo v následujících dnech.

Ty dobrodružné události onoho dávno minulého podzimu, kdy jsem se seznámil s profesorem, mi už mezitím díky každodennímu shonu připadají tak vzdálené a neskutečné, že mi občas připadá, jako by to všechno byl jen jeden dlouhý sen. Opravdu se to tak přihodilo, anebo čas, vzpomínky, sny a pozdější uvažování o tom, co se stalo, průběh událostí změnily, možná dokonce zfalšovaly? Vím, že na mnohé z toho nezapomenu, dokud budu naživu, pak jsou tu ale některé detaily, u kterých si nejsem tak docela jistý. Čas je zastřel závojem zapomnění, nebo (což by bylo ještě horší) pravdu zdeformoval. Proto je třeba vše, co říkám, brát přece jen s jistou rezervou. Mám-li být opravdu poctivý, asi by se mělo velice skepticky přistupovat ke všemu, co se týče veškerého líčení mých vlastních zásluh. Je docela dobře možné, že se pokouším zobrazit sám sebe v lepším světle a že si ve skutečnosti spíš vybavuji, jak jsem v daných situacích chtěl reagovat, než jak jsem doopravdy reagoval. Možná je to dáno lidskou povahou, ostatně své paměti příliš nedůvěřuji. Vždycky měla tendenci mě až příliš šetřit.

226

Teprve dodatečně jsem si uvědomil, jak velké události se tenkrát odehrály, a jen pomalu jsem dokázal plně rozpoznat význam všeho, co se přihodilo. Teprve až mi čas poskytl odstup od našich dobrodružství, dokázal jsem si v úplnosti představit všechna profesorova duševní muka a pochopit sílu, která ho hnala dál. Možná jsem mu ale byl přece jen k užitku. Ve středověkých rukopisech spatřoval hodnoty, které jsem rozpoznal až později, a také v tomto ohledu měl na můj život velký vliv. Dokončil jsem studium nordické filologie, aniž bych pochopil nadčasový význam rukopisů, profesorovi se ale podařilo přiblížit mě tomuto porozumění, probudit ve mně zájem, který měl ve mně plát po celý můj život.

Tak jsme tedy tenkrát stáli beze slova na Radničním náměstí a čekali na to, až zpráva ještě jednou přeběhne přes světelnou tabuli Politiken. Pro nás to byla zpráva světového významu, ale ostatní, kteří přecházeli po Radničním náměstí, jí sotva věnovali pozornost.

Zcela nedaleko od nás stál ještě jeden muž a čekal na to samé jako já a profesor, tedy na to, až zpráva ještě jednou přeběhne po celé délce budovy a do celého světa. A pak se objevila. Nobelova cena za literaturu pro Halldóra Laxnesse.

„To je fantastické,“ zaslechl jsem profesora, když pominulo první překvapení. „Tohle je obrovský triumf!“

Muž, který stál nedaleko nás a stejně jako my hleděl na probíhající nápis, zaslechl profesorova slova a došel k nám.

„Není to úžasné?“ zeptal se islandsky.

Byl to tedy Islanďan. Nabídl nám cigarety, které jsme s díky odmítli, ale on sám si jednu zapálil.

„Vracím se z velké dálky,“ řekl, „a tohle je první, co tady v Kodani vidím. To je ale zpráva!“

„Opravdu si to zasloužil,“ řekl profesor.

Ten muž mi připadal povědomý, možná už jsem někdy viděl jeho fotografii v novinách, ale na jeho jméno jsem si nedokázal vzpomenout.

„To je pravda,“ řekl muž, aniž by se představil. Byl to asi třicátník, na hlavě měl klobouk a přes paži držel plášť. Byl středního vzrůstu, byl podsaditý a měl trochu předkus. Jeho oči se usmívaly.

Podle přízvuku byl ze severního Islandu.

227

„Z jaké cesty ses vrátil?“

„Z Číny,“ řekl ten muž. „Jsem novinář, byl j sem na služební cestě, za dva dny se vracíme na Gullfossu domů.“

„Na Gullfossu! Odplouvá za dva dny?“

„Ano.“

„Valdemare, co máme dnes za datum?“ zeptal se profesor.

Přemýšlel jsem, ale po všech těch překotných událostech posledních dnů jsem si je nedokázal přesně vybavit. „Dnes máme Sedmadvacátého října,“ řekl novinář. „A pozítří bude devětadvacátého?“ Novinář se usmál.

„Přesně to jsem si myslel,“ zašeptal profesor. „Sigmundur pojede stejnou lodí.“

„Cože?“ zeptal jsem se.

„Devětadvacet,“ řekl, „to číslo na dopisu v Glocknerově psacím stole.“

„Ano.“

„Devětadvacátého vyplouvá z Kodaně Gullfoss. Glockner se to dozvěděl od Sigmundura a zapsal si to.“

„ Gullfoss.“

„Ano, samozřejmě. Sigmundur bude domů cestovat na Gullfossu, tím jsem si zcela jistý.“ Novinář si nás zvědavě prohlížel.

„Ty jsi tedy novinář?“ zeptal se profesor a usmál se na něj.

„Pracuji pro Tíminn,“ řekl muž. Natáhl ruku, představil se a navzájem jsme se pozdravili. A pak jsem si na něho samozřejmě vzpomněl. Byl to též spisovatel a na jaře vydal román, který svým tématem a svou svobodomyslností vzbudil velkou pozornost. Byla to jedna z těch dvou knih, které jsem si koupil těsně před odplutím a vzal si je s sebou na cestu do Kodaně.

Zpráva přeběhla přes světelnou tabuli ještě jednou a já viděl, jak se zrcadlí v oknech okolních domů.

„To je fantastické,“ řekl profesor ještě jednou.

Novinář odhodil cigaretu a zašlápl ji. Pak se s námi rozloučil.

„Musíme zjistit, jestli si Sigmundur rezervoval plavbu na Gullfossu,“ řekl profesor a s holí v ruce vyrazil kupředu. Nyní šel ještě svižněji než jindy.

228

Cestou do Kodaně jsme se bavili o tom, že domů jít nemůžeme.

Německá policie určitě zapojila i své dánské kolegy. Museli jsme se na pár dní někam schovat, to bylo jasné. Neměl jsem sebemenší tušení, jak nás chce profesor dostat na palubu Gullfossu, pokud tam máme sledovat toho Sigmundura. Bylo po nás vyhlášeno pátrání, takže jsme nemohli zajít do filiálky rejdařství Eimskip a koupit si lodní lístky. Sel jsem za profesorem a klapáním jeho hole. Zamířil po Vestergade a brzy jsme se dostali do Krystalgade.

Profesor se zastavil před třípatrovým domem a ještě než zazvonil, pohlédl nahoru. Po chvíli se dveře otevřely. Objevila se v nich žena, která byla asi o deset let mladší než profesor. Zjevně ho znala velice dobře, protože oba se velmi srdečně přivítali. Představil mě a pak jsme si s ženou podali ruce. Pak nás pustila dál. Bydlela v přízemí, v malém, vkusně zařízeném bytě. Bylo už pozdě, ale uvařila nám kávu a podala nám ji v obývacím pokoji. K mému velkému údivu jí profesor do všech detailů vylíčil důvod naší návštěvy a nic nezatajil.

Zjevně musela o zmizení Codexu Regia vědět, i když mi předtím profesor tvrdil, že o tom kromě nás dvou neví živá duše. Pověděl jí o našem pátrání, naší cestě a také o všem, co se nám přihodilo v Německu, že po nás bylo vyhlášeno pátrání, aniž bychom se čehokoli dopustili, a že potřebujeme na pár dní ukrýt. Žena nás klidně vyslechla a nejevila žádné známky překvapení. Nalila nám kávu a na stůl prostřela chléb a sýr. Měl jsem příšerný hlad. Když si toho všimla, usmála se a přinesla další jídlo.

Když jsme si předtím u dveří podávali ruce, žena se představila, jmenovala se Vera. Připadalo mi, že je profesorovou dobrou přítelkyní, na kterou se může obrátit, kdykoli potřebuje. To bylo zřejmé i z jejich vzájemného chování, svědčícího o oboustranné úctě a přátelství. Rád bych se profesora zeptal na tu ženu blíž, ale nebyla k tomu vhodná příležitost. Zároveň mě napadlo, že nejbližšími profesorovými důvěrníky jak v Dánsku, tak i v Německu byly zjevně ženy v nejlepších letech, připravené pro něj udělat cokoli.

Když profesor dovyprávěl, seděla Vera chvíli beze slova, jako by potřebovala trochu času, aby zpracovala vše, co vyslechla.

„Samozřejmě se u mě můžete schovat,“ řekla. „Ale jak víš, mám jen jeden pokoj navíc, budete se o něj muset podělit. Jen doufám, že 229

tady toho mladého muže nezapleteš do nějakých příliš nebezpečných akcí.“

Profesor se na mě podíval. „Valdemar je do všeho zasvěcený. A ještě jednou se, Vero, omlouvám, že tě obtěžujeme, ale nevěděl jsem, kam jinam se obrátit. Máme za sebou namáhavou cestu.“

„A co ta kniha?“

„Jsem přesvědčen, že Sigmundur bude pozítří cestovat Gullfossem na Island. Pokud to bude možné, musíme ho chytit ještě tady v Kodani a promluvit mu do duše. Pokud je Codex Regius opravdu v jeho rukou, bude možná stačit jen pět minut rozhovoru, jsem si jistý, že mi ho vydá, i když to má v hlavě trochu pomotané.“

„V novinách jsem o vás dvou a o těch násilnostech nečetla nic,“

řekla Vera. „Ale máš pravdu, každopádně bys měl být velice opatrný.

Jsem ráda, že ses obrátil přímo na mě… Musíte být po té cestě hrozně vyčerpaní, viďte? Ukážu vám ten pokoj, ale jeden z vás bude muset spát na zemi, protože pohovka je tady v obýváku moc malá, bohužel žádnou další matraci nemám.“

„To mu vůbec nevadí,“ řekl profesor.

Vera se usmála. „Nemáte žádná zavazadla?“

„Museli jsme je nechat v Německu,“ řekl jsem.

Popřála nám dobrou noc a nechala nás v pokoji samotné.

Profesor si hned lehl do postele.

„Víš, že se dnes dá z Kodaně do Reykjavíku i letět?“ zeptal jsem se.

„Nedokážu si představit, že by se starý Sigmundur odvážil do letadla,“ prohlásil profesor, čímž byla celá věc vyřízená.

Pokusil jsem se ustlat si co nejpohodlněji na zemi. Vera položila na podlahu dvě deky a ještě mi přidala třetí na přikrytí. Uložil jsem se ke spánku v šatech, které mezitím už vypadaly značně sešle. To samé platilo i o profesorovi. Vypadali jsme jako vandráci.

„Kdo je ta paní?“ zeptal jsem se.

„Je skvělá, nemyslíš?“ odpověděl profesor.

„Odkud ji znáš?“

„Vera a já se známe už dlouho. Během let mi častokrát pomáhala.“

„Ví o Codexu Regiu“ řekl jsem. „Myslel jsem, že kromě nás dvou o něm nikdo neví.“

230

„Vera ví všechno,“ řekl profesor. „Museli jste mít spolu hodně dobrý vztah,“ řekl jsem. „Ano, vždycky.“

„Odkud ji znáš?“ zeptal jsem se. Profesor se napůl zvedl a opřel se o lokty. „Je to Gittina sestra,“ řekl. „Byly dvojčata.“

Když jsem se na druhý den pozdě ráno probudil, byl jsem celý ztuhlý a od tvrdé podlahy mě bolela záda. Profesor v pokoji nebyl.

Oblékl jsem si sako, vyšel jsem do předsíně a zavolal na Veru, ale rychle jsem zjistil, že v bytě nikdo není. Zamířil jsem do kuchyně a uvařil si šálek kávy. Pak jsem našel chleba a pomerančovou marmeládu a užíval si v klidu snídani, ovšem po všech těch dobrodružných zážitcích v Německu a po noci na tvrdé podlaze jsem byl pořád ještě dost unavený. A tak jsem jen seděl a zamyšleně zíral před sebe, než jsem z předsíně zaslechl nějaké zvuky. Vstal jsem.

Vera se vracela s velkou nákupní taškou.

Popřála mi dobré ráno, jako bych u ní bydlel už celou věčnost.

Zeptal jsem se, jestli neví, kde je profesor. Řekla, že se pokouší zjistit, jestli je Sigmundur opravdu ve městě a jestli má objednanou cestu na Gullfossu.

„Nechtěl tě budit,“ řekla. „Říkal, že ti spánek prospěje.“

„To je od něho moc milé,“ řekl jsem.

„On není zlý,“ řekla a sundala si kabát. „Chceš ještě kávu?“

„Ano, mnohokrát děkuji. Káva, kterou jsem si uvařil, se téměř nedala pít.“

Přisedla si v kuchyni ke mně a dívala se, jak popíjím kávu.

Nakoupila čerstvé pečivo a položila je přede mě na stůl. Vzpomněl jsem si na profesorova slova, že Vera a Gitta byly dvojčata. Rád bych se dozvěděl mnohem víc, ale netroufal jsem si zeptat se přímo, Vera by to mohla brát jako dotěrnost. A tak j sem tedy mlčky a trochu zaražený seděl u ní v kuchyni a doufal, že se profesor brzy vrátí.

„Říkal, že se venku nezdrží dlouho,“ řekla Vera s úsměvem. „A taky, že ty bys pokud možno neměl vycházet vůbec.“

„To bude asi opravdu nejlepší,“ konstatoval jsem zkroušeně.

„Všechno dopadne dobře,“ řekla. „Tolik let kvůli té knize trpěl.

Jen doufám, že ji dostane zpátky.“

„Takže ti o těch událostech vyprávěl…“

„Ano, samozřejmě.“

231

Přisedla si ke mně s kávou, která byla proti té břečce, kterou jsem předtím uvařil já, přímo božským nektarem, a začala se vyptávat na mě a na můj původ, jestli jsem přijel z Reykjavíku a co dělám v Kodani. Pokoušel jsem se zdvořile odpovídat. Vycítila, že jsem poněkud zdrženlivý, a usmála se.

„Bydlel na konci války tady?“ zeptal jsem se váhavě.

„Vyprávěl ti o tom?“

„Vyprávěl mi, co se stalo v budově Shellu.“

„Několik týdnů se tady u mě schovával, než nacisté utekli z Dánska. Všechno to, co se stalo v budově Shellu, a také to, jak mu ukradli tu knihu, ho strašně sebralo. Myslím, že se z toho nikdy nevzpamatoval. Ta kniha pro něho znamená všechno.“

„Říkal mi, že ty a jeho zemřelá žena Gitta jste byly sestry, dvojčata,“ řekl jsem.

„To je pravda, já jsem přišla na svět o sedm minut později, ale ona mě opustila o celá desetiletí dřív. Tuberkulóza je strašná nemoc.

Trpěla dlouho, to ho taky strašně sebralo. Vidět Gittu umírat pro něj bylo hrozné.“

„Neměli děti,“ řekl jsem, jen abych něco řekl.

„Ne.“

Upila trochu kávy. Hluk městské dopravy doléhal až do Krystalgade. „Byli proti němu,“ řekla Vera. „Kdo?“

„Má rodina. Otec se jim pokoušel zabránit v jejich sňatku.

Nechtěl dovolit, aby si nějaký islandský přivandrovalec vzal jeho dceru. Matka byla celá bez sebe, když se dozvěděla, že s ním Gitta žije. Všemi prostředky se snažili jejich manželství zabránit.“

„To muselo být pro Gittu těžké.“

„Po té svatbě se dcery úplně zřekli,“ řekla Vera. „On nikdy do domu mých rodičů nesměl vstoupit. Otec s matkou přerušili s Gittou veškeré styky, já ale samozřejmě ne. Vím, že by se s Gittou a s ním smířili, kdyby ho poznali trochu lépe.“

„To všechno jen kvůli tomu, že byl Islanďan?“

„Samozřejmě ho vůbec neznali, byl o pár let starší než Gitta, no a byl cizinec. Nezámožný Islanďan z bezvýznamné rodiny. Tady neměli o Islanďanech moc dobré mínění. Nebylo nic platné jim říkat, 232

že je akademik a ve svém oboru jeden z koryfejů. Pro ně to byl jen nespolehlivý bohém.“

Přemýšlel jsem, jestli je pravda, co říkala o dánském postoj i vůči Islanďanům, protože jsem si vzpomínal, že v dřívějších dobách mívali mnozí Islanďané u dánského dvora odpovědné funkce a mnozí zaujímali vysoké úřady.

„Má rodina byla hrozně snobská,“ pokračovala Vera. „Můj otec byl královský dvorní krejčí, což považoval za dostatečný důkaz pro to, že je něco lepšího než ostatní.“

Netroufal jsem se jí zeptat, jestli byla někdy vdaná. Nikde v bytě tomu nic nenasvědčovalo, nic nepřipomínalo nějaký rodinný život.

„Ale Gitta ho milovala a byla pevně rozhodnutá, že si ho vezme,“

vyprávěla dál. „Byly jsme si velice blízké, jak už to u dvojčat většinou bývá, a tak jsem dobře věděla, jak moc ho miluje.

Samozřejmě jsem se s ním seznámila taky a brzy mi bylo jasné, co na něm Gitta vidí. Přesně jsem věděla, co Gitta hledá a proč se ho nemůže vzdát. Nebyl to jen truc mladé dívky.“

Při té vzpomínce se Vera bezděky usmála.

„Muselo to být ale těžké i pro něho,“ poznamenal jsem.

„On tím hodně trpěl. Měl pocit, jako by Gittu odtrhl od její rodiny. Vyčítal si, že pro ni nemůže být dost dobrý, což samozřejmě nebyla pravda. Byla s ním velice šťastná.“

Vera vzala termosku a znovu si nalila kávu.

„Její smrt ho strašně zasáhla,“ řekla.

„Byly jste si hodně podobné?“ zeptal jsem se.

„Na pohled ano. Gitta byla možná zdrženlivější, na druhou stranu se dokázala radovat ze života, což jsem jí často záviděla. Záviděla jsem jí štěstí, kterým byla obklopena, dokonce i ve své nemoci. Jen jednoho velice litovala, totiž že neměli děti.“

V tu chvíli se dveře bytu otevřely a dovnitř se vřítil profesor.

„Jede na Gullfossu, jak jsem předpokládal!“ zvolal. „Starý Sigmundur zítra vypluje na Gullfossu na Island.“

233

XXII

Zprávy z Německa, že jsme podezřelí z přepadení obchodníka s uměním Färbera a z vraždy velkoobchodníka Glocknera, pronikly až do Dánska. Zdálo se, že profesora ponechalo zcela chladným, že jsme dáváni do souvislosti i se zavražděním Glocknera. Glocknerova sekretářka nás zřejmě identifikovala na základě policejního popisu.

Dělal si ovšem starosti s tím, že z toho důvodu pro nás nebude snadné dostat se na Gullfoss. Těžko jsme si mohli prostě j en tak koupit lodní lístky a nastoupit na palubu. A na lodi se budeme muset někde skrýt. Uvažovali jsme, jestli by se nám mohlo podařit zastihnout Sigmundura ještě na mole dřív, než nastoupí na loď, abychom si s ním promluvili a přivedli ho k rozumu, ale profesor se teď také zabýval tím, jak se propašovat na palubu, pokud by to nevyšlo.

Navrhoval jsem, abychom se přihlásili na policii a nechali na ní, aby našla Sigmundura a rukopis. Jednalo se o objekt ukradený za války, který byl uloupen vyděračským způsobem, jistě by musel Codex Regius vydat. Zcela jistě jsme měli právo na své straně a kupec na Islandu by nemohl trvat na tom, že rukopis patří jemu. Pak by profesor dostal ten poklad zpátky a mohli bychom se zbavit podezření, že jsme se dopustili násilných činů na Färberovi a Glocknerovi.

„To sice zní všechno velmi dobře,“ řekl profesor, když jsme odpoledne před vyplutím Gullfossu seděli ve Veřině obývacím pokoji. Ona byla právě někde venku a my dva jsme v bytě zůstali sami. „Obávám se ale, že by nás okamžitě vydali Němcům, kdybychom se jim přihlásili,“ pokračoval. „Nikdo nám nebude naslouchat, co chceme říct, nanejvýš až utichne ten největší poprask, a pak už bude pozdě. Podle mého mínění bude lepší, když tu věc vezmeme do svých rukou sami, vysvětlíme to a teprve pak se přihlásíme. Codex Regius je na dosah, tentokrát už o něj ne smíme přijít. Ten nový majitel by mohl být nějaký spekulant, možná už pro Codex Regius našel nějakého kupce. Víme jenom, že teď má rukopis u sebe Sigmundur a že ho můžeme zadržet.“

„A co ti, kteří přepadli Färbera a Glocknera?“

234

„Ty už nezajímáme. Určitě už zjistili, že tu knihu nemáme.“

„Ale co když ji najdou u Sigmundura?“

„Pokusme se být optimisty,“ řekl profesor.

Netroufal jsem si zeptat se ho na to, co ráno v kuchyni vyprávěla Vera o Gittině rodině a o odmítání, s jakým se vůči němu stavěli. I když jsme toho společně prožili tolik, že by to stačilo na celý život, říkal jsem si, že ho stále neznám natolik dobře, abych s ním mluvil o soukromých záležitostech. Možná jsem k němu pociťoval příliš velký respekt. Taky mi chyběl ten jeho úžasný zájem o všechno možné mezi nebem a zemí. A v neposlední řadě zde byl velký věkový rozdíl. Celý život jsem byl vychováván tak, abych se vůči starším lidem choval zdvořile, no a profesor samozřejmě nebyl výjimkou. Navíc byl mimořádně silnou osobností, která měla přirozený respekt, neznal jsem nikoho, kdo by dokázal s takovou odvahou čelit ranám osudu.

Proto jsem si netroufal vyptávat se ho na jeho soukromé záležitosti. O to víc mě tedy překvapilo, když ve Veřině obýváku začal najednou sám od sebe vyprávět o Gittě. Profesor byl v dobrém rozmaru. Všichni společně jsme poobědvali a já si opět všiml, jak dobře si s Věrou rozumějí, viděl jsem na nich, jak důvěrně spolu hovoří.

Vytáhl krabičku s tím bílým práškem.

„Myslíš, že je pro tebe dobré míchat si tu věc do tabáku?“ zeptal jsem se.

„Pomáhá to,“ řekl. „Dodává mi to na rozhodnosti a líp se mi přemýšlí. Když účinek poleví, je mi ovšem prachbídně, člověk z toho má pekelné úzkosti a deprese. Vlastně bych ti to nerad doporučoval, Valdemare. Ale nechceš si to přesto vyzkoušet?“

„Ne, děkuji. Není to nebezpečné?“

Profesor pokrčil rameny. „Co není nebezpečné?“ zeptal se lhostejně.

Znovu tabatěrku zavřel a pohrával si s ní, jak míval ve zvyku. Byl hluboce zamyšlený. Já jsem se po jídle cítil dost malátný. Když jsem si dovolil naši současnou situaci trochu zlehčit tím, že jsem řekl, že bych si nikdy nepomyslel, že být na útěku může být tak příjemné, viděl jsem, jak se usmál.

235

„Mluvil jsi s Verou?“ zeptal se po delším mlčení.

„Jen trochu,“ řekl jsem a hned jsem zbystřil pozornost.

„Říkala mi, že jste se bavili o Gittě,“ řekl.

„Ano, přišla na ni řeč.“

„Její rodina jí nepřišla ani na pohřeb,“ řekl. „Kromě Very nepřišel nikdo. Dokážeš si představit, že mohou existovat tak zatvrzelí lidé?“

Nevěděl jsem, co na to odpovědět. „Vera mi řekla, že nikdo by se o ni nedokázal postarat lépe, než jsi to dělal ty,“ řekl jsem konečně.

„Ztratil jsi někdy někoho hodně blízkého, Valdemare?“ zeptal se.

„Ne,“ řekl jsem a pak mě napadlo, že vlastně moc blízkých lidí ani nemám.

„Je těžké něco takového popsat. Najít slova pro to, jak je člověk osamělý a jak je to strašné, když musí zemřít člověk v nejlepších letech. Taková ztráta ti zůstává před očima každý den, který máš ještě prožít.“

„Dokážu si to velice dobře představit.“

„Nic nebolí víc, než když se stane něco tak hrozného. Část tebe zemře, ale ta část nezmizí pod zemí, nýbrž tě od té doby doprovází.

Následuje tě všude, kam jdeš, a probouzí vzpomínky. Smrt v tobě samém. Člověk sice v hloubi svého nitra ví, že život mu nic nedluží, že od něho proto nemůže nic vyžadovat, přesto se ale nikdy toho smutku a té ztráty nezbaví.“ Profesor se odmlčel.

„Často mi chybí matka,“ řekl jsem po dlouhém mlčení. „Ne moje matka, taková, jaká je, nýbrž matka, jakou bych chtěl mít.“

Když se na mě profesor podíval, zamrkal, jako by mu něco padlo do oka.

„Bylo hrozné ji ztratit,“ řekl.

Mlčení, které nastalo pak, trvalo dlouho, žádný z nás ho nedokázal přerušit. Musel jsem myslet na Veru. Jistě musí být zvláštní vidět milovaného člověka, který odešel, před sebou v jeho sestře - dvojčeti. Profesor na ní mohl pozorovat, jak by se Gitta vyvíjela, jak by stárla.

„Musí ti být útěchou, že máš Veru,“ řekl jsem konečně.

„Ano, je to velká útěcha,“ odpověděl.

„Jsou si podobné?“

„Ano, vzhledově jsou si hodně podobné.“ Znovu jsme mlčeli.

236

„Vera to vnímá pokaždé, když se na ni podívám,“ řekl profesor, jako by mi četl myšlenky. „Taky jsme o tom spolu mluvili. Jsme velice blízcí přátelé. Nikdy se nevdala. Zdá se, že spoustě lidí není dopřáno založit rodinu.“

„Udržuje nějaké styky se svou rodinou?“

„Ne. Její rodiče jsou už po smrti. Po Gittině smrti s nimi úplně přerušila veškeré styky. Má dva bratry, s těmi se ale nestýká. Jeden z nich dál pokračuje v rodinné tradici a šije pro královskou rodinu. Je to blazeovaný náfuka. Namlouvá si o sobě bůhvíco, aniž by cokoli dokázal.“

Zase chvíli mlčel a pak řekl: „Nerad bych takovou ztrátu musel zažít ještě jednou.“

„To moc dobře chápu,“ odvětil jsem.

Podíval se na mě. „Jsi si tím jistý?“

„Čím?“

„Jestli ti muži, kteří přepadli Färbera a Glocknera, jsou ti, na které myslím, nevím, jestli bys měl jít se mnou na Gullfoss. Jsi příliš mladý a já nechci riskovat, že se jim dostaneš do spárů.“

„Co tím chceš říct?“

„To, co říkám. Nevíme, co nás čeká. Nemohu za tebe dál přebírat zodpovědnost. Myslím, že nejlepší bude, když zůstaneš tady u Very.“

„U Very?“

„Kdyby se mi něco stalo, půjdeš na policii a řekneš jim pravdu.

Vera tvoji výpověď potvrdí, stejně jako paní Bauerová v Berlíně.“

„Kdyby se ti něco stalo? Co by se ti mělo stát?“

„Nevím, ale nepřipadá mi vhodné, abych tě do toho dál zatahoval.

Ta věc je mnohem nebezpečnější, než jsem se kdy domníval. Ti muži se nezastaví před ničím. Nechtěl bych, aby ti něco udělali.“

„Až dosud se mi nic nestalo, tak proč by to teď mělo být jinak? O

čem to vlastně mluvíš?“

„Nerad bych, aby se ti něco přihodilo, Valdemare.“

„V Německu jsem podezřelý z vraždy, tak co by se mi ještě mohlo přihodit horšího? Pojedu s tebou,“ řekl jsem a znělo to mnohem odvážněji, než jsem se cítil.

Bývaly doby, kdy bych byl rád, kdybych se mohl vyhnout tak nebezpečné cestě, jaká nás očekávala, ale teď bych za nic na světě 237

nedopustil, aby se profesor s von Orleppem a jeho kumpánem utkal sám. Nebyla to záležitost odvahy, nýbrž rozumu. Společně jsme měli silnější pozici.

„Nikdy jsem tě do té věci neměl zatahovat,“ řekl profesor. „Měl jsem si to všechno vyřídit sám.“

„Nemůžeš odjet beze mě,“ řekl jsem.

„Podle mého mínění by to tak bylo lepší.“

„Jak to myslíš? My dva to dokážeme.“

„Domnívám se, že o tom bych měl rozhodnout já sám. Nemohu na tebe dávat pozor a zároveň se postavit těm lidem.“

„Nevšiml jsem si, že bys na mě kdy dával pozor!“

„Valdemare…“

„Půjdu s tebou,“ řekl jsem.

Zaslechli jsme, jak se dveře bytu otevřely. Vera se vrátila.

Profesor mi naznačil, abychom změnili téma.

„V Berlingske Tidende se o vás tedy píší věci,“ řekla Vera a podala profesorovi noviny, které koupila cestou. „Údajně má německá policie různé záchytné body, že spolu oba ty berlínské případy souvisí.“

Profesor noviny otevřel. Psalo se v nich, že dva Islanďané jsou hledáni v souvislosti s vraždou a pokusem o zabití; naše jména tam byla také zmíněna. Důvody, proč po nás německá policie pátrá, byly krátce shrnuty, navíc zde byla vyslovena hypotéza, že jsme mezitím utekli do Dánska.

„To všechno se objeví také v islandských novinách,“ řekl profesor tiše.

„Halldór je v Kodani,“ řekla Vera. „Kdo?“

„Halldór Laxness,“ odpověděla Vera. „Právě se vrátil ze Švédska a je na cestě na Island. V novinách se píše o tiskové konferenci, která se tady v Kodani konala.“

Profesor prolistoval noviny. „Ano, tady to je. To je úžasné.“

„Pojedu s tebou,“ zopakoval jsem. „To je mé poslední slovo.“

Vera se střídavě podívala na každého z nás, zřejmě vycítila, že jsme se pohádali.

„No dobrá, Valdemare,“ řekl profesor a zvedl oči od novin. „Ale pak budeš dělat všechno přesně tak, jak ti řeknu…“

238

Druhý den ráno jsme se vydali do Amageru. Profesor šel asi sto metrů přede mnou a já jsem ho následoval. Netroufali jsme si jít přímo po Strandgade, kde kotvil Gullfoss, namísto toho jsme kličkovali úzkými uličkami směrem k Asiatisk Pladsu. Postavili jsme se na nenápadné místo a dívali se, jak pasažéři jeden po druhém přicházejí k lodi. Někteří pěšky, užívajíce si vlahého podzimního vzduchu, jiní přijížděli v autech, nacpaných věcmi, které si v Kodani nakoupili. Sigmundura jsme neviděli, ale zahlédl jsem toho podsaditého novináře, se kterým jsme mluvili na Radničním náměstí.

Stál na můstku, kouřil a zřejmě na někoho čekal. Díval se směrem k Strandgade a bavil se s námořníkem, který hlídal vstup na loď, ale v tuto denní dobu zřejmě moc práce neměl. Lidé kolem něho procházeli, aniž by něco kontroloval. Mezitím už se na lodi nacházelo asi sto lidí, takže zde panoval čilý ruch. Jeřáby přepravovaly na loď zboží, obchodníci je následovali do skladišť, chodci tlachali s cestujícími, četní přístavní dělníci měli co dělat s pytli a bednami. Na palubu se nosily kufry a tašky cestujících.

Několik pasažérů první třídy se opíralo o lodní zábradlí a hledělo dolů na molo.

Když jsme odešli z Veřina bytu, řekl mi profesor, že se na Gullfossu vyzná, protože se na něm prý už jednou plavil. Krom toho, stejně jako mnoho jiných Islanďanů v Kodani, častokrát stával na molu, když loď připlula do přístavu. Ta loď byla jako kousek Islandu, ta atmosféra na palubě, pasažéři, jídlo, noviny, všude zněla islandština. Kdo žil v Kodani nebo se tam delší dobu zdržoval, měl pocit, že přišel domů. Když člověk vstoupil na palubu této lodi, ucítil vzdálenou vůni Islandu a dozvěděl se zprávy z domova.

„Tamhle!“ zvolal najednou profesor. „To je ten chlap!“

Podíval jsem se směrem, kterým ukazoval, a spatřil jsem hubeného starého muže v černém kabátě, jenž se přibližoval k můstku a chystal se nastoupit na palubu. V ruce nesl malý kufřík.

„To je on!“ řekl profesor. „Pojď, Valdemare, už to začíná!“

„Víš, kdy loď odplouvá?“

239

„Ano, nesmíme ztrácet čas.“

Než jsem se nadál, nacházeli jsme se uprostřed vřavy u lodi.

Profesor šel už nahoru po můstku, když vtom jsem zaslechl, jak námořník vzrušeně vykřikl: „To je on!“

Všiml jsem si, jak sebou profesorova ruka s holí škubla, jako by do něho udeřil blesk. Poznali nás. Obrátil jsem se k námořníkovi.

„Potřebujeme jen pár minut,“ zašeptal jsem prosebně.

„Tam!“ vykřikl námořník a vůbec mi nevěnoval pozornost. Jeho pohled byl upřený směrem ke Strandgade.

Když jsem pohlédl tím směrem, uviděl jsem dva muže, vášnivě zabrané do rozhovoru, kteří šli po ulici. Jednoho jsem poznal okamžitě, byl to Halldór Laxness.

Právě jsem chtěl dát profesorovi najevo, že námořník vůbec nemyslel nás, ale pak jsem si všiml, že už se profesor dostal na loď.

Znovu jsem se zadíval směrem, odkud přicházel Halldór Laxness.

Oba muži se přibližovali k lodi.

Lidé začali spontánně tleskat, jakmile se přiblížil. Mezitím jsem se už i já dostal na palubu. Zahlédl jsem skupinu studentů, kteří se shromáždili dole na mole, aby vzdali nositeli Nobelovy ceny hold.

Kapitán stál na konci můstku a přivítal Laxnesse, jakmile vstoupil na palubu lodi. Zapomněl jsem na všechno kolem sebe, protože jsem stál jen kousek od něho a viděl jsem ho, jak si s lidmi potřásal rukou.

Nikdy jsem se s tím mužem osobně nesetkal. Byl perfektně oblečený, měl klobouk a dlouhý kabát, kapitána pozdravil lehkou úklonou. Má teta o něm vždycky mluvila s velkým obdivem. Fascinovalo ji, jak psal o slabých a utlačovaných, jak se dokázal vžít do jejich situace.

Přečetla téměř všechna jeho díla a připadala jí velkolepá.

Vzpamatoval jsem se teprve, když mě za rukáv popadla silná ruka. Byl to profesor.

Nevěděli jsme, kde je Sigmundur ubytován, ale profesor předpokládal, že to bude jistě v první třídě. Přivítala nás tu příjemná vůně jídla. Profesor rázoval chodbou a u každé kajuty zaklepal na dveře. Když nikdo neodpověděl, prostě dveře otevřel. Většina kajut byla odemčených. V některých už byli lidé, kteří si vybalovali své věci, ty pak profesor požádal o prominutí a prohlásil, že si spletl kajutu. Lodí probíhalo chvění, stroje se už rozbíhaly.

240

Sigmundura jsme ale nikde nenašli.

V jídelně nebyl nikdo, jen v kuřáckém salonu seděly dvě osoby.

Ani ve druhé a ve třetí třídě nebylo po Sigmundurovi ani stopy. Tam byli pasažéry především mladí lidé, kteří si hledali svá lůžka nebo si do skříněk ukládali svůj majetek, většinou se jednalo o turisty v dobré náladě.

„Myslíš, že je na palubě i Joachim von Orlepp?“ zeptal jsem se.

„Počkej tady a chovej se nenápadně,“ řekl profesor, aniž by mi odpověděl. „Zjistím, kde je ubytovaný Sigmundur.“

Vzápětí nato zmizel a já zůstal stát ve třetí třídě jako nevyzvednutý balík. Loď mohla každou chvíli vyplout. Vyšel jsem znovu na palubu a díval jsem se, jak se cestující stavějí k zábradlí, aby se rozloučili a byli při tom, až loď vyrazí na moře. Na palubu se nakládaly poslední kusy zavazadel. Přístavní dělníci, kteří loď vypravovali, stáli už opodál a pokuřovali. Lodní stroje duněly.

Vyhlížel jsem profesora, ale nikde jsem ho neviděl.

A pak se loď pohnula a pomalu se vzdalovala od mola.

Znovu jsem se proplížil do třetí třídy. Momentálně tam kromě mě nikdo nebyl. Všichni mladí byli na palubě, aby si užili odjezd. Ze třetí třídy se dalo dostat do přední nákladní místnosti. Odhrnul jsem nepromokavou plachtu, která ji oddělovala od třetí třídy, a schoval jsem se ve tmě mezi pytle a bedny.

Zanedlouho jsem ucítil, že loď pluje na plný výkon. Gullfoss byl na cestě k Islandu.

XXIII

Nevím, kolik času uplynulo, než jsem se ze svého úkrytu odvážil vyjít ven. Natáhl jsem se na jednu paletu s pytli cukru a trochu jsem si zdříml. Profesor se nevrátil a mě se začínala zmocňovat strašná myšlenka, že dost možná našel Sigmundura a stihl vystoupit na pevninu, ještě než Gullfoss odrazil, a mě tady nechal samotného. Ve třetí třídě bylo od chvíle, kdy Gullfoss vyplul, velmi rušno, a tak nebylo snadné vystihnout pravou chvíli, abych opustil nákladní prostor a přitom nevzbudil pozornost. Nakonec se mi podařilo vyjít 241

ven, když jedna mladá dvojice, která si hledala tiché místečko, vešla do nákladního prostoru a přímo před mýma očima se začala muchlovat. Když jejich objetí nabyla na vášnivosti, zakašlal jsem.

Když mě ti dva uviděli mezi pytli s cukrem, hrozně se polekali.

Přátelsky jsem se na ně usmál a protlačil se kolem nich. Navzájem jsme si dali najevo, že se o tomto setkání nikdo nedozví. A tak pokračovali ve svých milostných hrátkách, zatímco já jsem pomalu prošel třetí třídou a pak vyšel na palubu.

Musel jsem profesora najít. Nevěděl jsem, co se s ním stalo a proč mě zde nechal samotného. Našel snad Sigmundura? Je vskutku možné, že už není na palubě? Nebo vběhli profesorovi do cesty von Orlepp a jeho lidé?

Pokoušel jsem se i nadále chovat se co nejnenápadněji a zamířil jsem ke kajutám druhé třídy, stále pátraje po profesorovi. Do první třídy jsem si netroufal, neboť mi bylo známo, že se tam velmi dbá na to, aby se tam nepotulovali nežádoucí pasažéři druhé a třetí třídy.

Padnout do rukou posádce bylo to poslední, co jsem si jakožto černý pasažér přál. Jako všichni jsem slyšel historky o první třídě, o poledním bufetu a bohatých večeřích, při nichž se pasažéři první třídy oblékají do gala, a kapitán zve významné hosty ke svému stolu, slyšel jsem o kuřáckém salonu, kde stojí klavír a kde se také často tančí, kde se baví dámy v dlouhých šatech a pánové ve smokingu.

Měl jsem hrozný hlad a při pomyšlení na všechny ty pochoutky, které se nacházely na palubě, to bylo ještě horší.

Právě jsem obhlížel terén na palubě, když jsem náhle zaslechl hlasy. Dva muži se spolu živě bavili a blížili se ke mně. Rychle jsem zalezl do nějaké škvíry a přitiskl se těsně ke stěně. Muži se zastavili u zábradlí a kouřili. Slyšel jsem, že se baví o nějakém setkání, až Gullfoss zakotví v Leithu.

„Dovolil jsem si poslat telegram konzulovi v Edinburghu,“ řekl jeden muž.

Jeho hlas mi připadal známý, a tak jsem vystrčil hlavu, jak jen to bylo možné, abych zjistil, o co se jedná. Byl to ten novinář z Radničního náměstí. Když jsem se podíval lépe, všiml jsem si, že ten druhý muž je Halldór Laxness. Zjevně se šli trochu projít po večeři.

242

„…a pak musíme počítat se spoustou reportérů,“ slyšel jsem říkat novináře. „Mluvil jsem s kapitánem, je toho názoru, že by se tisková konference měla konat v kuřáckém salonu, možná tak hodinová, a sice hned, jakmile loď přistane v Leithu.“

Halldór přikývl.

„Mají vůbec zájem o něco jiného než o politiku?“ zaslechl jsem ještě jeho otázku, než se oba zase vzdálili i s oblakem dýmu, který je zahaloval.

Znovu jsem se odvážil vylézt z úkrytu a vběhl jsem rovnou do náruče profesorovi, který stál nedaleko a díval se za oběma muži.

„Tak tady jsi,“ zašeptal. „Kde jsi byl?“ sykl jsem. „Hledal jsem Sigmundura.“

„Našel jsi ho?“

„Pojď se mnou, myslím, že vím, kde je.“

Neskutečně se mi ulevilo, když jsem znovu potkal profesora a věděl jsem, že mě nenechal na palubě samotného, nejraději bych se mu vrhl kolem krku, ale to jsem samozřejmě neudělal.

Pravděpodobně by mě za to přetáhl holí. Ale přesto jsem pociťoval nesmírnou radost, když j sem za ním šel k první třídě a k chodbě mezi kajutami. Zamířil rovnou ke kajutě číslo čtrnáct a zaklepal na ni.

„Jak jsem se dozvěděl, cestuje vždycky ve stejné kajutě,“

zašeptal.

Zaklepal ještě jednou. „Předtím tu taky nebyl,“ řekl stále ještě šeptem a rozhlédl se po chodbě. „Jestli neodpoví ani teď, vyrazíme dveře.“

Nyní se zevnitř ozval jakýsi šramot a krátce nato se dveře otevřely. Malý, šedovlasý muž, stejný, jakého jsem předtím viděl na palubě v černém kabátě, na nás zíral. Byl jen v košili, ale ještě stále měl na sobě smokingové kalhoty a v ruce držel sklenku s koňakem.

„Ty?!“ zvolal překvapeně, když poznal profesora. Pak se zřejmě vzpamatoval a chtěl dveře zabouchnout, ale pozdě, protože profesor mezi ně už stačil vrazit hůl.

„Vítej na palubě, Sigmundure,“ řekl profesor a protlačil se do kajuty. Šel jsem za ním, pečlivě jsem za námi zavřel a rozhlížel se po kajutě. Sigmundur měl samostatnou kajutu. Na malém stolku pod 243

oknem stály dvě láhve koňaku. Zřejmě si Sigmundur cestu po moři užíval po svém.

Profesor sáhl po Sigmundurově kufru a bez jediného dalšího slova vysypal jeho obsah na podlahu. Pak sebral z lůžka polštář, hodil ho Sigmundurovi pod nohy a nadzvedl matraci.

„Kde je?“ zeptal se zuřivě. „Kde je ta kniha?“

„Co to má znamenat?“ odvětil Sigmundur, který se mezitím už zřejmě trochu vzpamatoval. „Co je to za nestydatost? Co po mně vlastně chceš?“

„Codex Regius, Sigmundure, chci Codex Regius a nechci poslouchat žádné hloupé výmluvy!“

„ Codex Regius? O čem to vlastně mluvíš?“

„Vím, že tu knihu máš,“ řekl profesor.

„Myslel jsem si, že ho máš ty. Pracuješ přece na jeho novém vydání,“ řekl Sigmundur.

Profesor se na něho pronikavě zadíval. „Byli jsme u tvého berlínského přítele Glocknera. Víme, co jste spolu plánovali. Měl by ses stydět, Sigmundure.“

„Neznám žádného Glocknera,“ řekl Sigmundur a zkoumavě si nás prohlížel.

„Glockner je mrtev, to je pro tebe štěstí. Našli jsme ho v jeho domě, ležel na podlaze. Nebyl na něj pěkný pohled.“

„Mrtvý?“ zasténal Sigmundur. Nedokázal skrýt překvapení.

Vytřeštil oči a bylo na něm vidět, že ho ta zpráva zcela ochromila.

„Nečetl jsi noviny?“ zeptal se profesor. „Myslí si, že jsme to udělali my. Znáš muže jménem Färber?“

Sigmundur zavrtěl hlavou.

„Ten zápasí se smrtí,“ řekl profesor. „A jako dalšího zabijí tebe, Sigmundure! Můžeš mluvit o štěstí, že jsme tě našli první my.“

„Kdo by mě chtěl zabít a proč?“

„Jdou po Codexu Regiu a ty pro ně představuješ překážku.“

Sigmundur si nás stále zkoumavě prohlížel. Potom se podíval na svůj koňak a zjevně zalitoval, že si ho nebude moci v klidu vychutnat. Ale nevzdával to, dokonce pohlédl profesorovi do očí a řekl: „Nemám sebemenší tušení, o čem to tady žvaníš. Neznám žádného Glocknera a už vůbec ne žádného Färbera. Nevím, kde je 244

Codex Regius – pokud ho tedy nemáš ty. A teď bych byl opravdu rád, kdybys mě nechal na pokoji a vypadl z mé kajuty dřív, než zavolám někoho, kdo tě odtud vyhodí.“

Profesor se na něj dlouze zadíval. Sigmundur upil trochu koňaku.

„Ještě nevím, co udělali Färberovi, ale Glocknera uškrtili tenkým ocelovým drátem.“

Sigmundurovi zaskočil koňak v krku.

„Je velice pravděpodobné, že ti vrazi jsou nyní na palubě,“ řekl profesor. „A pátrají po jediné osobě, totiž po tobě.“

„Už ať jste odtud pryč,“ řekl Sigmundur, zatímco si utíral ústa.

„Nemám se s vámi o čem bavit. Vypadněte odsud, jinak zalarmuji celou posádku. Já Codex Regius nemám!“

„Co jsi dělal v Německu?“

„Jak můžeš vědět, že jsem byl v Německu?“

„Vím i o tvém setkání s Glocknerem.“

„Co je to za blbost?“

„Pokouším se ti vysvětlit, že je tvůj život v nebezpečí, chci se pokusit ti pomoci!“

„Kdo by mě měl chtít zabít?“ zeptal se Sigmundur. A jak tam tak před námi stál, ten útlý mužíček, který si zjevně rád přihnul, připadal mi opravdu jako někdo, komu nikdo nemůže mít v úmyslu ublížit.

Ale profesor nepovolil. Popadl Sigmundura za límec a přitáhl si ho k sobě.

„Jsi v ohrožení života,“ zasyčel. „Než Glocknera zabili, řekl jim, komu tu knihu vydal. Našli jsme dopis, který jsi psal Glocknerovi.

Taky jsme viděli ty fotky, předpokládám, že jsi dostal jejich kopie.“

„Nevím, o čem mluvíš…“

„Sigmundure!“

„Neznám žádného Glocknera,“ řekl Sigmundur neústupně. „Co jsi udělal s Codexem Regiem?“ „Nemám ho.“

Profesor Sigmundura pustil. „Víme, že jsi od Glocknera ten rukopis koupil a že děláš prostředníka pro jistého kupce na Islandu.“

Sigmundur mlčel. Pohlédl napřed na mě, potom zase na profesora a znovu se napil koňaku, který tentokrát polkl bez problémů.

Profesor vytáhl z kapsy dopis a fotografie, které si odnesl z 245

Glocknerova psacího stolu, a všechno to hodil na malý stolek vedle lahví koňaku.

„Tady je ten dopis Glocknerovi.“

Sigmundur vzal dopis do ruky a prohlédl si fotky.

„Dejme tomu, že by to všechno byla pravda,“ řekl konečně.

„Neměl bys být vlastně rád, že je ta kniha na cestě na Island, kam patří?“

„Nechci, aby se ta kniha dostala na Island tímto způsobem,“ řekl profesor.

„Od Dánů ty rukopisy nikdy zpátky nedostaneme,“ řekl Sigmundur. „To jsou jen zbožná přání, ty sám to víš moc dobře.“

„Jednoho dne je vydají. Chceš tím snad naznačit, že tvůj kupec jedná se zcela nezištnými úmysly?“

„Podle mě je skvělé, že se ta kniha dostane zpátky na Island, a je jedno, jakým způsobem.“

„Kolik jsi za tu knihu zaplatil?“

„Já tu knihu nemám. A taky j sem nic nezaplatil, tak už to konečně pochop. Nikdy mě nedonutíš, abych řekl něco jiného.“

Profesor se zamyslel. Atmosféra se trochu uvolnila. Sigmundur si opět usrkl trochu koňaku.

„Vím, že máš tu knihu u sebe,“ řekl profesor.

Sigmundur pokrčil rameny.

„A co když se v mých rukou nacházejí ztracené stránky z Codexu Regia?“

„Ztracené stránky?“ opakoval Sigmundur překvapeně.

„Našli jsme je ve Schwerinu, v hrobě jistého Ronalda D.

Jórgensena. Mám ty stránky zde,“ řekl profesor a poklepal si na náprsní kapsu.

Sigmundur na něho nevěřícně zíral. „Ve Schwerinu?“

Profesor přikývl.

„Ukaž mi ty stránky,“ řekl Sigmundur. „Ukaž mi Codex Regius.“

Sigmundur zavrtěl hlavou.

„Vím, že mi nevěříš, ale přesto ti to řeknu ještě jednou. Já Codex Regius nemám. Ukaž mi ty ztracené stránky.“

„A co kdybych ti zaplatil víc?“ řekl profesor. Sigmundur na to neodpověděl.

246

„Co kdybychom dali Codex Regius a ty ztracené stránky zase dohromady? Ty a já. Co myslíš – nestálo by to za to?“

„Co za ně chceš?“ zeptal se Sigmundur.

„Nemám v úmyslu ty stránky prodat,“ odvětil profesor.

Sigmundur si znovu lokl koňaku. „A co tedy plánuješ?“

Profesor se až dosud snažil zachovat klid, nyní však číše jeho trpělivosti přetekla. „Nechápu, jak můžeš být tak neuvěřitelný idiot!“

zařval. „Doufám, že tě chytnou a hodí tě přes palubu! Nic jiného si ani nezasloužíš, ty zatracený osle!“

„Prozraď mi raději jedno, milý profesore,“ řekl Sigmundur úplně jiným tónem a tvářil se, jako by ty silné výrazy přeslechl. „Mě totiž právě něco napadlo. Jak se vlastně stalo, že je najednou Codex Regius v Evropě na prodej, jak tvrdíš? Nejsi v tom náhodou nějak namočený?“

„Buď zticha, ty idiote!“

„Nebyla by to strašná blamáž, kdyby se kniha najednou objevila na Islandu, navíc v držení soukromé soby? Nemusel by ses pak z toho zodpovídat?“

Profesor hleděl na Sigmundura s nenávistí, připadalo mi, že se na něj každou chvíli vrhne.

„Podle mého názoru by bylo nejlepší zachovat o všem mlčení.

Nejlepší pro tebe i pro toho mladého muže, kterého máš s sebou. A nakonec i pro mě, kterého obviňuješ z překupnictví. Možná by bylo opravdu nejlepší ze všeho, kdybychom na celou tuhle nepříjemnou záležitost zapomněli. Ledaže bys měl v úmyslu všem věšet na nos, jak ti byl Codex Regius ukraden!“

Profesor mlčel.

„A je tu ještě něco, co by mě velmi zajímalo…“

Profesor čekal, až bude Sigmundur pokračovat.

„Jak se ti podařilo vodit ostatní vědce tak dlouho za nos? Co jsi jim vlastně nakukal? Odborná veřejnost přece netrpělivě očekává výsledky tvého bádání.“

Profesor ze sebe vyrazil pár nadávek, odstrčil mě od dveří a vyšel na chodbu. Podíval jsem se na Sigmundura.

„Máš tu knihu?“ zeptal jsem se.

„Vypadni, ty drzý spratku!“ zaječel.

247

„Jsi ve velkém nebezpečí, ať už tu knihu máš, nebo ne. Je víc než pravděpodobné, že Glockner prozradil tvé jméno, než byl zabit.

Profesor ti mohl pomoci.“

„Nepotřebuji od něho žádnou pomoc. Vypadněte odsud a už mi nechoďte na oči!“

Vyšli jsme z kajuty a vydali se na palubu.

„Co teď?“ zeptal jsem se.

„Ten idiot samozřejmě lže,“ řekl profesor. „Nesmíme se nechat tak snadno vyprovokovat.“

„Stále věří, že má navrch.

„Samozřejmě že nemůže přiznat, že má Codex Regius, protože pak by mi ho musel dát a přišel by o svou provizi. Je naivní věřit, že se v takových lidech dá probudit něco jako pocit cti. Těm jde jen o peníze, o nic jiného.“

„Ale pokud u sebe tu knihu má, hrozí mu strašné nebezpečí.“

„To je jeho věc,“ prohlásil profesor. „Naším úkolem je najít ten rukopis. Sigmundur mi může být ukradený.“

„A co když říká pravdu? Co když Codex Regius opravdu nemá?“

„Sigmundur ho má,“ řekl profesor. „Chtěl nás jen vyprovokovat.

Těžko ho ale bude mít v té kajutě, na to mi připadal příliš sebejistý.

Musel ho ukrýt někde na palubě. Možná pro něho tu knihu schovává někdo jiný. Codex Regius je někde tady a my ho musíme najít.“

„Jedno na celé věci je ale přece jen pozitivní,“ poznamenal jsem.

„Copak?“

„Dosud jsme tady nepotkali von Orleppa a jeho kumpány. Zdá se, že se nestihli nalodit. To je přece dobrá zpráva.“

„Tím si nebuď tak jistý,“ řekl profesor. „Nevěřím, že by loď zmeškali.“

„Co tedy navrhuješ?“

„Nespustíme Sigmundura z očí,“ řekl profesor. „Možná se nám ho zítra podaří přivést k rozumu. Ale napřed si musíme opatřit něco k jídlu a najít si na lodi nějaké místečko, kde si budeme moci v klidu promyslet naši situaci. Vím o jedné místnosti, ve které si můžeme odpočinout, ale nevím, jestli se ti bude líbit.“

„Kde to je?“

248

„Vadí ti horko?“

„Myslím, že ne.“

Během večera se citelně ochladilo, a tak jsem byl rád, že nemusíme přečkat noc pod širým nebem. Úkryt, o kterém se profesor zmiňoval, byl jakýsi úložný prostor na zavazadla. Vyprávěl mi, že kdysi se používal jako vězeňská cela. Proto tam nikdy nikdo nechodí.

Těsně u přední stěny místnosti vedou výfukové roury strojů, takže tam panuje nesnesitelné vedro. Občas tam zavírali výtržníky, kteří se nedali jinak zvládnout, většinou opilce. Přemýšlel jsem, jestli se mám profesora zeptat, odkud o existenci té místnosti ví, ale raději jsem to dále nerozebíral. Proplížili jsme se tam, aniž by nás kdokoli zahlédl. Dveře místnosti byly opatřeny jednoduchým visacím zámkem. Profesor našel nedaleko železnou tyč a podařilo se mu s ní zámek urazit. Uvnitř bylo hrozné vedro a dusno, proto jsme nechali dveře trochu pootevřené.

Profesor se mlčky posadil najeden kufr. Myslel jsem na všechny ty rány osudu, které ho postihly, a na to, jak blízko je teď svému cíli.

Byl přesvědčen, že Sigmundur lhal, což mimo jiné dokládal i dopis Glocknerovi. Nyní přemýšlel o tom, jak by mohl přetáhnout Sigmundura na svou stranu. Moc dobře věděl, že po prvním setkání to bude těžké.

„A co uděláš, až budeš mít Codex Regius znovu v rukou?“ zeptal jsem se, „Myslíš, když ho najdu?“

„Přihlásíš se? Hned tady na palubě?“

„Ano, právě to mám v úmyslu. Tímto způsobem by se rukopis dostal k příslušným instancím a byl by vrácen na své místo v Kodani.“

„Ale nikdo by ti nevyčítal, kdyby sis ten poklad prostě nechal u sebe. Všichni přece ví, že jsi největší odborník na středověké rukopisy.“

„Ne, to by se vykládalo jen jako nedbalost z mé strany. Něco tak vzácného bych si nikdy na cestu nevzal. Myslím, že ještě uplyne pár let, ale pak se tento rukopis – a také všechny ostatní – vrátí oficiální cestou na Island, kam patří.“

„Opravdu si myslíš, že se to stane?“

249

„Ano, stane se to, ty se toho určitě dožiješ, Valdemare. Co se mě týče, tím si nejsem tak jistý. Věřím ale, že to dlouho trvat nebude.“

„Ale co ti vrazi?“

„Až dosud jsem nikoho z těch wagneriánů na palubě neviděl.

Jsem si ale téměř stoprocentně jistý, že Glocknera zabili oni.“

„Mám strach, že se s nimi opět setkáme,“ řekl jsem. „Kéž už bych je nikdy v životě neviděl.“

„Setkání s takovými lidmi není nikdy příjemné,“ řekl profesor.

„To máš pravdu,“ řekl jsem.

„Neuznávají žádné zákony, pouze své vlastní. Lidský život pro ně neznamená vůbec nic. Takoví lidé budou bohužel existovat vždycky a vždycky nám budou nahánět hrůzu. Jedinými silami, které je pohánějí, jsou strach a zuřivost. Tito lidé si nezaslouží nic jiného než opovržení.“

„Je obvyklé, aby pasažéři, kteří se na Gullfossu plaví častěji, byli ubytováni vždycky ve stejných kajutách?“ zeptal jsem se.

„Co tím myslíš?“

„Říkal jsi, že Sigmundur vždycky cestuje ve stejné kajutě.“

„To je pravda,“ odvětil profesor zamyšleně. „Pokud vím, má vždycky tu samou kajutu.“

„Neexistuje k tomu nějaký zvláštní důvod?“ zeptal jsem se.

„Dost možná,“ odpověděl profesor. „Chceš říct, že by v té kajutě mohl něco ukrývat?“ Pokrčil jsem rameny. Profesor vstal.

„Půjdu ho ještě jednou navštívit, doufám, že se mi konečně podaří přivést ho k rozumu,“ řekl. „Počkáš tady, může to nějakou dobu trvat.“

„Co máš v úmyslu?“

„Něco už mě napadne, jen žádný strach,“ řekl profesor.

Zůstal jsem sám a nevěděl, co si mám počít. Bylo zde téměř vražedné horko, proto jsem se částečně svlékl, lehl jsem si na narovnaná zavazadla a krátce nato jsem usnul.

Když jsem se probudil, bylo už ráno. Úplně promočený a taky dost rozlámaný po té nepohodlné noci na kufrech jsem se proplížil na palubu. Gullfoss směřoval do přístavu v Leithu, ale profesora jsem nikde neviděl.

250

Stál jsem u zábradlí a díval se, jak loď přiráží k molu. Byl spuštěn můstek a ti, kteří se na pár hodin chtěli podívat do Edinburghu, se hrnuli z paluby. Čekal na ně velký autobus. Přístavní dělníci hned začali s vykládáním a novým nakládáním lodi. Všiml jsem si skupinky mužů v kabátech, kteří čekali, až budou vpuštěni na palubu.

Někteří z nich měli na krku zavěšené fotoaparáty. Vzpomněl jsem si na rozhovor, který j sem vyslechl, když se ten novinář z Radničního náměstí a Halldór Laxness procházeli po palubě. Zmiňovali se o reportérech a tiskové konferenci v kuřáckém salonu, na kterou byli tito lidé zjevně pozváni.

Byl jsem velmi vyhládlý a po té hrozné noci jsem téměř umíral žízní. Proto jsem se rozhodl, že se vmísím mezi novináře, abych se dostal do první třídy. V kuřáckém salonu stály na každém stole podnosy s obloženými chlebíčky a karafy s alkoholickými i nealkoholickými nápoji. Spousta reportérů, novinářů a fotografů se nahrnula do kuřáckého salonu, mezi nimi i ten muž z Radničního náměstí, který přesně zapisoval všechno, co se tam dělo. Zatímco jsem do sebe cpal chlebíčky a hasil svou žízeň vodou, vyptávali se Halldóra Laxnesse na všechno možné. Vzpomínám si, že měl na sobě světlý tvídový oblek s hnědými tečkami a že na všechny otázky brilantně odpovídal. Všem novinářům byly k dispozici letáky s jeho životopisem a všeobecnými informacemi o něm. Tyto letáky zřejmě vytvořilo pro anglický tisk islandské velvyslanectví v Londýně.

Zaslechl jsem, jak se jedna žena Halldóra Laxnesse zeptala, jestli je country gentleman, což jsem dost dobře nepochopil, někdo jiný se ho pak zeptal, kde si nechává šít garderobu. Kdosi ho požádal, zda by bylo možné vyfotografovat nositele Nobelovy ceny na palubě, a Halldór Laxness tomu přání vyhověl. Snažil jsem se, zatímco jsem opouštěl salon, chovat pokud možno nenápadně.

Zanedlouho nato tisková konference pokračovala. Laxness byl vtipný a veselý. Když se ho někdo zeptal, proč o sobě nechce nic říct, odpověděl, že všechno, co o sobě může prozradit, stojí v jeho pasu.

Když se někdo zeptal, o čem jsou jeho knihy, doporučil mu, ať si je přečte.

Rozhlížel jsem se po místnosti a náhle mi ztuhla krev v žilách, když jsem si všiml, že se do salonu pod falešnou vlajkou proplížil 251

ještě někdo jiný než já. Měl jsem co dělat, abych nevykřikl. On si mě ale zřejmě nevšiml. Kde jen profesor vězí? pomyslel jsem si zoufale, protože právě teď jsem s ním potřeboval naléhavě mluvit. Muž měl na sobě klobouk a dlouhý plášť a na první pohled se od ostatních mužů v místnosti nijak nelišil. Pravděpodobně přišel na palubu s anglickými novináři a nikdo si ho v té tlačenici nevšiml. Předstíral, jako by si zapisoval, co Laxness říká, ale všiml jsem si, že je mnohem neklidnější než reportéři; zřejmě hledal vhodnou příležitost, jak salon opustit, než tisková konference skončí.

Pak jsem ho pozoroval, jak se vyplížil z kuřáckého salonu a sešel dolů k jídelně. Tam se právě připravoval legendární polední bufet a mně se začaly sbíhat v ústech sliny, když jsem viděl ten dlouhý stůl, který se doslova prohýbal pod studenou šunkou, uzeným jehněčím i vepřovým, uzenými a marinovanými lososy a spoustou dalších pochoutek. Pasažéři první třídy se už začínali scházet a číšníci a kuchaři měli plné ruce práce. Muž, kterého jsem sledoval, si jídla nevšímal. Kvapně prošel lákavě vonící jídelnou a vydal se směrem k téže chodbě, kde se nacházela i Sigmundurova kajuta. Muž zaklepal na dveře na konci chodby a pak jsem ho zaslechl, jak něco říká.

Dveře se otevřely a on zmizel v kajutě.

Srdce mi divoce bušilo.

Nejraději bych křičel o pomoc, zavolal profesora, zavolal kohokoli, ale nic z toho jsem neudělal. Byl jsem bezradný.

Muže, kterého jsem sledoval přes jídelnu, jsem viděl naposledy, když jsme byli zatčeni ve Schwerinu. Byl to stejný muž, který profesorovi vytrhl z ruky pohřešované stránky Codexu Regia.

Joachim von Orlepp.

XXIV

Gullfoss už vyrazil z leithského přístavu, ale já jsem profesora stále ještě nenašel. Novináři po tiskové konferenci opustili loď a také pasažéři, kteří si vyjeli do Edinburghu, už byli zpátky na palubě.

Čekala nás několikadenní plavba na Island, které jsem se obával víc, než bych dokázal popsat slovy.

252

Nevěděl jsem, jak znovu najdu profesora, a dělal jsem si o něj velké starosti. Téměř nepřetržitě jsem hlídal von Orleppovu kajutu, jen párkrát jsem se vplížil do místnosti s kufry, abych zjistil, jestli se tam profesor náhodou neobjevil. Většinu času jsem strávil na palubě, protože jsem předpokládal, že mě posádka bude považovat za jednoho z pasažérů.

Navečer se dveře von Orleppovy kajuty otevřely a já spatřil vycházet muže, s nímž jsem měl tu čest se seznámit na hřbitově ve Schwerinu. Zamířil do jídelny a po nějaké době se vrátil s podnosem, na kterém stály tři talíře. V kajutě se tedy zřejmě nacházeli tři muži.

Loď byla nyní osvětlená. Pasažéři první třídy se hodili do gala, vycházeli z kajut a mířili do kuřáckého salonu, aby si ještě před jídlem dopřáli drink. Ve večerním šeru pronikaly ven tóny klavíru a vůně jídla se mísila se slaným mořským vzduchem. Záviděl j sem těm lidem jejich luxus. Zdálo se, že vedou naprosto bezstarostný život a každou hodinu na palubě si užívají plnými doušky.

Odpoledne si trochu odpočinuli, pak se elegantně oblékli a vydali se na opulentní večeři. Po jídle se budou moci dle libosti uvolnit u sklenky vína nebo se pobavit u karet.

Po celou dobu jsem se zoufale snažil ujasnit si svoji situaci. Čím víc času uplynulo, tím větší starost jsem si dělal o profesora. Měl jsem strach a cítil jsem se opuštěný. Když odešel, řekl pouze, že se pokusí přivést Sigmundura k rozumu. Neviděl jsem, jak Helmut a Joachim von Orlepp přišli na palubu. Že by nastoupili už v Kodani a někde profesora zahlédli? A že by ho hodili přes palubu? Kromě mě by ho nikdo nepostrádal, a tak jsem si o svých obavách nemohl s nikým promluvit.

Mám snad jít za kapitánem a vysvětlit mu, jak se věci mají?

Přišel už ten správný okamžik? Nebo mám ještě profesorovi nechat trochu času?

Je možné, že tím třetím mužem v kabině je sám profesor?

Sigmundura jsem nikde mezi pasažéry neviděl. Došel jsem k jeho kajutě, zaklepal jsem, ale nikdo neotevřel. Pokusil jsem se dveře otevřít, ale byly zamčené. Zašeptal jsem profesorovo jméno, ale neozvala se žádná reakce.

253

Ve svém zoufalství jsem prohledal celou loď a vyšel až na horní palubu v naději, že někde na Sigmundura nebo na profesora narazím.

Zaslechl jsem klavírní hudbu. Čím víc jsem se přibližoval ke kuřáckému salonu, tím zřetelněji jsem slyšel hovory pasažérů.

Následně jsem zakopl o hromadu lan, která ležela u lodního zábradlí.

Když jsem si ji prohlédl blíž, zjistil jsem, že je to provazový žebřík, a tu jsem najednou dostal velice smělý nápad. Vzal jsem si provazový žebřík s sebou a uvázal jsem ho nad kajutou, v níž byli pravděpodobně ubytováni von Orlepp a Helmut. Ještě než jsem svůj nápad domyslel do konce, shodil jsem žebřík přes zábradlí a opatrně slezl po vnější stěně lodi dolů. Naštěstí nebylo žádné vlnobití, počasí bylo mírné a loď klidně brázdila moře, aniž by se kymácela. Nevím, co by se mnou jinak bylo, protože jsem vždycky míval sklony k závrati. Moře pode mnou bylo hluboké, ale snažil jsem se na to nemyslet a zakazoval jsem si hledět dolů na vlny. Sestoupil jsem až na úroveň kajuty, kde jsem očekával von Orleppa. K mému velkému zklamání byly závěsy v okně zatažené, takže jsem nic neviděl. Pro člověka, jako jsem já, nebylo snadné viset na napjatém provazovém žebříku na stěně lodi. Paže mě bolely a v noze jsem cítil křeč. Přenesl jsem váhu na druhou nohu a přemýšlel j sem, co dělat, když tu j sem zahlédl, jak se závěs poodhrnul, okno se otevřelo a někdo vysypal do moře popelník.

Chvíli jsem počkal, než jsem se přisunul blíž, a pak jsem co nejopatrněji natáhl hlavu dopředu, abych nahlédl do kajuty. Nejprve jsem spatřil postel, na které ležel veliký kufr. Vedle něho seděl jakýsi muž, zřejmě to byl Helmut. Když jsem se předklonil ještě víc, uviděl jsem u dveří kajuty Joachima von Orleppa, stál ke mně bokem a bavil se s někým, koho jsem neviděl. Neslyšel jsem, co uvnitř říkali, ale měl jsem dojem, že rozhovor probíhá v přátelské atmosféře.

Vedle Joachima von Orleppa bylo zrcadlo, prostřednictvím kterého jsem viděl do další části kajuty.

Zatajil jsem dech, když jsem na stole, u kterého seděl ten třetí muž, zahlédl pohřešované stránky z Codexu Regia.

Vzali si je s sebou na palubu!

Byl jsem si jistý, že jsou to ony. Poznal jsem je hned, i když jsem je ve Schwerinu viděl jen jedenkrát, navíc při špatném osvětlení.

254

Napjatě jsem zíral do zrcadla, abych na pergamenové stránky viděl lépe, když tu se na ně položila ruka. Neviděl jsem, kdo tam seděl, viděl jsem jen starou, vrásčitou, kostnatou ruku s dlouhými nehty. Nyní jsem se alespoň ujistil, že ten třetí muž v kajutě není profesor. Když se ten muž pomalu předklonil, objevil se v zrcadle jeho profil. Byl to velmi starý muž, kterého jsem nikdy předtím neviděl, měl pleš s hnědými skvrnami, lemovanou chomáči vlasů, vrásčitou tvář a výrazný orlí nos.

Podíval se do zrcadla a na okamžik jsem zahlédl jeho černé oči, které byly plné nenávisti.

A on uviděl mě.

Ukázal do zrcadla a naříkavě vykřikl.

Trhl jsem sebou a okamžitě jsem začal co nejrychleji lézt po provazovém žebříku nahoru. Ještě jsem vrhl poslední pohled dolů, kde se právě v okně objevila hlava Joachima von Orleppa, vzhlédl nahoru ke mně a hned zase hlavu zatáhl. Vyletěl jsem po žebříku nahoru jako blesk a ocitl se opět na palubě. Žebřík jsem nechal prostě viset, seběhl jsem po pár schůdcích a proběhl nejbližšími dveřmi dovnitř, opět jsem seběhl po schodech a dalšími dveřmi, ale než jsem se vzpamatoval, nacházel jsem se v kuřáckém salonu, kde se ráno konala tisková konference.

Snažil jsem se chovat nenápadně, abych nevzbudil pozornost číšníků, přesto se mi to ale nepodařilo. Každému muselo být na první pohled jasné, že tu nemám co pohledávat. A tak jsem se znovu rozběhl, lépe řečeno jsem se hnal jako šílený dolů, dokud j sem nenašel místnost na kufry. Tam jsem se schoval a neodvažoval se ani pohnout.

Joachim von Orlepp, Helmut a pak ještě nějaký stařec, kterého jsem neznal a který položil ruku na pohřešované stránky, jako by mu patřily, byli tedy na palubě. Ještě nikdy v životě jsem neviděl tak odporný výraz v obličeji jako v tom zrcadle, když si mě všiml, a po zádech mi přeběhl mráz.

Nevěděl jsem, kolik času uplynulo, a ani v nejmenším jsem netušil, co bych měl dělat dál. Po celou dobu vše řídil profesor a teď, když tu nebyl, jsem nevěděl, co se ode mě očekává. Znovu jsem si pohrával s myšlenkou, že bych měl informovat kapitána, ale váhal 255

jsem, protože jsem si pořád nebyl zcela jistý. Profesor do věci nechtěl zatahovat další lidi, alespoň dokud nebudeme mít Codex Regius znovu v rukou. Měl v úmyslu si ještě jednou promluvit se Sigmundurem. Nevěděl jsem, co myslel tím, když říkal, že se ho pokusí přivést k rozumu. Jenže když jsem předtím klepal na jeho dveře, nikdo neodpovídal. Jediné, co mě teď napadalo, bylo zkusit to ještě jednou.

S tímto úmyslem jsem se znovu vyplížil ze zavazadlového prostoru. Sigmundurova kajuta se nacházela na stejné chodbě jako von Orleppova kajuta, proto jsem chvíli váhavě postával na palubě, ale pak jsem se přece jen rozhodl to u Sigmundura zkusit ještě jednou, třebaže hrozilo nebezpečí, že potkám Joachima von Orleppa a Helmuta.

Tiše jsem zaklepal, ale stejně jako předtím jsem se nedočkal žádné reakce.

Zaklepal jsem ještě jednou, tentokrát hlasitěji, a pak jsem vzal za kliku a zacloumal jí. Přiložil jsem ucho na dveře a připadalo mi, že uvnitř slyším jakési zvuky. Zaklepal jsem ještě jednou a zašeptal jsem Sigmundurovo jméno. Znovu jsem zaslechl jakési zvuky a tlumené zasténání, nakonec se ozval zevnitř tupý úder do dveří.

Rozběhl jsem se a celou svou vahou jsem vrazil do dveří.

Povolily okamžitě a já vpadl do kajuty. Když jsem se znovu postavil, spatřil jsem Sigmundura, jak leží spoutaný na posteli. Podařilo se mu nohama kopnout do dveří, právě to jsem předtím slyšel. Sigmundúr na mě zíral a vyrážel ze sebe jakési zvuky, zřejmě to byly nadávky, ale nebylo mu rozumět, protože měl v ústech roubík.

Vytáhl jsem mu ho a on se zhluboka nadechl.

„Ten mizera profesor!“ zařval. „Kde je? Kde je ten parchant?“

V Sigmundurově kajutě to vypadalo jako po výbuchu. Jedna láhev koňaku se vylila na podlahu a celá kajuta páchla alkoholem. Za postelí se nacházela dvojitá stěna, jež byla vylomená. Všude kolem se povalovaly lahve s alkoholem a krabičky cigaret.

„Co je to tady?“ zeptal jsem se a ukázal na ty věci.

„Po tom je ti houby!“ odsekl Sigmundur vzteky bez sebe. „Kde je profesor?“

256

„To je pašované zboží?“ zeptal jsem se. „Bylo v té dvojité stěně?

Co se tady vlastně stalo?“

„Vrazil sem ke mně a svázal mě! Vyhrožoval mi vším možným, když mu neřeknu, kde je Codex Regius.“

„Měl jsi ho tam uvnitř?“ zeptal jsem se a strčil hlavu do otvoru.

„Víš, kde je?“ zeptal se Sigmundur, aniž by reagoval na mou otázku.

„Ne, sám ho hledám, celý den jsem ho neviděl.“

„Přepadl mě.“

„Skutečně?“

„Ano, sebral mi tu knihu,“ řekl Sigmundur. „Sebral mi Codex Regius! Spoutal mě a pak mi tu knihu ukradl!“

Rozvázal jsem mu napřed pouta na nohou a pak na rukou.

Masíroval si zápěstí.

„Kde je profesor?“ zeptal se, teď už o něco klidnějším tónem.

„Tys tady ukrýval pašované zboží?“ zeptal jsem se.

Rezignovaně se na mě podíval.

„Mám mezi posádkou jednoho známého,“ řekl. „Vždycky, když potřebuji, mi dává tuhle kajutu. Vždycky mu za to zaplatím, pokaždé dostane svůj podíl.“

„A Codex Regius byl tam uvnitř?“

„Ano, byl v té stěně.“

„A teď ho má v rukou profesor?“

„Ano.“

„Ale kde je?“

„Ty to nevíš?“

„Už jsem ti přece řekl, že ho nemohu najít. Zmínil se o tom, co má v úmyslu?“

„Ne, byl šťastný jako blecha, že má tu knihu opět v rukou.

Nechybělo mnoho a jódloval by radostí. Pak se vyřítil ven a dveře za sebou zamkl. Říkal, že se za mnou později přijde podívat, až se uklidním. Zbylo něco z toho koňaku?“

Podal jsem mu láhev a on se napil.

„Nevím, co na to řekne kupec,“ zasténal. „Rozhodně z toho nebude mít radost, zaplatil za tu knihu pořádný balík.“

„Kdy tě profesor přepadl?“

257

„Někdy minulou noc.“

„Minulou noc?!“

„Ano, celé hodiny jsem tady ležel spoutaný, s roubíkem v ústech.“

Vyběhl jsem na chodbu a podíval se směrem ke kajutě Joachima von Orleppa. Neměl jsem tušení, co se stalo s profesorem, ale obával jsem se nejhoršího. Zřejmě nešel za kapitánem, jak měl v úmyslu, jakmile bude mít Codex Regius v rukou. V tom případě by už byli Joachim von Orlepp a Helmut dávno zatčeni. Ve chvíli, kdy profesor Sigmundura přepadl, ještě Joachim von Orlepp na palubě nebyl.

Nedalo se ale vyloučit, že profesor padl do rukou Helmutovi.

„Co chceš dělat?“ zeptal se Sigmundur, když jsem vstoupil zpět do jeho kajuty. „Nevím,“ řekl jsem.

„Co ti muži, kteří po mně údajně jdou?“ zeptal se a v jeho hlase byl patrný strach. „Nespojili se s tebou?“

„Ne.“

„Jsou na palubě,“ řekl j sem. „Měl bys být opatrný, ale myslím, že o tebe rychle ztratí zájem, až se dozví, že teď má knihu profesor.“

„Jsou opravdu tak nebezpeční, jak jste říkali?“

„Ano, jsou velice nebezpeční. Jsou to vrazi.“

„Opravdu zavraždili Glocknera?“

„Ano. A pokusili se zabít ještě jednoho Němce, Färbera.“

„Aby se dostali ke Codexu Regiu!“

„ Ano.“

„To jim na té knize tak záleží?“

„Ano,“ řekl jsem. „Jejich šéf za války profesorovi tu knihu ukradl, ale později o ni zase přišel. Jeho syn se pokouší získat ji zpátky. A jak už několikrát prokázal, nezastaví se vůbec před ničím.

Považují ji za své vlastnictví. V souvislosti s ní pro něj nehrají lidské životy žádnou roli.“

„Co je to za lidi?“

„Zatracení wagneriáni,“ zašeptal jsem.

Sigmundur se na mě nechápavě podíval a chtěl právě něco říct, když jsem mu naznačil, aby byl zticha. Zaslechl jsem venku na chodbě kroky a zavřel jsem dveře. Někdo prošel kolem, a když jsem dveře opět otevřel, uviděl jsem Helmuta, který měl zrovna namířeno 258

na palubu. Zapřísahal jsem Sigmundura, aby si to, co jsem mu řekl, nechal pro sebe, přinejmenším dokud se nedozvím, co se děje.

Nabádal jsem ho, aby byl opatrný a aby se stále zdržoval mezi nějakými lidmi. Pak jsem se vyplížil ven za Helmutem.

Stál dole na palubě a ležérně se opíral o zábradlí, jako by pozoroval moře. Kromě něho bylo na palubě jen několik cestujících.

Přesunul se k zadnímu nákladnímu prostoru a já se postavil tak, aby mě neviděl, a dával jsem dobrý pozor, jestli za ním nepřijde Joachim von Orlepp nebo ten stařec, kterého jsem předtím viděl v zrcadle.

Když byl Helmut přesvědčen, že ho nikdo nepozoruje, k mému překvapení zmizel v malé budce na zádi a zavřel za sebou dveře. Asi za deset minut se objevil Joachim von Orlepp a hra se opakovala.

Napřed se naprosto pokojně opíral o zábradlí, chvíli hleděl na moře, pak se chvíli procházel po palubě, až se nakonec zastavil před tou budkou. Několikrát se ujistil, že si ho nikdo nevšímá, a zmizel v ní stejně jako předtím Helmut.

Čekal jsem, až se zase objeví ti dva, a snažil se přijít na to, co v té budce na zádi Gullfossu asi dělají. Netroufal jsem si jít za nimi, namísto toho jsem trpělivě čekal, co se bude dít dál.

Ve večerním tichu bylo slyšet, jak někdo hraje na klavír nejnovější šlágry. Na palubě postávalo několik lidí, kteří si připili a pak hodili sklenice vysokým obloukem za sebe do moře. Bezmála po hodině se dveře budky otevřely a objevil se Joachim von Orlepp.

Zamířil přímo do první třídy. O deset minut později se objevil Helmut a následoval ho.

Chvíli jsem ještě počkal, než jsem se k budce odvážil. Opatrně jsem otevřel dveře. Jako první jsem uviděl nějaké harampádí na podlaze, rezavé řetězy a malířské potřeby, kbelíky a štětky. Zavřel j sem za sebou dveře a našel j sem poklop na podlaze. Když j sem ho odsunul, objevila se přede mnou díra, kterou se dalo dostat do skladiště. Opatrně jsem slezl po žebříku a vrátil poklop opět na místo. Část skladiště osvětlovala žárovka. Zašeptal jsem profesorovo jméno, ale nedočkal jsem se žádné reakce.

Opatrně j sem šel krok za krokem dál kolem naskládaných beden s konzervami a pytlů s moukou a cukrem, až jsem se dostal do zadní části skladiště. Byla tam tma jako v pytli.

259

Znovu jsem se zaposlouchal a nyní jsem zaslechl slabé zasténání.

„Jsi tady?“ zašeptal jsem.

Sténání zesílilo.

Přistoupil jsem blíž a nezřetelně jsem rozeznal obrysy člověka.

Sehnul jsem se. Našel jsem profesora. Ležel vedle hromady pytlů, měl v ústech roubík a byl svázán na rukou a na nohou tak, jako on sám spoutal předtím Sigmundura.

Vytáhl jsem mu roubík z úst.

„Díky bohu,“ zasténal a zalapal po dechu. „Rozvaž mě, než se vrátí. Musíme se dostat do bezpečí. Joachim je na palubě! A Helmut taky!“

„Já vím. Viděl jsem je. Máš tu knihu?“

„Rychle, rozvaž mě.“

Snažil jsem se povolit pouta, ale byla tak pevně zauzlovaná, že j sem j e nedokázal rozvázat. Byl j sem příšerně nervózní a vůbec mi to nemyslelo. Ve tmě jsem na cosi stoupl a málem jsem upadl. Byla to profesorova hůl.

„Kde jsi byl?“ zeptal se profesor.

„Kde jsem byl? Celý den jsem tě hledal! Jak ses sem dostal?“

„Přemohli mě, když jsem odešel od Sigmundura,“ řekl profesor.

„Sigmundur tu knihu měl ve své kajutě, měli jsme ji přímo před nosem! Právě jsem byl na cestě ke kapitánovi.“

„Joachim nastoupil na palubu ve Skotsku,“ vyhrkl jsem. „Mají s Helmutem společnou kajutu. A je tam ještě jeden muž, odporný chlap s očima černýma jak havran. Viděl mě! Hnali se za mnou a…“

„Uklidni se, Valdemare, a řekni mi, co jsi viděl.“

„Kdo je ten starý chlap?“ zeptal jsem se. „Jsou v kajutě tři.

Napřed jsem viděl jen dva, ale na podnose byly tři talíře, proto jsem si myslel, že tě v té kajutě uvěznili. A tak jsem slezl z vnější strany lodi ke kajutě…“

„Jen klid, Valdemare. Dolů ke kajutě?“

„Ano, ale ty jsi tam nebyl, místo tebe tam seděl ten odporný starý chlap.“

Bez dechu jsem mu líčil, jak jsem lezl po vnější straně lodi a jak jsem nahlížel do jejich kajuty.

260

„Ty pohřešované stránky mají s sebou!“ řekl jsem, když jsem si najednou vzpomněl na to nejdůležitější. „Tady na palubě! Mají s sebou ty pohřešované stránky.“

„Co to říkáš?!“

„Viděl jsem je tam uvnitř v jejich kajutě. Byly to ty ztracené stránky. Ten stařec na ně položil ruku.“

„Je to vůbec možné?“ zasténal profesor.

„Byly to ty pergamenové stránky,“ opakoval jsem. „Mají je s sebou.“

„Musíme je dostat zpátky, Valdemare. Nemůžeš ty uzly Rozvázat?“

„Ne, nedaří se mi to!“

„Nemáš u sebe nůž?“ zeptal se. „Ne.“

„Kdo byl ten třetí muž? Co myslíš?“

„Měl obrovský orlí nos, vpadlé tváře a černé oči. Přísahám, že byly černé. Ještě nikdy jsem neviděl něco tak strašného jako ty oči, když mě uviděl v tom zrcadle.“

Cítil jsem, jak profesor strnul.

„Kdo je to?“ zeptal jsem se.

„Je možné, aby…“

Profesor se odmlčel.

„Cože? Tak kdo je to?“

„Starý Orlepp,“ zašeptal.

„Joachimův otec? Copak není mrtev?“

„Zjevně ne, když je na palubě této lodi.“

„Joachim přišel na loď se skupinou novinářů, ale Helmuta s tím starcem jsem do té doby neviděl.“

„Mohli na palubu nastoupit už v Kodani nebo až v Leithu, aniž bychom si jich všimli. Glockner jim řekl, že Sigmundur chce jet na Gullfossu a že ta loď přistává v Leithu. Možná odletěli do Edinburghu a tam nastoupili na loď.“

„Myslíš, že se starý von Orlepp odvážil vylézt z úkrytu kvůli Codexu Regiu?“

„Nevím, ale podle tvého popisu to vlastně nemůže být nikdo jiný než on. Musíme ty pohřešované stránky získat zpět! Obávám se, že…“ Profesor se odmlčel.

261

Mé oči si už mezitím zvykly na tmu, takže jsem mu viděl do obličeje a poznal jsem, jak velké starosti si dělá. Také jsem si všiml, že ho ti darebáci zmlátili. Rty měl napuchlé a pod nosem krev.

„Co s tebou dělali?“ zeptal jsem se.

„Vědí, že mám tu knihu.“

„Řekl jsi jim to?“

„Valdemare, já nevím, jak to celé skončí,“ řekl profesor, „ale teď nemůžeme jít za kapitánem. Napřed musíme získat zpátky ty stránky.

Mohli by je zničit, kdyby zjistili, že po nich posádka pátrá.“

„Jsem si jistý, že nakonec všechno dobře dopadne,“ pokusil jsem se ho povzbudit, aniž bych byl o pravdivosti svých slov příliš přesvědčen. Ze všech sil jsem zápasil s těmi uzly. Výraz starcovy tváře mi nešel z hlavy, ty černé oči v zrcadle a ta ruka, která na mě ukazovala, jako bych byl odsouzen k smrti.

„Co se stalo? Jak tě mohli chytit?“

„Převezli mě.“

„Jak?“

„Helmut je ozbrojený, dávej si na něho pozor, Valdemare. O

tomhle skladišti museli vědět už předem. Byl jsem na cestě ke kapitánovi. Chtěl jsem ho do té věci zasvětit a vydat mu knihu, jak jsme se domluvili, ale přepadli mě.“

„Odtáhli tě hned sem dolů?“

„Ano, zřejmě mysleli na všechno. Neměl jsem šanci.“

„Kde je ta kniha?“

V tu chvíli mi připadalo, jako by uzel trochu povolil. „Tiše!“

zašeptal profesor.

Okamžitě jsem strnul a bedlivě jsem naslouchal. Někdo lezl dolů do skladiště.

„Schovej se!“ sykl profesor. „Rychle mi vrať ten roubík! Tak dělej!“

Udělal jsem, co mi řekl, a schoval se za hromadou krabic dřív, než se u profesora objevili Joachim von Orlepp a Helmut. Byl jsem jako myška, úplně nehybný, téměř jsem se neodvažoval dýchat.

„Tentokrát jsme si vzali něco s sebou,“ slyšel jsem říkat Joachima von Orleppa.

262

Vyhlédl jsem ze své skrýše a spatřil profesora. Joachim a Helmut stáli vedle něho. Helmut vytáhl profesorovi roubík. V ruce se mu lesklo něco, co vypadalo jako pistole. Joachim držel v ruce baterku.

„Můj otec říká, že lžeš,“ prohlásil Joachim. „Říká, že máme použít všechny možné metody, abychom z tebe vymáčkli, kam jsi Codex Regius schoval. Víme, že je na palubě.“

Profesor mlčel.

„Helmut pracoval dříve jako klempíř,“ pokračoval Joachim von Orlepp. „Umí zacházet se vším možným nářadím.“ Helmut se ušklíbl.

„Obzvlášť šikovně to umí se štípačkami,“ řekl Joachim.

Znovu jsem se podíval na to, co držel Helmut v ruce. Nebyla to pistole, nýbrž kleště. Přemýšlel jsem, co s nimi chce tady ve skladišti dělat.

„Mně strach nenaženeš,“ řekl profesor klidně. „To se ještě uvidí,“

řekl Joachim. „Vyzkoušíme, co všechno vydržíš.“

Profesor těkal pohledem z jednoho na druhého a nakonec jeho pohled spočinul na kleštích v Helmutově ruce. „Kolik bolesti dokážeš snést?“ zeptal se Joachim.

Profesor mlčel.

„Co myslíš, že asi tak všechno dokáže se štípačkami takový šikovný klempíř?“

„Třeba ti je může nacpat do prdele,“ odsekl profesor.

Helmut ho vší silou kopl do boku. Zaslechl jsem, jak profesor zasténal.

„Myslím, že není moc chytré Helmuta provokovat,“ řekl Joachim klidně, jako by se nic nestalo. „Především ne tehdy, když má člověk spoutané ruce a nohy.“

Přiklekl k profesorovi.

„Mohl bych ti zase dát roubík, ale rád bych tě slyšel, jak řveš,“

řekl lhostejně.

Helmut sáhl po profesorových rukou a trhl pouty, až profesora obrátil, takže ten teď ležel zády k Němcům. Nechápal jsem, co má Helmut v úmyslu. Vypadalo to, jako by ho chtěl rozvázat. Profesor sevřel ruce v pěsti, ale Helmut ho přes ně udeřil kleštěmi. Všiml jsem si, že se profesor pokouší chránit si prsty tím, že je skryje v dlaních.

263

Náhle jsem pochopil, o co tu jde. Helmutovi se podařilo popadnout profesorův malíček a nasadit na něj kleště. Potom vzhlédl k Joachimovi.

„Řekni, co jsi udělal s Codexem Regiem\“ přikázal mu Joachim.

„Nemám ho,“ řekl profesor.

„Ale máš!“ řekl Joachim a zatahal profesora za vlasy. „Byl bych ti velmi vděčný, kdybys hezky rychle vyklopil, kde ten rukopis je.“

„Tu knihu má pořád ještě Sigmundur,“ řekl profesor.

„To už jsi jednou zkoušel,“ řekl Joachim. „Byli jsme ho navštívit.

Říká, že jsi přišel do jeho kajuty, objevil jsi tam dvojitou stěnu a knihu sis vzal. Podle toho, co jsem viděl, říkal pravdu. V jeho kajutě nebylo zrovna uklizeno.“

„Lže.“

Profesor chtěl získat čas. Pokoušel se umožnit mi dostat se ze skladiště a přivést pomoc, aniž by si toho ti dva všimli.

Joachim kývl na Helmuta.

Helmut stiskl. Viděl jsem, jak prst začal krvácet.

Profesor zařval. Dusil jsem se vztekem, ale ve svém úkrytu jsem byl bezmocný.

„Kde je Codex Regius?“ zeptal se Joachim klidným hlasem.

Helmut se na něho podíval. Zdálo se, jako by se nemohl dočkat, až dostane od svého pána rozkaz prst ucvaknout. „Kde je ta kniha?“

zeptal se Joachim. Profesor samou bolestí skoro nebyl schopen mluvit. „Tak kde je ta kniha?“ zeptal se Joachim znovu. „Polib mi prdel!“ odsekl profesor.

Joachim znovu pokynul Helmutovi, který stiskl ještě silněji.

Profesor zařval.

Dál jsem to už ve svém úkrytu nedokázal vydržet.

Helmut se zrovna chystal prst ucvaknout, když jsem se s řevem rozběhl proti němu a vší silou ho kopl do obličeje. Joachim vyskočil.

Helmutovi však zřejmě kopanec nijak neublížil, jen se otřásl a taky se zvedl.

„Valdemare!“ zvolal profesor.

Helmut zvedl paži a hřbetem ruky mě udeřil do obličeje, až jsem se zapotácel a vrazil do krabic. Pak došel ke mně a znovu mě udeřil.

264

Bolest byla nesnesitelná. Zatmělo se mi před očima a ztratil jsem vědomí.

XXV

Mohli jsme něco udělat jinak? Ještě dnes ve mně hlodá červ pochybnosti.

Naše situace byla beznadějná. Profesor ve svém životě prožil mnohé, aniž by se nechal zlomit, ale v takové situaci, v jaké jsme se nacházeli nyní, neexistovala žádná naděje. Byli jsme vydáni na milost a nemilost bezcharakterním darebákům, kteří se nezastavili ani před krutým mučením. Jenže profesor se nechtěl vzdát dokonce ani tam dole, v tom příšerném skladišti na Gullfossu, kdy se zdálo, že už žádné východisko neexistuje. Jeho vůle přežít a jeho odvaha byly obdivuhodné. Věděl, jak se cítím, dodával mi odvahu a pokoušel se mi dát najevo, že není ochoten před těmi muži kapitulovat podruhé, ať už se stane cokoli.

Já byl naopak strachy celý bez sebe.

Když jsem znovu přišel k sobě, ležel jsem, ruce i nohy spoutané, vedle profesora poblíž pytlů s moukou.

„Jsi v pořádku?“ zašeptal profesor. „Já v té tmě nic nevidím.“

Vzpomněl jsem si, co bylo předtím, vzpomněl jsem si na štípací kleště a na ránu, kterou jsem dostal.

„Jsou pryč?“ zeptal jsem se ustrašeně.

„Ano, ale brzy se zase vrátí.“

„Řekl jsi jim, kde je ta kniha?“

„Ne, ještě ne.“

„Co tvůj prst?“

„Já jsem v pořádku, Valdemare. Jak se cítíš ty? Nebolí tě hlava?“

Neodpověděl jsem. Pálil mě celý obličej a bylo mi hrozně. „Kde jsou?“ zeptal jsem se po chvíli. „Pokusil jsem se získat čas.“

„Co jsi udělal?“

„Poslal jsem je po špatné stopě. Předtím k Sigmundurovi, teď zase někam jinam. Brzy budou zpátky a obávám se, že pak už nebudou mít sebemenší slitování.“

265

„Máš tu knihu, nebo ne?“

„Ano.“

„Musíš jim tu knihu dát.“

„Ne, dokud žiji, Valdemare. Ode mě Codex Regius nezískají.“

Přemýšlel jsem o jeho slovech. Bylo mi jasné, že je ochoten pro ten rukopis obětovat život. „Prozradíš mi, kde je?“

„Myslím, že nejlepší bude, když toho budeš vědět co nejméně.“

Profesor měl pravdu. Já bych Joachimovy a Helmutovy vyslýchací metody dlouho nevydržel.

„Ale záleží na tom ještě vůbec?“ zeptal jsem se ustaraně. „Možná si myslí, že přece jen něco vím, a pak…“

„Moc o tom nepřemýšlej, příteli.“

Bylo mi hrozně a v duchu jsem už před sebou viděl štípačky v Helmutově ruce.

„Možná bys jim přece jen měl říct, kde ta kniha je,“ navrhl jsem znovu.

„To nemohu,“ řekl profesor.

„Třeba by se nám potom podařilo jim tu knihu vzít.“

„Obávám se, že nám už žádnou další příležitost neposkytnou.“

Když jsem o těch slovech přemýšlel, došlo mi, že naše životy spočívají v rukou těch mužů. „Chceš říct, že…“

„Jsem přesvědčen, že nebudou chtít zanechat žádné svědky.“

„Ale…“ Zmlkl jsem a znovu si uvědomil bezvýchodnost naší situace.

„Vím, jak je to těžké, Valdemare,“ řekl profesor. „Myslíš, že by nám pomohlo, kdybys jim Codex Regius ponechal?“ zeptal jsem se.

„Ne.“

„Co můžeme udělat?“

„Můžeme se pokusit být stateční.“

„Stateční? Obávám se, že nejsem moc statečný člověk.“

„Vždyť jsi mi přispěchal na pomoc.“

„Chtěli ti ucvaknout prst.“

„Přesto ses na ně prostě vrhl. Vždycky jsem věděl, že máš kuráž.“

„Kuráž,“ opakoval jsem zoufale. „Mysli na Píseň o Atlim“ řekl profesor. „ Píseň o Atlim!“

266

„Mysli na Gunnara a Högniho. Měli bychom se pokusit myslet jako oni.“

Znovu jsem si v paměti oživil příběh o Gunnarovi a Högnim.

Profesor chtěl, abychom si z nich vzali příklad a projevili stejnou odvahu, jakou projevili oni. Opravdu ode mě mohl chtít, abych své smrti hleděl do tváře s úsměvem na rtech? Byl ochoten mě obětovat?

„Takže máš opět Codex Regius“ řekl jsem.

„Ano, ta kniha je opět v mých rukou,“ odvětil profesor.

„Sigmundur cestuje z dobrého důvodu vždycky v té samé kajutě.

Najít tu falešnou stěnu bylo snadné a uvnitř se nacházel Codex Regius. Poprvé po deseti letech jsem ho zase držel v ruce, byl to nepopsatelný pocit. Je úplně nepoškozený, za celou tu dobu nedošel žádné újmy. Bylo to, jako bych ho teprve včera vytáhl z police.“

„Mám z toho radost. Blahopřeji ti,“ řekl jsem a navzdory naší zoufalé situaci jsem to myslel upřímně. Konečně se mu podařilo znovu najít Codex Regius. Jestli si ale bude kdy moci toto štěstí vychutnat, to už byla jiná věc. Nakonec ho přece jen bude muset vydat von Orleppovi.

„Valdemare, já…“

Profesor zaváhal.

„Copak?“

Chvíli mlčel, jako by si nebyl jistý, jestli nyní nastal vhodný okamžik, nebo jestli má raději s tím, co má na srdci, ještě chvíli počkat.

„Je tu něco, co ti musím říct, a rád bych tak učinil, než bude pozdě. Opravdu jsi v pořádku?“

„Ne… Vlastně ne. Co ten tvůj prst?“

„Krvácí to už jen trochu.“

„Bylo to hrozné, viď?“

„Ano, bylo to opravdu hrozné.“

„Co jsi mi chtěl říct?“

„Já… Rád bych ti poděkoval za to, že jsi při mně stál ve všech těch nesnázích.“

Jeho hlas zněl vážně. „Nemusíš mi za nic děkovat,“ řekl jsem.

„Ale ano, Valdemare. Vím, že jsem se k tobě choval velmi hrubě, když jsi za mnou přišel poprvé. Doufám, že mi to můžeš prominout.“

267

„Nemám ti co odpouštět.“

„Neměl jsem ten doporučující dopis vyhodit z okna, mrzí mě to.“

„Nebyl to nijak významný dopis. Za to se nemusíš omlouvat. Pro mě…“

„Ano?“

„Byla to pro mě velká čest doprovázet tě,“ řekl jsem. Mlčel.

„Výjimečná čest,“ řekl jsem.

„Děkuji ti, Valdemare. Jsem velice rád, že to slyším. Velice jsi mi pomohl, mnohem víc, než jsem kdy doufal.“ Dlouho jsme mlčeli.

„Doufám, že budeš pokračovat ve studiu,“ řekl. „Doufám, že jsem tě od toho neodradil.“

„Ne, to rozhodně ne.“

„Znáš mé názory,“ řekl profesor. „Nic není důležitější než naše středověké rukopisy, na to bys neměl nikdy zapomínat.“

„Je mi to čím dál jasnější.“

„Tvým úkolem bude v budoucnu chránit knihu Islandu.“

„Udělám, co bude v mých silách.“

„Já vím, že uděláš.“

Vzdálené dunění z lodní strojovny a lehké kolébání mě trochu uklidnily, ale přesto jsem měl strašný strach, i když jsem se snažil nedat to na sobě znát.

„Co teď budeme dělat?“ zeptal jsem se po dlouhém mlčení.

„Dělat?“ řekl profesor, a i když jsem ho neviděl, měl jsem pocit, že se usmál. „Moc toho dělat nemůžeme. Všechno závisí na nich. Ale ještě není po všem, Valdemare, ještě zdaleka není po všem.“

„Kde je Codex Regius?“

„Blíž, než si myslíš,“ řekl profesor. „Přemýšlíš někdy o smrti, Valdemare?“

„Nijak často. V tuto chvíli o ní však přemýšlím.“

„Máš ze smrti strach?“

„Řekl bych, že ne víc než kdokoli jiný. Proč se ptáš?“

„Viděl jsi, co udělali Glocknerovi?“

„Ano.“

„Ti muži se nezaleknou ničeho.“

„Já vím…“

268

„Nemusíš nutně myslet na smrt. I beztak přijde příliš brzy.

Dokonce i pro takového starého chlapa, jako jsem já, který má už za sebou dlouhý život. Než se nadáš, budeš pryč, zmizíš, zemřeš. Svět půjde dál, všechno zůstane při starém. Berlín zůstane na svém místě, Kodaň taky, stejně tak i Island. Ale ty a já budeme už dávno pryč a jediná živá duše na celém světě si nevzpomene, že jsme kdy žili. Jsi mladý a věříš, že se to nikdy nestane, ale já ti říkám, že smrt přijde vždycky nečekaně, i kdybys měl to štěstí, že se dožiješ vysokého věku. Vždycky nečekaně, Valdemare! Zahrabou tě pod zem a vzápětí uplynou celá staletí. Ale Codex Regius přetrvá. Všechny nás přežije.

My ten rukopis neuchováváme, to on uchovává nás. On je naše budoucnost. On je naše historie v minulosti, současnosti i budoucnosti. Přetrval mnohá staletí a mnohá staletí ještě bude žít.

Viděl přicházet a zanikat velké říše, zuřit světové války, prožil tu nejtrpčí chudobu i technický pokrok, v průběhu jeho života se Kolumbus doplavil do Ameriky a teď se zase mluví o tom, že lidé poletí do vesmíru. Jednoho dne přistanou na Měsíci a Codex Regius toho bude svědkem, protože on je naše historie, historie Země a historie času.“ Profesor se zhluboka nadechl. „On je samotný čas, Valdemare. Naše ubohé přebývání na Zemi nehraje vůbec žádnou roli ve srovnání s tímto rukopisem. My jsme jen jeho strážci.“

Po jeho slovech následovalo dlouhé mlčení.

„Chtěl bych, abys na to nikdy nezapomněl, ať už se stane cokoli,“

řekl.

„Takže ty jim tu knihu nevydáš?“ zeptal jsem se. „Nemohu,“

odpověděl profesor. „Pochop mě.“

„Ale co když půjde o přežití?“ Profesor mlčel.

„Bohužel, Valdemare, bohužel,“ zašeptal. „Nikdy těm mužům Codex Regius nevydám. To raději zemřu.“

„V tom případě zemřu i já.“

„Doufám, že to chápeš, Valdemare. Oni Codex Regius nikdy nedostanou.“

V tu chvíli jsem si vzpomněl na jednu přednášku o tomto rukopisu, ještě na univerzitě na Islandu, když jsme probírali písně Eddy. Tady dole ve skladišti Gullfossu jsem si znovu vybavil slova doktora Sigursveinna, že hrdinové těchto písní se obvykle nacházejí 269

v situacích, kdy existují jen dvě alternativy a obě jsou stejně osudové. Stěží lze popsat hrůzu, jakou jsem pocítil, když mi došlo, že za takových okolností tito hrdinové většinou jednali tak, že jim to přinášelo nesnesitelné utrpení.

XXVI

V tu chvíli jsme zaslechli kroky a Joachim a Helmut stanuli brzy opět před námi. Joachim von Orlepp se jízlivě usmíval.

„Otec mi řekl, že existuje jeden osvědčený způsob, jak tě zlomit,“

řekl.

„Opravdu?“ řekl profesor sarkasticky. „Takže jste zase nic nenašli?“

„Samozřejmě že tam nic nebylo,“ řekl Joachim a stále se usmíval.

„Jenže my už máme té hry na schovávanou právě tak dost.“

„Co jste udělali se Sigmundurem?“

Joachim pokrčil rameny. „Možná měl nehodu. Možná spadl přes palubu. Na moři se občas takové věci stanou.“

„Máte s sebou na palubě ty chybějící stránky?“ zeptal se profesor.

„Můj otec se od nich nikdy neoddělí.“

„Takže je pořád ještě naživu?“

„Stýskalo se mu po Evropě,“ řekl Joachim. „To vyhnanství v Jižní Americe pro něj bylo nesnesitelné. Proto jsme ho přivezli zpět.

Teď žije zase v Německu, u švýcarských hranic.“

„Ten starý hajzl!“ řekl profesor.

„Těší se, až se s tebou zase setká… Ten kluk u nás viděl ty pergamenové stránky?“ zeptal se Joachim a kývl hlavou směrem ke mně. „Musím mluvit s tvým otcem,“ prohlásil profesor. „Řekni nám, co jsi udělal s Codexem Regiem.“

„Řekni mu, že s ním chci mluvit,“ řekl profesor. „Takový rozhovor je k ničemu.“

„Tím bych si nebyl tak jistý.“

„Jediné, co mi vrtá hlavou, je, proč ten kluk nešel za kapitánem,“

řekl Joachim a podíval se na mě. „Vlastně jsme s tím počítali, že si nás kapitán nechá předvést. Proč to neudělal?“

270

Jeho otázka mířila na mě, ale neodpověděl jsem.

„Proč to neudělal?“ zopakoval. „K čemu ty okolky? Mohli jste si přece obstarat pomoc. V podstatě se nacházíme na území Islandu.

Tato kocábka je přece islandské výsostné území!“

Joachim se znovu podíval na profesora. „Co chceš s Codexem Regiem dělat?“ zeptal se.

„Odvezu ho zpět do Dánska. Jednoho dne se pak rukopis vrátí na Island.“

„Už je na cestě na Island.“

„Ale ne tak, jak si to zaslouží,“ odpověděl profesor. „To možná ne,“ vyprskl Joachim. „Stále mi ale vrtá hlavou, proč nás ten kluk nepráskl. Na co pořád čekáte?“ Profesor mu neodpověděl.

„Ty máš nějaká svá malá tajemství, co?“ řekl Joachim von Orlepp. Profesor mlčel.

„Asi moc nechceš, aby se o Codexu někdo dozvěděl, že je to tak?“ řekl Joachim, jako by náhle prozřel. Profesor mu neodpověděl.

„Ty jsi tady na vlastní pěst! Ocitl ses v nanejvýš trapné situaci, protože sis ho nechal vzít. Tys o tom nikomu neřekl, že je to tak?“

Profesor zarytě mlčel.

„Tak proto nás ten kluk nepráskl. Věděl, že jsme na palubě, ale nikomu nic neřekl…“

„Jak to bylo s Färberem?“ zeptal se profesor nečekaně. „Jak jste se o něm dozvěděli?“

Joachim něco pošeptal Helmutovi. Ten mě hned popadl za ramena a zvedl mě. Nohy jsem měl celé zdřevěnělé, když mě postrčil k Joachimovi.

„Vy dva jste jako Jeníček a Mařenka,“ řekl Joachim. „Ať jdete kamkoli, všude za sebou trousíte drobečky. Samozřejmě jsme tě sledovali, stejně jako tenkrát ve Schwerinu. Po celou dobu jsem byl ve spojení s otcem. Když se dozvěděl, že jste byli u Färbera, poradil mi, abych si s ním promluvil. Znali se z dřívějška. Možná to Helmut trošku přehnal, když se chtěl Färber stavět na zadní.“

„To on vám pověděl o Glocknerovi?“

„Potom, co nad sebou Helmut ztratil kontrolu, jsme Färberovi nabídli, že mu pomůžeme, pokud nám dodá požadované informace.

Vyptávali jsme se na tvoji návštěvu a ještě předtím, než ztratil 271

vědomí, nám prozradil, že vás poslal za Glocknerem. Předpokládal, že Glockner má u sebe Codex Regius a že se ho pokusí zpeněžit.

Přišli jsme ale pozdě, navíc Glockner s námi nechtěl spolupracovat jako Färber. Museli jsme z něho informace o tom kupci a zpáteční cestě na Island doslova vymačkat.“

„To j si byl ty, kdo se ve Schwerinu postaral o to, aby nás pustili?“

„Ano, protože mi bylo jasné, že jestli někdo Eddu najde, pak to budeš právě ty. A nemýlil jsem se. Prokázal jsi nám neocenitelné služby.“

„Proč se tenkrát Erich té knihy zbavil?“

„Vím, o co ti jde,“ řekl Joachim. „Chceš získat čas. Pokoušíš se najít východisko z té šlamastyky, ve které se svým přítelem vězíš až po krk.“

„Jsem jenom zvědavý,“ řekl profesor. „Zajímá mě všechno, co se týká Codexu Regia.“

„Chtěl ten rukopis prodat v Berlíně, ale existovalo jen málo lidí, kteří s ním byli ochotní uzavřít obchod. Můj otec ho schovával v malém kufříku, který mu někdo ukradl v podzemním krytu během bombardování. Pátral po něm ve všech berlínských antikvariátech.

Byly také jiné knihy, které chtěl prodat, ale byl na útěku a musel myslet na spoustu věcí. Pak ho chytili Rusové. Jak se vlastně Edda dostala do rukou Glocknerovi?“

„Jeden stavební dělník ten kufřík našel v nějakých troskách. Ta kniha pak byla schována u něho doma jako vzácný poklad po celá léta. Když zemřel, jeho žena se pokoušela prodat cennosti, mezi kterými se nacházel také Codex Regius. Trochu Glocknera znala a věděla o něm, že sbírá vzácné knihy.“

„Ta kniha toho dost zažila.“

„Dá se to tak říct.“

„A kde je teď?“ zeptal se Joachim.

„Musím mluvit s tvým otcem,“ prohlásil profesor.

Joachim se podíval na Helmuta a pak na mě. „Zastřel ho,“ poručil Helmutovi věcně.

„Ne!“ vykřikl profesor.

Helmut vytáhl pistoli a namířil mi ji na hlavu.

272

„Otec mi řekl, že to u tebe bude fungovat,“ řekl Joachim a ušklíbl se.

„Jeho z toho vynechejte!“

„Chci vědět, kde je Codex Regius.“

Profesor se mi podíval do očí. „Buď statečný,“ řekl.

Netroufal jsem si ani se pohnout. Koutkem oka jsem zašilhal po Helmutovi; ústí zbraně bylo jen pár centimetrů ode mě. Prst držel na spoušti. Znovu jsem se podíval na profesora, který bezmocně ležel vedle pytlů s moukou. Vzpomněl jsem si na osud Emmy, jejíž život byl vložen do jeho rukou.

„Řekni mi, kde je ta kniha!“ řekl Joachim.

„Vynechejte ho z toho,“ řekl profesor.

„Helmute,“ řekl Joachim.

Helmut se zdviženou zbraní o krok ustoupil.

Joachim se na mě obrátil.

„Tak ho tedy zastřel,“ řekl profesor. „Doufám, že umíš mířit dost přesně, takže bude stačit jediný výstřel.“ Joachim na něho upřeně hleděl. „Řekl jsi, že ho mám zastřelit?“

„Nedělej to,“ zašeptal jsem.

„Dělej si, co chceš. Druhou kulku pak můžeš věnovat mně.

Přesně jako jemu, do hlavy!“

Joachim na profesora nevěřícně zíral. Po tvářích mi stékaly slzy.

Snažil jsem se být statečný, ale s pistolí u spánku to nebylo snadné.

Třásl jsem se strachem a bál jsem se, že mi nohy vypoví službu.

Nejraději bych se vrhl na zem a prosil o smilování.

„Co tím chceš říct, člověče?“ zeptal se Joachim.

„Zastřel ho!“ zvolal profesor a s velkou námahou se mu podařilo dostat se na nohy. „Mě se to netýká! Zastřel toho studenta!“

Viděl jsem, že profesor myslí svá slova vážně.

„Ne,“ zvolal jsem, „neříkej to!“

Helmut zíral nejprve na profesora, pak na Joachima. Čekal na rozkaz.

„Pak se ale o té knize nikdy nic nedozvíš,“ řekl profesor. „Nejste nic jiného než odporná nacistická pakáž. Klidně nás zastřelte oba.

Vyřízněte nám srdce, stejně se vám budeme jen smát!“

273

Joachim na něho nechápavě zíral. Profesorovi se ho na okamžik podařilo vyvést z míry. Také Helmut znejistěl.

Vzápětí nato jsme zaslechli, jak se poklop u vchodu pohnul.

Někdo lezl po schodech dolů do skladiště. Chtěl jsem zavolat o pomoc, ale Helmut mě chytil rukou za ústa a stáhl mě za hromadu pytlů. Joachim udělal to samé profesorovi a zhasl lampu. Nemohl jsem se ani pohnout.

Shora vlezli do skladiště dva muži. Neviděl jsem je, ale slyšel jsem, jak si něco šeptají. Napřed se přibližovali naším směrem, potom ale zmizeli za pytli s moukou a po chvíli jsme uslyšeli cinkání lahví. Možná přišli zkontrolovat zásoby alkoholu, který chtěli propašovat na Island, možná si chtěli jen pár lahví vzít. Jeden z mužů se hlasitě zasmál. Po několika minutách vylezli po žebříku zase nahoru. Pokoušel jsem se dostat z Helmutova železného stisku, abych na nás upozornil, ale proti jeho síle jsem nic nezmohl. Slyšel jsem, jak zasouvají poklop na jeho původní místo.

A pak se to stalo.

Předtím se mi přece jen podařilo trochu povolit uzel na provaze, kterým měl profesor spoutané ruce, a jemu se nakonec podařilo rozvázat ho úplně. V příští chvíli popadl Joachima za krk a pak se váleli v urputném zápase po podlaze. Helmutovu pozornost to na chvíli rozptýlilo, chtěl jít Joachimovi na pomoc, ale já jsem ho vší silou praštil do břicha. Překvapilo ho to, ale zjevně mu to nijak neublížilo. Mezitím se Joachimovi podařilo vytáhnout z kapsy kabátu vlastní pistoli, kterou okamžitě namířil na profesora.

„Pozor! Má pistoli!“ vykřikl jsem.

Profesor okamžitě sáhl po zbrani, která vzápětí nato mířila na mě a na Helmuta. Ozval se výstřel.

Ke svému údivu jsem viděl, jak Helmut zavrávoral a upadl.

Joachim na něj nechápavě hleděl. Profesor využil příležitosti a vytrhl Joachimovi pistoli z ruky. Pak se znovu vyhrabal na nohy.

Joachim stále ještě ležel na podlaze a zíral na Helmuta, jako by nevěřil vlastním očím.

„Je mrtvý?“ zeptal se profesor. „Myslím, že ano,“ řekl jsem.

274

Pod Helmutovou hlavou se tvořila krvavá kaluž. Joachim vstal, aniž by od něho odtrhl pohled. Profesor držel v ruce pistoli, ale na nikoho s ní nemířil.

Joachim se sehnul a dotkl se Helmutova krku, aby nahmatal pulz.

„Je mrtvý,“ řekl. „Já jsem ho zastřelil.“

Profesor obrátil pistoli na Joachima.

„Rozvaž Valdemara,“ poručil mu.

„Co chceš dělat?“ zeptal se Joachim.

„Chci se setkat s tvým otcem,“ řekl profesor. „Myslíš, že bude ochoten vyměnit ty chybějící stránky za tebe?“

Joachim mi začal rozvazovat pouta na rukou. Čekal jsem, že se pokusí o nějaký trik, ale zjevně ho ta nechtěná trefa úplně vyvedla z míry.

Když jsem byl volný, začal j sem profesora zbavovat pout na nohou, přičemž jsem si počínal stejně nešikovně jako předtím s jeho pouty na rukou. Po celou dobu stál Joachim bez hnutí vedle Helmutovy mrtvoly. Konečně se mi podařilo uzel povolit.

„Valdemare,“ řekl, „ty teď půjdeš k tomu starci a řekneš mu, že se s ním chci sejít. Řekni mu, že máme Joachima ve své moci a že jsem ochoten ho vyměnit za ty zbývající stránky.“

„Co mu mám přesně říct?“

„Že to jeho syn zmrvil a že je Helmut mrtev.“

„Ale co když se s tebou odmítne sejít?“

„To neudělá,“ prohlásil profesor.

„A co vy?“

„Joachim a já půjdeme na záď lodi. Řekni mu, že nás tam najde.“

„Pořád se ještě snažíš udržet všechno v tajnosti?“ zeptal se Joachim, který se už vzpamatoval z prvotního šoku. „Buď zticha, ty sráči,“ řekl profesor. „Opravdu chceš dělat, jako by se nic z toho nestalo?“

„To se ještě uvidí,“ řekl profesor.

Nedaleko ležela hromada jutových pytlů. Profesor Joachimovi poručil, aby Helmuta do jednoho z nich strčil a pak ho odnesl k žebříku.

„Hodíme ho přes palubu.“

„Chceš ho prostě jen tak hodit do moře?“

275

„Takové věci se přece stávají.“

„Cokoli, jen abys zachoval tajemství,“ řekl Joachim.

„Já ho nezastřelil,“ odvětil profesor.

Když jsme ze skladiště vylezli ven, bylo už po půlnoci. Vítr mezitím zesílil. Joachim a já jsme Helmuta vytáhli po žebříku nahoru. Rozhodně to nebylo snadné, ale nakonec jsme to nějak zvládli. Šel jsem první, za mnou šel Joachim, který měl se svázanýma rukama problém postrkovat Helmuta nahoru. Poslední šel profesor, který z Joachima ani na chvíli nespustil oči a ustavičně na něj mířil pistolí.

Dovlekli jsme Helmuta k zábradlí, zvedli ho a hodili ho přes palubu.

„Teď jdi a řekni Erichovi, že se s námi může sejít u člunů,“ řekl profesor.

„Proč ale nezajdeme rovnou za kapitánem a neinformujeme ho o všem, co se tu stalo? Určitě by dal oba von Orleppy okamžitě zatknout,“ navrhl jsem.

„Obávám se, že starý Erich ty pergameny ze svých spárů jen tak nevydá, pokud ho k tomu nepřinutíme,“ zašeptal. „Pokud se bude cítit zahnaný do kouta, zničí je. Musíme mu nabídnout alternativu a pak čekat. Jestli se bude cukat, půjdeme okamžitě za kapitánem.“

„Jakou má ale starý von Orlepp záruku?“

„Mé slovo,“ řekl profesor. „To mu stačí.“

Profesor mi posléze sdělil, co otci a synovi nabízí výměnou za znovunalezené vytržené stránky, a s touto zprávou jsem také zaklepal na dveře u Ericha von Orleppa. Zaslechl jsem uvnitř šramot, pak se dveře pootevřely.

„Posílá mě profesor,“ řekl jsem. „Chce s tebou vyjednávat.“

Když mě von Orlepp spatřil, nemohl uvěřit svým očím.

„Kde je Joachim?“ zeptal se.

„Stala se nehoda,“ řekl jsem. „Helmut je mrtvý. Codex Regius máme pořád ještě my. A profesor chce zpátky také ty pohřešované stránky. Chce s tebou vyjednávat. Ještě nic nenahlásil. Nikdo na palubě neví, kdo jste. Až dorazíme do Reykjavíku, je ochoten dát vám dva dny náskok. To vám musí na útěk stačit.“

Erich von Orlepp na mě zíral škvírou mezi dveřmi.

276

„Jestli na to nepřistoupíš, obrátí se profesor na kapitána. Budete zatčeni.“

Von Orlepp na to neřekl nic.

„Jsme u záchranných člunů, máš na to pět minut,“ řekl jsem a odešel.

XXVII

Čekali jsme u člunů na zádi a mohutný vichr nám hvízdal kolem uší. Hleděl jsem do bíle zpěněné vody za kýlem, která se ztrácela ve tmě. Profesor vložil zpátky do kapsy tabatěrku a opíral se o hůl.

Předtím si dal pro povzbuzení obvyklou dávku, která - jak už jsem zjistil - sestávala z větší části z bílého prášku, a malíček si obvázal kapesníkem.

„Myslíš, že na to přistoupí?“ zeptal jsem se a odtrhl pohled od vody za kýlem. Musel jsem mluvit hodně nahlas, abych skučení větru přehlušil.

„Těžko říct. Ještě má chvíli čas. Musíme být trpělivé.“

„Půjdeš za kapitánem?“

„Ano,“ řekl profesor. „Protože nic jiného mi nezbývá. Nerad bych se s těmi muži dostal do konfliktu. Sám vidíš, čeho jsou schopni.

Kdo ví, co udělali se Sigmundurem.“

„Asi šel z lodi stejnou cestou jako Helmut.“

„To je možné. Na moři se nikdo neptá po tom, kdo zmizí.“

Joachim seděl na palubě, byl zády opřený o zábradlí a sledoval nás. Vypadal dost apaticky.

„Podívej,“ řekl najednou profesor a pohlédl směrem k palubě první třídy. „Někdo sem jde.“

Byl to Erich von Orlepp, který se sem pomalu belhal. Důkladně se rozhlédl, jako by se chtěl ujistit, že tu na něho čekáme jen my dva.

Pak se podíval na Joachima, jak sedí u zábradlí.

„Prohledej ho, Valdemare,“ řekl profesor. „Mohl by u sebe něco mít.“

Von Orlepp si mě změřil pohrdavým pohledem. Poslechl jsem.

„Nic jsem nenašel,“ řekl jsem.

277

„Jsi v pořádku?“ zeptal se Erich syna.

Joachim zahanbeně přikývl.

„Co se stalo s Helmutem?“

„Tvůj syn mu prostřelil hlavu,“ řekl profesor. „Podle mého názoru udělal ve svém životě jen málo tak záslužných činů.“

„Ty!“ vyprskl von Orlepp.

„Máš u sebe ty chybějící stránky?“ zeptal se profesor. „Jakou mám jistotu, že jakmile je získáš, nepůjdeš hned za kapitánem a všechno mu nevyzvoníš?“

„Musíš mi důvěřovat, jinak k žádné dohodě nedojde.“

„Ty stránky ti nikdy nedám.“

„Jak myslíš…“

„Říkal jsem mu, že je s sebou nemá brát,“ ozval se Joachim a vstal. „Ale on mě nikdy neposlouchal.“

„Co jste udělali s Helmutem?“ zeptal se starý von Orlepp.

„Šel přes palubu,“ řekl profesor lhostejně, „což znamená, že je teď na tomto mizerném světě o jednoho gaunera míň.“

Von Orleppovy černé oči sršely blesky.

„Máš Eddu?“ sykl.

„Ano,“ řekl profesor.

„Nevidím ji. A když už jsme u toho… můj syn našel aspoň ty pohřešované stránky,“ řekl Erich von Orlepp.

„Žádné stránky nenašel,“ odvětil profesor. „Ukradl je úplně stejně, jako jsi ty ukradl Codex Regius a vůbec všechno, co bylo druhým svaté!“

„Takže jsi ještě pořád nezapomněl na budovu Shellu?“ zeptal se von Orlepp. „A ta dívku? Jakže se vlastně jmenovala?“

„Jmenovala se Emma. A nikdy jsem na ni nezapomněl.“

„Ano, Emma… Pěkná studentka, která tě zatáhla do odbojového hnutí.“

„Kde máš tu knihu?“ zeptal se Joachim. „Po tom ti nic není.“

Podíval jsem se na profesora. Měl na sobě hnědý kožený kabát, který nosil prakticky pořád.

„Lžeš, ty Eddu vůbec nemáš!“ řekl Joachim.

„Přišel jsem o ten rukopis v Berlíně,“ řekl starý von Orlepp.

„Pokoušel j sem se ho zpeněžit, chyběly nám peníze na úplatky, což 278

jistě chápeš. Měl jsem ale v úmyslu koupit ho okamžitě zpátky, jakmile se dostanu z nejhoršího. Vlastně šlo o jistý druh zástavy.

Nacházel se v jednom antikvariátu poblíž Tauentzienstrasse, ale ten dům byl zničen při bombardování. Muž, který chtěl knihu odkoupit, při náletu zemřel. Pátral jsem po ní v troskách, ale pak přišli Rusové.

Ale ty už to samozřejmě všechno víš, když ses dostal tak daleko.“

„Ano, některé věci jsem zjistil, přesto stále zůstává několik otázek.“

„Jistější musel dumat nad tím, proč jsme Joachim a já postupovali tak tvrdě a snažili se získat Codex Regius za každou cenu, že je to tak?“ zeptal se Erich von Orlepp.

„Ano, máš pravdu,“ řekl profesor. „I když vrah, jako jsi ty, mi nic vysvětlovat nemusí.

„Vidím, že jsi na mě pořád ještě naštvaný,“ řekl von Orlepp.

„Nic si nenamlouvej,“ řekl profesor. „Nic pro mě neznamenáš a nikdy jsi neznamenal.“

„Codex Regius je neocenitelné a jedinečné umělecké dílo,“ řekl von Orlepp. „Pro nás, kteří věříme v nové Německo, má nesmírnou cenu. Máme jednoho zájemce o koupi, je to vlivný a mocný průmyslník, který také chová v srdci sen o vzkříšení Německa. Má do budoucnosti velké plány pro využití Eddy, až k tomu bude opět úrodná půda. Chápe význam toho rukopisu. Ale jeho ideologická hodnota samozřejmě není to nejdůležitější, pane profesore…“

Von Orlepp se zarazil a pak pokračoval: „Edda je v neposlední řadě také skvostné umělecké dílo…“

„Codex Regius nemá nic společného s šílenstvím, se kterým ho spojuješ. Ani to nejmenší,“ řekl profesor.

„Zapomněl jsi na Wagnera? Prsten Nibe…“

„Nechci už o vás, zatracených wagneriánech, ani slyšet! Spojili jste tu látku a ty písně s falešným obsahem!“

„Chtěl bys ty stránky vidět?“ zeptal se von Orlepp. „Mám je u sebe. Po mnoha staletích můžeme Eddu doplnit o ty chybějící stránky.“

„Nedělej to!“ zvolal Joachim. „Ti dva jsou totiž v pěkné bryndě.

Nikdo neví, že byl rukopis ukraden. Pan profesor to po celá ta léta tajil. A já velice pochybuji, že někdo vůbec ví, že tihle dva jsou tady 279

na palubě. Jsou to jen četní pasažéři, kteří nemají v ruce vůbec nic, natož pak Eddu.“ Erich von Orlepp zaváhal.

Profesor mi podal pistoli a řekl mi, abych mířil oběma mužům na nohy, pokud si netroufám je zastřelit.

„Před několika lety jsem si všil do kabátu tuto tajnou kapsu,“ řekl profesor a hrábl do podšívky kabátu.

Nechápal jsem, co dělá, ale najednou se jeho paže znovu vynořila a já spatřil v jeho ruce Codex Regius.

„Zde je ten rukopis,“ řekl a podíval se na Joachima. „Měl jsi hledat důkladněji.“

Erich von Orlepp zíral na Codex Regius a také sáhl do kapsy.

„To ještě nic nedokazuje,“ řekl Joachim.

Erich von Orlepp vytáhl z kapsy pohřešované stránky a podal je profesorovi.

„Důvěřuji ti,“ řekl.

„Dávám vám dva dny,“ řekl profesor a přijal stránky. „Ne víc a ne méně.“

Jako v transu hleděl na pergamenové stránky. Pak otevřel rukopis a vložil je do něho.

Codex Regius byl opět úplný. Byl to téměř slavnostní okamžik.

Profesor stránky znovu vyňal a dopřál si čas na jejich důkladnou prohlídku. Na okamžik se zdálo, jako by zapomněl na místo i čas, a já snad poprvé během naší strastiplné pouti spatřil v jeho očích skutečnou radost.

„Teď!“ zařval Erich von Orlepp na syna a vzápětí nato jsem ucítil v obličeji ochromující bolest, když mě Joachim udeřil svázanými pěstmi a sebral mi pistoli.

„Napřed toho kluka. Toho zastřel prvního,“ poručil Erich synovi.

„Dopřejeme panu profesorovi ještě pár pekelných muk, než ho taky zabijeme.“

Profesor na mě zmateně hleděl. Karta se bleskurychle obrátila.

Joachim stál proti nám, šklebil se od ucha k uchu a držel v ruce pistoli.

Bezradně jsem na profesora pohlédl. „Promiň,“ řekl jsem. To bylo jediné slovo, které jsem ze sebe dostal.

„Jen se opovaž,“ obořil se profesor na Joachima.

280

Ten se tím ale nenechal zmást. Zvedl pistoli a namířil ji na mě.

Cítil jsem, jak se mi podlamují kolena.

„Tak už střílej!“ přikázal mu von Orlepp.

„Nech toho mladíka na pokoji!“ sykl profesor.

„Dej sem Codex Regius!“ řval von Orlepp jako šílený.

„Tu knihu nikdy nedostaneš!“ zvolal profesor a vzápětí nato hodil Codex Regius vysokým obloukem do moře.

„Profesore!“ zvolal von Orlepp a nechápavě zíral na knihu, která dopadla do vody. „Copak jsi zešílel?“

Profesorův čin mě zcela vyvedl z míry. Zničil to, co považoval za vůbec nejcennější: Codex Regius. Teď byl rukopis navěky ztracen.

Profesor musel nadobro ztratit rozum, když ten klenot všech klenotů hodil přes palubu.

„Vrať se zpět do kajuty,“ sykl Joachim na svého otce a na okamžik od nás odvrátil pohled.

Profesor si toho všiml. Podařilo se mu nás dokonale překvapit.

A pak udeřil holí Joachima do ruky, v níž držel zbraň, a vrhl se na starého von Orleppa. Ozval se výstřel, kulka však dopadla do vody.

Vzápětí jsem se vrhl na Joachima. Ten se ale okamžitě vzpamatoval a namířil zbraň proti mně. Profesor držel Ericha von Orleppa u zábradlí ocelovým stiskem. Joachim krátce zaváhal, pak ale obrátil pistoli proti profesorovi.

Vykřikl jsem, abych profesora varoval.

Vyšel výstřel a kulka ho zasáhla do zad.

Skočil jsem na Joachima a srazil ho k zemi. Profesor s von Orleppem v náručí přepadl přes palubu.

Popadl jsem Joachima co nejpevněji za krk a hlavou jsem mu několikrát udeřil o palubu, až zčervenala od krve a on ztratil vědomí.

V tu chvíli bych ho dokázal zabít. Chtěl jsem ho vidět zemřít.

V poslední chvíli jsem se ale vzpamatoval. Pustil jsem ho a zvedl jsem pistoli, která mu vypadla z ruky. Pergamenové stránky jsem nikde neviděl.

Joachim ležel na podlaze v bezvědomí. Najednou se mě zmocnil zvláštní klid, nevím, kolik uplynulo času, než j sem přes kvílení větru zaznamenal zvuk, který přicházel z vnější strany lodi. Když jsem se tím směrem podíval, spatřil jsem ruku, která se skrz odtokovou díru 281

přidržovala paluby. Pomalu jsem se narovnal, nahlédl jsem přes zábradlí a uviděl profesora. Byl těžce zraněný, hlavu měl celou od krve, ale stále ještě se držel pevně. Vyklonil jsem se přes zábradlí, jak nejvíc to šlo, a podařilo se mi ho chytit za zápěstí právě v okamžiku, kdy už se pouštěl.

Vzhlédl ke mně.

Jeho rty zašeptaly mé jméno.

Uvědomil jsem si, že ho nedokážu udržet, a z plných plic jsem křičel o pomoc.

„Jsem… zraněný,“ slyšel jsem ho sténat. „Nemám už žádnou sílu v…“

Jeho ruka začala z té mé vyklouzávat. Drahá mu visela po boku, svíral v ní ty pergameny. „To je konec,“ řekl.

„Ne!“ zařval jsem. „Chytni se druhou rukou zábradlí! Pusť ty stránky!“

„Nemohu…“ Vítr mu rval slova od úst. „Zkus to!“ zařval jsem.

„Chraň tu knihu,“ slyšel jsem ho zasténat. „Chraň knihu Islandu, Valdemare!“

„Ne!“

„Promluv… s…“

„Nepouštěj se!“

„Jdi za…“

Cítil jsem, jak ho ztrácím.

„…Halldórem!“ vykřikl profesor u konce svých sil. Jeho ruka vyklouzla z mé a já viděl, jak se ho chopily vlny a unášely ho pryč.

Řval jsem strachem a hrůzou, bušil jsem pěstmi do zábradlí, kopal jsem do něho, ale už to nebylo nic platné. Profesor byl pryč.

Pohltily ho tma a moře.

Nevím, kolik uplynulo času, než jsem opět vstoupil do chodby první třídy a zaklepal na dveře kajuty Halldóra Laxnesse. Profesor mi přikázal, ať zajdu za Halldórem, nevěděl jsem ale proč. Nedokázal jsem si představit, že by mohl myslet jiného Halldóra. Po chvíli se dveře otevřely.

„Ty jsi jistě Valdemar,“ řekl poté, co si mě zkoumavě prohlédl.

Přikývl jsem.

„Nedopadlo to dobře, viď?“ zeptal se Halldór.

282

„Profesor je mrtev,“ řekl jsem. „Spadl přes palubu.“

Halldór se na mě dlouze zadíval. Viděl jsem, že ho má zpráva zasáhla, třebaže se pokoušel nedat to na sobě znát.

„On s tím vlastně počítal,“ řekl Laxness. „Upřímnou soustrast, Valdemare. Našel tady u mě útočiště. Doufal jsem, že my dva se nebudeme muset sejít za těchto okolností…“

„Taky Codex Regius je ztracen. Hodil ho do moře.“

„Pojď dál,“ řekl Halldór. Vešel jsem do kajuty a zavřel za sebou dveře.

„Profesor mě do toho nechtěl zatahovat,“ řekl. „Ne,“ řekl jsem, stále ještě ochromen událostmi, které se odehrály na palubě.

„Prozradil mi, že musí něco podniknout a já ho od toho nedokázal odradit. Řekl mi, že kdyby se něco pokazilo, objevíš se u mých dveří ty. Profesor byl velmi paličatý muž.“

„Řekl mi, že mám jít za vámi.“

„Naléhal jsem na něho, aby šel za kapitánem.“

„Byl na cestě k němu, ale chytili ho,“ řekl jsem. „A potom zjistil, že se na palubě nacházejí i pohřešované stránky, a obával se, že by mohly být zničeny, kdybychom do toho zasvětili kapitána. Pokusil se je získat sám.“

Halldór došel k psacímu stolu a pak se vrátil s malým balíčkem, který byl zabalený v hnědém papíru a převázaný bílou páskou.

„Řekl mi, že ti to mám předat. Tohle je originál. Opatruj ho jako oko v hlavě.“

„Originál?“

„Říkal, že už si s tím budeš vědět rady. Říkal, že kdyby se nikdo z vás neobjevil, že to mám odevzdat na Islandu příslušným úřadům.“

Vzal jsem si od něho ten balíček. Chvíli mi trvalo, než jsem pochopil, co mi Halldór právě sdělil, ale pak jsem si s úlevou oddychl. Takže profesoru sebe na palubě neměl Codex Regius, nýbrž jeho kopii, ten zfalšovaný pergamenový rukopis, který ve svém zoufalství sám vyrobil. Po celou tu dobu ho měl v kabátu. Hodil ho přes palubu, aby oba von Orleppy vyvedl z míry. Zachránil mi tak život.

„Děkuji vám,“ řekl jsem a jen stěží jsem dokázal utajit radost.

„Takže on tedy…“

283

„Nemusíš mi vykat,“ řekl Halldór. „Bylo by pro něho nemožné zničit Codex Regius.“

„Prožil strašné věci.“

„Trpěl?“

„Myslím, že smrt k němu byla nakonec milosrdná,“ řekl jsem. „A co ty pohřešované stránky?“

„Ty zmizely spolu s ním.“

„A von Orlepp?“

„Taky přepadl přes palubu. Jeho syn žije, ale nebude dělat žádné potíže. Přivázal jsem ho na zádi k zábradlí. Já… musím mluvit s kapitánem. Mnohokrát vám děkuji za pomoc. A za to, že jste rukopis schoval u sebe.“

„Bylo mi potěšením,“ řekl Halldór. „Opravdu mi bylo potěšením, Valdemare. Moc mě mrzí, že to takhle dopadlo. Možná tě potěší, že profesor o tobě mluvil moc hezky. Říkal, že do tebe vkládá velké naděje.“

„Děkuji. Víš, že…“

„Copak?“

„Víš, on nechtěl, aby to vyšlo najevo,“ řekl jsem. „Přesně tak mi to řekl,“ řekl Halldór. „Udělám, co budu moci, aby to tak zůstalo.“

„Samozřejmě,“ řekl Halldór a rozloučil se se mnou pevným stiskem ruky. „Pevně věřím, že uděláš vše, co bude v tvých silách.“

284

1971

285

Vlastním profesorovu fotografii, kterou jsem později našel v jeho kanceláři. Leží přede mnou na stole. Ten snímek byl pořízen po jeho závěrečných zkouškách. Stojí tam před Kruhovou věží, naklání se směrem k fotoaparátu a ruku má opřenou v bok. V tu chvíli má celý život před sebou, ale zřejmě nemá důvod se usmívat, zdá se být ostražitý a do budoucnosti hledí tázavě. Nelze přehlédnout jeho odhodlanost; z jeho vyřazuje možno vyčíst jeho charakter. Je připraven přijmout od života vše, co mu připraví.

Tenkrát ještě nemohl tušit, že skončí na dně Atlantiku. Profesor byl další muž v podivné historii pohřešovaných stránek, který si je s sebou vzal do hrobu, a tentokrát spolu s ním zmizely v moři navždy.

Někdy se dívám na filmové záběry příjezdu Gullfossu do přístavu v Reykjavíku 4. listopadu 1955, jejichž kopii jsem si před pár lety opatřil. V životě národa to byl velký den. Nepřehledné množství lidí přivítalo v Reykjavíku nositele Nobelovy ceny, pronášely se projevy na jeho počest. Stál toho nadějného jitra na můstku Gullfossu, obklopen novináři. Zatímco děkoval islandskému národu a oči všech se upíraly na něho, popadl jsem příležitost za pačesy – v tom záznamu je vidět jistý mladý muž, který se během projevu nositele Nobelovy ceny nenápadně proplížil na pevnou zemi a ztratil se v davu. To jsem já, s Codexem Regiem v kapse. Vzpomínám si na Laxnessovo provolání k národu z lodního můstku a ještě teď vím, že se mi vpálilo do srdce: Ty mi neděkuj za tyto písně; ty sám jsi mi je daroval dřív.

Minulý týden, 21. dubna, se tato scéna opakovala, když se konal další velký den národa, přesně na tom samém místě. Dánové nám konečně vrátili naše rukopisy. Nacházel jsem se na palubě dánské lodi Vadderen a přihlížel jsem, jak je Codex Regius, tato kniha Islandu, po staletém exilu vynášen dánskými námořníky jako první ze všech rukopisů na půdu vlasti.

Bezděky jsem se musel usmát, když jsem si vzpomněl, jak jsem se před mnoha lety potají s Codexem Regiem plížil na pevninu, aniž by o tom někdo věděl. Nyní se vracel domů podruhé, ale za zcela jiných okolností. Později toho dne jsem seděl ve slavnostním sále univerzity, zatímco islandský ministr kultury ve jménu islandského 286

lidu přijímal knihu Islandu. V tom okamžiku jsem musel myslet na profesora. „Viděl jsi ve svém životě něco krásnějšího?“ řekl by.

Onoho dne, než jsme se proplížili potají na palubu Gullfossu, jsme spolu měli rozmluvu ve Veřině bytě. Řeč přišla na pohřešované stránky, jako častokrát poté, co nám byly ve Schwerinu ukradeny.

Ptal jsem se ho, co by dělal, kdybychom je dostali zpět.

„Přidal bych je zpátky k Eddě,“ řekl.

„Nechtěl by sis je nechat pro sebe?“

„Nikdo je nemůže vlastnit.“

„Takže bys je nechal znovu všít do rukopisu?“ řekl jsem.

Neodpověděl hned.

„Je to taková zvláštní představa,“ řekl nakonec.

„Co?“

„Vzít si je s sebou do hrobu jako ta stará Rosa Benediktsdóttir,“

řekl.

Nevím, jestli to myslel vážně, nebo jestli jen žertoval, nakonec ale stejně došlo k tomu, že si ty stránky vzal s sebou. Zanikly spolu s ním. Pochybuji, že by se zachránil, kdyby je upustil, a věřím, že si toho navzdory tomu, jak těžce byl raněn a jak byl zesláblý, byl moc dobře vědom. Nepodařilo se mu podat mi je. Možná to byla i jeho poslední útěcha, že ho do jeho hrobu budou následovat i chybějící stránky Codexu Regia.

Když jsem dokončil studia, získal jsem místo v Rukopisném institutu v Kodani a taky jsem vyučoval na univerzitě. Když se rukopisy vrátily na Island, vrátil jsem se i já a mám v úmyslu pokračovat ve své práci v budoucnu tady. Tak budu každý den znovu zdravit ten starý, a přesto stále stejně mladý Codex Regius v místě jeho uložení na Sudurgatě. Uplynula spousta let a já jsem zestárnul, jak je na mně na první pohled vidět. Ale Codexu Regiu nepřibyla jediná vráska; je stejně mimo čas, jako byl, když ho v roce 1643

dostal do rukou biskup Brynjólfur. A bude opatrován a chráněn lépe než kdykoli předtím.

Nikdy jsem nikomu neřekl, že jsme našli i pohřešované stránky.

To bych pak musel tu historii vyprávět celou, což jsem nechtěl.

Joachim von Orlepp byl zadržen ještě na palubě Gullfossu a ubytován tam, kde jsme se předtím s profesorem skrývali, tedy v 287

úložném prostoru, který byl používán příležitostně jako vězeňská cela. Vyšlo najevo, že německá policie nalezla indicie, jež spojovaly Helmuta s Glocknerovou vraždou, mimo jiné ho usvědčily také otisky prstů. Také Färber brutální útok přežil a dokázal von Orleppa identifikovat jako jednoho z pachatelů. Sigmundur byl nalezen živý, vypověděl, že Orlepp ještě spolu s druhým mužem vnikli do jeho kajuty, kde všechno rozmlátili. Tvrdil, že o té dvojité stěně, alkoholu a cigaretách vůbec nevěděl, a předpokládal, že se oba muži ohledně jeho osoby museli zmýlit. Podařilo se mi se Sigmundurem poté, co byl nalezen spoutaný a s roubíkem ve strojovně, promluvit, a když jsem mu naznačil, jak je celá záležitost citlivá, okamžitě pochopil, kam tím mířím. Byl sice stále ještě vzteky bez sebe, že na něho profesor poštval ty grázly, ale prohlásil, že o Codexu Regiu se nehodlá zmínit jediným slovem. Nakonec dospěl k názoru, že jak pro něho, tak i pro jeho kupce na Islandu bude lepší o všem pomlčet.

Chtěl jsem profesora krýt za každou cenu, což jsem řekl také Joachimu von Orleppovi, než jsem ho předal kapitánovi. Velmi ho sebralo, že musel přihlížet tomu, jak zemřel jeho otec. Tahle skutečnost ho zřejmě zlomila. Helmut jako pasažér nebyl registrován, proto nikdo jeho ani profesora nepostrádal. Starý von Orlepp nastoupil na palubu pod jménem svého syna a Joachim, který se na palubu proplížil v Leithu, prostě jen zaujal jeho místo. Dohodli jsme se, že budeme předstírat, že Joachim se na všem podílel sám. Chystal se ukrást v Reykjavíku nějaké islandské umělecké předměty a profesor a já jsme mu náhodou v Německu zkřížili cestu a sledovali jsme ho do Dánska, aniž bychom věděli, že je po nás vyhlášeno celostátní pátrání. O tom jsme se dozvěděli, až když jsme se dostali do Kodaně. Profesor potom šel na policii, aby ji informoval o von Orleppových úmyslech, ale trvalo to mnohem déle, než očekával.

Kvůli odjezdu Gullfossu jsem neviděl jinou možnost než zůstat Joachimu von Orleppovi v patách a nastoupit na palubu jako černý pasažér. Když Joachim zjistil, že ho sleduji, brutálně na mě zaútočil.

Joachim von Orlepp proti mé verzi nic nenamítal. Pravděpodobně mu stačilo, že byl v Německu obžalován z vraždy a vážného ublížení na těle. Díky této verzi nevyšlo nikdy najevo, že byl profesor na 288

palubě také. Při té malé dohře v souvislosti s vydáním von Orleppa německé policii jsem se o Codexu Regiu nezmínil ani slovem. Stejně tak se ani von Orlepp nezmínil o svém otci.

Předstíral jsem, že o profesorově nynějším pobytu nic nevím.

Doslechl jsem se, že ředitelé Královské knihovny a Rukopisného institutu našli Codex Regius mezi všemi těmi rukopisy, které profesor zkoumal. To už jsem byl několik dní zpátky v Kodani. Krom jiného jsem také navštívil Veru. Ta kniha se našla mezi jinými rukopisy a nikdo se tomu nedivil.

Povyprávěl jsem Veře, co se oné osudné noci na palubě Gullfossu přihodilo. Jako Gittina mlčenlivá dvojnice mi beze slova naslouchala a nakonec mi za všechno poděkovala.

Zemřela dva roky nato a já byl jedním z mála, kdo se s ní přišli rozloučit.

Toho dne, kdy vyplul Gullfoss, poslal profesor sumu ve výši pěti jeho měsíčních platů do Berlína Hilde Kamphausové spolu s přáním všeho nejlepšího do budoucna. Její dopis, v němž mu mnoha slovy za jeho velkorysost děkovala, jsem objevil mezi profesorovou korespondencí.

Jak tomu často bývá, projevil se čas jako dobrý spojenec mlčení.

Asi rok po profesorově smrti jsem zaslechl z kodaňských akademických kruhů jistou teorii o jeho náhlém a nevyjasněném zmizení. Byla to jen jedna z mnoha, jimiž jsem se sám bavil, a přesně zapadala mezi všechny ty historky o Islanďanech ze starých dob v tomto městě. Říkalo se, že jeho problémy s alkoholem a strašné zprávy z Německa a z Dánska ho nakonec natolik sebraly, že ho omrzel život a on se vrhl z mostu Langebro.

O několik let později jsem pečoval o svou matku na smrtelné posteli. Vrátila se zpět na Island, znovu rozvedená. Měla rakovinu a zbývalo jí jen pár měsíců života. To bylo v roce 1963. Vzal jsem si neplacenou dovolenou, odjel jsem na Island a starali jsme se o ni společně s tetou.

Na svého otce jsem se už nevyptával. Matka mě držela za ruku a řekla mi, že se vždycky snažila užívat si života plnými doušky a že ničeho nelituje. Má teta, Bůh jí žehnej, zemřela o čtyři roky později.

289

Tenkrát ve Veřině bytě se mnou profesor, než vyrazil na svou poslední cestu, mluvil o pocitu ztráty. Teprve když ho pohltilo moře, pochopil jsem, co se mi pokoušel říct. Od té doby neuplynul jediný den, aby mi profesor nechyběl, abych na něho nemyslel nebo ho neviděl před sebou takového, jakého jsem ho znal jen já. Žil jsem s tou ztrátou, a i když jsem se s ní v jistém smyslu smířil a i když od té doby uplynula spousta času je to stále ještě velmi těžké. Ztratil jsem v tom muži současně přítele, spřízněnou duši, učitele i otce.

Naučil mě, jak zacházet s rukopisy, nejdrahocennějším kulturním dědictvím našeho národa, a obohatil mé vědění o to, co se v nich sděluje. Pokoušel j sem se, jak j sem jen mohl, být stejně horlivý jako on, vyučoval jsem a bádal a v neposlední řadě pátral po starých rukopisech i fragmentech, dopisech a jiných dokumentech ze starých časů. Některé z nich se mi dokonce podařilo najít, nic z toho se ale nemohlo svým významem rovnat těm pohřešovaným stránkám, které byly vytržené z Codexu Regia.

Nazval nás strážci času. Teprve teď chápu, co tím myslel. V jeho očích nebylo nic vzácnějšího než Codex Regius a ten krátký okamžik našeho pozemského bytí využil k tomu, aby ho chránil. Věděl, že jen málo jiných uměleckých pokladů na světě se vyznačuje prostotou, která je srovnatelná s tímto rukopisem. I přes jeho nenápadnost je však jeho životní síla nesmírná a jeho drobně napsaná slova jsou v kulturní historii obry. Je jako živý organizmus. Pergamen se natahuje a smršťuje podle stupně vlhkosti, takže to vypadá, jako by dýchal.

Vím, že profesor nezemřel nadarmo. Byl větší hrdina, než si sám kdy přiznal. Byl to mimořádně statečný člověk, který hleděl osudu vstříc.

Smál se Högni, srdce když řezali zaživa hrdinovi. Takto na něj budu vzpomínat. Uchovávám jednu z jeho tabatěrek jako vzácný dar a jeho hůl mě doprovází do budoucnosti.