ARNALDUR INDRIDASON

HLAS

1

Elínborg na ně čekala v hotelu.

Ve vestibulu stál velký vánoční strom a celá hala byla vyzdobená jedlovými větvičkami s lesklými ozdobami.

Rozkošný chlapec s vlnitými vlasy zazněl z neviditelného stereopřehrávače. Před vchodem do hotelu stály velké zájezdové autobusy a lidé proudili na recepci. Cizinci, kteří chtěli prožít Vánoce a Silvestra na Islandu, protože si od toho slibovali dobrodružství a vzrušení. Před chvílí přijeli, ale přesto si někteří již stihli koupit typické islandské svetry.

Do této neznámé země věčného sněhu a ledu přijíždělo stále více návštěvníků. Erlendur si oprášil mokrý sníh z kabátu.

Sigurdur Óli se rozhlédl po vestibulu a objevil u výtahů Elínborg. Strčil do Erlendura a zamířili k ní. Elínborg pozorovala dění. Policisté, kteří přijeli před nimi, zajistili, aby se ničím nehýbali a nikdo se ničeho nedotkl.

Ředitel hotelu lomil rukama a žádal policisty, aby svou činnost nepřeháněli. To slovo použil, když jim volal. Kladl jim na srdce, že hotely žijí ze své pověsti, a naléhavě je žádal, aby na to brali ohled. Proto při jízdě sem nezapnuli sirény a žádní uniformovaní policisté nevtrhli do haly a

nenechali v ní shromáždit všechny hosty. Ředitel hotelu prohlásil, že hoteloví hosté nesmějí být za žádných okolností zneklidňováni.

Island nesmí skýtat příliš mnoho vzrušení a dobrodružství.

V této chvíli stál ředitel hotelu u Elínborg a podával ruku přicházejícímu Erlendurovi a Sigurdurovi Ólimu. Byl tlustý a sako, které mu bylo těsné, se mu napínalo přes břicho. Měl je zapnuté na jediný knoflík, který to pnutí nemohl dlouho vydržet. Opasek u kalhot se mu ztrácel pod mohutným břichem, které mu nadouvalo sako, a potil se tak silně, že mu ani nestálo za to, aby zastrkoval do kapsy kapesník, kterým si v pravidelných intervalech utíral čelo a zátylek. Límeček u košile měl úplně propocený. Erlendur mu stiskl vlhkou ruku.

„Děkuji vám,“ řekl ředitel a samým vzrušením vyfoukl vzduch jako velryba. Řídil hotel už skoro dvacet let, ale něco takového se mu ještě nestalo.

„A to uprostřed vánočního provozu,“ sténal. „Nechápu, jak se něco takového může stát. Jak se to může stát?“

opakoval a vyšetřovatelům neuniklo, že ho situace zaskočila. „Je dole, nebo nahoře?“ zeptal se Erlendur.

„Dole, nebo nahoře?“ zafuněl ředitel hotelu. „Myslíš, jestli už neodešel do nebe?“

„No, o tom se bohužel nemůžeme přesvědčit,“

odpověděl Erlendur.

„Pojedeme výtahem?“ zeptal se Sigurdur Óli.

„Ne,“ odpověděl ředitel, který se cítil zesměšněn, a vrhl uražený pohled na Erlendura. „Je dole ve sklepě. Má tam malý pokojík. Nechtěl jsem ho vyhodit hned a počkal mu. A toto je vděk.“

„Proč jsi ho chtěl vyhodit?“ zeptala se Elínborg.

Ředitel hotelu se na ni jen podíval a neodpověděl.

Pomalým krokem sestupovali po schodišti vedle výtahů.

Ředitel šel napřed. Při jeho postavě pro něj bylo namáhavé dokonce i scházet po schodech dolů a Erlendur přemýšlel o tom, jak asi vyjde zpátky nahoru.

Dohodli se na tom, že budou postupovat s maximální ohleduplností, jen Erlendur k tomu neřekl nic. Chtěli se pokusit pracovat co nejdiskrétněji. Za hotelem stála tři policejní auta a sanitka. Policisté i zdravotníci vešli do hotelu zadním vchodem. Policejní lékař byl na cestě. Jeho úkolem bude vystavit úmrtní list a zavolat pohřební vůz.

Procházeli dlouhou chodbou za ředitelem, který funěl jako velryba. Uniformovaní policisté je zdravili. Chodba byla čím dál temnější, protože žárovky na stropě nesvítily a nikdo si nedal tu práci, aby je vyměnil. Konečně došli potmě k pootevřeným dveřím do malého pokojíku. Vypadal spíš jako komora než jako lidský příbytek, ale stála tu úzká postel a malý psací stůl. Na špinavých dlaždicích ležela před postelí prošlapaná předložka a přesně uprostřed zdi bylo malé okénko.

Muž seděl na posteli opřen zády o zeď. Byl oblečen do červeného kostýmu Ježíška ( Podle starých germánských představ jde o starého muže (pozn. red.)) a čepice, která mu sklouzla do obličeje. Zbývající část obličeje halil bílý plnovous. Přezku u opasku měl rozepnutou a plášť také. Pod ním měl jen bílou košili. V

místě, kde je srdce, měl smrtelnou bodnou ránu v hrudníku.

Další bodné rány měl na břiše, ale smrtelná byla pouze ta u srdce. I na rukou měl bodné rány. Vypadalo to, jako by se před útočníkem bránil.

Kalhoty měl stažené a na penisu natažený kondom.

„Zítra přijde Ježíšek,“ zanotoval Sigurdur Óli a prohlížel si mrtvého.

Elínborg ho umlčela tichým „pst“ a položila si prst na rty.

V pokojíku stála i úzká skříň. Byla otevřená a v ní visely kalhoty složené na puky, v přihrádkách ležely složené svetry, vyžehlené košile a ponožky. Na ramínku visela tmavě modrá livrej se zlatými nárameníky a lesklými mosaznými knoflíky. Vedle skříně stály dokonale vyleštěné boty.

Na podlaze ležely hromady novin a časopisů. U postele stál noční stolek s lampičkou. Na stolku ležela kniha Historie vídeňského chlapeckého sboru.

„Ten člověk tady bydlel?“ zeptal se Erlendur a rozhlížel se po pokojíku. Elínborg a on se sem vecpali, Sigurdur Óli

a ředitel hotelu zůstali stát na chodbě, protože už se sem nevešli.

„Dovolil jsem mu, aby se tu ubytoval,“ řekl rozpačitě ředitel a opět si otřel pot z čela. „Pracoval v hotelu dlouho, byl tu už v době, když jsem nastoupil. Dělal vrátného.“

„Byly dveře pootevřené, když jste ho našli?“ zeptal se ho Sigurdur Óli a snažil se o úřední tón, aby napravil ten úlet předtím.

„Požádal jsem ji, aby počkala na vás,“ odpověděl ředitel. „To děvče, které ho našlo, čeká v jídelně pro zaměstnance hotelu. Je chudinka v šoku, to si jistě umíte představit.“ Ředitel se vyhýbal pohledu do pokoje. Erlendur přistoupil k mrtvému a prohlížel si ránu u srdce. Neuměl si představit, jakým nožem byl ten člověk zabit. Zvedl oči.

Nad postelí visel starý, zažloutlý plakát se Shirley Templeovou, přilepený v rožcích lepicí páskou. Erlendur ten film neznal. Jmenoval se Malá princezna. Plakát byl jedinou dekorací v pokoji.

„Kdo to je?“ otázal se Sigurdur Óli a díval se na plakát ode dveří.

„Je to na něm napsáno,“ odpověděl Erlendur. „Shirley Templeová.“

„Kdo to byl? Žije ještě?“

„Kdo byla Shirley Templeová?“ opakovala Elínborg.

„Ty vážně nevíš, kdo to byl? Vždyť jsi studoval v Americe.“

„Byla to nějaká hollywoodská hvězda?“ pokračoval Sigurdur Óli s pohledem upřeným na plakát.

„Dětská hvězda,“ řekl mu Erlendur podrážděně. „Z

tohoto pohledu je dávno mrtvá, ať už žije nebo ne.“

„Aha,“ vypadlo ze Sigurdura Óliho, i když ničemu nerozuměl.

„Dětská hvězda,“ řekla Elínborg. „Jestli se nemýlím, tak ještě žije. Ale nevím to jistě. Myslím, že pracuje pro OSN.“

Erlendura napadlo, že v pokoji nejsou žádné další osobní předměty. Rozhlédl se. Žádné police s knihami nebo CD, žádný počítač, rádio ani televize. Jen psací stůl, židle u postele a pak postel s proleželým polštářem a špinavým povlečením. Ten pokojík mu připomínal vězeňskou celu.

Vyšel do chodby a zadíval se do tmy. Zdálo se mu, že cítí slabý kouř, jako by někdo škrtl zápalkou, aby si posvítil na cestu.

„Co je tam vzadu?“ obrátil se na ředitele hotelu.

„Nic,“ odpověděl ředitel a obrátil pohled ke stropu. „Jen konec chodby. Na stropě nesvítí pár žárovek, přikážu někomu, aby je vyměnil.“

„Jak dlouho tu ten člověk žil?“ otázal se znovu Erlendur a vrátil se do pokoje.

„To nevím, byl tu ještě přede mnou.“

„Byl tu ještě předtím, než ses stal ředitelem hotelu?“

„Ano.“

Elínborg si prohlížela kondom.

„Potrpěl si na bezpečný sex,“ poznamenala.

„Ne dost bezpečný, jak vidno,“ namítl drsně Sigurdur Óli.

V té chvíli se dostavil policejní lékař v doprovodu hotelového zaměstnance, který se hned obrátil k odchodu a vystupoval po schodech zpátky nahoru.

Lékař byl dost korpulentní člověk, ale s ředitelem nemohl soutěžit. Když se vecpal do pokoje, Elínborg tam bylo těsno a vysoukala se na chodbu.

„Ahoj, Erlendure!“ pozdravil policejní lékař inspektora.

„Co na to říkáš?“ zeptal se ho Erlendur.

„Zřejmě zástava srdce. Ale budu se na to muset ještě podívat zblízka,“ prohlásil policejní lékař, známý svým osobitým humorem.

Erlendur pohlédl na Elínborg a Sigurdura Óliho, kteří se široce usmívali.

„Máš představu, kdy se to mohlo stát?“ pokračoval Erlendur.

„Dlouho to být nemůže. Někdy během posledních dvou hodin. Je ještě teplý. Co důchod, ten jste taky našli?“

Erlendur zasténal. Lékař vzal mrtvého za ruku.

„Vystavím vám úmrtní list a vy mi ho pak pošlete do márnice,“ řekl. „Tam už si ho otevřou. Slyšel jsem, že orgasmus se podobá smrti,“ dodal a zadíval se níž. „A on dostal dvojí dávku.“

„Dvojí dávku?“ nechápal Erlendur.

„Dvojí orgasmus,“ řekl doktor. „Vy si to všecko vyfotíte, že?“

„Ovšem,“ řekl Erlendur.

„Ty fotky se budou dobře vyjímat v jeho rodinném albu.“

„Nemám dojem, že by měl rodinu,“ odpověděl Erlendur a rozhlédl se. „Skončil jsi tu?“ zeptal se, protože už začínal mít doktorova humoru dost.

Doktor přikývl, vysoukal se zpátky do chodby a zmizel.

„Neměli bychom hotel uzavřít?“ zeptala se Elínborg a všimla si, jak ředitel zalapal po dechu. „Aby nemohl nikdo chodit ven ani dovnitř. Vyslechnout všechny zaměstnance i hosty? Uzavřít letiště. Mezinárodní lodní dopravu…“

„Proboha svatého,“ zasténal ředitel, složil kapesník a prosebně pohlédl na Erlendura. „Vždyť je to jen vrátný!“

Tady by nikdy neposkytli přístřeší Marii s Josefem, pomyslel si Erlendur.

„Tahle… tahle odporná záležitost nemá nic společného s mými hosty,“ zvolal ředitel hotelu a samým pobouřením sípal. „Z velké části jsou tu cizinci nebo Islanďané z jiných částí ostrova, zámožní lidé, majitelé loděnic a tak podobně.

Ani jeden z nich nemá nic společného s nějakým vrátným.

Ani jeden! Tohle je druhý největší hotel v Reykjavíku a o volných dnech je plný až po střechu. Nemůžete to tu zavřít!

To prostě nemůžete udělat!“

„Mohli bychom, ale neuděláme,“ řekl Erlendur. „Ale budeme muset vyslechnout některé hosty a v každém případě hotelový personál.“

„Díky bohu,“ zaúpěl ředitel a vypadal, že se mu částečně

ulevilo.

„Jak se ten člověk jmenoval?“

„Gudlaugur,“ řekl ředitel. „Myslím, že mu bylo kolem padesátky. A pokud jde o rodinu, máš pravdu. Domnívám se, že žádnou nemá.“

.“Kdo sem za ním chodil?“

„Nemám ponětí,“ odpověděl ředitel.

„Stalo se v hotelu něco neobvyklého, co s tím mužem mohlo nějak souviset?“

„Ne.“

„Krádež?“

„Ne, vůbec nic se tady nestalo.“

„Stížnosti?“

„Ne.“

„Nezapletl se do něčeho, co by mohlo jeho vraždu vysvětlit?“

„O ničem takovém nevím.“

„A co mimo hotel?“

„Nevím o ničem, ale já ho moc dobře neznám… neznal jsem,“ opravil se.

„Ani po dvaceti letech?“

„Ne, vlastně ne. On nebyl příliš společenský. Žil si sám pro sebe.“

„Myslíš, že je hotel to pravé místo pro takové lidi?“

„Já? Já nevím… Byl vždycky velmi zdvořilý a nikdy si na něho nikdo nestěžoval. Pokud vím.“

„Pokud víte?“

„Ne, nikdy si na něj nikdo nestěžoval. Dělal svou práci celkem dobře.“

„Kde je ta jídelna, o které jsi mluvil?“ zeptal se Erlendur. „Zavedu tě tam.“ Ředitel si utřel pot z čela.

Očividně se mu ulevilo, že mu hotel nezavřou. „Míval často návštěvy?“

„Cože?“ řekl ředitel.

„Návštěvy,“ opakoval Erlendur. „Musel u něho být někdo, koho znal. Nemáš ten dojem?“

Ředitel pohlédl na mrtvého muže a jeho pohled se zastavil na kondomu.

„Nemám ponětí, co měl za přítelkyně.“

„Moc toho o tom člověku nevíš,“ konstatoval Erlendur.

„Dělal vrátného,“ odpověděl ředitel, který byl očividně toho názoru, že tato odpověď by měla Erlendura uspokojit.

Vyšli z pokoje. Do hotelu dorazili detektivové z oddělení zajišťování stop a za nimi další policisté. Nebylo vůbec snadné protáhnout se kolem tlustého ředitele.

Erlendur jim přikázal, aby důkladně prozkoumali pokoj i

chodbu. Sigurdur Óli s Elínborg zůstali ještě chvíli v pokoji a prohlíželi si mrtvolu.

„Nechtěl bych, aby mě našli takhle,“ pronesl Sigurdur Óli.

„Alespoň už ho nic nebolí,“ řekla na to Elínborg.

„To pravděpodobně ne,“ souhlasil.

„Je v tom něco?“ zeptala se Elínborg ve chvíli, kdy vytahovala sáček s ořechy. Musela stále něco pojídat.

Sigurdur Óli to považoval za známku nervozity.

„V čem?“ zeptal se.

Pokývla hlavou směrem k mrtvole a Sigurdur Óli na ni chvíli nechápavě hleděl, než pochopil, co myslí. Chvíli váhal, ale pak si klekl a prohlédl si kondom.

„Ne,“ řekl. „Nic tam není. Je to prázdné.“

„Takže ho zabila, než dosáhl orgasmu,“ konstatovala Elínborg. „A doktor říkal…“

„Ona?“ opakoval Sigurdur.

„Ano, copak to není jasné?“ divila se Elínborg a nasypala si hrst oříšků do pusy. Nabídla i Sigurdurovi, ale ten odmítl. „Nepřipadá ti to obvyklé? Byla u něho žena.

Nebo myslíš, že ne?“

„Je to nejlogičtější vysvětlení,“ pronesl a vstal.

„Ale ty si to nemyslíš?“ zeptala se.

„To nevím. Nemám nejmenší ponětí.“

2

Jídelna pro hotelový personál měla málo společného s přepychovým zařízením hotelových pokojů. Tady nebyla žádná vánoční výzdoba, ani hudba, jen několik starých stolů a židlí, na podlaze linoleum, které už bylo na jedné straně roztržené, a v koutě stála kuchyňská linka se skříňkami, kávovarem a ledničkou. Stoly plné neumytých hrnků byly samá skvrna od rozlité kávy. Horká voda v zapnutém kávovaru přelévala kávu v násypce.

Několik zaměstnanců stálo v hloučku kolem mladé dívky, která našla mrtvého vrátného a byla ještě v šoku.

Plakala a po tvářích jí tekly černé potůčky slz smíšených s řasenkou. Když do jídelny vešli Erlendur s ředitelem, pohlédla směrem k nim.

„To je ona,“ řekl ředitel, jako by ona byla vinna tím, že došlo k narušení vánočního provozu v hotelu. Ostatní poslal pryč. Erlendur pak vystrčil i jeho s tím, že si potřebuje v klidu s tou dívkou promluvit. Ředitel na něho vrhl udivený pohled, ale nic nenamítal, jen zamumlal, že má stejně dost své práce. Erlendur za ním zavřel dveře. Dívka se pokoušela setřít řasenku z obličeje a hleděla na Erlendura s obavou, co

ji asi čeká. Erlendur se na ni usmál, přisunul jí židli a sám si sedl proti ní. Byla asi ve stejném věku jako jeho dcera, něco přes dvacet, nervózní a stále ještě vyděšená tím, co viděla.

Byla to štíhlá černovláska oblečená v typické uniformě pokojské, světle modré šatové zástěře. Na náprsní kapsičce měla přišpendlenou vizitku. Ösp. Osika.

„Pracuješ tady už dlouho?“ zeptal se jí Erlendur.

„Skoro rok,“ řekla Ösp tiše a pohlédla na něho.

Připadalo jí, že ten člověk jí asi nechce ublížit. Zvedla nos a narovnala se na židli. Nález mrtvého muže ji očividně vyvedl z míry. Ještě teď jí tělem probíhaly záchvěvy. To jméno se k ní hodí, pomyslel si Erlendur. Chvěje se jako osika.

„Líbí se ti práce tady?“ vyptával se dál.

„Ne,“ odpověděla.

„Tak proč tu jsi?“

„Někde člověk pracovat musí.“

„Co je na té práci tak špatného?“

Podívala se na něho, jako by odpověď byla jasná.

„Převlékám postele. Čistím záchody. Vysávám prach.

Přesto je to lepší než pracovat v levném supermarketu Bonus.“

„A co zdejší lidé?“

„Ředitel hotelu je blbec.“

„Připadá mi jako tekoucí hydrant,“ řekl Erlendur. Ösp se usmála.

„A někteří hosté se domnívají, že tu dělám proto, aby mě mohli osahávat.“

„Proč jsi šla do sklepa?“ otázal se Erlendur. „Šla jsem pro Ježíška. Děti už na něho čekaly.“

„Děti?“

„Na vánoční besídce. Pořádáme vánoční besídku pro hotelové zaměstnance. Pro jejich děti i pro děti hostů, a on měl dělat Ježíška. Když nešel, poslali mě pro něho.“

„To pro vás muselo být velmi nepříjemné.“

„Ještě nikdy v životě jsem neviděla mrtvého. A pak, ten kondom…“ Ösp se pokoušela vzpomínku zaplašit.

„Měl v hotelu nějakou přítelkyni?“

„O žádné nevím.“

„Nevíš náhodou, zda se nestýkal s někým zvenčí?“

„Já o tom člověku nevím vůbec nic, a viděla jsem z něho víc, jak mi bylo milé.“

„Než,“ opravil ji. „Cože?“

„Říká se víc než, ne víc jak.“ Soucitně na něho pohlédla. „Myslíš, že je to důležité?“

„Ano,“ řekl Erlendur.

Zavrtěla hlavou a v myšlenkách byla někde jinde.

„Takže nevíš, jestli měl nějakou návštěvu?“ zeptal se Erlendur, aby ukončil téma gramatika. V duchu viděl terapeutické centrum, kde se pacienti s depresemi, kteří neumějí správně používat „jak“ a „než“, plouží v županech a filcových pantoflích a chtějí být vyléčeni.

„Ne,“ řekla Ösp.

„Byly dveře otevřené, když jsi tam přišla?“ Ösp chvilku přemýšlela.

„Ne, to já jsem je otevřela. Zaklepala jsem, a když se nikdo neozýval a už jsem skoro chtěla odejít, napadlo mě vzít za kliku. Myslela jsem si, že bude zamčeno, ale dveře se otevřely a on tam seděl polonahý s tím kondomem…“

„Proč sis myslela, že bude zamčeno?“ pospíšil si Erlendur s další otázkou.

„Jen tak. Věděla jsem, že je to jeho pokoj.“

„Potkalas někoho, když jsi šla dolů?“

„Ne, nikoho.“

„Takže on byl oblečený na vánoční besídku, ale pak za ním někdo přišel a zdržel ho. Byl už oblečený v kostýmu.“

Ösp pokrčila rameny. „Kdo mu převlékal povlečení?“

„Jak to myslíš?“

„Jeho povlečení už dlouho nikdo neměnil.“

„To nevím. Určitě on sám.“

„Musel to pro tebe být dost velký šok.“

„Ten pohled byl nechutný,“ řekla Ösp.

„Já vím,“ řekl Erlendur. „Pokus se na to co nejrychleji zapomenout. Jestli můžeš. Byl jako Ježíšek dobrý?“ Dívka na něho vrhla tázavý pohled. „Byl?“

„Já na Ježíška nevěřím.“

. Žena, která organizovala vánoční besídku, byla úhledně upravená, malé postavy, asi třicátnice, odhadl ji

Erlendur. Představila se mu jako marketingová a propagační pracovnice hotelu a on neměl chuť vyptávat se jí na její zaměstnání. Skoro každý, koho dnes člověk potká, má něco společného s marketingem. Měla kancelář v přízemí, kde ji Erlendur našel u telefonu.

Média zavětřila, že se v hotelu něco stalo, a Erlendur si domyslel, že ona teď právě nějakému novináři předkládá smyšlenou historku. Ukončila hovor velmi rázně. Odbyla volajícího tím, že ho kategoricky upozornila, že se v žádném případě nesmí odvolávat na ni.

Erlendur se představil a potřásl jí studenou rukou.

Zeptal se jí, kdy naposledy mluvila s tím mužem ze sklepa.

Nevěděl, zda mu má říkat „vrátný“, nebo „Ježíšek“, protože zapomněl jeho jméno. Ale „Ježíšek“ mu připadalo nevhodné. Jestli tu byl někdo Ježíšek, tak to byl Sigurdur Óli, i když na sobě neměl kostým.

„Gudlaugurem?“ zeptala se a vyřešila tím jeho problém.

„Dnes ráno, protože jsem mu chtěla připomenout vánoční besídku. Srazila jsem se s ním v lítačkách. Byl ve službě.

Dělal tady v hotelu vrátného, jak už možná víš. A možná víc než jen vrátného, spíše něco jako domovníka. Prováděl všemožné opravy a tak.“

„Byl ochotný?“ zajímal se. „Prosím?“

„Jestli byl ochotný a přátelský, nebo se nechal kvůli všemu prosit?“

„To nevím. Je to podstatné? Pro mě nikdy nic nedělal.

Lépe řečeno, nikdy jsem to nepotřebovala.“

„Proč dělal Ježíška právě on? Měl rád děti? Nebo s ním byla legrace?“

„Dělal ho, už když jsem sem nastoupila. Pracuji zde tři roky a toto je třetí vánoční besídka, kterou organizuji. Dělal Ježíška už za mých dvou předchůdkyň a pravděpodobně ještě dřív. Byl docela fajn. Děti se s ním bavily.“

Nepůsobila dojmem, že se jí Gudlaugurova smrt nějak dotkla. Byl jí lhostejný. Zajímalo ji jen to, že by jeho smrt mohla narušit její marketingovou a propagační činnost.

Erlendur žasl nad tím, jak jsou lidé bezcitní a lhostejní.

„Jaký byl jako člověk?“

„Nemám ponětí,“ odpověděla. „Neznala jsem ho. Byl to vrátný. A Ježíšek. To byla jediná příležitost, kdy jsem s ním mluvila. Když měl dělat Ježíška.“

„A jak dopadla vánoční besídka? Když se zjistilo, že Ježíšek je mrtvý?“

„Odvolali jsme ji. Nic jiného nám nezbylo. A také z piety,“ dodala, jako by konečně chtěla projevit známku soucitu. Ale nebylo to přesvědčivé. Erlendur na ní viděl, že je jí ten mrtvý člověk nalezený ve sklepě dokonale lhostejný.

„Kdo toho člověka znal nejvíc?“ zeptal se. „Myslím tady, v hotelu.“

„Nemám nejmenší tušení. Zeptej se šéfa recepce. Vrátný byl jeho podřízený.“

Na stole jí zazvonil telefon. Zvedla sluchátko a podívala se na Erlendura pohledem, kterým mu naznačila, že by měl odejít. Zvedl se ze židle, vyšel z kanceláře a říkal si, že ta ženská stejně nebude moci do nekonečna lidem servírovat výmysly.

Vedoucí recepce neměl vůbec čas s Erlendurem mluvit.

U recepce se nahromadili turisté. Tři recepční přijímaly vyplněné formuláře a Erlendur sledoval, jak zadávají data do počítačů, kontrolují pasy, předávají klíče od pokojů, usmívají se, a hned se zase obracejí na další hosty. Fronta sahala až k lítacím dveřím. Přes ně viděl Erlendur venku další autobus, který předjel před hotel a zastavil.

Policisté, většinou neuniformovaní, se rozptýlili po celém hotelu a vyslýchali personál. V jídelně zřídili něco jako policejní služebnu, odkud řídili vyšetřování.

Erlendur si zběžně prohlížel vánoční výzdobu.

Z reproduktorů se linuly vánoční koledy. Procházel velkou jídelnou, která se prostírala za vestibulem. Někteří hosté už se tam sešli k bohatému vánočnímu bufetu. Procházel kolem tabule a klouzal pohledem po lososech, uzeném jehněčím, studených vepřových pečeních a hovězích jazycích s oblohou a prohlížel si lákavé moučníky, zmrzliny, šlehačkové dorty a čokoládové pěny, nebo co to všechno mohlo být.

Erlendurovi se sbíhaly sliny. Celý den skoro nejedl.

Rychle se rozhlédl a nepozorovaně si strčil do úst kus hovězího jazyka. Myslel si, že ho nikdo neviděl, proto zatajil dech, když se za ním ozval ostrý hlas.

„Tak poslyš, takhle to vážně nejde. To není dovoleno!“

Erlendur se otočil. Zamračený muž v kuchařské čepici stál těsně před ním.

„Co to má znamenat, strkat si u bufetu jídlo rukama do úst? Co je to za způsoby?“

„Nerozčiluj se,“ řekl Erlendur a vzal si talíř. Začal si na něj nabírat různé lahůdky, jako by přesně to měl už předtím v úmyslu.

„Znal jsi Ježíška?“ zeptal se, aby kuchař zapomněl na hovězí jazyk.

„Ježíška?“ opakoval kuchař. „Jakého Ježíška? Chtěl jsem ti jen říct, že nemáš brát jídlo do pracek. To se neslu…“

„Gudlaugura,“ přerušil ho Erlendur. „Znals ho? Dělal tady vrátného a taky něco jako údržbáře, jestli jsem tomu dobře rozuměl.“

„Myslíš Gulliho?“

„Ano, Gulliho, pokud to byla jeho přezdívka,“ řekl Erlendur a položil si na talíř pořádný kus studené šunky s jogurtovou omáčkou. Přemýšlel, zda nemá zavolat Elínborg, aby mu řekla svůj názor na úroveň bufetu.

Vyznala se ve vaření a už léta sbírala recepty na kuchařku.

„Ne, já… jak to myslíš, jestli jsem ho znal?“ zeptal se kuchař.

„Tak ty o tom nevíš?“

„O čem? Oč vlastně jde?“

„Je mrtvý. Vražda. Ještě se to po hotelu nerozneslo?“

„Zavražděn?“ vydechl kuchař. „Zavražděn! Cože? Tady v hotelu? A kdo jsi vůbec ty?“

„Ve svém doupěti dole ve sklepě. Já jsem od policie.“

Erlendur si naložil na talíř další dobroty. Kuchař na hovězí jazyk doopravdy zapomněl.

„Jak byl zavražděn?“

„K tomu ti nemohu nic říct.“

„Tady, v hotelu?“

„Ano.“

Kuchař se rozhlédl.

„Já tomu prostě nemohu věřit,“ řekl. „To obrátí celý hotel vzhůru nohama.“

„Správně,“ souhlasil Erlendur. „Úplně.“

Věděl, že ta vražda zůstane na hotelu nalepená jako nálepka. Toho razítka už se nikdy nezbaví. Od této chvíle to bude pro všechny hotel, kde byl zavražděn muž, který dělal Ježíška, a našli ho s kondomem na ocase.

„Znals ho?“ opakoval Erlendur svou otázku. „Toho Gulliho?“

„Ne, skoro ne. Dělal vrátného a kromě toho flikoval různé maličkosti.“

„Flikoval?“

„Spravoval. Já jsem ho vůbec neznal.“

„A nevíš náhodou, kdo ho tady v hotelu znal nejlépe?“

„Ne,“ řekl kuchař. „Já o tom člověku nic nevím. Kdo ho mohl zabít? Tady, v hotelu? Sakra krucifix.“

Erlendurovi bylo jasné, že si dělá větší starosti o hotel než o zavražděného, a přemýšlel o tom, že mu naznačí, že ta vražda sem může přilákat víc lidí. Dnes tak lidé uvažují.

Mohli by na té vraždě založit hotelovou reklamu a specializovat se na kriminální turistiku. Ale nechal si tyhle úvahy pro sebe, protože se nemohl dočkat, až si někam sedne a nají se. A bude mít chvíli klid.

V té chvíli se objevil Sigurdur Óli.

„Našli jste něco?“

„Ne,“ řekl Sigurdur Óli a díval se za kuchařem, který běžel s novinkou do kuchyně.

„A ty si tady prostě debužíruješ?“ dodal vyčítavě.

„Prosím tě, nechoď na mě s takovými kecy. Měl jsem tady malý problém.“

„Ten člověk ze sklepa nic neměl, a jestli něco měl, tak to neschovával v té díře,“ řekl Sigurdur Óli. „Elínborg našla ve skříni staré desky. To byl jediný nález. Neměli bychom ten hotel přece jenom uzavřít?“

„Co je to za nesmysl, uzavřít hotel?“ odpověděl Erlendur. „Jak bys chtěl takový hotel neprodyšně uzavřít? A

na jak dlouho? To bys do všech pokojů poslal pátrací skupiny, aby je prohledaly?“

„Ne, ale ten vrah by ještě mohl být v hotelu, to bys měl vzít v úvahu.“

„Čirá spekulace. Jsou dvě možnosti. Buď je z hotelu, jako host nebo jako zaměstnanec, nebo s hotelem nemá nic společného. Budeme si muset promluvit se všemi zaměstnanci a se všemi hosty, kteří chtějí odjet, především pak s těmi, kteří chtějí odjet dřív. I když velmi pochybuji o tom, že by na sebe vrah tak hloupě upoutával pozornost.“

„Víš co, přemýšlel jsem o tom kondomu,“ řekl Sigurdur Óli.

Erlendur hledal volný stůl, našel jeden a sedl si.

Sigurdur Óli si k němu přisedl. Při pohledu na pochoutky na talíři se mu také začaly sbíhat sliny.

„Poslouchej mě. Jestli to byla žena, tak asi byla ve věku, kdy ještě může mít děti, ne? Kvůli tomu kondomu.“

„Tak to chodilo před dvaceti lety,“ řekl Erlendur a ochutnal uzenou šunku. „Dneska se kondomy nepoužívají jen k ochraně před otěhotněním, milý Sigurdure. Ony totiž chrání i před různými hnusnými chorobami, syfilidou, AIDS…“

„Ten kondom nám ale taky říká, že ta… to…

individuum, co bylo u něho v pokoji, neznal moc dobře.

Mohla to být jen taková rychlovka. Kdyby se dobře znali, tak by si možná kondom nebral.“

„Musíme vzít v potaz i to, že ten kondom může znamenat, že byl s mužem,“ řekl Erlendur.

„Co to mohlo být za nůž? Myslím vražednou zbraň.“

„Vyčkejme, co nám řekne pitva. Určitě není žádný problém sebrat tady v hotelu nějaký nůž. Pokud to byl někdo z hotelu, kdo ho ubodal.“

„Chutná ti?“ zeptal se Sigurdur Óli. Díval se, jak se Erlendur cpe všemožnými pochoutkami, a nejraději by byl učinil totéž, ale v duchu se bál titulků v novinách: Dva vyšetřovatelé od kriminální policie mají vyšetřovat vraždu v renomovaném hotelu, a místo toho hodují u vánočního bufetu, jako by se nic nestalo.

„Zapomněl jsem se podívat, jestli tam něco bylo,“ řekl Erlendur, než polkl.

„Tobě připadá v pořádku, že se tady, na místě činu, prostě takhle cpeš?“

„Jsme v hotelu.“

„Ano, ale…“

„Už jsem ti říkal, že jsem řešil malý problém. Musel jsem si zahrát na hosta. Bylo tam něco? V tom kondomu?“

„Byl prázdný,“ řekl Sigurdur Óli.

„Policejní doktor říkal, že měl orgasmus. Dokonce dva, ale to jsem nepochopil.“

„Já neznám nikoho, kdo těm jeho vtipům rozumí.“

„Takže k té vraždě došlo předtím.“

„Jo, stávají se různé věci. Zrovna v nejlepším.“

„Když byli v nejlepším, tak jak to, že tam někde ležel nůž?“

„Třeba to patřilo k věci.“

„K jaké věci?“

„Sex je dneska mnohem vynalézavější než klasická a zaběhnutá misionářská poloha,“ prohlásil Sigurdur Óli.

„Takže to mohl být kdokoliv?“

„Kdokoliv,“ řekl Erlendur. „Mimochodem, jak to, že se tomu říká misionářská poloha? Co s tím mají společného misionáři?“

„Nevím,“ povzdechl si Sigurdur Óli. Erlendur někdy kladl otázky, které mu šly na nervy. Znějí jednoduše, ale jsou tak strašně složité, a uhozené.

„Má to něco společného s Afrikou?“

„Nebo s obdobím, kdy vládla katolická církev,“ řekl Sigurdur

Óli.

„Proč misionáři?“

„Nevím.“

„Ten kondom neznamená, že můžeme vyloučit muže,“

řekl Erlendur. „To je jasné. Ten kondom nevylučuje nic a nikoho. Ptal ses ředitele hotelu, proč chtěl Ježíška vyhodit?“

„Ne. On ho chtěl vyhodit?“

„Zmínil se o tom, ale neřekl proč. Musíme zjistit, co v tom bylo.“

„Zapsal jsem si to,“ řekl Sigurdur Óli, vyzbrojen jako vždy malým notesem a tužkou.

„A pak je tu jedna skupina obyvatel, která používá kondomy častěji než jiní.“

„Vážně?“ divil se Sigurdur Óli, který opět nepochopil.

„Kurvy.“

„Kurvy?“ opakoval Sigurdur Óli. „Štětky? Myslíš, že sem něco takového chodí?“ Erlendur přikývl.

„Ty provozují misionářskou práci intenzivně.“

Sigurdur Óli se zvedl, ale zůstal stát nad Erlendurem a vypadal, že chce ještě něco říct, jen neví jak. Erlendur, který mezitím snědl všechno, co měl na talíři, a kterého už zase lákal bohatý stůl s lahůdkami, k němu zvedl tázavý pohled.

„Ehm, kde budeš slavit Vánoce?“ zeptal se ho Sigurdur Óli rozpačitě.

„Vánoce?“ opakoval Erlendur. „Já… jak to vlastně myslíš, kde budu slavit Vánoce? Co je ti po tom?“

Sigurdur Óli chvíli mlčel, než si dodal odvahy a riskl to.

„Bergpóra přemýšlela, jestli budeš doma sám.“

„Eva Lind má nějaké plány. Co vlastně Bergpóra chce?

Abych přišel k vám?“

„No, já nevím,“ řekl Sigurdur Óli. „Znáš ženy. Já jí prostě nerozumím.“ Obrátil se a loudal se zpátky do sklepa.

Elínborg stála před pokojem zavražděného vrátného a pozorovala zajišťovatele stop při práci, když se v setmělé chodbě objevil Sigurdur Óli.

„Kde je Erlendur?“ zeptala se a snědla poslední oříšek ze sáčku.

„U vánočního bufetu,“ opáčil nevrle.

Po prvních laboratorních zkouškách, které byly provedeny večer, vyšlo najevo, že v kondomu byly zbytky slin.

3

Zajišťovatele stop Erlendurovi volali, hned jak zjistili, že získali genetické otisky prstů. Erlendur byl ještě v hotelu.

Místo činu se teď podobalo fotografickému studiu.

V pravidelných intervalech cvakaly ve tmě sklepa blesky fotoaparátů. Policejní fotografové brali mrtvolu ze všemožných stran, stejně tak všechny předměty v Gudlaugurově pokojíku. Nakonec mrtvolu převezli do márnice na Barónsstígur. Potom začali snímat v pokojíku vrátného otisky prstů, kterých tam bylo nečekaně mnoho.

Porovnávali je s otisky v policejním archivu. Sňali otisky prstů všem zaměstnancům hotelu. Ze zprávy z laboratoře však vyplynulo, že bude ještě nutné vzít všem vzorek slin.

„Ale co uděláme s hosty?“ zeptala se Elínborg.

„Budeme muset vzít vzorky i jim?“

Nemohla se dočkat konce služby, až bude moci domů.

Litovala, že se zeptala. Elínborg milovala Vánoce a slavila je s celou rodinou. Každý rok vyzdobila byt větvičkami a ozdobami, napekla několik druhů výtečného cukroví, které uložila do pečlivě popsaných dóz. Její vánoční jídla jí získala pověst skvělé kuchařky i mimo rodinný kruh. Jako hlavní chod byla každým rokem švédská vánoční šunka,

kterou nakládala na dvanáct dní do marinády a postavila na balkon, aby pěkně nasákla. Opatrovala ji s takovou péčí, jako by to bylo Jezulátko v plenkách.

„Myslím, že to nebude nutné. Podle mého názoru je vrahem Islanďan,“ řekl Erlendur. „Hotelové hosty můžeme pro začátek vynechat. Hotel je po celé vánoční svátky plný a sotva někdo odjede. Samozřejmě se zaměříme na ty, kteří mají v úmyslu odcestovat, a od těch si vezmeme vzorky slin a otisky prstů. Nemůžeme jim ale bránit v tom, aby odcestovali ze země, to bychom na některého z nich museli mít podložené podezření. A budeme potřebovat seznam těch cizinců, kteří byli v době vraždy v hotelu. Ty, kteří přijeli později, můžeme pustit ze zřetele. Zkusme postupovat co nejméně složitě.“

„Jenže co když to nepůjde?“ zeptala se Elínborg.

„Já si nemyslím, že by některý z hotelových hostů věděl, že tu došlo k vraždě,“ vmísil se Sigurdur Óli, který už chtěl také domů. Jeho žena Bergpóra mu volala pozdě odpoledne a ptala se, jestli už brzy přijde. Prý je ta pravá chvíle a že ho čeká. Sigurdur přesně věděl, co tou pravou chvílí myslí. Snažili se o dítě, ale nevycházelo jim to.

Sigurdur Óli řekl Erlendurovi, že už uvažují o umělém oplodnění.

„To budeš muset odevzdat trubičku?“ zeptal se ho Erlendur.

„Trubičku?“

„Myslím zkumavku. Ráno.“

Sigurdur Óli na něho zíral, než mu konečně došlo, co myslí.

„Neměl jsem ti o tom říkat,“ odsekl nervózně.

Erlendur upil odporně chutnající kávy. Seděli všichni tři v místnosti, která byla vyhrazena personálu k pití kávy.

Hlavní práce už byla hotova, policisté a zajišťovatelé stop odešli a pokojík byl zapečetěn. Erlendur nespěchal. Jediné místo, kam mohl jít, byl jeho tmavý byt v anonymním obytném bloku, kde byl sám se sebou. Vánoce pro něho neznamenaly nic. Dostal několik dní volna, s nimiž si nevěděl rady. Možná za ním přijde dcera a připraví mu uzené jehně. Někdy přivedla i bratra. A Erlendur pak seděl a četl, jenže to dělal ve volném čase vždycky.

„Vy dva běžte domů,“ řekl Erlendur. „Já tu ještě chvíli zůstanu. Uvidím, jestli se mi podaří promluvit s tím vedoucím recepce, ke kterému se nedá dostat.“ Elínborg a Sigurdur Óli se zvedli.

„A co ty? Nechceš jít taky domů?“ zeptala se Elínborg.

„Vánoce jsou přede dveřmi a…“

„Co je to s vámi? Proč mi nedáte pokoj?“

„Jsou Vánoce,“ řekla s povzdechem Elínborg. Chvilku mlčela, pak řekla: „Víš co, zapomeň na to.“ Ona i Sigurdur Óli se obrátili a vyšli z pokoje.

Erlendur ještě chvíli zamyšleně seděl. Myslel na otázku Sigurdura Óliho, kde bude o Vánocích. A teď i na

starostlivost Elínborg. V duchu před sebou viděl svůj byt, křeslo, starý televizor a zdi obložené knihami.

Někdy si o Vánocích koupil láhev chartreusky a se skleničkou postavenou vedle sebe četl o nebezpečích a katastrofách v horách z dob, kdy lidem chyběly dopravní prostředky a museli všude chodit pěšky.

A vánoční čas byl obzvláště plný nebezpečí. Lidé se nedali ničím odradit, aby šli na Vánoce navštívit své drahé, zápasili s přírodními živly, bloudili ve sněhových bouřích a často v nich zahynuli, a pro ty, kteří zůstali doma, se svátek narození Vykupitele stal noční můrou. Některé v horách našli, některé nenašli nikdy.

Tak Erlendur prožíval vánoční svátky.

Vedoucí recepce si svlékl sako od livreje a byl už v kabátě, když ho Erlendur našel v šatně. Recepční mu řekl, že je k smrti unavený a že chce domů k rodině, jako všichni ostatní. O té vraždě slyšel. Ano, je to strašné, ale neví, co by k tomu mohl říct.

„Jak jsem pochopil, znal jsi ho tady v hotelu ze všech nejlépe,“ řekl Erlendur.

„Ne, to není pravda,“ odpověděl recepční a omotal si šálu kolem krku. „Kdo ti řekl něco takového?“

„Ale byl tvůj podřízený, ne?“ obešel Erlendur jeho otázku další otázkou.

„Podřízený, ano, pravděpodobně. Byl vrátný a já zodpovídám za recepci a za registraci hostů, to už asi víš.

Netušíš, jak dlouho mají dneska večer otevřené obchody?“

Nejevil o Erlendura a jeho otázky žádný zájem.

Erlendurovi to šlo na nervy. Kromě toho mu šla na nervy i skutečnost, že osud muže ve sklepě je očividně všem v hotelu lhostejný.

„Pravděpodobně nonstop, já nevím. Kdo mohl mít zájem zapíchnout tvého vrátného?“

„Mého? On nebyl můj vrátný. Byl hotelový vrátný.“

„A proč měl spuštěné kalhoty a kondom na ocase? Kdo u něho byl? Kdo za ním vůbec chodil? Měl v hotelu nějaké přátele? Co jste měli za dohodu? Co vlastně skrýváš? Proč mi nemůžeš normálně odpovídat?“

„Poslyš, já… co…?“ Vedoucí recepce zmlknul. „Chtěl bych se jen co nejdřív dostat domů,“ řekl nakonec. „Neznám odpovědi na ty tvé otázky. Vánoce jsou přede dveřmi.

Nemůžeme si o tom promluvit zítra? Já jsem dneska za celý den neměl chvíli klidu.“

Erlendur na něho hleděl.

„Dobře, promluvíme si zítra,“ řekl. Když odcházel ze šatny, vzpomněl si na otázku, kterou se zabýval od rozhovoru s ředitelem hotelu. Obrátil se. Vedoucí recepce byl už ve dveřích, když na něho zavolal.

„Proč jste ho chtěli vyhodit?“

„Cože?“

„Chtěli jste ho vyhodit, toho vašeho Ježíška. Proč?“

„Dostal výpověď,“ řekl konečně recepční.

Ředitel hotelu seděl u jídla, když ho Erlendur našel.

Seděl u velkého stolu v kuchyni opásán velkou kuchařskou zástěrou a ládoval se zbytky, které zůstaly na podnosech z bufetu.

„Neumíš si představit, jak rád jím,“ řekl Erlendurovi a otřel si ústa, když zjistil, že na něho upřeně hledí. „V klidu,“

dodal.

„Já přesně vím, co máš na mysli,“ řekl Erlendur.

Byli sami v absolutně čisté kuchyni.

Erlendur se proti své vůli neubránil obdivu k tomu člověku. Jedl rychle, ale velmi způsobně a bez lačnosti. Jeho pohyby byly téměř elegantní. Dával si do úst jedno sousto za druhým, soustředěně a s viditelným požitkem. Působil teď klidněji, když odvezli mrtvolu vrátného a v hotelu nezůstal žádný policista ani novinář. Policie vydala zákaz vstupu do hotelu, protože celá budova byla považována za místo činu.

V hotelu samotném fungovalo všechno normálně. Několik ubytovaných cizinců o mrtvém ve sklepě vědělo. Všimli si rozruchu, který způsobila přítomnost policie, a ptali se, co se stalo. Ředitel přikázal svému personálu, aby odpovídali, že jeden starý muž zemřel na srdeční infarkt.

„Vím, co si myslíš. Připadá ti, že tu žeru jako prase, že?“ řekl ředitel a přestal jíst, aby se napil červeného vína.

Napnul přitom malíček, který vypadal jako malý páreček.

„To možná ne, ale chápu, že chceš dělat ředitele hotelu,“ odpověděl Erlendur. Ale potom už se neovládl.

„Užereš se k smrti, ale to ty asi víš,“ řekl drsně.

„Vážím sto osmdesát kilo,“ řekl ředitel. „Jateční vepři nejsou o moc těžší. Byl jsem odjakživa tlustý, nic jiného neznám. Nikdy jsem nepodstoupil odtučňovací kůru. Nikdy mě nenapadlo změnit životní styl, jak se o tom často mluví.

Cítím se fantasticky. Rozhodně líp než ty, mám ten dojem,“

dodal.

Erlendur si vzpomněl, že slyšel, že o tlustých lidech se říká, že bývají spokojenější než ty takzvané tyčky. Ale nevěřil tomu.

„Líp než já?“ pousmál se. „Co ty o tom můžeš vědět.

Proč jsi dal výpověď vrátnému?“

Ředitel už se zase pustil do jídla a chvíli trvalo, než odložil příbor. Erlendur trpělivě čekal. Viděl, že ten člověk přemýšlí, co na to odpovědět, když už se o tom Erlendurovi neprozřetelně zmínil.

„Hotel na tom není moc dobře,“ řekl nakonec. „Celé léto máme obsazeno a o Vánocích a o Silvestru taky, ale mezitím jsou mrtvá období a ta bývají někdy velmi těžká.

Majitelé hotelu požadují úsporná opatření. Snížení stavu personálu. A já jsem zjistil, že celoročně zaměstnaný vrátný, který pobírá plnou mzdu, je přebytečný.“

„Ale jestli jsem to správně pochopil, dělal tu nejen vrátného.

Například Ježíška. A něco jako domácího opraváře.

Prováděl všemožné opravy. Spíš byl něco jako domovník.“

Ředitel se znovu začal cpát, a tak nastala další pauza v rozhovoru. Erlendur se rozhlížel. Policie pustila domů lidi, kterým skončila služba, jakmile si zaznamenala jejich jména a adresy. Ještě stále nevěděli, kdo naposledy mluvil s mrtvým a jak probíhal jeho poslední den. Nikdo si v souvislosti s vrátným nevšiml ničeho neobvyklého. Nikdo neviděl nikoho jít do sklepa. Vlastně jich jen několik málo vědělo, že tam bydlel, že ta díra byla jeho domovem.

Vypadalo to, jako by se s ním všichni úmyslně stýkali co nejméně. Jen málo zaměstnanců vypovědělo, že ho znali. A přátele zřejmě v hotelu žádné neměl. Zaměstnanci nevěděli ani o žádných přátelích mimo hotel.

Dokonalý Kocourkov, pomyslel si Erlendur.

„Nikdo není nenahraditelný,“ řekl ředitel a znovu natáhl vuřtovité prsty, když si bral sklenici s vínem. „Nikdy samozřejmě není příjemné propouštět lidi, ale celoročního vrátného si prostě nemůžeme dovolit. Proto jsem mu dal výpověď. Nic jiného v tom nebylo. Jako vrátný tu moc práce neměl. Nosil livrej, když sem přijely nějaké filmové hvězdy nebo významní hosté ze zahraničí. A vyhazoval lidi, kteří tu neměli co pohledávat.“

„Jak výpověď přijal?“ otázal se Erlendur.

„Myslím, že to vzal rozumně.“

„Nechybějí vám v kuchyni nějaké nože?“ pokračoval Erlendur.

„To nevím. Každý rok se nám ztratí nože, vidličky a sklenice za tisíce korun. Také utěrky a… Ty myslíš, že ho někdo zapíchl nožem z hotelu?“

„To nevím.“

Erlendur pozoroval ředitele při jídle.

„Pracoval zde dvacet let, a nikdo ho neznal. Nepřipadá ti to poněkud neobvyklé?“

„Zaměstnanci přicházejí a odcházejí,“ odpověděl ředitel a pokrčil rameny. „V této branži je neustálá fluktuace.

Myslím, že o něm zdejší lidé věděli, ale kdo dneska koho zná? Nevím. Já tu dobře neznám nikoho.“

„Ale tys tu navzdory velké fluktuaci v branži zůstal trčet.“

„Mě je těžké se zbavit.“

„Proč jsi vůbec řekl, žes ho chtěl vyhodit?“

„To jsem řekl?“

„Ano.“

„Pak mi to jen tak uklouzlo. Nic zvláštního jsem tím nemyslel.“

„Ale tu výpověď jsi mu dal už předtím a chtěl jsi ho vyhodit i z toho pokojíku,“ řekl Erlendur. „Pak někdo přišel a zabil ho. Zdá se, že mu poslední dobou osud nebyl příznivě nakloněn.“

Ředitel hotelu se choval, jako by tu Erlendur nebyl, a elegantními pohyby zkušeného jedlíka si vkládal do úst zákusky a čokoládovou pěnu a pochutnával si.

„Proč už vlastně nebyl pryč, když jsi ho propustil?“

„Měl být pryč už koncem minulého měsíce. Popoháněl jsem ho, ale ne moc. Asi jsem to měl ukončit. Byl by možná zůstal ušetřen takového osudu.“

Erlendur mlčky pozoroval debužírujícího ředitele. Třeba to bylo tím bufetem. Nebo jeho tmavým bytem. Nebo ročním obdobím. Nebo hotovým mraženým jídlem, které ho doma čekalo. Osamělými vánočními dny. Erlendur nevěděl.

Ta otázka z něj vypadla, aniž by chtěl.

„Pokoj?“ zeptal se ředitel hotelu, jako by nepochopil, co Erlendur řekl.

„Nemusí to být žádný luxus,“ řekl Erlendur. „Myslíš pro sebe?“

„Jednolůžkový pokoj,“ řekl Erlendur. „Nemusí v něm být ani televize.“

„U nás je plno. Bohužel.“ Ředitel na Erlendura pohlédl.

Neměl chuť mít po celé dny a noci ve svém hotelu kriminalistu, aby mu nahlížel přes rameno na všechno, co dělá. „Vedoucí recepce mi řekl, že jeden pokoj je volný,“

lhal Erlendur a ještě rozhodněji dodal: „Říkal, že to není problém, že jen stačí promluvit s tebou.“

Ředitel hotelu na něho civěl, pak pohlédl na pěnu, která mu ještě zbyla, a odsunul talíř. Přešla ho chuť.

V pokoji byla zima. Erlendur stál u okna a vyhlížel ven, ale viděl jen svůj obraz v tmavém skle. Už dlouho se na sebe nedíval a teď viděl, že zestárl. Venku se tiše snášely k zemi sněhové vločky, jako by nebe bylo peřina, která se roztrhla a její obsah se sypal k zemi. Vzpomněl si na malou knížečku poezie, ve které byly zdařilé překlady některých Holderlinových básní. V duchu jen tak probíral jednotlivé básně, až se najednou zastavil u věty, která vystihovala muže, jemuž hleděl v okně do očí.

… zdi se tyčí chladné a mlčenlivé a korouhve ve větru chřestí…

4

Těsně předtím, než Erlendur usnul, ozvalo se tiché zaklepání na dveře a někdo ho šeptem volal jménem.

Okamžitě věděl, kdo to je. Když otevřel, stála na hotelové chodbě jeho dcera Eva Lind. Dívali se na sebe, ona se usmála a protáhla se kolem něho do pokoje. Zavřel za ní dveře. Sedla si k malému psacímu stolu a vytáhla krabičku cigaret.

„Myslím, že tu platí zákaz kouření,“ řekl Erlendur, který zatím zákaz kouření dodržoval.

„Já vím,“ řekla Eva Lind a zapálila si. „Proč je tu taková zima?“

„Myslím, že je vadný radiátor.“

Erlendur si sedl na kraj postele. Byl jen v trenýrkách a zezadu si přetáhl přikrývku přes hlavu a přes ramena, takže vypadal jako nějaký jeskynní muž v kápi.

„Co to děláš?“ řekla Eva Lind.

„Je mi zima,“ odpověděl Erlendur.

„Myslela jsem ten hotelový pokoj, proč nejsi doma?“

Vtáhla kouř z cigarety tak hluboko do plic, že třetina cigarety vyhořela. Pak kouř vyfoukla a v pokoji rázem zhoustl vzduch.

„Já nevím. Nemám…“

„Chuť jít domů?“ dokončila za něho.

„Připadalo mi to tady nějak lepší. Dneska tady v hotelu zavraždili muže. Tys o tom neslyšela?“

„Měl dělat Ježíška, ne? On byl zavražděn?“

„Dělal tu vrátného. Měl dělat Ježíška dětem tady v hotelu. Jak se máš?“

„Dobře,“ řekla Eva Lind.

„Ty ještě pořád pracuješ?“ zeptala se.

„Ano.“

Erlendur si ji prohlížel. Vypadala o něco lépe než jindy.

Byla sice ještě vychrtlá, ale temné stíny pod hezkýma modrýma očima už se ztrácely a tváře už neměla tak propadlé. Měl za to, že se skoro osm měsíců nedotkla žádné drogy. Od té doby, co potratila a ležela v nemocnici v komatu, zmítajíc se mezi životem a smrtí. Když ji propustili, nastěhovala se k němu a půl roku u něho bydlela. Našla si stálou práci, což už skoro dva roky neměla. Potom si pronajala pokoj někde v centru města. „Jak jsi mě tu našla?“

zeptal se Erlendur. „Nedovolala jsem se ti na mobil, tak jsem zavolala k vám do kanceláře a tam mi řekli, že jsi tady.

Když jsem se po tobě ptala, řekli mi, že ses tu ubytoval. Co se děje? Proč nejdeš domů?“

„Já ani nevím, co tu dělám,“ řekl Erlendur. „Vánoce jsou divné období.“

„Ano,“ souhlasila Eva Lind a oba mlčeli. „Slyšelas něco o bratrovi?“ zeptal se jí Erlendur. „Sindri ještě pracuje na venkově,“ odpověděla Eva Lind a cigareta zasyčela, jak oheň dosáhl až k filtru. Popel dopadl na podlahu. Hledala popelník, ale když žádný nenašla, položila cigaretu na hranu u stolu, aby dohořela.

„A jak se má tvoje matka?“ pokračoval Erlendur. Byly to stále tytéž otázky a stejné odpovědi. „Dobře. Pracuje jako obyčejně.“

Erlendur pod přikrývkou zmlkl. Eva Lind se dívala za kouřem z cigarety, který stoupal od psacího stolu.

„Nevím, jestli to ještě vydržím,“ řekla, sledujíc kouř.

Erlendur k ní vzhlédl.

V té chvíli se ozvalo další zaklepání na dveře a oni se po sobě tázavě podívali. Eva se zvedla a šla otevřít. Na chodbě stál hotelový zaměstnanec v livreji. Řekl, že je z recepce.

„Na pokojích je kouření zakázáno,“ řekl, když se protáhl kolem Evy do pokoje.

„Já jsem jí říkal, že ji má típnout,“ řekl Erlendur pod přikrývkou. „Ale ona mě ještě nikdy neposlechla.“

„Je zakázáno vodit si dívky na pokoj. Kvůli tomu, co se stalo.“

Eva Lind se pousmála a podívala se na otce. Ten se podíval nejdřív na ni, potom na hotelového zaměstnance.

„Řekli nám, že sem šla dívka. To není dovoleno. Musíš odejít. Hned.“

Stál ve dveřích a čekal na to, až Eva Lind vyjde z pokoje. Erlendur vstal s přikrývkou přes ramena a přistoupil k němu.

„Je to má dcera,“ řekl.

„No jistě,“ řekl muž z recepce bez zájmu.

„Vážně,“ řekla Eva Lind.

Muž se díval střídavě z jednoho na druhého.

„Nechci tady žádné divadlo,“ řekl.

„Tak zmiz a dej nám pokoj,“ řekla mu Eva Lind.

Recepční zůstal stát ve dveřích a ani se nehnul. Jen se střídavě díval se z Evy Lind na Erlendura, který s přikrývkou přes ramena vypadal dost komicky.

„Nefunguje tady topení,“ řekl Erlendur. „Radiátor nehřeje.“

„Musí jít se mnou,“ řekl recepční a jeho poznámku ignoroval.

Eva Lind pohlédla na otce a pokrčila rameny.

„Promluvíme si jindy,“ řekla. „Nemám chuť se s tím blbcem hádat.“

„Cos myslela tím, že už to déle nevydržíš?“ zeptal se Erlendur.

„Promluvíme si jindy,“ řekla Eva Lind a vyšla ze dveří.

Recepční se na Erlendura usmál. „Uděláš něco s tím radiátorem?“ zeptal se ho Erlendur. „Nahlásím to,“

odpověděl recepční a zavřel dveře. Erlendur si zase sedl na kraj postele. Eva Lind a Sindri vzešli z nepovedeného

manželství, které se rozpadlo před více než dvaceti lety. Po rozvodu se Erlendur s dětmi téměř nestýkal. Jeho bývalá žena to tak chtěla. Cítila se podvedená a zneužila děti, aby se mu mstila. Erlendur ji nechal na pokoji. Později hluboce litoval, že se nepokusil udržovat s dětmi kontakt. Litoval toho, že všechno nechal na Halldóře. Když děti dospěly, našly k němu cestu samy. To už byla Eva Lind závislá na drogách. Jeho syn byl alkoholik a měl za sebou několik odvykacích kúr.

Erlendurovi bylo jasné, co tím Eva myslela, když mu řekla, že neví, jestli to vydrží. Nebyla na žádné odvykací kúře. Nevyhledala žádný ústav, který by jí poskytl odbornou pomoc při řešení jejích problémů, bojovala proti tomu sama.

Byla odjakživa uzavřená a komplikovaná a zapříčila se pokaždé, když došla řeč na její životní styl. Nedokázala přestat brát drogy, když byla těhotná. Snažila se a nějakou dobu to vydržela, ale chyběla jí síla dotáhnout to do konce.

Zkusila to a Erlendur věděl, že to myslí vážně, ale že je labilní a nezvládne všechny ty peripetie. Nevěděl, proč je tak závislá na těch jedech, které pro ni jsou, jak se zdá, důležitější než vše ostatní v životě. Neznal důvod pro takové sebeničení, ale věděl, že ji svým způsobem nechal na holičkách. Že jistým způsobem nese i on sám vinu na tom, jak to s ní vypadá.

Seděl u postele Evy Lind, když v nemocnici ležela v komatu. Lékaři mu řekli, že možná slyší jeho hlas a možná

dokonce cítí jeho přítomnost. Za několik dní se probrala z bezvědomí a jejím prvním přáním bylo vidět otce. Byla tak slabá, že skoro nemohla mluvit. Když přišel, spala. Sedl si k ní a čekal, až se probudí.

Když konečně otevřela oči a uviděla ho, vypadala, jako by se chtěla usmát, ale místo toho se rozplakala a on vstal a objal ji. Chvěla se mu v náruči a on se ji snažil uklidnit, uložil ji na polštář a otřel jí slzy.

„Kdes byla celé ty dlouhé dny?“ zeptal se jí, hladil ji po tvářích a pokoušel se na ni povzbudivě usmívat.

„Kde je dítě?“ zeptala se.

„Oni ti neřekli, co se stalo?“

„Přišla jsem o ně. Ale neřekli mi, kde je. Neukázali mi je. Nevěří mi…“

„Nechybělo moc a já jsem ztratil tebe.“

„Kde je?“

Erlendur viděl předčasně narozené mrtvé dítě na operačním sále. Byla to holčička, která by se asi byla jmenovala Audur. „Chtěla bys to dítě vidět?“

„Odpusť,“ řekla Eva tiše.

„Co?“

„Jaká jsem. Jak jsem to dítě…“

„Já ti nemám co odpouštět, Evo. Mě nemusíš prosit o odpuštění.“

„Ale ano.“

„O svém osudu si rozhoduješ sama.“

„Chceš…?“

Eva Lind zmlkla a ležela úplně vyčerpaná. Erlendur mlčky čekal, až nabere trochu sil. Trvalo to dlouho. Pak se na něho podívala.

„Chceš mi ji pomoct pohřbít?“ zeptala se. „Jistě,“ řekl.

„Chtěla bych ji vidět,“ řekla Eva. „Myslíš, že…?“

„Chci ji vidět,“ opakovala. „Prosím tě, zařiď, abych ji mohla vidět.“

Erlendur váhal, ale potom zašel na patologii a přinesl mrtvou holčičku, kterou v duchu pojmenoval Audur.

Nechtěl, aby zůstala bezejmenná. Nesl ji nemocniční chodbou zabalenou v bílém prostěradle, protože Eva byla příliš slabá na to, aby vstala z postele a šla se na ni podívat.

A tak jí dítě přinesl na pokoj na jednotku intenzivní péče.

Eva si je vzala, chvíli si je prohlížela a pak pohlédla na otce.

„Je to moje vina,“ řekla tiše.

Erlendur si myslel, že se rozpláče, a byl překvapen, když se to nestalo. Chovala se klidně, ale v tom zdánlivém klidu bylo hluboké zhnusení sebou samou.

„Můžeš klidně plakat,“ řekl jí. Eva na něho pohlédla.

„Nezasloužím si plakat,“ řekla.

Později, na hřbitově ve Fossvoguru seděla na pojízdném křesle a s kamennou tváří přihlížela, jak farář hází lopatkou hlínu na dětskou rakev. S námahou vstala a odmítla Erlendurovu pomoc. Udělala nad hrobem své dcery znamení

kříže a pohnula rty. Erlendur však nevěděl, zda zápasí se slzami, nebo se tiše modlí.

Pohřeb se konal za krásného jarního dne, sluneční paprsky se odrážely od vodní hladiny mořského zálivu poblíž Nauthólsvíku, kde bylo vidět procházející se lidi, které vylákalo krásné počasí. Halldóra stála stranou, Sindri Snaer u hrobu, ale od otce si udržoval odstup. Nemohli si být vzdálenější, skupinka lidí, kteří měli společné jen to, že život každého z nich byl velkým utrpením. Erlendur si uvědomil, že jeho rodina už nebyla takhle pohromadě déle než pětadvacet let. Zadíval se směrem k Halldóře, která se pohledu na něho vyhýbala. Nemluvil s ní a ona nemluvila s ním.

Eva Lind se posadila zpátky na pojízdné křeslo.

Erlendur se nad ní sklonil a slyšel, jak zašeptala: „Zatracený život.“

Erlendur procitl ze zamyšlení, když si najednou vzpomněl na něco, co říkal ten člověk z recepce. Měl v úmyslu po něm žádat vysvětlení, ale potom na to zapomněl.

Vstal, vyhlédl do chodby a viděl, jak ten člověk mizí ve výtahu. Evu Lind nebylo nikde vidět. Zavolal na recepčního.

Ten zastavil výtah, vyšel ven a měřil si Erlendura od hlavy k patě.

„Cos myslel tím, když jsi řekl, kvůli tomu, co se stalo‘?“ zeptal se ho Erlendur.

„Kvůli tomu, co se stalo?“ opakoval muž poněkud překvapeně.

„Řekl jsi, že nesmím mít na pokoji dívku kvůli tomu, co se stalo.“

„Ano.“

„Myslíš, co se stalo tomu Ježíškovi dole ve sklepě?“

„Ano, a co o tom víš ty?“

Erlendur sklopil oči k trenýrkám a chvíli váhal.

„Já to vyšetřuju,“ řekl. „Jsem od policie.“

Recepční na něj zíral a nedokázal potlačit nevěřícný výraz.

„Jak to, že ty dvě věci spojuješ?“ řekl rychle Erlendur.

„Nerozumím,“ řekl muž a přešlápl z nohy na nohu.

„Připadalo mi to, jako by před tou vraždou bylo zcela normální mít dívku na pokoji. Tak jsi to řekl. Už rozumíš, kam tím mířím?“

„Ne,“ odpověděl recepční. „Řekl jsem ‚kvůli tomu, co se stalo‘? Nevzpomínám si.“

„Přesně to jsi řekl. Že ta dívka u mě nesmí být kvůli tomu, co se stalo. Myslel sis, že má dcera je…“ Erlendur se chtěl vyjádřit decentně, ale nemohlo najít žádný mírný výraz. „Myslel sis, že má dcera je děvka, a přišels ji vyhodit, protože byl zavražděn ten váš Ježíšek? Kdyby se to nestalo, bylo by zcela v pořádku mít na pokoji dívku. Vy dovolujete, aby na pokoje chodily holky? Když jde všechno v normálních kolejích?“

Muž na Erlendura mlčky civěl.

„Co myslíš těmi holkami?“ zeptal se.

„Děvky,“ odpověděl Erlendur. „Mohou být za normálních okolností v hotelu děvky? Zavíráte na recepci oči? Jen teď ne? Kvůli tomu, co se stalo? Co s tím má ta vražda společného? Má s tím něco společného?“

„Nemám ponětí, o čem mluvíš,“ řekl recepční.

Erlendur změnil metodu.

„Chápu, že jste opatrní, když v hotelu došlo k vraždě.

Nechcete upoutat pozornost na něco neobvyklého, na něco, co vybočuje z normálu, i kdyby to v podstatě nebylo nic mimořádného a nedalo se proti tomu nic namítat. Ať si lidi dělají, co chtějí, když si za to zaplatí. Na Islandu je prostituce legální, i když všichni popírají, že by se tím živili.

Já bych ale potřeboval vědět, jestli měl ten Ježíšek něco s prostitutkami.“

„Já o prostituci nic nevím,“ prohlásil recepční. „Jak ses mohl přesvědčit, my se o tom dozvíme, až když se nám po chodbách poflakují děvčata. Byla to vážně tvoje dcera?“

„Ano.“

„Řekla mi, abych jí políbil prdel.“

„To vystihla dobře.“

Erlendur zavřel dveře, šel si lehnout a brzy usnul. Zdálo se mu, že na něho padá z nebe prach, a slyšel chřestění korouhví ve větru.

DRUHÝ DEN

5

Když druhý den ráno sešel Erlendur do haly a ptal se po vedoucím recepce, dověděl se, že ještě nepřišel do práce.

Nikdo nevěděl proč. Nevolal, že je nemocný ani že si bere volno, aby něco vyřídil. Asi třicetiletá žena řekla Erlendurovi, že je velmi divné, že vedoucí recepce nepřišel včas do práce, protože jindy je absolutně přesný. A už vůbec nechápala, že nezavolal, jestli si chtěl vzít volno. Říkala mu to všechno dobrovolně, i když ji neustále vyrušovali pracovníci z nemocniční laboratoře, kteří jí brali vzorek slin.

Tři další laborantky odebíraly hotelovému personálu otisky prstů. Některé se rozešly na soukromé adresy zaměstnanců, kteří měli volno. Brzy budou známy výsledky rozboru vzorků slin všech zaměstnanců hotelu a budou porovnány s těmi, které byly nalezeny v kondomu vrátného.

Kriminalisté vyslýchali zaměstnance, aby zjistili, jak dalece se s Gudlaugurem znali a kde byl kdo včera odpoledne. Celé oddělení vražd se průběžně podílelo na vyšetřování, které prozatím spočívalo převážně ve shromažďování informací a důkazního materiálu.

„A co bude s těmi, kteří tu donedávna pracovali, nebo odtud před nějakým časem odešli a znali toho vrátného

taky?“ zeptal se Sigurdur Óli. Přisedl si k Erlendurovi do jídelny a pozoroval ho, jak si pochutnává na slanečku a tmavém žitném chlebu, vařené šunce, toustech a kávě, ze které se ještě kouřilo.

„To uvidíme až podle toho, co zjistíme v první fázi,“

odpověděl Erlendur a usrkl horké kávy. „Zjistil jsi něco o tom Gudlaugurovi?“

„Moc ne. Zdá se, že toho o něm nikdo moc neví. Bylo mu osmačtyřicet, byl svobodný a bezdětný. V hotelu pracoval přes dvacet let. Vypadá to, že v tom sklepě bydlel celé ty roky. Původně to pro něho mohlo být jen přechodné řešení, tak to alespoň říká ten tlustý ředitel hotelu, ale tvrdí, že víc o tom neví. Radil mi, abych se poptal u jeho předchůdce, který prý uzavřel s Gudlaugurem smlouvu. Ten tlusťoch si myslí, že Gudlaugur dostal výpověď z bytu a bývalý ředitel mu povolil uložit si věci do té díry ve sklepě.

A tak se stalo, že tam zůstal.“

Sigurdur Óli se na chvíli odmlčel.

„Elínborg mi řekla, žes přespal v hotelu.“

„Ale doporučit bych ti to nemohl. V pokoji je zima a personál tě neustále vyrušuje. Ale jídlo je tu dobré. Kde je Elínborg?“

V jídelně, kde se podávala snídaně, bylo rušno, ve vzduchu poletovaly útržky rozhovorů hostů, kteří se obsluhovali u švédského stolu. Většinou to byli cizinci ve vlněných svetrech a pohorkách. Byli teple oblečeni, i když

ve skutečnosti chtěli jít jen do centra města, deset minut odtud. Číšníci se starali o to, aby nikdy neměli prázdné šálky, a odnášeli použité nádobí. Z reproduktorů se linuly vánoční koledy.

„Hlavní líčení je dnes, to přece víš,“ řekl Sigurdur Óli.

„Ano.“

„Elínborg je tam. Co myslíš, jak to dopadne?“

„Pravděpodobně dostane několik měsíců na podmínku.

Co jiného se dá od těch všivých soudců čekat.“

„Ale toho kluka mu snad nenechají!“

„To nevím,“ řekl Erlendur.

„Takový ničema,“ rozčiloval se Sigurdur Óli. „Měli by ho postavit na pranýř na Laekjartorg.“

Elínborg vedla vyšetřování. Osmiletý chlapec byl přivezen do nemocnice s vážnými poraněními hlavy.

Nemohli z něho dostat nic o tom, co se stalo. Nejdřív si mysleli, že ho napadli spolužáci mimo školní budovu a zbili ho. Měl zlomenou ruku, vykloubené čelisti a dva horní zuby vyražené. Jeho otec přišel krátce nato z práce a zavolal na policii. Přijela sanitka a odvezla chlapce do nemocnice.

Chlapec byl jedináček. V době, kdy se mu to stalo, byla jeho matka na psychiatrické klinice. Bydlel jen se svým otcem v krásném dvoupatrovém domě s fantastickou vyhlídkou na městskou čtvrt Breidholt. Jeho otec dělal obchodního ředitele počítačové firmy, vypadal otřesen tím, co se stalo, a mluvil o tom, že se pomstí těm chlapcům, kteří

tak zřídili jeho syna. Trval na tom, aby Elínborg našla pachatele.

Elínborg by pravděpodobně nikdy nezjistila pravdu, nebýt toho, že dům měl dvě patra a chlapcův pokoj byl ve druhém. „Ona si to bere moc k srdci,“ řekl Sigurdur Óli.

„Elínborg má sama syna ve věku toho chlapce.“

„Tím se člověk nesmí nikdy nechat příliš ovlivnit,“

odpověděl Erlendur, duchem nepřítomen.

„A to říkáš zrovna ty?“

Pokojná nálada v jídelně byla najednou narušena hlukem z kuchyně. Nějaký muž hlasitě láteřil a s někým se hádal, ale nebylo mu rozumět. Erlendur a Sigurdur Óli se zvedli a šli do kuchyně. Ten hlas patřil šéfkuchaři, který nachytal Erlendura, jak si uštípl kousek hovězího jazyka.

Teď si vyléval zlost na laborantce, která mu chtěla odebrat vzorek slin.

„…vypadni už konečně s těma svýma zasranýma vatičkama na špejlích,“ křičel šéfkuchař na ženu kolem padesátky. Nástroje měla položené na stole. Zůstala zdvořilá navzdory jeho vzteku, ale jeho to neuklidnilo. Když zahlédl Erlendura a Sigurdura Óliho, rozčílil se ještě víc. „Zbláznili jste se?“ křičel. „To si vážně myslíte, že jsem byl dole u Gulliho a natáhl mu na ocas prezervativ? Vám asi přeskočilo, vy šerloci. Tohle nepřipadá v úvahu. V žádném případě! Mně je úplně jedno, cosi o tom myslíte. Můžete mě

klidně strčit do cely a zahodit klíč, ale já si takové svinstvo nenechám líbit. Rozumíte, idioti?“

Soptící vztekem vyběhl z kuchyně. Cítil se uražen ve své mužnosti, i když jí do jisté míry ubírala na váze kuchařská čepice, a Erlendur se musel chtě nechtě usmát.

Podíval se na laborantku, která jeho úsměv opětovala, a rozesmál se. Napětí v kuchyni povolilo. Kuchaři a číšníci, kteří se shromáždili v kuchyni, propukli v hlasitý smích.

„Jsou i ostatní tak těžké případy?“ zeptal se Erlendur laborantky.

„Ne, vůbec ne,“ odpověděla. „Všichni projevují velké pochopení. On byl první, komu to připadalo pod jeho úroveň.“

Usmála se a Erlendurovi se její úsměv líbil. Byla zhruba stejně vysoká jako on, měla husté plavé vlasy, které nosila sestřižené nakrátko, a na sobě měla vzorovaný svetr a pod ním bílou halenku, k tomu džínsy a vysoké, pevné černé kožené boty.

„Jmenuji se Erlendur,“ představil se a podal jí ruku.

Připadalo mu, že ji tím přivedl do rozpaků.

„Těší mne,“ řekla a stiskla mu ruku. „Já jsem Valgerdur.“

„Valgerdur?“ opakoval. Neviděl žádný snubní prsten.

Vtom mu v kapse začal zvonit mobil.

„Promiň,“ omluvil se a přijal hovor. Uslyšel známý hlas.

„Jsi to ty?“ ptal se ten hlas.

„Ano, jsem to já,“ odpověděl Erlendur.

„Já s těmi mobilními telefony neumím zacházet,“ řekl hlas. „Kde jsi? V hotelu? Asi máš moc práce. Nebo právě jedeš výtahem?“

„Jsem v hotelu.“ Erlendur přikryl mikrofon dlaní a požádal Valgerdur, aby počkala. Potom prošel jídelnou do haly. Volal ho Marian Briem.

„Ty spíš v hotelu?“ ptal se Marian. „Není ti něco? Proč nejdeš domů?“

Marian Briem pracoval několik desítek let u kriminální policie a byl Erlendurovým nadřízeným. Zasvěcoval ho do policejní práce, když Erlendur začínal. Po odchodu do penze Marian Erlendurovi občas zavolal a většinou mu vytýkal, že za ním nikdy nepřijde. Mezi nimi nebyl nikdy moc přátelský vztah a Erlendur neměl chuť Mariana navštěvovat, v jeho věku. Možná proto, že si byli tak podobní. Možná v Marianovi viděl vlastní budoucnost a nechtěl o ní nic vědět.

Marian byl osamělý a v důchodu se nudil.

„Ještě se najde pár lidí, kteří na mě úplně nezapomněli a udržují se mnou spojení, i když tebe to, zdá se, nezajímá,“

řekl Marian vyčítavě. Erlendur měl sto chutí hovor ukončit, ale něco mu vtom zabránilo. Marian Briem ho už několikrát navedl na správnou stopu, aniž by ho o to žádal. Nesmí k němu být nezdvořilý.

„Mohl bych ti v něčem pomoct?“ zeptal se Erlendur.

„Řekni mi jméno toho muže. Mohl bych přijít na něco, co jste přehlédli.“

„Ty toho nedokážeš nechat, že?“

„Nudím se,“ řekl Marian. „Neumíš si představit, jak strašně se nudím. Už jsem skoro deset let v důchodu a můžu ti říct, že každý den toho pekla je jako věčnost. Každý den mi připadá jako tisíc let.“

„Vždyť se pořádají různé akce pro seniory,“ řekl Erlendur. „Co takhle bingo?“

„Bingo,“ zafuněl Marian.

Erlendur mu řekl Gudlaugurovo jméno. Přidal k tomu informace o současném stavu vyšetřování a rozloučil se tak, aby to neznělo nezdvořile. Sotva hovor ukončil, mobil začal zvonit znovu.

„Prosím?“ ohlásil se Erlendur.

„Našli jsme v pokoji u mrtvého lístek,“ oznámil mu šéf oddělení zajišťování stop. „Lístek?“

„Je na něm napsáno: Henry 18.30.“

„Henry? Počkej. Kdy to děvče toho Ježíška našlo?“

„Kolem sedmé.“

„Ten Henry tedy mohl být v době vraždy u něho v pokoji?“

„To já nevím. Ale je tu ještě něco.“

„Co?“

„Je možné, že ten kondom patřil tomu Ježíškovi. V

kapse livreje měl celou krabičku, kde je jich deset. Tři chyběly.“

„Ještě něco?“

„Ne, jen peněženka s pěti sty korunami, stará pracovní legitimace a pokladní účtenka ze supermarketu datovaná předevčírem. No a ještě kroužek se dvěma klíči.“

„Co je to za klíče?“

„Jeden mi připadá jako od domu a ten druhý by mohl být od skříně nebo něčeho takového. Je mnohem menší.“

Ukončili hovor. Erlendur se šel podívat po laborantce, ale ta už odešla.

Mezi hosty z ciziny byli dva, kteří se jmenovali Henry.

Američan Henry Bartlet a Angličan Henry Wapshott. Ten druhý neodpovídal, když na něho klepali, ale Bartlet byl na pokoji a velice se divil, když zjistil, že ho navštívila islandská policie. Vypadalo to, že hoteloví hosté uvěřili ředitelově historce o vrátném, který zemřel na infarkt.

Erlendur si na pohovor s Henrym Bartletem vzal Sigurdura Óliho, který měl americký diplom z kriminalistiky, na nějž byl patřičně pyšný, a ovládal americkou angličtinu jako rodilý Američan. Americká výslovnost šla sice Erlendurovi na nervy, ale s tím se musel smířit.

Po cestě nahoru mu Sigurdur Óli referoval o tom, že už mluvili s většinou hotelových zaměstnanců, kteří měli službu v době Gudlaugurovy vraždy, a že většina z nich má alibi, které jim ostatní potvrdili.

Bartletovi bylo kolem třicítky a dělal burzovního makléře v Coloradu. On a jeho žena viděli před nějakým časem v televizi pořad o islandské divoké přírodě a byli okouzleni modrými lagunami. Rozhodli se, že si splní svůj sen a prožijí Vánoce v té vzdálené zasněžené zemi. Byli Islandem očarováni, ale ceny v restauracích a hospodách jim připadaly nestydatě vysoké.

Sigurdur Óli souhlasně pokyvoval hlavou. Jeho snem byly Spojené státy a potěšilo ho, že si může s manželi promluvit o basketbalu a amerických vánočních zvycích.

Ale Erlendur ho přerušil.

Sigurdur Óli informoval manžele o smrti vrátného a o lístku, který se našel u něho v pokoji. Henry Bartlet se ženou zírali na kriminalisty, jako by se najednou proměnili v návštěvníky z jiné planety.

„Vy jste toho vrátného neznali, že?“ zeptal se jich Sigurdur Óli, když viděl jejich nechápavé výrazy.

„Vražda?“ zaúpěl Henry. „Tady v hotelu?“

„Panebože,“ řekla jeho žena a klesla na postel. Sigurdur Óli se rozhodl, že o kondomu pomlčí. Vysvětlil jim, že podle toho lístku měl Gudlaugur, ten zavražděný, schůzku s mužem jménem Henry, ale že neznají datum, což znamená,

že nevědí, zda k té schůzce již došlo, nebo k ní teprve mělo dojít, třeba za týden, nebo za deset dní.

Henry Bartlet a jeho žena se zapřísahali, že toho vrátného neznali. Prý si ho ani nevšimli, když před čtyřmi dny dorazili do hotelu. Erlendur a Sigurdur Óli je svou návštěvou rozrušili.

„Ježíši!“ sténal Henry. „Vražda!“

„You have murders in Iceland?“ pronesla jeho žena a nechápavé se zadívala na turistickou brožuru o Islandu na nočním stolku.

Jmenovala se Cindy. Představila se tak Sigurdurovi Ólimu, když přišli.

„Rarely,“ odpověděl s nepovedeným úsměvem.

„Ten Henry nemusí být hostem hotelu,“ konstatoval Sigurdur Óli, když čekali na výtah dolů. „Ani to nemusí být cizinec. Jméno Henry se vyskytuje i mezi Islanďany.“

„Máš pravdu,“ řekl Erlendur. „Určitě pochází z nějakého urozeného rodu uprchlíků.“

6

Sigurdur Óli zjistil adresu předchozího ředitele hotelu.

Rozloučil se s Erlendurem, když vešli do haly, a vydal se na cestu k němu. Erlendur se ptal po šéfovi recepce, ale ten se ještě neukázal ani neozval. Henry Wapshott nechal brzy ráno klíč od pokoje na recepci, aniž by si toho někdo všiml.

Byl v hotelu už týden a pokoj měl rezervovaný ještě na dva dny. Erlendur požádal, aby ho informovali, kdyby se Wapshott objevil na recepci.

Ředitel hotelu se kolébal kolem Erlendura. „Doufám, že neobtěžuješ mé hosty,“ řekl. Erlendur ho odtáhl stranou.

„Jak je to v hotelu s prostitucí?“ zeptal se bez okolků, když stáli ve vstupní hale u vánočního stromu.

„S prostitucí? O čem to mluvíš?“ zasípěl ředitel a otřel si zátylek pomačkaným kapesníkem.

Erlendur na něho jen hleděl a čekal.

„Prosím tě, jen nezačínej věřit klepům,“ řekl ředitel.

„Fungoval tady ten váš vrátný jako dodavatel prostitutek?“

„Nech toho,“ odsekl ředitel hotelu. „Do našeho hotelu žádné štět… prostitutky nechodí.“

„Ve všech hotelích kvete prostituce.“

„Vážně?“ opáčil ředitel. „Máš s tím zkušenosti?“ Na to mu Erlendur neodpověděl.

„Chceš tím naznačit, že náš vrátný dělal pasáka?“ zeptal se ředitel a v jeho hlase bylo zděšení. „Ještě nikdy v životě jsem neslyšel takovou blbost. Tohle není striptýzový bar, ale druhý největší hotel v Reykjavíku.“

„A to je podle tebe důvod, aby tu lehké ženy nevysedávaly u baru nebo ve vestibulu a nevyhlížely si muže, se kterými pak chodí na pokoje?“

Ředitel hotelu očividně zaváhal. Zřejmě si to nechtěl u Erlendura rozházet.

„Je to velký hotel,“ řekl konečně. „Nemůžeme sledovat všecko, co se tady děje. Pokud jde skutečně o prostituci, pokusíme se učinit nějaká protiopatření, ale takové věci jsou dost těžké. Pokud zjistíme něco, co není košer, zasáhneme.

Jinak ponecháme na hostech, co na svých pokojích dělají.“

„Cizinci a bohatí Islanďané, rejdaři z pevniny, neříkals to tak?“

„Ano, a pochopitelně mnoho jiných. Tohle není žádná levná noclehárna. Je to renomovaný hotel a hosté jsou dobře situovaní a mohou si pobyt zde dovolit. Sem nechodí žádná spodina. Jen proboha nevypouštěj do oběhu žádné pomluvy.

Konkurence je už tak dost tvrdá a pro nás je strašné už jen to, že nás budou spojovat s tou vraždou.“

Ředitel se na chvíli odmlčel.

„Máš v úmyslu zůstat i nadále v hotelu?“ zeptal se pak.

„Nezdá se ti to nanejvýš neobvyklé?“

„Tady je neobvyklá jen jedna věc, a tou je mrtvý Ježíšek u tebe ve sklepě,“ opáčil Erlendur s úsměvem.

Viděl z hotelového baru v přízemí vycházet laborantku s taškou, v níž měla své laboratorní pomůcky. Pokývnutím hlavy se rozloučil s ředitelem hotelu a zamířil k ní. Obrátila se k němu zády a zamířila k šatně v boční chodbě.

„Jak to jde?“ zeptal se jí.

Ohlédla se a hned ho poznala. Přesto se nezastavila.

„Ty vedeš vyšetřování?“ zeptala se a vešla do šatny, kde si vzala z ramínka svůj kabát. Požádala Erlendura, aby jí podržel tašku.

„Tím odebíráním slin nebyli všichni nadšení,“ řekla, „a nemyslím jen toho kuchaře.“

„Nám jde v první řadě o to, abychom vyloučili hotelové zaměstnance z okruhu podezřelých a mohli se soustředit na jiné věci. Myslel jsem, že jste jim to vysvětlili.“

„Moc to nepomohlo. Našli jste něco?“

„Valgerdur je staré islandské jméno, že?“ odpověděl Erlendur otázkou.

Usmála se.

„Ty nesmíš mluvit o vyšetřování?“

„Ne.“

„Vadí ti, že je Valgerdur staré islandské jméno?“

„Mně? Ne, já…“ Erlendur se zamyslel.

„Ještě něco?“ zeptala se Valgerdur a natáhla ruku po tašce. Musela se nad tím mužem usmát, jak tam před ní stál v pletené vestě na knoflíky pod obnošeným sakem s odřenými chrániči na loktech a upíral na ni smutné oči. Byli pravděpodobně ve stejném věku, ale on vypadal o deset let starší než ona.

Z Erlendura vypadla další věta, aniž by si uvědomil, co vůbec říká. Ta žena měla něco do sebe. A neviděl žádný prsten.

„Rád bych věděl, jestli bych tě směl večer pozvat na večeři k vánočnímu bufetu. Mají ho tu fantastický.“

Nic o ní nevěděl a řekl to tak, jako by neměl žádnou naději dostat kladnou odpověď. Čekal jen to, že se začne smát a vyprávět mu o svém manželství, o čtyřech dětech, rodinném domku a letním domku, o tom, jak slaví konfirmace a maturity, že je nejstarší syn ženatý a jak se moc těší na to, že v klidu zestárne se svým milovaným mužem.

„Děkuji,“ odpověděla. „Je to od tebe moc hezké. Ale…

bohužel, nemohu. Přesto ti děkuji.“

Zvedla tašku, chvilku váhala, podívala se na něho, a pak vyšla z hotelu. Erlendur stál v šatně jako omráčený. Už celé roky žádnou ženu nikam nepozval. V kapse saka mu zazvonil mobil a on stiskl tlačítko. Byla to Elínborg.

„Právě vchází do sálu,“ řekla skoro šeptem.

„Kdo?“ řekl Erlendur.

„Otec, právě vchází se dvěma právníky. Jeden by mu asi nestačil, aby ho očistil.“

„Je tam hodně lidí?“ zajímal se Erlendur.

„Ne, jen málo. Myslím, že je tu rodina toho chlapce z matčiny strany, a několik novinářů.“

„Jakým dojmem působí?“

„Jako obyčejně na něm není nic poznat, má oblek a kravatu, jako by šel na zasedání firemního představenstva.

Nemá žádné svědomí.“

„Ale má,“ řekl Erlendur. „Určitě má svědomí.“

Erlendur jel s Elínborg do nemocnice, hned jak dali lékaři svolení k tomu, že mohou s chlapcem mluvit. Byl po operaci a ležel na dětském oddělení mezi ostatními dětmi.

Na zdech visely dětské kresby, na postelích ležely hračky a rodiče seděli na krajích postelí, nevyspalí a vyčerpaní po probdělé noci a strachem o své děti.

Elínborg si sedla k chlapci. Měl ovázanou hlavu, takže mu z obličeje bylo vidět jen oči a ústa. Oči, které na kriminalisty bázlivě hleděly. Ruku měl v sádře, zavěšenou nad postelí. Pod přikrývkou se rýsovaly další obvazy.

Slezinu se lékařům podařilo zachránit. Lékař jim řekl, že s chlapcem chtěli mluvit, ale že on nechtěl mluvit s nimi.

Elínborg mu začala vyprávět o sobě, kdo je a co dělá u policie, a dodala, že pátrají po těch, kdo ho tak zbili.

Erlendur stál stranou a poslouchal ji. Chlapec na Elínborg upíral vystrašené oči. Věděla, že by s ním vlastně neměla

mluvit bez přítomnosti jednoho z rodičů. Dohodli se s jeho otcem, že se sejdou zde v nemocnici, ale v této chvíli měl už půlhodinové zpoždění.

„Kdo ti to udělal?“ zeptala se Elínborg konečně, když se jí zdálo, že už může přejít k věci.

Ale chlapec na ni dál jen hleděl a nevydal ani hlásku.

„Kdo tě tak zbil? Nemusíš se mi to bát říct. Slibuji ti, že už se tě ani nedotknou.“

Chlapec obrátil pohled na Erlendura.

„Byli to spolužáci ze školy?“ pokračovala Elínborg.

„Starší chlapci? Víme, že dva z těch, o kterých si myslíme, že tě napadli, jsou opravdoví lotři. Už předtím napadli jiné děti, ale nezbili je tak ošklivě jako tebe. Oni tvrdí, že ti nic neudělali, ale my víme, že v době, kdy se ti to stalo, byli ve škole. Končila jim poslední hodina.“

Chlapec na ni pořád jen mlčky hleděl, a tak mluvila dál.

Byla ve škole a mluvila s ředitelem a s učiteli. Byla i u těch dvou hochů doma a informovala se na rodinné poměry.

Vyslechla rodiče, kteří jí tvrdili, že chlapci nic neudělali.

Otec jednoho z nich seděl ve vězení.

V té chvíli vešel do pokoje dětský lékař. Řekl jim, že chlapec potřebuje klid a že mají přijít později. Elínborg přikývla a rozloučila se.

Později téhož dne s ní šel Erlendur znova. Potom šli navštívit chlapcova otce. Svou nepřítomnost v nemocnici vysvětlil tím, že měl dopoledne důležitou konferenci po

telefonu s obchodními partnery z Německa a z Ameriky.

„Dověděl jsem se o tom na poslední chvíli,“ řekl. Když se konečně uvolnil, Elínborg s Erlendurem už byli z nemocnice pryč.

Jak s ním mluvili v jeho vile, paprsky zimního slunce dopadaly oknem v obývacím pokoji šikmo na mramorové dlaždice a na koberec na schodišti vedoucím do patra.

Elínborg, která stála dole a poslouchala jeho vysvětlování, si všimla nějaké skvrny na koberci, a pak ještě další o schod výš.

Malé skvrny, téměř nepostřehnutelné, kdyby je neosvětlovaly ty šikmé sluneční paprsky. Skvrny, které někdo z koberce téměř vyčistil a při běžném pohledu splývaly s jeho strukturou. Skvrny, o kterých se později zjistilo, že jsou to otisky dětských chodidel.

„Jsi tam ještě?“ zeptala se Elínborg do telefonu.

„Erlendure? Jsi tam ještě?“ Erlendur se probral.

„Zavolej mi, jak to probíhá,“ řekl a ukončil hovor.

Vrchní v hotelu byl muž kolem čtyřicítky, velmi štíhlý.

Měl na sobě černý oblek a naleštěné černé lakýrky. Stál v rohu jídelny a procházel seznamy rezervací na večer. Když se mu Erlendur představil a zeptal se, zda ho může na okamžik vyrušit, vzhlédl pomalu od rezervační knihy a Erlendur viděl, že má elegantní knírek nad horním rtem a na tvářích černé stíny po vousech, které si jistě musí nejméně dvakrát denně holit, opálenou pleť a hnědé oči.

„Já jsem Gulliho vlastně ani neznal,“ řekl vrchní, který se jmenoval Rósant. „To, co se mu stalo, je hrozné. Už jste něco zjistili?“

„Nic,“ řekl Erlendur stručně. Myslel na laborantku. A na svou dceru Evu Lind, která řekla, že už to asi nevydrží.

Věděl, co to znamená, ale v hloubi duše doufal, že se mýlí.

„Máte o svátcích pilno, že?“ řekl.

„Snažíme se dělat, co je v našich silách, aby se hosté cítili dobře. Každý stůl doplňujeme minimálně třikrát za večer, ale někteří hosté se domnívají, že když už zaplatili takové peníze, mohou si odnášet jídlo z bufetu s sebou. A ta vražda ve sklepě nám také neprospěla.“

„To jistě ne,“ odpověděl Erlendur bez zájmu. „Ty tu asi nepracuješ dlouho, když jsi Gudlaugura neznal.“

„Ne, jsem tu teprve dva roky. Moc jsem se s ním nesetkával.“

„Kdo myslíš, že ho z hotelu znal nejlépe? Přesněji řečeno, kdo ho vůbec znal?“

„Nemám ponětí,“ řekl vrchní a ukazováčkem si přejel po knírku. „Já o tom člověku nic nevím. Možná někdo od úklidu? Kdy nám řeknete, jak dopadly výsledky rozboru slin?“

„A co bychom vám měli říkat?“

„No, kdo u něho byl. Copak to není zkouška DNA?“

„Je,“ odpověděl Erlendur.

„Musíte to posílat pryč?“

Erlendur přikývl.

„Nevíš, jestli za ním do toho sklepa chodily návštěvy?

Lidé, kteří nepracovali ani nebydleli v hotelu?“

„Tady je neustále velký provoz. Takové už prostě hotely jsou. Lidé běhají jako mravenci sem a tam a nikdy to nekončí. V hotelové škole nás učili, že nejde o budovu nebo pokoje, ale o lidi. V hotelu se všecko točí kolem lidí. Kolem ničeho jiného. A my se musíme starat o to, aby se cítili dobře. Jako doma. Takový už je hotel.“

„Pokusím se zapamatovat si to,“ řekl Erlendur a poděkoval mu.

Na recepci nechal zkontrolovat, zda už si Henry Wapshott nevyzvedl klíč od pokoje, ale zjistilo se, že dosud nepřišel. Zato šéf recepce už byl v práci a zdravil Erlendura.

Před hotelem zastavil další autobus plný turistů, kteří se hrnuli do vestibulu. Šéf recepce se na Erlendura omluvně usmál a pokrčil rameny na znamení, že to není jeho vina, že zase nemá čas s ním mluvit, a že si Erlendur bude muset počkat na lepší časy.

7

Gudlaugur Egilsson začal v hotelu pracovat v roce 1982. Tenkrát mu bylo osmadvacet. Do té doby pracoval na různých místech. Naposledy jako noční vrátný na ministerstvu zahraničí. Když bylo rozhodnuto, že hotel zaměstná vrátného na plný úvazek, vzal to místo. Tenkrát Island zachvátil turistický boom. Hotel byl rozšířen a v souvislosti s tím bylo přijato více zaměstnanců. Tehdejší ředitel nevěděl, proč přijal zrovna Gudlaugura, ale matně si vzpomínal, že se na to místo moc lidí nehlásilo.

A na ředitele působil dobrým dojmem. Připadal mu zdvořilý, společenský a svědomitý. A později se ukázalo, že byl skutečně dobrým zaměstnancem. Neměl rodinu, ženu ani děti, což ředitele do jisté míry zneklidňovalo, protože nejspolehlivějšími zaměstnanci většinou bývají ženatí muži s rodinami. Gudlaugur o svém soukromém životě nikdy nemluvil.

Krátce po svém nástupu přišel za ředitelem a zeptal se ho, jestli by se pro něho v hotelu nenašlo prozatímní ubytování, dokud si nenajde něco stabilního. Nedávno dostal výpověď z bytu, ocitl se na ulici a vypadal opravdu zoufalý.

Upozornil ředitele na malý pokojík v nejzastrčenějším koutě

chodby ve sklepě a řekl mu, že si dokáže představit, že by se tam přechodně ubytoval, dokud si nenajde byt. Šli se na pokoj podívat. Byl plný všemožných krámů, ale Gudlaugur řekl, že ví, kam by se daly přemístit, i když většina z nich byla stejně na vyhození.

A tak se z vrátného Gudlaugura později stal Ježíšek, který se nastěhoval do malé komůrky, kde žil až dodnes.

Ředitel původně myslel, že tam zůstane nanejvýš pár týdnů.

Jednak mu to Gudlaugur řekl, a pak, komůrka nebyla vhodná k dlouhodobému obývání. Ale hledání bytu se protahovalo a brzy všem připadalo jaksi samozřejmé, že Gudlaugur bydlí v hotelu, především proto, že kromě povinností vrátného postupně přebíral drobné opravy v budově. Během času začalo všem připadat velice praktické, že je Gudlaugur po ruce i v noci, když se něco porouchá a je zapotřebí to opravit.

„Krátce poté, co se Gudlaugur nastěhoval do pokojíku, ředitel hotelu odešel,“ řekl Sigurdur Óli, který seděl u Erlendura na pokoji a informoval ho o svém rozhovoru s bývalým ředitelem. Den už pokročil a schylovalo se k večeru.

„A víš, proč odešel?“ zeptal se Erlendur. Ležel natažený na posteli a zíral do stropu. „Vždyť hotel rozšířili a nabrali nový personál, a on hned nato odejde? Nepřipadá ti to divné?“

„Na to jsem se ho neptal. Uvidím, co mi na to řekne, pokud si opravdu myslíš, že by to mohlo být důležité.

Mimochodem, nevěděl, že Gudlaugur dělal Ježíška. Muselo k tomu dojít až po jeho odchodu, a byl skutečně otřesen, když jsem mu řekl, že ho našli zavražděného v tom jeho kamrlíku.“

Sigurdur Óli se rozhlédl po spoře zařízeném pokoji.

„Chceš tady opravdu zůstat přes Vánoce?“ zeptal se.

Ale Erlendur mu na to neodpověděl.

„Proč nejdeš domů?“

Mlčení.

„To pozvání stále platí.“

„Děkuji. A pozdravuj ode mě Bergpóru,“ řekl Erlendur zamyšleně.

„Co se s tebou vůbec děje?“

„Nic, co by se tě týkalo, pokud se se mnou vůbec něco… něco děje,“ řekl Erlendur. „Vánoce mi jdou na nervy.“

„Já bych chtěl být co nejdřív doma,“ řekl Sigurdur Óli.

„Jak vám to jde s plozením dětí?“

„Moc dobře ne.“

„Je problém v tobě?“

„To nevím. Ještě jsme se nenechali vyšetřit, ale Bergpóra už o tom mluvila.“

„Chceš vůbec dítě?“

„Ano. Vlastně nevím. Já vůbec nevím, co chci.“

„Kolik je hodin?“

„Po půl sedmé.“

„Běž domů,“ řekl mu Erlendur. „Já se postarám o našeho Henryho.“

Henry Wapshott se sice vrátil do hotelu, ale nebyl na pokoji. Erlendur ho nechal prozvonit z recepce, potom vyjel výtahem nahoru a klepal na dveře jeho pokoje. Nikdo se neozýval. Přemýšlel o tom, zda nemá přinutit ředitele, aby nechal odemknout dveře, ale k tomu by potřeboval povolení k prohlídce a to by se mohlo protáhnout do noci. Kromě toho nebylo jisté, zda je Henry Wapshott onen Henry, se kterým se měl Gudlaugur sejít v 18.30.

Erlendur stál na chodbě a probíral různé možnosti, když zpoza rohu vyšel muž mezi padesátkou a šedesátkou a mířil přímo k němu. Měl na sobě obnošené tvídové sako, khaki kalhoty a modrou košili s křiklavě červenou kravatou.

Prošedivělé vlasy měl pečlivě načesané přes začínající pleš.

„Jste to vy?“ zeptal se ten muž anglicky, když se k Erlendurovi přiblížil. „Řekli mi, že se po mně někdo ptal.

Nějaký Islanďan. Jste sběratel? Chtěl jste se mnou mluvit?“

„Jmenujete se Wapshott?“ zeptal se ho Erlendur.

„Henry Wapsthott?“ Jeho angličtina nebyla moc dobrá.

Rozuměl celkem dobře, ale s mluvením to bylo horší. Kvůli postupnému prohlubování mezinárodní spolupráce zavedla policie kurzy angličtiny pro zaměstnance, kterých se účastnil

i Erlendur. Líbilo se mu to, a občas si už přečetl nějakou knihu v angličtině.

„Jmenuji se Henry Wapshott,“ řekl ten člověk. „Co ode mě chcete?“

„Asi bychom neměli stát na chodbě,“ řekl Erlendur.

„Nemohli bychom zajít k vám do pokoje? Nebo…?“

Wapshott se zadíval na dveře od pokoje, pak na Erlendura.

„Možná bychom mohli sejít dolů do haly,“ navrhl. „Co ode mě chcete? Kdo jste?“

„Pojďme dolů,“ řekl Erlendur.

Henry Wapshott šel neochotně za ním do výtahu. Když vystoupili ve vestibulu, zamířil Erlendur do restaurace ke stolu, který stál poněkud stranou a bylo tam dovoleno kouřit.

Posadili se a v mžiku u nich byla obsluha. U švédského stolu postávalo několik hostů, ale Erlendura už vystavené lahůdky nelákaly tak jako poprvé. Objednali si kávu.

„Je to divné,“ začal Wapshott, „před půl hodinou jsem se tu měl s někým sejít, ale on se vůbec neukázal. Nenechal mi žádnou zprávu, a pak najdu přede dveřmi svého pokoje vás a jdeme spolu zase sem.“

„S kým jste se tu měl sejít?“

„S jedním Islanďanem. Pracuje v hotelu. Jmenuje se Gudlaugur Egilsson.“

„A vy jste se s ním měl sejít tady a dnes v 18.30?“

„Ano,“ odpověděl Wapsthott. „Co…? Kdo jste?“

Erlendur mu řekl, že je od policie, že byl Gudlaugur zavražděn a že se v jeho pokoji našel lístek, podle něhož policie zjistila, že se měl sejít s mužem jménem Henry. Že se tedy očividně jedná o něho a že policii zajímá, z jakého důvodu se měli sejít. Erlendur se nezmínil, že podle jeho názoru mohl být Wapshott v Ježíškově pokoji v době, kdy došlo k vraždě. Řek jen to, že Gudlaugur pracoval v hotelu dvacet let. Wapshott na Erlendura hleděl a kroutil hlavou, jako by nerozuměl, co mu říká.

„On je mrtvý?“

„Ano.“

„Zavražděný?“

„Ano.“

„Panebože,“ zašeptal Wapshott.

„Odkud jste Gudlaugura znal?“ otázal se Erlendur.

Wapshott vypadal duchem nepřítomně a Erlendur mu zopakoval otázku.

„Znám ho už mnoho let,“ odpověděl Wapshott konečně a usmál se, přičemž odhalil malé, od nikotinu zažloutlé zuby se začernalými kousacími plochami. Erlendurovi proběhlo hlavou, že zřejmě kouří dýmku. „Kdy jste se s ním poznal?“

„My jsme se nepoznali,“ řekl Wapshott. „Nikdy jsem ho neviděl. Dnes večer jsem se ním měl setkat poprvé. Z toho důvodu jsem přijel na Island.“

„Vy jste přijel na Island kvůli tomu, abyste se s ním viděl?“

„Ano, mimo jiné.“

„Ale odkud jste ho tedy znal? Když jste se nikdy předtím nesešli, co to bylo za známost?“

„To nebyla známost,“ řekl Wapshott.

„Já vám nerozumím,“ řekl Erlendur.

„Nešlo o žádný kontakt,“ opakoval Wapshott a zdůraznil to slovo tím, že spojil prsty.

„Co tedy?“ zajímal se Erlendur.

„Jen jednostranný obdiv z mé strany,“ řekl Wapshott.

Erlendur si nechal poslední větu opakovat. Nemohl pochopit, že tenhle Angličan sem přicestoval z Anglie kvůli tomu, že obdivoval Gudlaugura, přestože se s ním nikdy nesetkal. Vrátného z hotelu. Muže, který bydlel v díře ve sklepě a byl nalezen se staženými kalhotami a probodnutým srdcem. Jednostranný obdiv k muži, který dělal Ježíška dětem na vánočních besídkách.

„Já vůbec nerozumím tomu, co mi říkáte,“ přiznal Erlendur upřímně. Pak si vzpomněl na to, že se ho Wapshott nahoře ptal, jestli není sběratel. „Proč vás zajímalo, jestli nejsem sběratel?“ zeptal se. „Sběratel čeho? Co jste tím myslel?“

„Myslel jsem si, že možná sbíráte desky,“ řekl Wapshot.

„Jako já.“

„Desky? Myslíte…?“

„Ano, já sbírám desky,“ odpověděl Wapshott. „Staré desky. Vinylové. Proto znám Gudlaugura. Chtěl jsem se s

ním sejít a těšil jsem se na to. Teď snad pochopíte, že to pro mě byl šok, když jsem se dověděl, že je mrtvý. A navíc zavražděný! Kdo by ho mohl chtít zabít?“

Jeho údiv působil upřímně.

„Nesešel jste se s ním náhodou včera?“ zeptal se Erlendur.

„Kam těmi otázkami míříte? Myslíte si, že lžu? Jsem…?

Chcete mi tím naznačit, že jsem podezřelý z vraždy? Myslíte si, že mám s jeho smrtí něco společného?“

Erlendur na něho jen mlčky hleděl a neodpověděl.

„Ale to je absurdní!“ řekl Wapshott a bezděky zvýšil hlas. „Už dlouho jsem se těšil na to, až toho muže poznám.

Celá léta. To nemůžete myslet vážně.“

„Kde jste byl včera touhle dobou?“ zeptal se Erlendur.

„Ve městě,“ odpověděl Wapshott. „Byl jsem ve městě.

Chodil jsem po sběratelských prodejnách na hlavní obchodní třídě, potom jsem zašel na oběd do indické restaurace, která je tam poblíž.“

„Jste v hotelu už několik dní. Proč jste se s Gudlaugurem nedomluvil dřív?“

„Ale… Neříkal jste, že je mrtvý? Jak to myslíte?“

„Nechtěl jste ho vidět, hned jak jste přišel do hotelu?

Když jste se na to setkání tak těšil. Proč jste čekal tak dlouho?“

„On určil čas a místo setkání. Bože, do čeho jsem se to zapletl?“

„Jak jste navázal s Gudlaugurem spojení? A co myslíte tím jednostranným obdivem?“

Henry Wapshott na něho pohlédl.

„Myslím…“ začal Wapshott, ale Erlendur ho nenechal mluvit.

„Věděl jste, že pracoval v hotelu?“

„Ano.“

„Jak jste se to dověděl?“

„Informoval jsem se na něho. Já se informuji na všechny objekty svého zájmu. Myslím sběratelského zájmu.“

„Proto jste se ubytoval tady v hotelu?“

„Ano.“

„Chtěl jste od něho koupit nějaké desky?“ pokračoval Erlendur.

„Takhle jste se poznali? Dva sběratelé se stejnými zájmy?“

„Jak už jsem řekl, neznal jsem ho osobně a chtěl jsem ho poznat.“

„Proč?“

„Vy zřejmě vůbec netušíte, kdo byl, že?“ řekl Wapshott.

Byl očividně překvapen tím, že Erlendur Gudlaugura vůbec nezná.

„Dělal tu vrátného, domovníka a taky Ježíška,“ řekl Erlendur. „Měl bych o něm vědět víc?“

„Víte, nač se specializuji?“ zeptal se Wapshott. „Nevím, kolik toho víte o sběratelích a sběratelích desek konkrétně, ale většina sběratelů se na něco specializuje. U některých se z toho stane opravdová posedlost. Je neuvěřitelné, co lidi všechno napadne sbírat. Znám jednoho člověka, který sbírá sáčky na zvracení od všech světových aerolinií. Znám ženy, které sbírají vlasy různých typů panenek Barbie.“

S pohledem upřeným na Erlendura se zeptal: „Víte, co sbírám já?“ Erlendur zavrtěl hlavou. Nebyl si jist, jestli to s těmi sáčky na zvracení myslel vážně. A také s těmi vlasy panenek Barbie?

„Já se specializuji na chlapecké sbory.“

„Chlapecké sbory?“

„A nejen na chlapecké. Vlastně mě nejvíc zajímají sboroví zpěváci.“

Erlendur si nebyl jist, jestli tomu muži správně rozumí.

„Chlapci ze sboru?“

„Ano.“

„Vy sbíráte desky sborových zpěváků?“

„Ano. Sbírám pochopitelně i jiné desky, ale zpěváčci jsou mou… jak bych to vyjádřil… mou vášní.“

„Jak to souvisí s Gudlaugurem?“

Henry Wapshott se usmál. Natáhl ruku po tašce z černé kůže, kterou měl u sebe. Otevřel ji a vytáhl malou desku pětačtyřicítku. Z náprsní kapsy vyndal brýle a Erlendur si

všiml, že mu na zem spadl bílý ubrousek. Sehnul se pro něj a přečetl si na něm zeleně vytištěné jméno Brenner.

„Děkuji,“ řekl Wapshott. „To je ubrousek z jednoho německého hotelu. Sběratelství je mou vášní,“ dodal omluvně.

Erlendur přikývl.

„Chtěl jsem ho poprosit, aby mi podepsal ten obal,“ řekl Wapshott a podal Erlendurovi desku.

Na obalu pod černobílou fotografií pihovatého chlapce s hladce sčesanými vlasy stálo jméno Gudlaugur Egilsson.

Mohlo mu být asi dvanáct a usmíval se.

„Měl neuvěřitelně čistý hlas,“ řekl Wapshott. „Ale potom přišla puberta a…“ Rezignovaně pokrčil rameny. „V

tom hlase byl stesk i bol. Udivuje mě, že jste o něm nikdy neslyšel a že nevíte, kdo byl, když vyšetřujete jeho vraždu.

Musel být ve své době slavný. Podle toho, co jsem zjistil, byl známá dětská hvězda.“

„Dětská hvězda?“

„Vyšly s ním dvě desky, jedna sólová a po ní deska, na které zpíval s kostelním sborem. Musel být ve své době velmi známý.“

„Dětská hvězda,“ opakoval Erlendur. „Myslíte jako Shirley Templeová? Taková hvězda?“

„Pravděpodobně, na islandské poměry. Musel být velmi známý, i když dnes na něho už všichni zapomněli. Shirley Templeová byla…“

„Malá princezna,“ zamumlal Erlendur sám pro sebe.

„Prosím?“

„Nevěděl jsem, že byl dětská hvězda.“

„Je to už hodně let.“

„A co bylo potom? Natočili s ním desky?“

„Ano.“

„A vy je máte ve své sbírce?“

„Pokouším se takové exempláře získávat. Specializuji se na sborové zpěváčky. A on měl výjimečný chlapecký hlas.“

„Tak on zpíval ve sboru?“ opakoval si Erlendur sám pro sebe. V duchu viděl plakát s princeznou a chtěl se Wapshotta na dětskou hvězdu Gudlaugura Egilssona vyptat podrobněji, ale už se k tomu nedostal.

„Tady jsi,“ ozval se za jeho zády ženský hlas a on vzhlédl. Valgerdur stála za ním a usmívala se. Tentokrát neměla v ruce tašku s pomůckami. Na sobě měla černý kabát z jemné kůže dlouhý po kolena a pod ním hezký červený svetr. Byla tak decentně nalíčená, že to téměř nebylo poznat. „Platí ještě tvoje pozvání?“ zeptala se.

Erlendur vstal, ale Wapshott byl rychlejší než on.

„Promiň,“ řekl Erlendur, „nevěděl jsem, že…“

„Samozřejmě,“ usmál se Wapshott. „Chápu.“

8

Když se vydatně najedli u švédského stolu a vypili kávu, zašli do baru vedle jídelny. Erlendur objednal pití a usadili se v odděleném boxu. Řekla mu, že tu nemůže zůstat dlouho, když Erlendur projevil zdvořilý zájem. Ne že by ji chtěl pozvat k sobě do pokoje, to ho ani ve snu nenapadlo, a ona to věděla. Vycítil, že je mírně nesvá, a vnímal její defenzivní postoj, podobný jako u těch, které vyslýchá.

Možná ani neví, co tu dělá.

Třeba jí zpočátku připadalo zajímavé pobavit se s kriminalistou. Podrobně se ho vyptávala na práci, na různé zločiny a na to, jak postupují při dopadení zločince.

Erlendur jí odpověděl, že jeho práce spočívá z větší části v nudném papírování.

„Ale zločiny jsou čím dál brutálnější,“ namítla. „Člověk o tom čte v novinách. Jsou to strašné zločiny.“

„Já nevím,“ řekl Erlendur. „Zločiny jsou vždycky strašné.“

„Člověk neustále slyší o drogovém podsvětí, o tom, jak překupníci lákají mladé lidi na drogy, a když ty děti nemohou zaplatit, začnou vydírat jejich rodiny.“

„Ano,“ řekl Erlendur, který si nezřídka dělal podobné starosti o Evu Lind. „Svět se pronikavě změnil. Je mnohem brutálnější.“

Potom se oba odmlčeli.

Erlendur se pokusil změnit téma, ale neuměl to se ženami. Ženy z jeho okolí ho nepřipravily na to, co se rozumí takzvaným „romantickým večerem“. Elínborg byla jeho kamarádka a dobrá spolupracovnice a jejich úzký vztah se vytvořil za léta společné práce a zkušeností. Eva Lind byla jeho dcera, o kterou se musel neustále bát. Halldóra byla žena, kterou si vzal před více než dvaceti lety a která vůči němu po rozvodu projevovala jen nenávist. Takové byly ženy, s nimiž se v životě setkal, a pak možná ještě několik přechodných známostí, které v něm zanechaly jen zklamání a zmatek.

„Co se stalo?“ zeptal se jí, když si sedli. „Proč jsi změnila své rozhodnutí?“

„Nevím,“ odpověděla. „Je to už dlouho, co mě někdo někam pozval. Jak tě vůbec napadlo mě pozvat?“

„Nemám potuchy. S tím švédským stolem to ze mě jen tak vyletělo. Ani já jsem něco takového už dlouho neudělal.“

Oba se usmáli.

Vyprávěl jí o Evě Lind a o svém synovi Sindrim a ona zase jemu, že má dva syny, také už dospělé. Vycítil, že o

sobě a svých rodinných poměrech nechce mluvit. A neměl v úmyslu zasahovat jí do života.

„Už jste zjistili něco o tom zavražděném?“

„Ne, vlastně nic. Ten muž, se kterým jsem prve mluvil…“

„Vyrušila jsem vás? Netušila jsem, že to nějak souvisí s vyšetřováním.“

„To nevadí,“ řekl Erlendur. „On sbírá desky, gramofonové desky, a ukázalo se, že ten zavražděný ze sklepa byl jako chlapec pěvecká hvězda, před mnoha lety.“

„Dětská hvězda?“

„Dokonce nazpíval i desky.“

„Dovedu si představit, že je těžké stát se dětskou hvězdou,“ řekla Valgerdur. „Člověk má jako dítě tolik snů a přání, a pak z nich většinou nic není. Co se pak s takovým člověkem stane?“

„Zahrabe se v takové díře, jako je ten pokojík ve sklepě, a doufá, že si na něho nikdo nevzpomene.“

„Myslíš?“

„Nevím. Možná si na něho někteří lidé vzpomenou.“

„Myslíš, že to nějak souvisí s jeho vraždou?“

„Co?“

„Že byl v dětství tak známý.“

Erlendur se snažil prozradit jí o vyšetřování co nejméně, ale nechtěl působit příliš nepřístupně. Neměl zatím čas o té

otázce přemýšlet, a nevěděl, zda to hrálo nějakou roli, nebo ne.

„To ještě nevíme. Snad na to přijdeme.“

Zmlkli.

„Ale ty jsi nebyl dětská hvězda,“ řekla a usmála se.

„Ne,“ řekl Erlendur. „Já nejsem v žádném směru nadaný.“

„Já jsem na tom stejně,“ řekla Valgerdur. „Kreslím stále, jako když mi byly tři.“

„Co děláš mimo práci?“ zeptala se Erlendura, když zase chvíli seděli mlčky.

Nebyl na takovou otázku připraven a chvíli mu trvalo, než se usmál.

„Nechtěla jsem být indiskrétní,“ řekla, když neodpovídal.

„Ne, to jen… nejsem zvyklý mluvit o sobě,“ řekl Erlendur.

Nemohl jí říct, že hraje golf nebo jinak sportuje. Kdysi se zajímal o box, ale to už je dávno. Nechodil ani do kina a jen zřídka se díval na televizi, do divadla také nechodil. V

létě sám cestoval po Islandu, ale v posledních letech už to bylo čím dál vzácnější. Co vlastně dělá, když nepracuje?

Sám to nevěděl. Většinou byl sám se sebou.

„Hodně čtu,“ řekl nečekaně.

„A co čteš?“ zeptala se.

Znovu dlouho mlčel a musel se usmát.

„Je tak těžké na to odpovědět?“ zeptala se.

„O tragických neštěstích v horách,“ řekl. „Smrtelných neštěstích. O lidech, kteří zahynuli zimou a vyčerpáním. Je to speciální literární obor. Kdysi býval velmi populární.“

„Neštěstí v horách?“

„Ale i mnoho jiných knih, samozřejmě. Čtu hodně.

Dějepisné a filozofické knihy. Historická díla.“

„Takže o všem, co je pohřbeno a zapomenuto?“ Přikývl.

„Minulost nás má ve své moci,“ řekl. „I když je někdy vylhaná.“

„Ale proč čteš o smrtelných neštěstích? O lidech, kteří umrzli ve sněhu. Neděsí tě to?“

Erlendur se usmál sám pro sebe.

„Měla bys být u policie,“ řekl.

Za ten krátký večer se jí podařilo proniknout do těch míst v jeho nitru, které byly uzavřeny i před ním samým.

Nechtěl o tom mluvit. Něco o tom věděla Eva Lind, ale nic konkrétního, a neviděla v tom žádnou spojitost s jeho četbou. Seděl a mlčel.

„Prostě se to tak během let vyvinulo,“ řekl nakonec a okamžitě té lži litoval. „A co ty? Co děláš ty, když zrovna nestrkáš lidem do úst vatové tampony?“

Pokusil se změnit téma a nasadit lehčí tón, ale narušil tím jejich souznění a to byla chyba.

„Já jsem vlastně nikdy neměla čas na nic jiného než na práci,“ řekla. Vycítila, že se nevědomky dotkla něčeho, o

čem nechtěl mluvit, ale nevěděla čeho. Zrozpačitěla a on to vycítil.

„Myslím, že bychom si dnešní večer měli zopakovat,“

řekl, aby schůzku zakončil. Nemohl tu svou lež překonat.

„Souhlasím,“ odpověděla. „Nejdřív jsem se nemohla rozhodnout, ale nelituji toho. Chci, abys to věděl.“

„Ani já toho nelituji,“ řekl.

„Dobře,“ řekla ona. „Tak ti děkuji, za všechno. Děkuji za drambuie,“ řekla a dopila. On si také objednal drambuie, aby jí dělal společnost, ale ani se jí nedotkl.

Erlendur ležel natažený na posteli ve svém pokoji a zíral do stropu. V pokoji byla stále stejná zima a on se na to oblékl. Venku padal sníh. Z nebe se tiše snášely měkké a hebké vločky. Nebyl to ten nelítostný, tvrdý sníh, který zabíjí a umlčuje.

„Co je to za skvrny?“ zeptala se Elínborg chlapcova otce.

„Skvrny?“ opakoval. „Jaké skvrny?“

„Na tom koberci,“ řekl Erlendur. Jeli sem rovnou od chlapce z nemocnice. Sluneční paprsky šikmo dopadaly na koberec na schodišti, které vedlo do prvního patra, kde měl chlapec svůj pokoj. Teď bylo skvrny na koberci vidět zřetelně.

„Při tomto osvětlení jsou dobře vidět,“ řekla Elínborg a zadívala se oknem na slunce. Stálo vysoko na obloze a svítilo jí přímo do očí. Zadívala se na dlaždice z bezového

mramoru, které zachycovaly sluneční svit a působily velmi teple. Nedaleko schodiště stál krásný domácí bar se silnými nápoji a drahými likéry. Láhve červeného a bílého vína stály seřazeny na policích. Bar měl prosklená dvoukřídlá dvířka a Erlendur si všiml, že sklo na jedné straně někdo utíral. Na jedné stěně, na té, která byla obrácena ke schodišti, se zachytily malé kapky, které stekly asi o půldruhého centimetru níž. Elínborg na jednu z nich sáhla a zjistila, že lepí.

„Stalo se tu něco, u té skříně?“ zeptal se Erlendur.

Otec na něho nepřátelsky hleděl.

„O čem to mluvíš?“

„Vypadá to, že se tam něco rozstříklo a tys to teprve nedávno utíral.“

„Ne, to nebylo nedávno,“ řekl otec.

„Ty stopy na schodech,“ řekla Elínborg, „mi připadají jako otisky dětských bot, nebo se mýlím?“

„Já tam žádné otisky nevidím,“ prohlásil otec. „To tys mluvila o nějakých skvrnách. Kam tím vlastně míříš?“

„Byl jsi doma, když tvého syna napadli?“

Otec mlčel.

„Byl napaden ve škole,“ pokračovala Elínborg. „Měl už po vyučování, ale hrál ještě fotbal a po cestě domů byl přepaden. Vycházeli jsme z toho, že se to muselo odehrát tak. Nechtěl mluvit ani s lékaři, ani s námi. Myslím, že se bojí. Možná proto, že mu ti kluci řekli, že ho zabijí, jestli

něco řekne policii. Nebo mu možná někdo jiný řekl, že ho zabije, jestli s námi promluví.“

„Co tím sleduješ?“

„Proč ses v ten den vrátil tak brzy z práce? Přišel jsi domů kolem poledne. Tvůj syn se dovlekl domů a tys hned nato zavolal policii.“

Elínborg už dříve napadlo, co dělal otec tak brzy doma, uprostřed pracovního týdne, ale až teď se ho na to zeptala.

„Po cestě ze školy ho nikdo neviděl,“ řekl Erlendur.

„Snad tím nechceš naznačit, že já… že jsem tak zmlátil vlastního syna já? Nebo co mi tím chceš vlastně říct?“

„Měl bys něco proti tomu, kdybychom ten koberec vzali do laboratoře a nechali udělat rozbor těch skvrn?“

„Já myslím, že nejlepší bude, když vypadnete,“ řekl otec.

„Nechci nic naznačovat,“ řekl na to Erlendur. „Ale tvůj syn dříve či později začne mluvit a řekne, co se stalo. Možná ne teď, ani za několik týdnů, možná bude mlčet měsíc, nebo taky rok, ale jednoho dne to řekne.“

„Ven!“ vyhnal je otec vztekle. „Co si to dovoluješ… Co si to dovolujete… Zmizte. Ať už vás tu nevidím!“

Elínborg jela zase zpátky do nemocnice a zašla na dětské oddělení. Chlapec spal se zavěšenou rukou. Sedla si k němu a čekala, až se probudí. Seděla u něho čtvrt hodiny.

Když se chlapec probudil, uviděl unavenou policistku, ale ten pán v pletené vestě se smutnýma očima tu nebyl. Dívali

se jeden druhému do očí. Elínborg se na něho usmála a zeptala se ho, jak nejšetrněji uměla: „Udělal ti to tvůj otec?“

K večeru se do vily v Breidholtu vrátila s několika zajišťovateli stop a povolením k domovní prohlídce.

Zkoumali otisky na koberci, mramorovou podlahu a seškrábali lepkavé kapky. Vyšli po schodišti nahoru do chlapcova pokoje a prohlíželi kování u postele. Pak se odebrali do prádelny a vybrali ze špinavého prádla utěrky a ručníky. Rozdělali vysavač. Odebrali vzorky z koštěte.

Prohrabávali se v kontejneru na odpadky. Našli tam chlapcovy ponožky.

Otec stál v kuchyni. Volal advokátovi, svému příteli, hned jak se u něj policie objevila. Advokát přijel okamžitě a vyžádal si povolení k prohlídce. Radil svému klientovi, aby nevypovídal.

Elínborg s Erlendurem pozorovali lidi od zajišťování stop při práci. Elínborg provrtávala chlapcova otce pohledem, ale on jen zakroutil hlavou a odvrátil pohled.

„Nechápu, co chcete,“ řekl, „já to prostě nechápu.“

Chlapec proti otci nevypovídal. Když se ho Elínborg ptala, jen se mu zalily oči slzami. To byla jeho jediná reakce.

Za dva dny se ohlásil šéf oddělení zajišťování stop.

„Volám kvůli těm skvrnám na koberci.“

„Ano,“ řekla Elínborg.

„Jsou od drambuie.“

„Od drambuie? Od toho likéru?“

„Je rozstříkaný po celém obývacím pokoji a našli jsme ho i na otiscích chlapcových bot vedoucích až do jeho pokoje.“

Erlendur stále zíral do stropu, když někdo zaklepal na dveře. Vstal a šel otevřít. Eva Lind vklouzla dovnitř.

Erlendur vyhlédl do chodby a zavřel za ní dveře.

„Nikdo mě neviděl,“ řekla Eva. „Ale bylo by to mnohem jednodušší, kdybys byl u sebe doma. Nechápu, co tě to napadlo, ubytovat se tady.“

„Jednoho dne se domů vrátím,“ řekl Erlendur. „Kvůli tomu si nedělej starosti. Co tady děláš ty? Potřebuješ něco?“

„To musím mít důvod, když za tebou chci přijít?“

durdila se Eva. Sedla si k psacímu stolu a vytáhla krabičku cigaret. Hodila na podlahu igelitovou tašku. „Přinesla jsem ti pár věcí,“ řekla mu. „Jestli chceš nějakou dobu zůstat v hotelu, potřebuješ něco na převlečení.“

„Děkuji,“ řekl Erlendur a sedl si proti ní na postel.

Dostal od ní cigaretu a Eva obě zapálila.

„Rád tě vidím,“ řekl a vyfoukl kouř.

„Dostal ses s tím Ježíškem o trochu dál?“

„Jde to pomalu. A co je nového u tebe?“

„Nic.“

„Co dělá tvoje matka? Viděla ses s ní?“

„Ano. Je to pořád stejné. U ní se nic neděje. Práce, koukání do prázdna, spaní. Práce, koukání do prázdna, spaní. Je to všecko, co člověka na světě čeká? Kvůli tomu se má člověk chovat podle pravidel? Jen aby se dřel a pak padl? Podívej se na sebe! Sedíš jako osel tady v hotelovém pokoji, místo abys byl doma.“

Erlendur inhaloval kouř a vyfukoval ho nosem.

„Neměl jsem v úmyslu…“

„Ne, já vím,“ přerušila ho Eva Lind.

„Ty to už nevydržíš?“ zeptal se. „Když jsi tu byla včera…“

„Nevím, jak to mám snést.“

„Co snést?“

„Ten zpackaný život!“

Seděli a kouřili a čas plynul.

„Myslíš někdy na své dítě?“ zeptal se jí nakonec Erlendur. Po potratu mívala těžké deprese. Erlendur věděl, že to není dobré. Nepřestávala se obviňovat, že dítě zabila.

Ten večer, co ji našel v kaluži krve před nemocnicí poté, co se mu pokusila dovolat, nechybělo moc a byla by sama přišla o život.

„Zatracený zpackaný život,“ opakovala a típla cigaretu o stůl.

Když Eva Lind odešla a Erlendur si zase lehl, začal na nočním stolku zvonit telefon. Volal Marian Briem.

„Víš, kolik je hodin?“ zeptal se Erlendur a podíval se na hodinky. Bylo po půlnoci.

„Ne,“ odpověděl Marian. „Přemýšlel jsem o těch slinách.“

„Ty sliny v kondomu?“ zeptal se Erlendur, který se nechtěl rozčilovat.

„Oni na to jistě přijdou sami, ale možná by neškodilo upozornit je na kortizol.“

„Já stejně ještě potřebuji mluvit s někým z oddělení, určitě nám o kortizolu něco řeknou.“

„Pak si budeš moct ledacos domyslet a představit si, co se v té díře odehrálo.“

„Já vím, Mariane. Ještě něco?“

„Ne, jen jsem tě chtěl upozornit na ten kortizol.“

„Dobrou noc, Mariane.“

„Dobrou noc.“

TŘETÍ DEN

9

Další den brzy ráno se Erlendur, Sigurdur Óli a Elínborg sešli v hotelu, aby probrali, co je nového. U bufetu si naložili na talířky snídani a odnesli si je stranou k malému kulatému stolu. V noci sice sněžilo, ale ráno se oteplilo a na ulicích po sněhu nezbylo ani památky. Meteorologové předpovídali zelené Vánoce. Vánoční shon dosáhl vrcholu.

Na všech křižovatkách v Reykjavíku stály dlouhé fronty aut a centrum města se hemžilo lidmi.

„Ten Wapshott, kdo to vlastně je?“ zeptal se Sigurdur Óli.

Mnoho povyku pro nic, pomyslel si Erlendur, napil se kávy a zadíval se z okna. Zvláštní místo, takový hotel. Byla to pro něho změna, ubytovat se v hotelu, ale měl divný pocit z toho, že věděl, že v jeho nepřítomnosti k němu do pokoje vejde uklízečka a uklidí tam. Odešel z pokoje brzy ráno, a když se vrátil, bylo uklizeno. Ustlaná postel, vyměněné ručníky, nové mýdlo na umývadle. Cítil v pokoji přítomnost ženy, která tu uklízela, ale nikdy ji nezahlédl, a tak ani nevěděl, jak vypadá ten, kdo po něm uklízí. Toho rána zašel na recepci a požádal recepční, aby do jeho pokoje nikoho neposílali.

Wapshott byl ochoten se s ním ještě jednou sejít během dopoledne a prozradit mu víc o tom, jak sbírá desky, a také o kariéře Gudlaugura Egilssona. Když je večer předtím vyrušila Valgerdur, rozloučili se podáním rukou. Wapshott vstal a čekal, že mu Erlendur tu ženu představí, ale když to neudělal, sám jí podal ruku a s úklonou se představil. Pak se s omluvou vzdálil. Řekl, že je unavený a hladový a že se chce ještě zastavit v pokoji, než se půjde najíst, a pak do postele.

Ale oni ho v jídelně neviděli po celou dobu, co tam seděli a mluvili spolu. Třeba si objednal večeři na pokoj.

Valgerdur si všimla, že vypadal unaveně.

Erlendur ji doprovodil k šatně a pomohl jí do koženého kabátu. Doprovodil ji ke dveřím a tam zůstali chvíli stát.

Ona pak vyšla do ulice, kde už zase sněžilo. Když od něho odešla Eva Lind a Erlendur usnul, doprovázel ho ve snu úsměv Valgerdur a jemná vůně jejího parfému, která mu zůstala na dlani, když se rozloučili.

„Erlendure?“ vytrhl ho Sigurdur Óli z úvah. „Haló! Co je ten Wapshott zač?“

„Já o něm vím jen to, že je Angličan a že sbírá gramodesky,“ odpověděl Erlendur, který oběma svým spolupracovníkům rozhovor s Wapshottem vylíčil. „A zítra odjíždí z hotelu. Měl by ses telefonicky spojit s kolegy v Anglii a vyžádat si o něm podrobné informace. Já se s ním

ještě jednou sejdu později dopoledne a doufám, že se od něho dozvím víc.“

„Takže zpěváček?“ ozvala se Elínborg. „Kdo by zabíjel sboristu?“

„Ale on už přece dávno vůbec nezpíval,“ namítl Sigurdur

Óli.

„Prý býval slavný,“ řekl Erlendur. „Ty desky, které s ním tenkrát byly natočeny, jsou, jak se zdá, žádané i dnes a platí za raritu. Kvůli nim a kvůli Gudlaugurovi sem Henry Wapshott přiletěl z Anglie. Jeho specializací jsou chlapecké sbory, potažmo zpěváčci ve sboru.“

„Já znám jen vídeňský chlapecký sbor,“ poznamenal Sigurdur Óli.

„Tak on se specializuje na chlapce ze sboru,“ řekla Elínborg. „Co to může být za člověka, když sbírá desky s dětskými sbory a sboristy? Nebylo by vhodné se nad tím zamyslet? Co když s tím mužem není něco v pořádku?“

Erlendur a Sigurdur Óli se na sebe podívali.

„Co tím myslíš?“ zeptal se jí Erlendur.

„Co asi?“ řekla Elínborg a protočila oči.

„Tobě se zdá divné sbírat desky?“

„Desky ne, ale sborové zpěváky,“ řekla Elíborg.

„Sborové zpěváky na deskách. V tom je jistý rozdíl, podle mého názoru. Copak vy vážně nevidíte, že to není úplně normální?“ Podívala se z jednoho na druhého.

„Já zkrátka nemám tvou špinavou fantazii,“ řekl Sigurdur Óli a pohlédl na Erlendura.

„Tak špinavou fantazii! A toho Ježíška se staženými kalhotami a kondomem na pinďourovi jsem si vymyslela taky? Potřebuji k tomu snad nějakou fantazii? A pak se zjistí, že tady v hotelu bydlí někdo, kdo toho Ježíška zbožňuje, ale jen jako dvanáctiletého chlapce, a že kvůli němu přijel z Anglie, aby se s ním osobně setkal. Má to vůbec v hlavě v pořádku?“

„Takže podle tebe to nějak souvisí s jeho sexuálním zaměřením?“ zeptal se jí Erlendur.

Elínborg znovu protočila oči.

„Nedělejte, jako byste byli mniši.“

„Ale on jen sbírá desky,“ řekl Sigurdur Óli. „Jak nám líčil Erlendur, jsou dokonce lidi, kteří sbírají sáčky na zvracení z letadel. Co by podle té tvé teorie měli za sexuální orientaci oni?“

„Já nechápu, jak můžete být tak slepí! Nebo zabednění!

Proč jsou muži tak zabednění a nechápaví?“

„Tak tohle neříkej,“ urazil se Sigurdur Óli. „Proč musejí všechny ženské říkat o mužích, že jsou zabednění. Jako by ony samy nebyly, s tím svým ustavičným ‚ach, já nemohu najít rtěnku‘ a ‚ach…“‚

„Slepí a zabednění staří mniši,“ řekla Elínborg.

„Co lidi žene k tomu, aby se stali sběrateli?“ otázal se Erlendur. „Proč někteří lidé sbírají nějaké věci a hromadí je

kolem sebe? A proč považují některé předměty za cennější než jiné?“

„Některé věci jsou cennější než jiné,“ pronesl Sigurdur Óli.

„Hledají něco, co je něčím výjimečné a jedinečné. Něco, co nikdo jiný nemá. Není tohle jejich cílem? Vlastnit nějakou vzácnost, kterou nikdo jiný na světě nemá.“

„Nejsou to spíš podivíni?“ namítla Elínborg.

„Podivíni?“

„Ano. Nezdá se vám, že mám pravdu? Svérázní patroni?“

„Tys našla ve skříni u Gudlaugura desky,“ vzpomněl si Erlendur. „Cos s nimi udělala? Prohlédla sis je?“

„Viděla jsem je v té skříni,“ řekla Elínborg. „Ani jsem se jich nedotkla a zůstaly tam, pokud si je chceš prohlédnout.“

„Jak se takový člověk jako Wapshott dostal ke Gudlaugurovi?“ pokračovala Elínborg. „Jak se o něm dověděl? Existují nějaké kontaktní osoby? Jak se dostal k islandským deskám s nahrávkami dětských chlapeckých sborů ze sedmdesátých let? Jak se dověděl o chlapci, který nazpíval na Islandu desky před více než třiceti lety?“

„Z časopisů?“ hádal Sigurdur Óli. „Přes internet? Po telefonu? Od jiných sběratelů?“

„Víme už toho o Gudlaugurovi víc?“ zeptal se Erlendur.

„Měl sestru,“ řekla Elínborg. „A má otce, který ještě žije. Samozřejmě jsme je o jeho smrti informovali. Sestra ho identifikovala.“

„Neměli bychom nechat Wapshottovi odebrat vzorek slin?“ zeptal se Sigurdur Óli.

„Jistě, já to zařídím,“ řekl Erlendur.

Sigurdur Óli se pustil do sbírání informací o Henrym Wapshottovi,

Elínborg

chtěla

dohodnout

setkání

s Gudlaugurovým otcem a sestrou a Erlendur se vydal do sklepa do Gudlaugurovy komůrky. Když šel kolem recepce a viděl, že šéf je opět ve službě, předsevzal si, že si s ním později promluví.

V Gudlaugurově skříni našel desky. Byly to jen dvě malé desky. Na obalu jedné stálo: Gudlaugur zpívá Schubertovo Ave Maria. Byla to tatáž deska, kterou mu ukázal Henry Wapshott. Na druhé desce byl obrázek chlapce, který stojí před malým dětským sborem. Dirigent, mladý muž, stál trochu stranou. Gudlaugur Egilsson jako sólista, stálo velkým písmem šikmo přes obálku. Na zadní straně obálky byla stručná informace o slibném mladém sólistovi.

Gudlaugur Egilsson plným právem sklidil velký úspěch s dětským sborem z Hafnafjórduru a panuje všeobecný názor, že tento dvanáctiletý chlapec má před sebou skvělou budoucnost. Na této své druhé desce zpívá svým přenádherným čistým hlasem pod vedením Gabriela

Hermannssona, dirigenta dětského sboru v Hafnarfjórduru.

Tato nahrávka by neměla chybět ve sbírce žádného z těch, kteří milují krásnou hudbu. Na ní nám malý Gudlaugur Egilsson dokazuje svůj nezpochybnitelný talent k sólovému zpěvu. Zanedlouho odjíždí na koncertní turné po celé Skandinávii.

Dětská hvězda, pomyslel si Erlendur a zadíval se na plakát s „malou princeznou“ Shirley Templeovou. Co ty tady děláš? ptal se plakátu. Proč si tě tu vylepil? Proč jsi to jediné, co po sobě zanechal?

Vytáhl mobil.

„Mariane,“ řekl, když se z přístroje ozval hlas. „Ano,“

řekl hlas v telefonu. „Jsi to ty?“

„Je něco nového?“

„Víš, že ten Gudlaugur jako chlapec nahrál gramodesky?“

„Právě jsem to zjistil.“

„Firma, která je vydala, vyráběla desky asi před dvaceti lety, a dnes už údajně neexistuje. Jejím majitelem a obchodním ředitelem byl nějaký Gunnar Hansson.

Jmenovala se GH-Production. V době hippies a Beatles vydávala různé nahrávky, ale jak už jsem řekl, všecko šlo k ledu.“

„Nevíš náhodou, co se stalo se zásobami?“

„Zásobami?“ podivil se Marian Briem.

„S deskami?“

„Pravděpodobně je zařadili do konkurzní podstaty.

Nedělají to tak při každém konkurzním řízení? Mluvil jsem s příbuznými toho Gunnara, má dva syny. Ta firma nikdy nevydávala desky ve velkém a oni se hrozně divili, když jsem se jich na to ptal. Prý se nikdo za poslední léta na tu firmu neptal. Gunnar zemřel někdy v polovině devadesátých let a oni tvrdili, že po sobě kromě dluhů nic nezanechal.

„Tady v hotelu se ubytoval člověk, který sbírá desky se sborovými nahrávkami. Chlapecké sbory a jejich sólisty.

Chtěl se s Gudlaugurem setkat, ale už k tomu nedošlo.

Přemýšlím nad tím, zda ty staré desky mají nějakou cenu.

Jak bych to mohl zjistit?“

„Promluv si se sběrateli,“ poradil mu Marian. „Nebo bys chtěl, abych se poptal já?“

„Ano, to by bylo prima. Ale možná je tu ještě něco.

Nemohl bys vypátrat muže jménem Gabriel Hermannsson?

To je dirigent, který v sedmdesátých letech vedl dětský sbor v Hafnarfjorduru. Jestli ještě žije, určitě bude v telefonním seznamu. Mám tu jednu malou desku, na jejímž obalu je jeho fotka. Odhadl bych ho tak na pětadvacet. Pokud už umřel, tak je to pochopitelně beznadějné.“

„Zpravidla to tak bývá.“

„Co?“

„Že když někdo umře, je už všecko beznadějné.“

„Právě.“ Erlendur se zamyslel. „Proč mluvíš o smrti?“

„To nic.“

„Je ti něco?“

„Děkuji ti, žes mi přihodil pár drobtů.“

„Myslím, že právě to sis přál, ne? V tom svém bezútěšném důchodu, mít možnost si trochu začmuchat.“

„Přinejmenším mám jeden den co dělat,“ řekl Marian.

„Už ses ptal na ten kortizol ve slinách?“

„Teprve to chci udělat,“ řekl Erlendur a oba bývalí kolegové se rozloučili.

Šéf recepce měl svou malou kancelář za recepcí. Seděl tam a procházel papíry, když Erlendur vešel a zavřel za sebou dveře. Šéf recepce se zvedl od stolu a jal se protestovat. Řekl, že nemá čas se s ním bavit, že se chystá na nějakou schůzku. Ale Erlendur si sedl a zkřížil ruce na prsou.

„Před čím utíkáš?“ zeptal se ho.

„Co tím chceš říct?“

„Včera měli v hotelu zatraceně pilno a ty ses vůbec neukázal. Když jsem s tebou mluvil ten večer, co byl zavražděn vrátný, choval ses, jako bys byl na útěku. A teď už jsi zase jako na jehlách. Dověděl jsem se, žes to byl ty, kdo tady Gudlaugura znal nejlépe. Ty to ale popíráš. Tvrdíš, že o něm nic nevíš. Radím ti, abys projevil víc ochoty ke spolupráci. Myslím, že by se ti nelíbilo, kdybys měl Vánoce prosedět v cele předběžného zadržení.“

Šéf recepce se na Erlendura upřeně zahleděl a bylo na něm vidět, že neví, jak se zachovat. Pak se pomalu usadil zpátky za stůl.

„Nic proti mně nemáte,“ řekl. „Bylo by absolutně absurdní, kdybyste si mysleli, že jsem to udělal já. Že jsem byl v Gudlaugurově pokojíku a… že mám něco společného s tím jeho kondomem a tak dále.“

Erlendur neměl vůbec radost z toho, že mezi hotelové zaměstnance prosákly některé podrobnosti, které se pochopitelně staly vítaným pikantním soustem k šuškandě.

Ten kuchař velmi dobře věděl, proč jim odebírali vzorky slin. Šéf recepce měl očividně také zcela přesnou představu o tom, jak byl Gudlaugur nalezen. Třeba ředitel hotelu všechno vybreptal, možná to dala k dobru ta dívka, která vrátného našla, ale mohla to být i sama policie.

„Kdes včera byl?“ zeptal se Erlendur.

„Byl jsem nemocný,“ odpověděl šéf recepce. „Celé dopoledne jsem byl doma.“

„Nikomu jsi nic nehlásil. Byl jsi u lékaře? Dostal jsi neschopenku? Mohl bych s ním mluvit? Jak se jmenuje?“

„Nebyl jsem u lékaře, jen jsem zůstal ležet v posteli.

Teď už se cítím lépe.“ Křečovitě zakašlal. Erlendur se usmál. Tenhle šéf recepce je ten nejubožejší lhář, s jakým se kdy setkal.

„Proč mi lžeš?“

„Nic proti mně nemáte,“ opakoval šéf recepce.

„Nenapadá tě nic lepšího než mi vyhrožovat. Chci, abys mi dal pokoj.“

„Mohl bych samozřejmě zajít za tvou ženou,“ řekl Erlendur. „Zeptat se jí, jestli ti včera přinesla čaj do postele.“

„Tu z toho vynech,“ zvolal zbrunátnělý šéf recepce a hlas mu ztvrdl.

„Nevynechám ji z toho,“ řekl klidně Erlendur. Šéf recepce po něm vrhl vražedný pohled. „Nedovolím ti s ní mluvit.“

„A proč ne? Co skrýváš? Chováš se tak podezřele, že se mě hned tak nezbavíš.“

Šéf recepce se zahleděl před sebe a zasténal.

„Dej mi pokoj. Nemá to nic společného s Gudlaugurem.

Mám nějaké soukromé problémy a snažím se je vyřešit.“

„Co je to za problémy?“

„O tom s tebou nemusím mluvit.“

„Posouzení ponech na mně.“

„K tomu mě nemůžeš nutit.“

„Jak už jsem řekl, můžu si obstarat povolení dát tě do vyšetřovací vazby. Nebo můžu prostě zajet za tvou ženou a promluvit si s ní.“

Šéf recepce si zhluboka povzdechl.

„Ale zůstane to mezi námi?“

„Jen pokud to nebude souviset s Gudlaugurem.“

„Nesouvisí to s ním.“

„V pořádku.“

„Předevčírem někdo volal mé ženě,“ řekl šéf recepce.

„Ve stejný den, co jste našli Gudlaugura.“

Vylíčil Erlendurovi, že volala nějaká žena, kterou manželka nezná, a že se ptala po něm. Bylo to uprostřed pracovního týdne, takže to nebylo nic neobvyklého. Často ho přes den shánějí. Všichni, kdo ho znají, vědí, že má nepravidelnou pracovní dobu. Jeho žena je lékařka a pracuje v nedaleké nemocnici. Ten telefon ji probudil. Měla jít na noční. Žena v telefonu hovořila tak, jako by jejího muže dobře znala, ale okamžitě byla ve střehu, když se jí jeho manželka zeptala na jméno.

„Kdo jsi?“ zeptala se jí. „Proč mu voláš domů?“

Odpověď, která následovala, jen zvýšila její údiv a podezření.

„Něco mi dluží,“ řekla žena do telefonu.

„Vyhrožovala mi, že zavolá ke mně domů,“ přiznal se šéf recepce Erlendurovi.

„A kdo je ta žena?“

Stalo se to před deseti dny večer. Jeho manželka byla na lékařském kongresu ve Švédsku a on si vyšel se třemi přáteli na večeři. Dobře se bavili, byli staří kamarádi. Po večeři se vydali na obchůzku po hospodách a skončili v populárním zábavním lokálu ve starém městě. Tam ztratil kamarády z očí, šel si sednout k baru a tam uviděl nějaké lidi, které znal

z hotelové branže. Stál poblíž malého tanečního parketu a prohlížel si tančící páry. Byl mírně přiopilý, ale ne tolik, aby nebyl schopen racionálního rozhodování. Proto teď nemůže pochopit, co udělal. Nikdy dřív nic takového neudělal.

Přišla k němu a stejně jako ve filmu držela v ruce cigaretu a požádala ho o oheň. On je sice nekuřák, ale za tu dobu, co pracuje v hotelu, si navykl nosit u sebe zapalovač.

Je to zvyk ještě z dob, kdy se smělo kouřit všude. Mluvila s ním o něčem, na co už dávno zapomněl, a pak se ho zeptala, jestli ji nechce pozvat na skleničku. Pohlédl na ni. Ale jistě.

Stáli u baru a on objednal pití, a když se uvolnil malý stolek, šli se posadit. Byla velmi atraktivní a flirtovala s ním. On na její hru sice přistoupil, ale neměl z toho dobrý pocit. Za normálních okolností se k němu ženy takhle nechovaly.

Seděla těsně u něj a začala být důvěrná. Když vstal, aby zašel pro další pití, přejela mu rukou po stehně. Podíval se na ni a ona se usmála. Byla to hezká, přitažlivá žena, která věděla, co chce. Byla asi o deset let mladší než on.

Když už bylo pozdě večer, zeptala se ho, jestli ji doprovodí domů. Nebydlela daleko a on souhlasil. Nebyl si jist, zda dělá správně, byl na rozpacích, ale na druhé straně byl zvědavý, co přijde. Bylo to pro něho něco úplně nového, připadal si jako na Měsíci. Po třiadvacet let byl věrným manželem. Dvakrát nebo třikrát za celou tu dobu měl

příležitost políbit jinou ženu, ale něco takového se mu nikdy předtím nestalo.

„Byl jsem úplně vyvedený z rovnováhy,“ řekl Erlendurovi. „Jedno moje já chtělo domů a na všechno rychle zapomenout. Druhé já chtělo k ní do bytu.“

„Já vím, které já to bylo,“ řekl Erlendur.

Stáli na schodišti moderního domu s několika byty, přede dveřmi do jejího bytu a ona zasunula klíč do zámku.

Dokonce už jen ten pohyb mu připadal smyslný. Dveře se otevřely a ona prošla těsně kolem něho. „Pojď dál,“ pozvala ho a dotkla se ho rukou.

Šel za ní. Namíchala nápoje. On si sedl na pohovku v obývacím pokoji. Pustila hudbu, přistoupila k němu se sklenicí v ruce a usmívala se, takže bylo vidět krásné bílé zuby mezi namalovanými rty.

Sedla si k němu, odložila sklenku a pomalu mu rozepnula zip u kalhot.

„Bylo mi… Bylo to… Dělala neuvěřitelné věci,“ řekl šéf recepce.

Erlendur na něho jen hleděl a neříkal nic.

„Ráno jsem se chtěl vyplížit z bytu, ale ona byla vzhůru.

Měl jsem výčitky svědomí, cítil jsem se jako ten nejposlednější ničema, že jsem podvedl svou ženu a děti.

Nechtěl jsem tu ženu už nikdy vidět. Ležela na posteli s otevřenýma očima, když jsem se v přítmí plížil pokojem.“

Posadila se na posteli a rozsvítila stolní lampičku. „Ty už jdeš?“ zeptala se. Odpověděl: „Ano, už je pozdě.“ A něco vtom smyslu, že ho čeká důležitá schůzka.

„Nelíbila se ti noc se mnou?“ zeptala se.

Držel v ruce kalhoty a podíval se na ni.

„Byla fantastická,“ řekl, „ale už se nesmíme nikdy setkat. Já prostě nemohu. Promiň.“

„Dostanu od tebe osmnáct tisíc korun,“ řekla tak klidně, jako by to bylo naprosto samozřejmé a nebylo třeba se o tom předem zmiňovat.

Zíral na ni a myslel si, že se přeslechl.

„Osmnáct tisíc,“ opakovala.

„Jak to myslíš?“

„Za dnešní noc,“ řekla.

„Za dnešní noc? Chceš tím říct, že se prodáváš?“

„A co sis myslel?“ divila se. Vůbec nechápal, co mu říká.

„Snad sis vážně nemyslel, že dostaneš ženu, jako jsem já, zadarmo?“ řekla mu.

Postupně mu docházelo, že to myslí vážně.

„Ale vždyť jsi mi nic neřekla.“

„Copak to se musí? Dej mi těch osmnáct tisíc, a možná sem zase někdy můžeš přijít.“

„Bránil jsem se a nechtěl jsem zaplatit,“ řekl šéf recepce Erlendurovi. „A odešel jsem. Jenže ji to strašně rozlítilo.

Volala mi do práce a vyhrožovala mi, že zavolá domů, když nezaplatím.“

„Jak se jim říká?“ otázal se Erlendur. „Je to nějaký anglický výraz. Nějak jako date… date-girls. Byla to jedna z nich? Co myslíš?“

„Nevím, co byla, ale věděla dobře, co dělá, a nakonec zavolala mé ženě a řekla jí, co se stalo.“

„Proč jsi jí prostě nezaplatil? Tím by ses jí zbavil.“

„Já si nejsem tak jist, že bych se jí zbavil,“ odpověděl šéf recepce. „Včera jsme o tom hovořili se ženou. Všechno jsem jí přiznal a popsal jí, jak se to stalo. Stejně jako tobě.

Jsme spolu třiadvacet let a pro mé chování samozřejmě není omluvy, ale byla to past, alespoň já si to myslím. Kdyby té ženě nešlo o peníze, k ničemu by nedošlo.“

„Takže podle tebe to byla jen a jen její vina?“

„Ne, samozřejmě, že ne, ale přesto… byla to past.“

Chvíli mlčeli.

„Děje se něco podobného i tady v hotelu?“ zeptal se ho Erlendur. „Chodí sem date-girls?“

„Ne,“ odpověděl šéf recepce. „Myslíš, že by ti to neušlo?“

„Slyšel jsem, že ses na to ptal. Ale nic takového se tu neděje.“

„No tak dobře,“ řekl Erlendur. „Necháš si to pro sebe?“

„Potřebuji znát jméno té ženy, pokud ho víš. A adresu.

A zůstane to mezi námi.“

Šéf recepce se rozmýšlel.

„Ta proklatá coura,“ řekl a na okamžik vypadl z role zaměstnance jednoho z nejlepších hotelů. „Zaplatíš jí?“

„Na tom jsme se se ženou shodli. Nedostane ani korunu.“

„Myslíš, že se ti chtěl někdo pomstít?“

„Pomstít?“ opakoval šéf recepce. „Nerozumím. Jak to myslíš?“

„Myslím to tak, že máš třeba nepřítele, který se s tou ženou mohl domluvit a narafičit to tak, aby ses dostal do problémů? Znáš někoho, s kým máš nevyřízené účty?“

„Tak tohle by mě ani ve snu nenapadlo. Myslíš, že mám nějaké nepřátele, kteří to tak naaranžovali?“

„Nemusejí to být nepřátelé. Možná jen vtipálci, třeba ti tví kamarádi.“

„Ne, takoví nejsou. A kdyby to byl vtip, pak by zašli příliš daleko. Tady už doopravdy přestává každá legrace.“

„Dal jsi vrátnému výpověď?“

„Proč to chceš vědět?“

„Řekls mu to? Nebo jste mu to poslali písemně, nebo jak?“

„Sdělil jsem mu to ústně.“

„A jak to přijal?“

„Bylo to pro něho dost tvrdé. Což je pochopitelné.

Pracoval tu dlouho, mnohem déle než například já.“

„Je možné, že to byla jeho msta, pokud vůbec šlo o pomstu?“

„Gudlaugurova? Že by něco takového zosnoval? Ne, to si nedovedu představit. Tomu nevěřím. On nebyl na vtipkování jakéhokoliv druhu.“

„Věděl jsi o tom, že byl jako dítě hvězda?“

„Hvězda? V čem?“

„Nazpíval desky. Byl sólistou v dětském sboru.“

„O tom nic nevím,“ řekl šéf recepce.

„Ještě poslední otázku,“ řekl Erlendur a vstal.

„Ano?“

„Můžeš zařídit, aby mi na pokoj přinesli gramofon?“

požádal ho Erlendur a viděl na šéfovi recepce, že přemýšlí o tom, co je to zase za výmysl a co znamená.

Když Erlendur vešel do vestibulu, uviděl po schodišti ze sklepa vycházet vedoucího oddělení zajišťování stop.

„Jak to vypadá se slinami, které se našly na kondomu?

Je něco nového? Už jste udělali rozbor na kortizol?“

„Pracujeme na tom. Co ty víš o kortizolu?“

„Přinejmenším to, že může být nebezpečný, když je ho ve slinách moc.“

„Sigurdur Óli se ptal po vražedné zbrani,“ řekl vedoucí oddělení. „Policejní lékař soudí, že nešlo o žádný speciální nůž. Nebyl ani moc dlouhý a měl úzkou čepel s drobným ozubením.“

„Takže žádný lovecký nebo řeznický nůž?“

„Ne, spíš docela obyčejný, pokud jsem to správně pochopil,“ řekl vedoucí oddělení. „Úplně obyčejný nůž.“

10

Erlendur si odnesl obě desky z Gudlaugurova pokoje do svého. Zavolal do nemocnice a ptal se po Valgerdur.

Přepojili ho na její oddělení. Ve sluchátku se ozvala jiná žena. Znovu se zeptal po Valgerdur. Žena řekla: „Okamžik, prosím.“ Pak se konečně ozvala Valgerdur. „Nezbyl ti náhodou nějaký vatový tampon?“ zeptal se jí.

„Jde o smrtelné nehody nebo neštěstí v horách?“ zeptala se.

Erlendur se usmál.

„V hotelu je jeden cizinec, kterého musíme prověřit.“

„Spěchá to moc?“

„Dneska hodlá odcestovat.“

„Ty jsi ještě tam?“

„Ano.“

„Tak já tam přijdu.“ Erlendur zavěsil.

Smrtelné nehody a neštěstí v horách, pomyslel si a usmál se. Měl s Henrym Wapshottem schůzku u baru v přízemí. Sešel dolů, sedl si k baru a čekal. Barman se ho zeptal, zda si chce něco objednat, ale on odmítl. Pak si to ale

rozmyslel a objednal si vodu. Díval se za bar na všechny ty alkoholické nápoje všemožných barev, na police plné likérů.

Na podlaze v obývacím pokoji našli neviditelný skelný prach. Na barové skříni zase kapky drambuie, ty také našli na chlapcových ponožkách a na schodech. V koštěti byly úlomky skla a totéž ve vysavači. Vše nasvědčovalo tomu, že se na podlaze v obývacím pokoji rozbila láhev drambuie.

Chlapec pravděpodobně šlápl do rozlitého likéru a utekl po schodech do svého pokoje. Podle šlápot to vypadalo, že utíkal. Podle toho usoudili, že tu láhev rozbil on. Jeho otec se přestal ovládat a zbil ho. A skončilo to tak, že chlapce museli odvézt do nemocnice.

Elínborg předvolala jeho otce k výslechu na policejní prezidium na Hverfisgata, kde mu předložila výsledky dosavadního šetření z oddělení pro zajišťování stop a vylíčila mu, jak zareagoval jeho syn poté, co se ho zeptala, zda ho tak zbil jeho otec. Sdělila mu, že si je stoprocentně jistá tím, že pachatelem je on. Erlendur byl u výslechu přítomen. Přednesl otci jeho práva, řekl mu, že je podezřelý a že si může přizvat k výslechu právního zástupce. A že by si ho měl přizvat. Otec prohlásil, že v této chvíli žádného právníka nepotřebuje. Prý je nevinen. Stále znovu zdůrazňoval, že nechápe, proč ho podezřívají, že by takhle zbil syna, jen kvůli tomu, že rozbil nějakou láhev likéru.

Erlendur zapnul v místnosti, kde ho vyslýchali, diktafon.

„Myslíme si, že se to odehrálo takto,“ začala Elínborg a dělala, jako by to četla z protokolu. Snažila se, aby v jejím hlase nebyly znát žádné osobní pocity. „Chlapec se vrátil domů ze školy, byly skoro čtyři. Za chvíli jsi přišel ty.

Pokud jsme správně informováni, odešel jsi toho dne z práce brzy. Z nějakého důvodu chlapec upustil láhev drambuie.

Dostal strach a utekl do svého pokoje. Tys dostal záchvat vzteku, a mnohem víc než to. Úplně jsi ztratil sebekontrolu a vyběhl jsi za chlapcem nahoru, abys mu dal za vyučenou.

Jenže se ti to vymklo z rukou a zbil jsi ho tak brutálně, žes musel zavolat sanitku a nechat ho odvézt do nemocnice.“

Otec hleděl na Elínborg a neřekl ani slovo.

„Zatím ještě nevíme, čím jsi ho zbil, byl to nějaký předmět, který jsme nenašli. Pravděpodobně dlouhý, přinejmenším měl ostré hrany. Je ale také možné, žes ho srazil na hranu postele.

Tloukl jsi ho hodně dlouho. Než jsi zavolal sanitku, uklidil jsi obývací pokoj. Likér jsi utřel třemi utěrkami, které jsi pak hodil do kontejneru na odpad za domem.

Mramorovou podlahu jsi vytřel a jemné střepy vysál vysavačem. Barovou skříňku jsi také otřel a chlapci jsi sundal ponožky, které rovněž putovaly do kontejneru. Na koberec na schodišti jsi použil čistící prostředek, ale nepodařilo se ti odstranit skvrny úplně.“

„Nic z toho nemůžeš dokázat,“ řekl otec. „To celé je přitažené za vlasy. Můj kluk ti nic neřekl. Neřekl ani slovo

o těch, kdo ho zbili. Proč raději nepátráš po těch jeho spolužácích?“

„Proč jsi nám neřekl o tom likéru?“

„Protože to nemá s celou věcí nic společného.“

„A ty ponožky v kontejneru? Ty otisky malých chodidel na schodech?“

„Ta láhev s likérem se rozbila, ale udělal jsem to já a stalo se to dva dny předtím, než syna přepadli. Chtěl jsem si nalít, ale láhev mi vypadla z ruky a rozbila se na tisíc kusů.

Syn to viděl a hrozně se vylekal. Řekl jsem mu, aby dával pozor, kam šlape, ale to už šlápl do rozlitého likéru, a pak utíkal k sobě do pokoje. Nemá to nic společného s tím přepadením. Musím říct, že jsem velmi překvapen vaším obviněním a tím, jak jste překroutili fakta. Nemáte nic v rukou. Řekl vám snad, že jsem ho zbil já? O tom silně pochybuji. A také vám nic takového říct nemohl, protože já jsem to nebyl. Nikdy bych mu nebyl schopen něco takového udělat. Nikdy!“

„Proč jsi nám to neřekl hned?“

„Hned?“

„Když jsme našli ty skvrny. Neřekl jsi ani slovo.“

„Protože jsem se bál, že se stane právě tohle. Že si spojíte mou nešikovnost s tím, co se mu stalo. Nechtěl jsem to ještě víc komplikovat. Jsem přesvědčen, že mu to udělali ti syčáci ze školy.“

„Tvoje firma stojí před bankrotem,“ řekla Elínborg.

„Musel jsi propustit přes dvacet lidí, a další ještě budeš muset propustit. Mám za to, že jsi ve velkém stresu. Ani ten dům neudržíš…“

„Takový už je život podnikatele.“

„Myslíme si, že ses k němu choval násilnicky už dříve.“

„Tak to už zacházíš…“

„Prohlíželi jsme jeho zdravotní záznamy. Za čtyři roky měl dvakrát zlámané prsty.“

„Máš děti? Ty mají neustále nějaká zranění. To je absurdní.“

„Lékař poukázal u posledního případu na jisté anomálie a vyrozuměl orgán zabývající se péčí o děti. Ti pak přišli k tobě domů a prověřovali domácí poměry. Nic ale nenašli.

Zato dětský lékař našel na hřbetech chlapcových rukou vpichy po jehle.“

Otec mlčel.

Elínborg se přestala ovládat. „Ty netvore!“ sykla na něho.

„Chci mluvit se svým právním zástupcem,“ řekl a uhnul před jejím pohledem.

„I said, good morning!“

Erlendur se vrátil do přítomnosti. Henry Wapshott stál před ním a přál mu dobré jitro. Erlendur byl pohroužen do svých úvah, myslel na toho chlapce, který vyběhl po schodech do svého pokoje, aby se zachránil před otcovým

běsněním, a vůbec nepostřehl, že Wapshott přišel k baru, ani neslyšel, že ho pozdravil.

Vyskočil a potřásl mu rukou. Wapshott byl oblečen stejně jako včera. Jen vlasy měl rozcuchané a vypadal unaveně. Objednal si kávu a Erlendur udělal totéž.

„Mluvili jsme spolu o sběratelích,“ začal Erlendur.

„Yes,“ řekl Wapshott a smutně se usmál. „Bunch of loners, like myself.“

„Jak takový sběratel v Anglii zjistí, že skoro před čtyřiceti lety existoval v Hafnarfjórduru na Islandu chlapec, který zpíval ve sboru a který měl překrásně čistý hlas?“

„Ó, on měl mnohem víc než jen překrásně čistý hlas.

Mnohem, mnohem víc. Ten chlapec měl zcela výjimečný hlas.“

„Jak jste se o Gudlauguru Egilssonovi dověděl?“

„Od lidí se stejnými zájmy jako já. Sběratelé gramodesek se specializují, ale to už jsem vám říkal včera.

Vezměme si tedy jako příklad sborový zpěv. Sběratelé se mohou specializovat buď na dirigenty nebo na konkrétní aranžmá nebo na konkrétní sbory. Nebo na sólisty jako já.

Někteří

sbírají

chlapce,

kteří

nazpívali

staré

sedmdesátiosmiotáčkové šelakové desky, jiní sbírají singly na pětačtyřicet otáček, ale jen od některých nahrávacích studií. Těch specializací je bezpočet. Někteří sbírají jen nahrávky konkrétních písní, například Stormy Weather, tu jistě znáte. To jen abyste pochopil, oč tu jde. O Egilssonovi

jsem se dověděl od skupiny japonských sběratelů, kteří zřídili informační a výměnnou burzu po internetu. Nikdo nesbírá tolik západní hudby jako právě Japonci. Ti cestují po celém světě a vykupují všecko, co se dá. Jsou jako vysavač, vcucnou všecko, co kdy na deskách vyšlo a co se jim dostane pod ruku. Hlavně od Beatles a z období hippies. Na všech burzách jsou známí jako žlutí psi. A nejlepší na nich je, že mají peníze.“

Erlendur přemýšlel o tom, zda je dovoleno u baru kouřit, a rozhodl se, že to zkusí. Když Wapshott viděl, že si chce zapálit cigaretu, vytáhl pomačkanou krabičku chesterfieldek a Erlendur mu připálil.

„Myslíte, že se tu smí kouřit?“ zeptal se Wapshott.

„To se uvidí,“ odpověděl Erlendur.

„Japonci měli jeden exemplář malé desky s Egilssonem,“ řekl Wapshott. „Tu, kterou jsem vám včera ukázal. Koupil jsem ji od nich. Byla neuvěřitelně drahá, ale nelituji toho. Když jsem se jich zeptal, odkud tu desku mají, dověděl jsem se, že tuhle desku jim prodal nějaký norský sběratel z hor na trhu desek v Liverpoolu. Spojil jsem se s tím norským sběratelem a od něho jsem zjistil, že deska pochází z pozůstalosti jednoho producenta gramodesek z Trondheimu. Tomu jeden exemplář poslal z Islandu někdo, kdo pravděpodobně chtěl, aby se ten chlapec stal mezinárodně známý.“

„Tolik rozruchu kolem jedné staré desky,“ poznamenal Erlendur.

„Sběratelé jsou experti. K jejich největší zábavě patří zjišťovat původ toho, co mají ve svých sbírkách. Od té doby jsem zkoušel sehnat těch desek víc, ale to se snadněji řekne, než realizuje. Existují jen dvě desky, na kterých si ho můžete poslechnout.“

„Řekl jste mi, že jste tu desku koupil za velké peníze od Japonců. Mají takové desky skutečně nějakou cenu?“

„Jen pro sběratele,“ řekl Wapshott. „A v tomto případě nemluvíme o velkých částkách.“

„Ale přece o takových, že se vám vyplatí přiletět na Island a získat jich víc. Proto jste se chtěl sejít s Gudlaugurem. Abyste zjistil, zda těch desek nemá víc.“

„Už nějakou dobu jsem ve spojení s několika sběrateli z Islandu. Už předtím, než jsem se začal zajímat o Egilssonovy desky. Bohužel, žádné další desky s ním už neexistují. Islandští sběratelé nedokázali žádnou sehnat.

Možná se mi podaří získat jeden exemplář přes internet z Německa. Přijel jsem na Island, abych se setkal s těmi sběrateli a s Gudlaugurem Egilssonem, protože obdivuji jeho zpěv. A také proto, abych se seznámil se zdejším trhem a prošel sběratelské prodejny.“

„A tím se živíte?“

„To sotva,“ řekl Wapshott a vtáhl do plic kouř z chesterfieldky. Od dlouholetého kouření měl zažloutlé

prsty. „Dědil jsem. Nájemní domy v Londýně. Starám se o jejich správu, ale většinu času věnuji sběratelství. Dalo by se to nazvat posedlostí.“

„A sbíráte chlapce, kteří zpívali ve sborech.“

„Ano.“

„Narazil jste na Islandu na něco?“

„Ne, na nic. Zdá se, že dnes už lidé nemají zájem něco schovávat. Chtějí všechno nové. Vše staré zřejmě považují za šunt, který nestojí za to, aby ho schovávali. Podle mého názoru se zde s deskami zachází špatně. Lidé je prostě vyhazují, i desky z pozůstalostí. Nepřizvou nikoho, aby si je prohlédl. Pryč s nimi, do odpadků. Dlouho jsem si myslel, že jeden spolek tady v Reykjavíku, jmenuje se Sorpa, je spolkem sběratelů. Ten název se totiž stále znovu objevoval v korespondenci. Potom se ale ukázalo, že jde o firmu, která recykluje použité zboží. Sběratelé nacházejí ve vyhozeném odpadu různé vzácnosti a prodávají je přes internet za přijatelné ceny.“

„Je Island pro sběratele nějak mimořádně zajímavý?“

zajímal se Erlendur. „Z obecného pohledu.“

„Největší předností Islandu je přehlednost trhu. Každá deska se vydává jen v malém nákladu a brzy se vyprodá.

Pak už je více méně ztracená. Jako desky s Gudlaugurem Egilssonem.“

„Musí to být napínavé, být sběratelem ve světě, který si neváží starých věcí a považuje je za nepotřebné. A musí být

uspokojující, když je člověk přesvědčen o tom, že zachraňuje kulturní poklady.“

„Ano, v jistém smyslu jsme nenapravitelní podivíni, kteří se pokoušejí zachránit některé věci před zničením,“

řekl Wapshott. „Ale můžete s nimi i obchodovat.“

„I to je možné.“

„Co se stalo z Gudlaugura Egilssona? Co se stalo z dětské hvězdy?“

„To, co se stane se všemi dětskými hvězdami,“ řekl Wapshott. „Dospěl. Já přesně nevím, co se s ním stalo, ale jako dospívající chlapec ani jako dospělý už nezpíval. Jeho pěvecká kariéra byla závratná, ale krátká, a pak se ztratil v davu a přestal být výjimečný a vzácný. Nikdo už ho neoslavoval, a jemu to asi chybělo. Člověk musí mít velmi silný charakter, aby v tak křehkém věku zvládl tolik slávy a obdivu, a ještě více síly potřebuje k tomu, aby se vyrovnal s tím, když se k němu pak jeho obdivovatelé obrátí zády.“

Wapshott se podíval na hodiny nad barem, pak na své hodinky a odkašlal si.

„Chtěl jsem letět večerním letadlem do Londýna a musím před odletem ještě něco zařídit. Chcete ode mě slyšet ještě něco?“

Erlendur na něho upřeně pohlédl.

„Ne, myslím, že je to všechno. Myslel jsem, že chcete odcestovat až zítra.“

„Kdybych vám mohl ještě v něčem pomoci, tady je má vizitka,“ řekl Wapshott, vytáhl malou kartičku z náprsní kapsy a podal ji Erlendurovi.

„Vy jste si změnil rezervaci na jiné letadlo?“ otázal se Erlendur.

„Když už se s ním nemohu sejít, vyřídil jsem všechno, co jsem chtěl, a ušetřím jednu noc v hotelu,“ řekl Wapshott.

„Jen jednu věc ještě,“ řekl Erlendur. „Ano?“

„Za chvíli sem přijde laborantka a odebere vám vzorek slin, nemáte-li námitek.“

„Vzorek slin?“

„Ano, kvůli vyšetřování.“

„Proč vzorek slin?“

„To vám prozatím nemohu prozradit.“

„Jsem podezřelý?“

„Odebíráme vzorky slin od každého, kdo Gudlaugura znal. Tak se to dělá při každém vyšetřování. Není to nic osobního.“

„Rozumím,“ řekl Wapshott. „Sliny! To je zvláštní.“

Zasmál se a Erlendur znovu viděl jeho spodní zuby zčernalé od nikotinu.

11

Prošli do hotelu lítačkami. On starý a křehký na pojízdném křesle, ona za ním, drobná a štíhlá, se špičatým orlím nosem a pichlavýma očima, kterýma bloudila po hotelovém vestibulu. Té ženě mohlo být mezi padesáti a šedesáti, byla oblečená do hnědého zimního kabátu a černých kožených kozaček. Zručně před sebou tlačila pojízdné křeslo. Muži mohlo být kolem osmdesátky, zpod klobouku mu vyčnívaly bílé vlasy a hubený a nezdravě bledý obličej. Seděl shrbený, kolem krku měl omotaný černý šál a jeho bílé kostnaté ruce vyčnívaly z rukávů černého kabátu. Oči měl skryty za silnými brýlemi v černých obroučkách, které je zvětšovaly tak, že vypadaly jako rybí.

Žena tlačila pojízdné křeslo k recepci. Šéf vyšel ze své kanceláře a pozoroval je, jak se přibližují.

„Mohu něčím posloužit?“

Muž na křesle na něho ani nepohlédl. Žena se zeptala po kriminalistovi jménem Erlendur, který podle jejich informací vede tady v hotelu vyšetřování. Erlendur těsně předtím odešel s Wapshottem z baru a viděl je vejít do hotelu. Hned jak je uviděl, vzbudili jeho zájem. Měli v sobě něco, co mu připomnělo smrt.

Chvíli přemýšlel o tom, jestli neměl Wapshottovi zakázat, aby opustil hotel a vrátil se do Londýna, ale nenašel jediný důvod, proč by ho tu mohl držet. Dále se zájmem pozoroval tu ženu s orlím nosem a muže s rybíma očima u recepce a ve chvíli, kdy si kladl otázku, co tu asi tihle dva chtějí, všiml si ho hlavní recepční a zamával mu, aby šel k nim. Erlendur se chtěl rozloučit s Wapshottem, ale ten zmizel, jako by se po něm zem slehla.

„Ti dva se ptají po tobě,“ oznámil mu šéf recepce, když k nim přišel. Oči pod kloboukem si ho nedůvěřivě měřily.

„Ty jsi Erlendur?“ zeptal se ho muž na pojízdném křesle stařecky roztřeseným hlasem.

„Chcete se mnou mluvit?“ zeptal se jich Erlendur. Orlí nos se pohnul nahoru.

„Ty vedeš tady v hotelu vyšetřování vraždy Gudlaugura Egilssona?“ zeptala se ho žena s orlím nosem.

„Ano,“ odpověděl Erlendur.

„Já jsem jeho sestra. A toto je náš otec. Můžeme si promluvit někde v klidu?“

„Mohl bych ti pomoci s tím křeslem?“ nabídl se Erlendur, ale ona na něj pohlédla, jako by řekl něco nepatřičného, a tlačila křeslo před sebou. Šli za Erlendurem do baru ke stejnému stolu, u kterého předtím seděl s Wapshottem. Kromě nich tam nikdo nebyl, dokonce ani barman ne. Erlendur nevěděl, jestli je bar odpoledne

otevřený. Ale s největší pravděpodobností ano, když nebyly zamčené dveře. Jen o tom zřejmě nikdo nevěděl.

Žena přisunula křeslo ke stolu a zabrzdila je. Pak si sedla proti Erlendurovi.

„Chtěl jsem se co nejdřív vydat k vám,“ lhal Erlendur.

Pověřil totiž návštěvou Gudlaugurových příbuzných Sigurdura Óliho a Elínborg.

„My nejsme zvědaví, aby k nám domů chodila policie,“

opáčila žena. „Ještě nikdy se nám něco takového nestalo.

Volala k nám nějaká žena, pravděpodobně od vás.

Představila se myslím jako Elínborg. Ptala jsem se jí, kdo vede vyšetřování, a ona mi řekla, že ty. Doufám, že to vyřídíme tady, abychom zase měli klid.“

Na těch lidech nebylo vůbec vidět, že by truchlili.

Žádný náznak smutku, jako u většiny lidí, kterým zemřel někdo blízký. Jen chladná lhostejnost. Věděli, že musí splnit svou povinnost a vypovídat na policii, ale bylo na nich vidět, že je jim to proti srsti, neostýchali se dát to najevo. Působilo to dojmem, jako by ten mrtvý, kterého našli ve sklepě hotelu, s nimi neměl nic společného. Jako by nad to byli povzneseni.

„Víte, za jakých okolností byl Gudlaugur nalezen?“

začal Erlendur.

„Víme, že byl zavražděn,“ řekl stařec. „Probodnut.

Víme, že někdo probodnul.“

„A víte i to, kdo to udělal?“

„Nemáme potuchy,“ prohlásila žena. „Nestýkali jsme se s ním. Nevíme, s kým se stýkal. Neznali jsme ani jeho přátele, ani nepřátele, pokud nějaké měl.“

„Kdy jste ho viděli naposledy?“

V té chvíli vešla do baru Elínborg. Zamířila k nim a sedla si vedle Erlendura. Představil ji, ale ti dva nejevili sebemenší zájem. Zřejmě byli rozhodnuti, že budou hovořit jen s ním.

„Pravděpodobně když mu bylo asi dvacet,“ řekla žena.

„To bylo naposledy, co jsme ho viděli.“

„Dvacet?“ Erlendur si myslel, že se přeslechl.

„Jak jsem řekla, nestýkali jsme se s ním.“

„A proč?“ zajímala se Elínborg.

Žena ji nepovažovala za hodnou ani pohledu, natož odpovědi.

„Nestačilo by, kdybychom mluvili s tebou?“ zeptala se Erlendura. „Musí u toho být i ta žena?“

Erlendur pohlédl na Elínborg a té se zdálo, že se mu mírně rozjasnila tvář.

„Jeho osud se vás očividně nedotkl,“ řekl, aniž by zodpověděl ženinu otázku. „Myslím Gudlaugurův osud. Byl to tvůj bratr,“ podíval se na ženu. „A tvůj syn,“ podíval se na starce. „Proč?

Jak je možné, že jste ho celých třicet roků neviděli?

A mimochodem, řekl jsem vám, že se moje kolegyně jmenuje Elínborg,“ dodal. „Máte-li nějaké námitky,

odvezeme vás na komisařství a tam budeme pokračovat v rozhovoru. Tam také můžete podat oficiální stížnost. Přede dveřmi stojí policejní auto.“

Orlí nos se uraženě zvedl. Pichlavé oči se stáhly k sobě.

„Vedl vlastní život,“ řekla, „a my zase svůj. Víc k tomu není co říct. Nestýkali jsme se. Prostě to tak bylo. Nám to vyhovovalo. A jemu taky.“

„Takže to znamená, že jste ho od poloviny sedmdesátých let neviděli?“

„Nestýkali jsme se,“ opakovala.

„Ani jednou za celou tu dobu? Ani jste spolu nemluvili po telefonu? Nic?“

„Ne,“ řekla žena. „Proč ne?“

„To je naše rodinná věc,“ řekl stařec. „S touhle záležitostí to nemá nic společného. Ani to nejmenší.

Všechno je pohřbeno a zapomenuto. Co ještě chcete vědět?“

„Věděli jste, že pracuje tady v hotelu?“

„Občas jsme o něm něco zaslechli,“ řekla žena. „Věděli jsme, že tu dělá vrátného. Nosil takovou nesmyslnou livrej a otevíral dveře hotelovým hostům. A pokud jsem to správně pochopila, dělal o Vánocích taky Ježíška.“

Erlendur na ni upřeně hleděl. Říkala to tak, jako by rodině nemohl způsobit větší pohanu než to, že se nechal nalézt polonahý v hotelovém sklepě.

„My toho o něm moc nevíme,“ řekl Erlendur. „Zdá se, že neměl mnoho přátel. Bydlel tady v hotelu, v malém

pokojíku ve sklepě. Vypadá to, že byl oblíbený. Zřejmě měl rád děti, proto ho požádali, aby dělal Ježíška, jak jsi řekla.

Ale dozvěděli jsme se, že v dětství měl před sebou slibnou pěveckou kariéru. Nazpíval gramofonové desky, myslím, že dvě, ale to vy asi budete vědět lépe. Na obálce desky, kterou jsem viděl, bylo napsáno, že ho čeká turné po celé Skandinávii, aby si podrobil svět. Dnes už toho chlapce nikdo nezná, kromě několika bláznivých sběratelů desek. Co se tenkrát stalo?“

Jak Erlendur mluvil, orlí nos se sklonil a pichlavé oči přestaly hledět tak tvrdě. Stařec sklopil oči a díval se na stůl a ta žena, která se vší silou upnula k nepřístupnosti a povýšenosti, už nebyla tak sebejistá.

„Co se stalo?“ opakoval Erlendur a vzpomněl si na to, že má obě Gudlaugurovy desky, které našel ve sklepě, u sebe v pokoji.

„Nic se nestalo,“ řekl stařec. „Ztratil hlas. Přišel brzy do puberty a ve dvanácti ztratil hlas, tím to skončilo.“

„Potom už nemohl zpívat?“ zeptala se Elínborg. „Potom měl strašný hlas,“ pronesl stařec rozzlobeně. „A už ho nešlo zkultivovat. Nebylo mu pomoci. Vypěstoval si ke zpěvu odpor. Začal být náladový a dostával záchvaty vzteku. Byl prostě proti všemu. I proti mně. Proti své sestře, která se snažila udělat pro něho všechno, co bylo v jejích silách.

Dokonce mě napadl a dával mi vinu za to, co se stalo!“

„Nemáte-li další otázky…“ řekla žena a pohlédla na Erlendura. „Neřekli jsme vám toho už dost? Nestačí vám to?“

„V Gudlaugurově pokoji jsme toho moc nenašli,“ řekl Erlendur, jako by ji neslyšel. „Jen dvě jeho desky a dva klíče.“

Nechal si klíče poslat zpět z oddělení zajišťování stop.

Vytáhl je teď z kapsy a položil je na stůl. Visely na kroužku s malým kapesním nožem v růžovém plastovém pouzdru.

Na jedné straně pouzdra byl pirát s dřevěnou nohou a černou páskou přes oko, a pod ním stálo PIRÁT.

Žena vrhla na klíče rychlý pohled a prohlásila, že je nikdy neviděla. Stařec si nasadil brýle na nos a klíče si prohlédl. Pak zavrtěl hlavou.

„Tys našel jeho desky?“ zeptala se žena.

„Dvě,“ odpověděl Erlendur. „Nazpíval jich víc?“

„Ne, žádné další nejsou,“ řekl stařec a díval se na Erlendura přivřenýma očima. Pak ale rychle odvrátil pohled.

„Mohli bychom ty desky dostat?“ zeptala se žena.

„Já myslím, že zdědíte všechno, co po sobě zanechal,“

odpověděl Erlendur. „Až skončí vyšetřování, předáme vám všechno, co mu patřilo. Neměl žádné jiné příbuzné, nebo snad ano? Nějaké děti? V tomto ohledu nemáme ještě kompletní informace.“

„Já vím jen to, že žil sám,“ řekla žena. „Můžeme vám být ještě nějak nápomocni?“ zeptala se pak tónem, kterým

dávala najevo přesvědčení, že nesmírně přispěli k vyšetřování už jen tím, že se uráčili přijít do hotelu.

„Nebyla to jeho vina, že v pubertě přišel o hlas,“ řekl Erlendur, který nemohl snést jejich lhostejnost a aroganci.

Zemřel mu syn. Zavraždili jí bratra. A oni se chovají, jako by se nic nestalo. Jako by se jich to netýkalo. Jako by jeho život už dávno přestal být součástí toho jejich, z nějakého důvodu, který nehodlali prozradit.

Žena na Erlendura chladně pohlédla. „Jestli už tedy nic dalšího nemáte,“ řekla znovu a odbrzdila křeslo.

„Uvidíme,“ řekl Erlendur.

„Zdá se ti, že projevujeme málo účasti,“ řekla nečekaně.

„Mně se zdá, že neprojevujete vůbec žádnou účast,“ řekl Erlendur. „Ale to se mě netýká.“

„Máš pravdu,“ řekla žena. „To se tě netýká.“

„Jen jedno bych rád věděl. Vy jste k tomu člověku opravdu nic necítili? Byl to tvůj bratr! A tvůj syn!“ obrátil se na starce.

„Byl pro nás cizí člověk,“ řekla žena a vstala. Starcova tvář se pokřivila.

„Protože nesplnil vaše očekávání?“ Erlendur se rovněž zvedl. „Protože vás jako dvanáctiletý hoch zklamal? Byl ještě dítě. Co jste mu udělali? Vyhodili jste ho? Vyhodili jste ho na ulici?“

„Jak se opovažujete s námi takhle mluvit?“ řekla žena se zaťatými zuby a začala Erlendurovi arogantně vykat. „Jak

se opovažujete! Kdo vám dal právo hrát si na svědomí světa?“

„A kdo vás o svědomí připravil?“ zvolal Erlendur se zvláštním důrazem na „vás“.

Žena na něho hleděla pohledem plným hněvu. Potom, jako by toho měla dost, se prudce obrátila k pojízdnému křeslu, otočila je od stolu a tlačila je ven z baru. Rychle prošla halou k otočným dveřím. Z reproduktorů zněl bolestný hlas islandské operní zpěvačky… Dotkni se strun harfy mé, božsky krásná vílo… Elínborg s Erlendurem šli těm dvěma v patách a dívali se za nimi, jak vycházejí z hotelu. Žena zpříma jako svíčka, ale stařec ještě víc shrbený.

Bylo vidět, jak se mu nad opěradlem třese hlava.… A mnozí zůstanou dětmi po celý život…

12

Když Erlendur po obědě zašel k sobě na pokoj, zjistil, že tam mezitím šéf recepce nechal přinést gramofon a dva reproduktory. Hotel měl několik gramofonů, které nebyly dlouho používány. Erlendur měl doma taky jeden, takže rychle zjistil, jak se ovládá. Neměl CD přehrávač a už léta si nekoupil novou desku. Moderní hudbu neposlouchal. V

práci slyšel něco o hip hopu a dlouho si myslel, že to znamená skoky na laně.

Elínborg byla na cestě do Hafnarfjorduru. Erlendur ji pověřil, aby vypátrala, do které školy Gudlaugur jako dítě chodil. Chtěl se na to zeptat jeho otce nebo sestry, ale nedošlo k tomu, když jejich rozhovor tak náhle skončil.

Bude si s nimi muset promluvit ještě jednou. Ale mezitím by měla Elínborg najít lidi, kteří Gudlaugura znali, a promluvit s jeho bývalými spolužáky. Erlendur se chtěl dovědět, jaký vliv měla sláva na chlapce jeho věku a jak na to reagovali spolužáci ze školy. Rovněž ho zajímalo, co se stalo poté, když přišel o hlas. Co dělal v letech, která následovala.

Třeba si někdo vzpomene, jestli tenkrát neměl nějaké nepřátele.

Když stáli v hotelové hale, vysvětloval to Elínborg tak obšírně, že na ní bylo vidět, jak je nervózní. Byla toho názoru, že jí nemusí popisovat každý krok do všech podrobností. Věděla, oč jde, a byla schopná jednat samostatně.

„A nakonec si můžeš po cestě koupit zmrzlinu,“ řekl, aby ji ještě trochu poškádlil. Pronesla pár pohrdavých poznámek o ješitných mužích a prošla dveřmi.

„Jak toho Wapshotta poznám?“ řekl nějaký hlas za jeho zády, a když se ohlédl, stála před ním Valgerdur s kufříkem v ruce.

„Angličan s postupující pleší a nikotinem začernalými zuby, který sbírá desky s chlapeckými sbory a sólisty,“ řekl Erlendur. „Toho si nemůžeš splést.“

Usmála se.

„Tak on má začernalé zuby?“ řekla. „A sbírá desky se zpěváčky?“

„To je velmi dlouhá historie, kterou ti jednou budu vyprávět. Jak to vypadá se vzorky slin? Netrvá to nějak moc dlouho?“

Byl nezvykle rád, že ji zase vidí. Srdce mu poskočilo, když uslyšel za zády její hlas. Melancholie z něho na chvíli spadla a jeho hlas zněl živěji. Zhluboka se nadechl.

„Nevím, jak to udělat,“ řekla. „Je jich hrozně moc.“

„No, já…“ Erlendur hledal způsob, jak se omluvit za to, co včera večer vyprávěl. „Včera večer jsem byl pěkně

melancholický. Katastrofy a neštěstí v horách. Neřekl jsem ti celou pravdu, když jsem ti vyprávěl o smrtelných nehodách a katastrofách v horách.“

„Nemusíš mi nic říkat,“ ujistila ho.

„Ale ano, já ti to chci říct,“ řekl Erlendur.

„Existuje možnost, že se ještě sejdeme?“

„Já…“ nedořekla. „Nedělej si kvůli tomu zbytečné starosti. Nebylo to tak zlé. Zapomeňme na to. Souhlasíš?“

„Souhlasím, když chceš,“ řekl proti své vůli.

„Kde najdu toho Wapshotta?“

Erlendur s ní šel na recepci, kde jí řekli číslo pokoje.

Podali si ruce a on se za ní díval, jak jde k výtahu. Čekala, ale neohlédla se na něho. Přemýšlel, zda se má odvážit a zkusit se jí zeptat znovu. Ale než k tomu došlo, otevřely se dveře a ona zmizela v kabině. Než se dveře zavřely, zadívala se na něho a pousmála se.

Erlendur viděl, že se výtah zastavil v poschodí, kde bydlel Wapshott. Stiskl tlačítko a přivolal ho dolů. Když vešel, cítil ještě vůni Valgerdur. Vyjel do svého pokoje.

Položil na gramofon desku s Gudlaugurem Egilssonem a přepnul rychlost na 45 otáček. Ulehl na postel. Deska byla jako nová. Nebyly na ní žádné škrábance ani prach. Jen na začátku mírně praskala, ale pak přišla předehra a výjimečně čistý chlapecký hlas začal zpívat Ave Maria.

Stál na chodbě sám a opatrně otevřel dveře do otcova pokoje. Viděl, jak sedí na kraji postele a zírá před sebe

v tichém zoufalství. Jeho otec se pátrání nezúčastnil. S

velkými potížemi našel cestu zpátky do dvora, když nečekaně propukla bouře a oba synové se mu ztratili z očí.

Chodil sněhem a hledal je, ale neviděl ani vlastní ruku před očima, a když je volal, jeho hlas zanikal v hukotu bouře.

Jeho děs byl nepopsatelný. Vzal chlapce s sebou proto, aby mu pomohli sehnat ovce. Několik ovcí se jim zatoulalo do hor. Chtěl je sehnat do ovčína. Byla sice zima, ale předpověď počasí nedávala důvod k obavám, a když se vydali na cestu, byly vyhlídky příznivé. Bouře přišla bez varování.

Erlendur vešel za otcem do pokoje a zůstal stát u něho.

Nechápal, proč sedí na posteli, místo aby byl v horách s pátracím oddílem. Jeho bratra stále ještě nenašli. Může být ještě naživu, i když to bylo velmi nepravděpodobné.

Erlendur to poznal podle výrazu lidí, kteří se úplně vyčerpaní vrátili do vsi, aby si chvíli odpočinuli a nabrali sil, než se vrátí zpátky do hor. Pocházeli z okolních statků a malých osad na pobřeží. Hledali všichni, kdo mohli chodit.

Vzali s sebou psy a dlouhé hole, kterými bodali do sněhu.

Tak našli Erlendura. A tak chtěli najít i jeho bratra.

Rozdělili se na malé skupinky, které se rozešly po náhorní planině, po osmi až desíti mužích. Píchali holemi do sněhu a volali bratra jménem. Bylo to už dva dny, co našli Erlendura, a tři dny, co ta sněhová bouře vypukla. Bratři se dost dlouho udrželi spolu. Erlendur byl o dva roky starší a

držel bratra za ruku, ale prsty jim zkřehly a Erlendur necítil, že jeho stisk povoluje. Měl stále pocit, že bratrovu ruku drží, ale pak se ohlédl, a bratr nikde. Mnohem později se mu zdálo, že si vzpomíná na okamžik, kdy mu bratrova ruka vyklouzla z jeho, ale byla to jen jeho fantazie. Když se to stalo, necítil nic.

Zdálo se mu, že sněhová bouře trvá snad deset let, že nemíní skončit a napadá ho ze všech stran, rve z něj šaty a brání mu ve výhledu, mrazivá a nemilosrdná. Nakonec klesl do sněhu a pokusil se zahrabat. Ležel a myslel na bratra, který musel umřít tam nahoře v horách.

Probudil ho šťouchanec do ramene, a když otevřel oči, spatřil neznámou tvář. Neslyšel, co ten muž říká. Chtěl spát dál. Vytáhli ho ze sněhu a muži se střídali, když ho nesli dolů do údolí, ale on si na tu cestu téměř nevzpomínal.

Slyšel matku, která se ho snažila zahřát. Přišel doktor a prohlédl ho. Měl omrzliny na nohou a na rukou, ale nic vážného. Uložili ho do postele. Jeho otec seděl na kraji postele, jako by se ho nic z toho, co se dělo, netýkalo.

Za dva dny byl Erlendur zase na nohou. Bezmocně a vystrašeně se postavil před otce. Když se začal zotavovat a nabíral sil, trápily ho výčitky svědomí. Proč on? Proč on, a ne jeho bratr? Kdyby nenašli jeho, mohli najít jeho bratra?

Byl by se na to rád zeptal otce, a také se ho chtěl zeptat na to, proč se nezúčastnil pátrání. Ale nezeptal se ho. Jen se na

něho díval, na temné linie v jeho obličeji, na černé strniště a na temné kruhy zármutku pod očima.

Uběhla dlouhá chvíle, než si ho otec všiml. Erlendur položil svou ruku na jeho a zeptal se ho: „Zavinil jsem to já, tati? Protože jsem ho nedržel dost pevně a nedával na něho lepší pozor? Měl jsem být u něho, aby nás našli oba?“ Tiše a zajíkavě se ptal a nakonec se rozplakal.

Otec sklonil hlavu. Oči se mu zalily slzami, objal Erlendura a rozplakal se také. Ten velký muž se chvěl v náruči svého malého syna.

To všechno probíhalo Erlendurovi hlavou, až najednou uslyšel škrábání desky. Takové vzpomínky si už dlouho nedovolil, a ony se najednou vrátily, přepadly ho a on znovu cítil ten hluboký zármutek, o němž věděl, že se ho nikdy zcela nezbaví.

A ty vzpomínky v něm vyvolal ten chlapecký hlas, taková moc z něj vycházela.

13

Hotelový telefon na nočním stolku zazvonil. Vstal, zvedl jehlu z desky a vypnul gramofon. Volala Valgerdur a řekla mu, že Henry Wapshott není ve svém pokoji. Nechala ho vyvolat hotelovým rozhlasem a všichni ho hledali, ale nikde ho nenašli.

„Řekl mi, že počká,“ podivil se Erlendur. „Že by se už odhlásil z hotelu? Řekl mi, že má rezervaci na večerní letadlo.“

„Na to jsem se neptala,“ řekla Valgerdur. „Ale nemohu tu už déle čekat a…“

„Ne, samozřejmě, že ne, promiň,“ omluvil se Erlendur.

„Pošlu ho za tebou, až ho najdu. Promiň prosím.“

„Dobře. Tak já jdu.“

Erlendur nevěděl, co má říct, ale nechtěl hovor ještě ukončit. Mlčení se protahovalo a vtom někdo zaklepal na dveře. Domníval se, že je to Eva Lind.

„Rád bych tě zase viděl,“ řekl Valgerdur, „ale pochopím, když nebudeš chtít.“

Znovu se ozvalo zaklepání na dveře, tentokrát hlasitější.

„Rád bych ti vyprávěl o těch horských neštěstích a tragických nehodách,“ pokračoval Erlendur. „Pokud máš zájem mě poslouchat.“

„Oč ti vlastně jde?“ zeptala se.

„Máš zájem?“

Sám nevěděl, co vlastně chce. Proč chce s tou ženou mluvit o tom, s čím se nikdy nesvěřil vlastní dceři? Proč to nenechá být a nežije si dál svůj život jako doposud. Nepustit k sobě nic zvenčí, ani teď, ani jindy?

Valgerdur neodpověděla hned a klepání na dveře se ozvalo potřetí. Erlendur odložil sluchátko na stolek a otevřel dveře, aniž by viděl, kdo je za nimi. Než zvedl sluchátko, Valgerdur zavěsila.

„Haló?“ volal do sluchátka. „Haló?“ Ale už se nikdo neozýval.

Položil sluchátko a ohlédl se. V pokoji stál muž, kterého nikdy předtím neviděl. Byl malý, oblečený do tmavomodrého zimníku, s šálou na krku a modrou čepicí na hlavě. Na oblečení se mu třpytily kapky vody z roztálého sněhu. Měl masitý obličej, odulé rty a velké červené vaky pod malýma, unavenýma očima. Erlendurovi připomněl fotografie W. H. Audena. U nosu mu visela malá kapka.

„Ty jsi Erlendur?“ zeptal se.

„Ano.“

„Řekli mi, že mám přijít do hotelu a promluvit si s tebou,“ řekl ten muž, sundal si čepici, otřepal ji o kabát a utřel si kapku z nosu.

„Kdo ti to řekl?“ otázal se Erlendur.

„Jmenuje se Marian Briem. Nevím, kdo to je. Zřejmě se zabývá tím případem a pátrá po lidech, kteří znali Gudlaugura. Já patřím k těm, kteří ho v minulosti znali, a Marian Briem mi řekl, abych si s tebou o něm promluvil.“

„Kdo jsi?“ Jeho rysy Erlendurovi připadaly povědomé, ale nedokázal je zařadit.

„Jmenuji se Gabriel Hermannsson a dirigoval jsem dětský sbor v Hafnarfjórduru,“ odpověděl muž. „Mohl bych si sednout na postel? Ty dlouhé hotelové chodby…“

„Gabriel? No ovšem, prosím, posaď se.“ Muž si rozepnul kabát a uvolnil šál. Erlendur vzal do ruky gramodesku a zadíval se na fotografii dětského sboru z Hafnarfjórduru. Dirigent se díval přímo do objektivu. „Tak to jsi ty?“ řekl Erlendur a podal muži obal.

Muž se zadíval na obrázek a přikývl.

„Odkud ji máš?“ zeptal se. „Tyhle desky už se léta neprodávají. Já jsem o tu svou přišel, protože jsem ji někomu půjčil a on už mi ji nevrátil. Člověk by neměl nikomu nic půjčovat.“

„Měl ji u sebe v pokoji,“ odpověděl Erlendur.

„Nebylo mi víc než osmadvacet,“ řekl Gabriel, „když jsme tu desku točili. Neuvěřitelné, jak ten čas letí.“

„Co ti Marian Briem řekl?“

„Mnoho ne. Já jsem mu řekl, že jsem Gudlaugura znal, a on na to, že se mám obrátit na tebe. Musel jsem stejně něco vyřídit v Reykjavíku, takže jsem to spojil.“

Gabriel se odmlčel.

„Nebyl jsem si podle jeho hlasu jistý, zda je muž, či žena, ten Marian,“ řekl potom. „Co je to za jméno? Vím, že mi do toho nic není, ale zajímá mě to. Většinou člověk pozná po hlase, jestli jde o muže, nebo o ženu. Je Marian mužské, nebo ženské jméno? Ten člověk mi podle hlasu připadal asi tak v mém věku, možná starší, ale samozřejmě jsem se ho na to neptal. Divné jméno, Marian Briem.“

Erlendur si všiml, že svůj zájem nepředstírá, jako by pro něj bylo mimořádně důležité vědět, zda je Marian Briem muž, či žena.

„Já jsem o tom nikdy nepřemýšlel,“ přiznal Erlendur.

„Právě jsem poslouchal tu desku,“ řekl a ukázal na obal.

„Ten hlas je kouzelný, jinak se to nedá vyjádřit, vezmeme-li v úvahu věk toho chlapce.“

„Gudlaugur byl možná nejlepší dětský zpěvák, jakého kdy Island měl,“ odpověděl Gabriel a zadíval se na obal desky. „Teď, s odstupem doby, už to mohu říci s jistotou.

Myslím, že jsme si tehdy vůbec neuvědomili, co nám bylo svěřeno. To vyšlo najevo až mnohem později, možná až teď, v posledních letech.“

„Kdys ho poznal?“

„Přivedl ho ke mně jeho otec. Jejich rodina tenkrát bydlela v Hafnarfjórduru, a pokud vím, tak tam stále ještě bydlí. Matka mu zemřela, když byl ještě malý, a otec vychovával Gudlaugura i jeho starší sestru sám. Jeho otec věděl, že jsem studoval hudbu v zahraničí. Vyučoval jsem hudbu, jak soukromě, tak na národní škole v Hafnarfjórduru a v jiných městech. Angažovali mě jako dirigenta nově založeného dětského sboru. Byla to téměř samá děvčata.

Většinou to tak bývá, proto jsme se zaměřili na hledání nadaných chlapců. Gudlaugura mi přivedl jednoho dne jeho otec domů. Bylo mu tenkrát deset a měl překrásný hlas.

Obdivuhodný hlas. A uměl zpívat. Hned jsem si všiml, že otec klade na syna vysoké nároky a že je na něj velmi přísný. Pochlubil se mi tím, že ho naučil všemu, co o zpěvu ví. Později jsem zjistil, že to byl velký tyran, že chlapce tvrdě trestal a zavíral ho doma, nedovoloval mu hrát si venku s jinými dětmi. Myslím, že ten chlapec neměl pěkné dětství, že na něj otec kladl nereálné nároky a že nemohl být se svými kamarády často. Byl klasickým příkladem dítěte, které rodiče tyranizují a modelují je podle svých představ.

Podle mě Gudlaugur neměl hezké dětství.“ Gabriel se odmlčel.

„Zdá se, žes o tom hodně přemýšlel, že?“ otázal se Erlendur.

„Musel jsem přihlížet tomu, jak se to dělo.“

„Co?“

„Není nic horšího než nutit děti všemožnými prostředky k disciplíně a klást na ně příliš vysoké nároky. Nemám tím na mysli přísnost, kterou potřebuje každé dítě, když zlobí, to je něco jiného. Děti si samozřejmě musejí na disciplínu zvyknout. Mluvím o tom, kdy rodiče svým dětem ukradnou dětství. Když jim nedají šanci být tím, čím chtějí být, a nutí je násilím, aby byly něčím jiným. Gudlaugur měl krásný chlapecký hlas, soprán, a jeho otec s ním měl velké plány.

Tím nechci říct, že by s ním jednal špatně z vědomé vypočítavosti. Jen ho prostě připravil o jeho vlastní život, o jeho dětství.“

Erlednur vzpomínal na svého otce, který se mu snažil vštěpovat dobré mravy a vždy mu projevoval náklonnost.

Měl na něho jen jediný požadavek, aby se choval slušně a byl zdvořilý vůči jiným lidem. Jeho otec se nikdy nepokoušel udělat z něho něco jiného, než Erlendur byl.

Myslel i na otce, který teď stojí před soudem za násilnické zacházení se svým synem, a viděl před sebou Gudlaugura, který se po celý svůj dětský život usilovně snažil splnit otcovo očekávání.

„Nejlépe je to viditelné na náboženských fanaticích,“

pokračoval Gabriel. „Takovým dětem nezbývá nic jiného než převzít víru svých otců a žít takový život, jaký si představují jejich rodiče, nikoliv takový, jaký si představují ony samy. Nedostane se jim možnosti být svobodní, vystoupit ze světa, který jim byl vnucen, a moci o svém

životě rozhodovat. Ty děti si to pochopitelně uvědomí až mnohem později, pokud si to vůbec uvědomí. Ale většina z nich, když se dostane do puberty, nebo když dospěje, začne vzdorovat a to může vést k vážným roztržkám. Takové dítě najednou už nechce vést život, jaký mu rodiče vnutili, a dochází k vážným konfliktům. Příkladů je dost: lékař si přeje, aby jeho dítě bylo také lékařem. Totéž platí o právnících, ředitelích, letcích. Všude jsou lidé, kteří kladou na své děti požadavky, kterými je zotročují.“

„Byl to Gudlaugurův případ? Řekl i on jednoho dne, že už to stačilo? Vzbouřil se?“

Gabriel chvíli mlčel.

„Setkal ses s jeho otcem?“ zeptal se pak.

„Mluvil jsem s ním dnes ráno,“ odpověděl Erlendur. „S

ním a s jeho dcerou. Jsou plní hněvu a zášti a mně bylo jasné, že Gudlaugur doma nepoznal žádnou lásku. Nikdo pro něj neplakal.“

„Jeho otec seděl na pojízdném křesle, že?“

„Ano.“

„Stalo se mu to o několik let později,“ řekl Gabriel.

„Později než co?“

„Několik let po tom koncertu. Po tom osudném koncertu, po němž mělo začít to skandinávské turné. Nikdy předtím se nestalo, aby jel islandský chlapec na turné s pěveckým sborem. Jeho otec poslal jeho první desku do Norska a jeden z tamějších producentů projevil zájem a

zorganizoval turné s cílem vydat s ním desku ve Skandinávii. Jeho otec mi jednou řekl, že jeho snem je, aby jeho syn zpíval s vídeňským chlapeckým sborem.

Zdůrazňuji jeho snem, nikoliv snem jeho syna. A on by to byl dokázal, o tom není pochyb.“

„A co se stalo?“

„To, co se dříve či později stane každému chlapci se sopránem. Zasáhne příroda,“ odpověděl Gabriel. „Byl to pravděpodobně nejhorší okamžik v jeho životě. Mělo se to stát na zkoušce, nebo doma. Ale stalo se to v koncertním sále a ten chudák malý…“

Gabriel pohlédl Erlendurovi do tváře.

„Byl jsem s ním v zákulisí. Dětský sbor s ním měl zazpívat několik písní. V jevišti bylo hodně dětí z Hafnarfjorduru, hudební osobnosti z Reykjavíku, dokonce kritici z různých novin. Před koncertem proběhla velká reklamní kampaň. Chlapcův otec samozřejmě seděl v první řadě. Gudlaugur za mnou později, mnohem později, až když se odstěhoval z domu, přišel a řekl mi, co onoho osudného večera prožíval. A já jsem od té doby často přemýšlel o tom, jak jedna jediná událost může člověka poznamenat na celý další život.“

Městské kino v Hafnarfjórduru bylo obsazeno do posledního místečka a v sále to šumělo vzrušením. Byl v tom hezkém kině už dvakrát předtím, podívat se na film, a byl okouzlen vším, co viděl: krásným osvětlením hlediště a

zvýšeným pódiem, kde se také hrávalo divadlo. Tehdy tam s ním byla jeho matka, když promítali Jih proti severu, a byl tady se svým otcem a se sestrou podívat se na nový kreslený film od Walta Disneyho.

Dnes se však lidé nepřišli podívat na hrdiny stříbrného plátna, ale přišli si poslechnout jeho hlas, který znali z desek. Neměl už trému, spíš pocit nejistoty. Vystupoval už v kostele v Hafnarfjórduru i ve škole a chodilo ho poslouchat hodně lidí. Zpočátku býval vyplašený a občas dostal skutečný strach. Až později pochopil, že ho ostatní obdivují, a to mu pomohlo překonat plachost. Lidé měli důvod, proč ho chodili poslouchat, a on neměl mít z čeho strach. Tím důvodem, proč za ním lidé chodili, byl jeho hlas a jeho zpěv.

Nic jiného. Stal se hvězdou.

Jeho otec uveřejnil v novinách inzerát: Dnes večer vystoupí nejlepší chlapecký soprán na Islandu. Byl nejlepší ze všech. Jeho otec byl na vrcholu štěstí a prožíval jeho dnešní večerní vystoupení s mnohem větším napětím než on sám. Už několik dní nemluvil o ničem jiném. Kéž by se byla tvá matka dožila toho, že vystoupíš v kině, řekl. Měla by z toho takovou radost. Byla by nevýslovně šťastná.

Jeho hlasem byli okouzleni i v jiné zemi a chtěli ho slyšet na jevišti. Měli s ním vydat desku. Já jsem to věděl, opakoval stále jeho otec. Dal si velmi záležet na přípravách na cestu. Koncert v městském kině měl být vyvrcholením jeho úsilí.

Jevištní technik mu řekl, kde se může dívat za oponou do sálu, aby viděl, jak sem proudí davy lidí. Naslouchal změti lidských hlasů a viděl mnoho tváří, které neznal a o kterých věděl, že je nikdy nepozná. Sledoval, jak si žena jejich dirigenta sedá se svými třemi dětmi na konec třetí řady.

Viděl spolužáky s jejich rodiči, dokonce i ty, kteří se mu posmívali. Viděl, jak se jeho otec posadil doprostřed první řady a jeho starší sestra vedle něho. Upírala pohled do prázdna. Byli tu i příbuzní z matčiny strany, tety, které téměř neznal, strýcové s klobouky v rukou, a ti všichni čekali na to, až se zvedne opona.

Přál si, aby na něho byl otec hrdý. Věděl, že je ochoten přinést jakoukoliv oběť, jen aby to jeho syn někam dotáhl. A dnes mělo jeho úsilí přinést ovoce. Dnešnímu večeru předcházely nekonečné zkoušky. Bylo by bývalo zbytečné, aby se vzpíral. Zpočátku to zkoušel a pokaždé tím otce velice rozčilil.

Měl vůči svému otci absolutní důvěru. Bylo tomu tak odjakživa. Věřil mu i tehdy, když ho otec nutil veřejně vystupovat, což on sám nikdy nechtěl. Otec mu vnutil svou vůli, trestal ho, a nakonec svou vůli prosadil. Pro Gudlaugura bylo zpočátku hotovým utrpením vystupovat před cizími lidmi. Měl trému, styděl se. Ale otec se nedal od svého cíle ničím odradit, ani tím, že se jeho synovi kvůli zpěvu spolužáci posmívali. Čím častěji zpíval v kostele a ve škole, tím víc to dráždilo některé jeho spolužáky a dokonce i

spolužačky. Začali mu dávat hanlivé přezdívky, napodobovali jeho zpěv a on nechápal, proč je to tak dráždí.

Nechtěl tím otce rozčilovat. Po matčině smrti se ale velmi změnil. Onemocněla akutní leukémií a za několik měsíců zemřela. Otec seděl dnem i nocí u její postele v nemocnici.

Zpočátku ji tam vodil a přespával u ní, když to s ní spělo ku konci.

Než toho večera před vystoupením odešli z domu, otec mu pošeptal: Mysli na maminku, jak by na tebe byla dnes večer hrdá.

Sbor se již rozestavil po jevišti. Děvčata byla oblečená jednotně, což jim zaplatila městská rada z Hafnarfjórduru.

Chlapci stáli v bílých košilích a černých kalhotách, stejně jako on sám. Šuškali si a byli vzrušení z toho, jakou pozornost jejich sbor vyvolal. Chtěli ze sebe vydat to nejlepší. Dirigent hovořil s moderátorem, který měl uvádět celé vystoupení. Vykouřil při tom několik cigaret a nedopalky zašlapal do pódia. Vše bylo připraveno. Za chvíli se zvedne opona.

Gabriel si ho zavolal k sobě.

„Je všechno v pořádku?“ zeptal se ho.

„Ne. Celý sál je plný.“

„Ano, přišli si poslechnout tebe. Mysli na to. Všichni ti lidé sem přišli hlavně proto, aby tě viděli a slyšeli. Měl bys být pyšný a šťastný, nemáš důvod se stydět. Možná jsi trochu

nervózní, ale to přejde, hned jak začneš zpívat. To už přece víš.

„Ano.“

„Tak můžeme začít?“ Chlapec přikývl na souhlas.

Gabriel mu položil ruku kolem ramen. „Určitě je pro tebe těžké dívat se všem těm lidem do očí, ale stačí, když budeš zpívat, a ostatní se upraví samo.“

„Ano.“

„Moderátor promluví až po první písni. Všechno jsme pečlivě nazkoušeli. Jen začni zpívat a všechno dobře dopadne.“

Gabriel dal znamení moderátorovi, pak sboru. Všechny děti okamžitě ztichly a postavily se na svá místa. Blížil se dramatický okamžik.

Světla v sále zhasla. Diváci ztichli. Opona se zvedla.

Mysli na maminku.

Poslední, nač myslel, než se před ním otevřel sál, byla jeho matka na smrtelné posteli, kdy ji viděl naposledy, a na chvíli se přestal soustředit.

Šel za ní tenkrát s otcem a sedli si k ní na postel. Byla tak slabá, že ji stálo velké úsilí udržet otevřené oči. Ležela se zavřenýma očima, jako by spala, ale pak je zase otevřela, podívala se na něho a pokusila se usmát. Nebyla už schopná mluvit. Po chvíli se rozloučili, on a otec vstali a on pak po celý zbytek života litoval, že ji nepolíbil, protože to bylo

naposledy, co ji viděl živou. Tenkrát se jen zvedl a odešel s otcem z nemocničního pokoje, dveře se za nimi zavřely.

Opona šla nahoru a on se zadíval otci do očí. Sál se mu rozplynul před očima a jediné, co viděl, byly pichlavé oči jeho otce.

Někdo v sále se rozesmál.

Gudlaugura to vrhlo zpět do skutečnosti. Sbor začal zpívat a sbormistr mu dal znamení k sólu, ale on nástup zmeškal. Sbormistr se snažil nedat na sobě nic znát, bravurně dirigoval sbor důmyslnou kličkou a na vhodném místě mu dal opět znamení, aby začal zpívat. Teď už svůj nástup nezmeškal, ale když začal zpívat, něco se stalo. Něco s jeho hlasem.

„Začal mutovat,“ řekl Gabriel, který seděl u Erlendura v nevytopeném pokoji. „Začal mutovat hned při prvním čísle. A tím to skončilo.“

14

Gabriel seděl na posteli a mlčky hleděl před sebe. V

duchu se vrátil zpět na jeviště do městského kina a slyšel, jak dětský sbor postupně utichá. Gudlaugur, který nechápal, co se děje s jeho hlasem, si několikrát odkašlal a pokoušel se zpívat dál. Jeho otec vstal a sestra se rozběhla k jevišti, aby bratra přinutila přestat. Lidé si začali šuškat. Věděli, že chlapec má nějaké potíže, za chvíli se sálem ozývaly útržky smíchu, a pak byl smích čím dál hlasitější a několik lidí začalo pískat. Gabriel přistoupil ke Gudlaugurovi a chtěl ho odvést z jeviště, ale chlapec tam stál jako zkamenělý.

Jevištní technik se pokoušel spustit oponu. Moderátor vešel na jeviště s cigaretou v ruce a nevěděl, co má dělat.

Gabrielovi se konečně podařilo Gudlaugurem pohnout a vystrkat ho z jeviště. Potom vylezla na jeviště jeho sestra a křikla do obecenstva, aby se přestalo smát. Otec stál na svém místě jako zkamenělý. Gabriel se vrátil do reality a zadíval se na Erlendura.

„Když si na tu scénu vzpomenu, ještě dnes mě z toho mrazí,“ řekl.

„Tak začal mutovat?“ zeptal se Erlendur. „Já se v hudbě tak nevyznám…“

„Toto znáte. V pubertě se prodlouží hlasivky. Hlas tvoří jako dřív, ale je o celou oktávu nižší. Výsledek je všechno, jen nepěkný, něco jako jódlování dolů. Je to největší problém, s jakým se chlapecké sbory musejí potýkat.

Gudlaugur by možná za normálních okolností mohl zpívat ještě tak dva tři roky, jenže on začal předčasně dospívat.

Jeho tělo začalo předčasně produkovat mužské hormony.

Myslím, že to byl nejhorší zážitek jeho života.“

„Museli jste si dobře rozumět, když za tebou později přišel a mluvil s tebou o tom.“

„Ano, rozuměli jsme si. Byl jsem něco jako jeho důvěrník. Snažil jsem se mu pomoci, jak jen to šlo, a on ke mně dál chodil na hodiny zpěvu. Jeho otec to nemínil vzdát.

Chtěl mít ze syna zpěváka. Mluvil o tom, že ho pošle do Německa nebo do Itálie, nebo dokonce do Anglie. Tam nejvíce kultivují chlapecké soprány a je tam nesčetně sborových zpěváků, kteří skončili stejně. Nic nemá tak krátký život jako chlapecký soprán.“

„Ale nakonec z něho zpěvák nebyl?“

„Ne. Už to nešlo. Hlas se mu změnil v normální mužský hlas, nic víc. Ale hlavně šlo o to, že on sám přestal mít o zpěv zájem. Všechna práce vložená do pěveckého vzdělání a vlastně celé jeho dětství vzalo tím jediným večerem za své.

Otec ho pak zavedl k jiným učitelům zpěvu, ale nic z toho nebylo. Jiskra pohasla. Kvůli otci to ještě nějakou dobu trpěl, ale potom odmítl. Řekl mi, že on sám si nikdy nepřál

zpívat ve sboru a stát se slavným sólistou. Že to byl sen jeho otce.“

„Zmínil ses o tom, že se o několik let později jeho otci něco přihodilo, „ připomněl mu Erlendur. „Několik let po tom koncertu v kině. Získal jsem z toho dojem, že to souvisí s tím pojízdným křeslem. Je to tak?“

„Postupem času mezi těmi dvěma vznikla hluboká propast.

Mezi Gudlaugurem a jeho otcem. Sám jsi viděl, jak se chovají, když za tebou on a jeho dcera přišli. Já ale neznám celou historii, znám jí jen část.“

„Pokud jsem ti dobře rozuměl, tak si Gudlaugur se sestrou byli blízcí,“ namítl Erlendur.

„Bezpochyby. Chodívala s ním na zkoušky sboru a vždycky byla na jeho vystoupeních v kostele i ve škole.

Měla ho ráda, ale na druhé straně byla hodně závislá na otci.

On byl velmi silnou osobností a nelítostně prosazoval svou vůli, i když časem se začal chovat méně despoticky. Jeho dcera stála při něm až do samého konce. Chlapec začal vzdorovat. Nevím přesně, co se stalo, ale nakonec svého otce nenáviděl a obvinil ho z toho, co ho postihlo. Nejen tenkrát na jevišti, ale obvinil ho z toho, že ho připravil o dětství.“

Gabriel se na chvíli odmlčel.

„Při jednom z našich posledních rozhovorů mi řekl, že ho otec připravil o dětství. A že jeho vinou se mu lidé vysmívali.“

„Vysmívali?“

„Tak mi to tenkrát řekl, a já jsem věděl stejně jako teď ty, jak to myslel. Bylo to krátce po té nehodě.“

„Nehodě?“

„Ano.“

„Co se stalo?“

„Gudlaugurovi bylo kolem dvaceti. Ukončil školu. Po té nehodě se odstěhoval z Hamarfjórduru, potom už jsme se nestýkali. Myslím, že k té nehodě došlo v důsledku hněvu, který se v něm nahromadil.“

„A po té nehodě se odstěhoval z domu?“

„Pokud vím, tak ano.“

„Co se tehdy stalo?“

„Měli v domě strmé schodiště s vysokými schody.

Jednou jsem u nich byl. Vedlo z předsíně do patra.

Gudlaugur se zase jednou pohádal s otcem, který měl v patře pracovnu. Stáli těsně u schodů, a pokud vím, Gudlaugur ho shodil dolů. Jeho otec se pak už nikdy nepostavil na nohy, zlomil si páteř a ochrnul na spodní polovinu těla.“

„Byla to nehoda? Co o tom víš?“

„To ví jen Gudlaugur a jeho otec. Otec s dcerou ho pak vyhnali a přestali se s ním stýkat. Už o něm nechtěli slyšet.

To tedy spíše ukazuje na to, že do otce strčil úmyslně a že to nebyla nehoda.“

„Jak to, že o tom víš, když už ses s nimi nestýkal?“

„Po celém městě se mluvilo o tom, že shodil otce ze schodů. Dokonce to vyšetřovala policie.“

„Kdys viděl Gudlaugura naposledy?“.

„To bylo náhodou zrovna v tomto hotelu. Neměl jsem tušení, co se s ním stalo. Byl jsem tu s jedním známým na večeři a on se přede mnou nečekaně zjevil v livreji.

Nepoznal jsem ho hned, po tak dlouhé době. Stalo se to asi před pěti nebo šesti lety. Když jsem ho poznal, šel jsem za ním a zeptal se ho, jestli si na mě vzpomíná. A on si vzpomněl, a pak jsme si povídali.“

„O čem?“

„O všem a o ničem. Ptal jsem se ho, jak se mu daří, a tak podobně. On mi o svých osobních poměrech neřekl nic.

Připadalo mi, že je mu nepříjemné se mnou mluvit. Jako bych mu připomněl minulost, na kterou chtěl zapomenout.

Měl jsem z něho dojem, že se stydí za svou uniformu vrátného. Ale možná jsem se mýlil, to nevím. Když jsem se ho zeptal na rodinu, odpověděl, že o nich vůbec nic neví.

No, a pak jsme se rozloučili.“

„Nevíš náhodou, kdo by mohl mít zájem Gudlaugura zabít?“

„To vůbec,“ odpověděl Gabriel. „Jak se to stalo? Jak byl zabit?“

Zeptal se a v jeho očích se zračil smutek. Nešlo mu o to, aby mohl dávat doma nebo mezi přáteli k dobru něco, co ví jen on, chtěl opravdu vědět, jak skončil člověk, kterého kdysi učil a který měl slibný talent.

„Já ti bohužel nesmím prozradit žádné podrobnosti, kvůli dalšímu vyšetřování,“ odpověděl Erlendur. „Tyto informace musíme držet v tajnosti.“

„Chápu,“ řekl Gabriel. „Pochopitelně, policejní vyšetřování… Už jste něco zjistili? Ale ani o tom asi nesmíš mluvit, tak proč se tě ptám. Neumím si představit, kdo ho mohl chtít zabít, ale jak jsem již řekl, dlouho jsem se s ním nestýkal. Jediné, co jsem o něm věděl, bylo, že pracuje tady v hotelu.“

„Pracoval zde mnoho let jako vrátný a jako údržbář.

O Vánocích taky dělal Ježíška.“

Gabriel zasténal.

„To je ale osud!“

„Jediné, co jsme mimo ty dvě desky v jeho pokojíku našli, byl plakát, který visel na zdi. Byl z filmu se Shirley Templeovou z roku 1939. Nevíš náhodou, proč si ho pověsil na zeď? Měl pro ni nějakou zvláštní slabost? Jinak v pokoji nic nebylo.“

„Shirley Templeovou?“

„Ano, tou dětskou filmovou hvězdou.“

„To bude mít jistě přímou souvislost,“ řekl Gabriel.

„Gudlaugur viděl sám sebe jako dětskou hvězdu a všichni kolem něho také. Jinou souvislost v tom nevidím.“

Gabriel vstal, nasadil si na hlavu čepici, zapnul si kabát a omotal šál kolem krku. Oba mlčeli. Erlendur mu otevřel dveře a vyprovodil ho na chodbu.

„Děkuji ti, žes přišel a řekl mi, co o něm víš,“ rozloučil se s ním a podal mu ruku.

„Není zač,“ odpověděl Gabriel. „To bylo to nejmenší, co jsem mohl udělat.“

Zatvářil se, jako by chtěl ještě něco říct, ale nevěděl jak.

„Byl zosobněná nevinnost,“ řekl nakonec. „Chlapec, který nikdy neodmlouval a nevzpíral se. Namluvili mu, že je něco výjimečného a jedinečného a že bude slavný a dobude svět jako zpěvák vídeňského chlapeckého sboru. U nás se takové věci nemístně nafukují, dnes možná ještě víc než dříve. To je pro náš národ typické. Ve škole se mu posmívali, protože byl jiný než ostatní. Musel si hodně vytrpět. A nakonec se ukázalo, že je úplně normální chlapec, jemuž se za jediný večer zhroutil celý svět. Musel být neuvěřitelně silný, aby to všechno překonal.“

Rozloučili se, Gabriel se obrátil a odcházel chodbou k výtahům. Erlendur se za ním díval a připadalo mu, jako by osud Gudlaugura Egilssona jeho bývalého sbormistra tak hluboce dojal, že ho připravil o veškerou sílu.

Erlendur zavřel dveře od pokoje. Sedl si na kraj postele a přemýšlel o Gudlaugurovi. O tom, kterého našel v pokoji.

V kostýmu Ježíška se spuštěnými kalhotami. Přemýšlel o tom, jak asi osud zavedl toho hocha do sklepního doupěte a po tolika letech toho nejhoršího zklamání mu připravil tak nedůstojnou smrt. Myslel na Gudlaugurova otce s jeho silnými brýlemi, upoutaného na pojízdné křeslo, a na jeho sestru s pichlavýma očima a averzí vůči bratrovi. Myslel na toho tlustého ředitele hotelu, který ho propustil, a na šéfa recepce, který tvrdil, že ho neznal. Myslel na hotelový personál, který neměl ponětí o tom, kdo vlastně Gudlaugur Egilsson byl. Na Henryho Wapshotta, který sem přijel z dálky, protože ten chlapec s čistým a krásným hlasem ještě existoval a bude existovat i nadále.

Jeho myšlenky bezděky zalétly zpět k bratrovi.

Erlendur vstal, položil na gramofon desku, lehl si na postel a nechal se opět přenést do minulosti a domů.

Vzpomínal na bratra.

Třeba to byla jeho píseň.

15

Elínborg se večer vrátila z Hafnarfjorduru a jela rovnou za Erlendurem do hotelu.

Vyjela výtahem do poschodí, kde měl pokoj, dvakrát zaklepala na dveře, a když se neozval, zaklepala potřetí. Už se chtěla otočit, když se dveře otevřely a Erlendur ji pozval dál. Někdy uprostřed vzpomínání usnul a byl ještě rozespalý, když Elínborg spustila o tom, co v Hafnarfjorduru zjistila. Mluvila s bývalým ředitelem tamější národní školy, který už je dnes velmi starý, ale ještě si na Gudlaugura dobře vzpomíná. Navíc jeho žena, která před desíti lety zemřela, byla dobrou přítelkyní Gudlaugurovy matky. S ředitelovou pomocí našla tři bývalé Gudlaugurovy spolužáky, kteří stále bydlí v Hafnarfjorduru. Od nich se dověděla o koncertě v městském kině, na němž byli přítomni. Elínborg hovořila i s bývalými sousedy jejich rodiny a s lidmi, kteří Gudlaugurovu rodinu znali.

„Tady, v tom našem malém státečku, nesmí nikdo vybočit z řady,‘’ řekla Elínborg a sedla si na kraj postele.

„Nikdo si nesmí dovolit být jiný.“

Všichni věděli, že z Gudlaugura bude něco výjimečného. On sám o tom sice nikdy nemluvil, nikdy nemluvil o sobě, ale všichni to věděli. Musel chodit na hodiny klavíru, nejdřív ho vyučoval otec, potom sbormistr, kterého tehdy ustanovili dirigentem dětského sboru, a později se učil u jednoho známého zpěváka, který žil v Německu, ale pak se vrátil na Island. Lidé Gudlaugura zahrnovali chválou. Tleskali mu a on se před nimi ukláněl v bílé košili a černých kalhotách, vychovaný a kultivovaný malý dospělý. Nahráli ho na desky, jejichž zásluhou ho poznali i v zahraničí.

Nenarodil se v Hafnarfjórduru. Jeho rodina se sem přistěhovala ze severu a nejdřív se usadila v Reykjavíku.

Říkalo se, že Gudlaugurův otec byl synem varhaníka a zamlada studoval v zahraničí zpěv. Ten dům v Hafnarfjórduru prý koupil za peníze, jež zdědil po otci, který obchodoval s americkými posádkami a nadělal si přitom jmění. Prý toho zdědil tolik, že si do konce života nemusel dělat starosti o živobytí. Ale nikdy své bohatství nevystavoval na odiv. Nezáleželo mu na tom, aby získal postavení ve veřejném životě, žili velmi skromně. Když se šel se ženou projít, zdvořile smekal klobouk a zdravil lidi, které potkávali. Říkalo se, že jeho žena je dcerou rejdaře, ale nikdo nevěděl, odkud pochází. S nikým v Hafnarfjórduru nenavazovali kontakty. Pokud měli nějaké přátele, pak to bylo v Reykjavíku. Nepřijímali doma žádné návštěvy.

Když se chlapci ze čtvrti, kde bydleli, nebo spolužáci přišli na Gudlaugura zeptat, rodiče je většinou odbyli tím, že zůstane doma a že se musí učit do školy nebo cvičit zpěv či hru na klavír. Někdy udělali výjimku a pustili ho ven a chlapci s překvapením poznali, že není tak neotesaný jako oni, že je mimořádně citlivý. Nikdy se neumazal, neskákal do kaluží, při fotbalu dával pozor, aby se neušpinil, a mluvil neuvěřitelně vybraným jazykem. A také často mluvil o lidech s cizími jmény. O nějakém Schubertovi například. A když mu vyprávěli o nejnovějších dobrodružných knížkách, které četli, nebo o filmech, které viděli v kině, řekl jim, že čte poezii. Možná ne proto, že by ji chtěl číst, ale protože mu otec řekl, že by to bylo dobré. Jeho vrstevníci si všimli, že mu otec zadává úkoly a že je k němu velmi přísný a neúprosný. Jedna báseň každý večer.

Jeho sestra byla jiná než on. Byla mnohem tvrdší a podobala se svému otci. Vypadalo to, že otec na ni nemá stejné požadavky jako na Gudlaugura. Chodila také na hodiny klavíru a začala zpívat ve sboru hned poté, co byl založen. Její kamarádky říkaly, že svému bratrovi záviděla, že se v něm otec vidí, a matka že ho má také raději než ji.

Lidem připadalo, že Gudlaugur a jeho matka jsou si blízcí.

A že nad ním drží ochrannou ruku.

Jednou Gudlaugurovi rodiče pustili jeho spolužáka do předsíně, protože se nemohli dohodnout na tom, zda si smí jít hrát. Otec se silnými brýlemi na očích stál nahoře,

Gudlaugur dole, u paty schodiště, a jeho matka ve dveřích do předsíně. Ona byla toho názoru, že by měli Gudlaugura zase jednou pustit ven, aby si mohl hrát. Neměl mnoho kamarádů a nestávalo se často, že by pro něj někdo přišel.

Říkala, že cvičit na klavír může později.

„Ne, jen ať cvičí!“ nesouhlasil otec. „Myslíš, že je dobré, aby si dělal, co se mu právě chce? Ty vůbec nechápeš, na čem pracujeme! A nechceš to prostě pochopit.“

„Ale on je přece ještě dítě,“ řekla matka, „a nemá mnoho kamarádů. Nemůžeš ho celé dny zavírat doma.

Musíš mu dopřát, aby měl nějaké dětství.“

„Nech to být, mami,“ řekl Gudlaugur, přistoupil ke spolužákovi a šeptem mu řekl: „Běž ven sám. Já možná přijdu později.“

Po cestě ke dveřím ještě chlapec slyšel, jak Gudlaugurův otec ještě zlostně volá ze schodiště: „Opovaž se ještě jednou mi odporovat v přítomnosti cizích lidí.“

A tak se stalo, že se Gudlaugur čím dál víc izoloval od ostatních a chlapci se mu začali posmívat. Zpočátku to bylo neškodné. Posměšky a hádky jsou u dětí normální, na školním dvoře docházelo ke rvačkám a děti si dělaly naschvály jako na všech školách. Ale po dvou školních letech, když bylo Gudlaugurovi jedenáct, zaměřily děti své posměšky a naschvály jen proti němu. Podle dnešních měřítek nešlo o velkou školu. Všichni věděli, že Gudlaugur je jiný. Chodil na hodiny zpěvu, zpíval v dětském sboru a

nesměl si chodit ven hrát. Byl také nezdravě bledý jako někdo, kdo trpí nedostatkem čerstvého vzduchu. Chlapci ze školy i ze sousedství postupně přestali mít zájem, aby s nimi chodil ven, a místo toho mu dělali ve škole naschvály.

Schovávali mu aktovku, nebo mu z ní v jeho nepřítomnosti všechno vybrali, takže když ji otevřel, byla prázdná. Na ulici do něho strkali, dokud neupadl, bili ho a trhali mu oblečení.

A dávali mu hanlivé přezdívky. Nikdy ho nezvali na své narozeniny.

Gudlaugur nevěděl, jak se má proti tomu bránit.

Nechápal, co se kolem něho vlastně děje. Jeho otec si stěžoval u ředitele školy. Ten mu slíbil, že zasáhne, ale nebylo v jeho moci proti chování dětí něco udělat, a tak Gudlaugur nadále chodil domů ze školy s potrhaným oblečením a prázdnou taškou. Jeho otec zvažoval, zda ho nemá vzít ze školy, nebo se dokonce odstěhovat z města, ale při své tvrdohlavosti se nemínil podřídit nátlaku. Pomáhal založit dětský sbor a byl spokojen s mladým mužem, který ho řídil. Pro Gudlaugura byl sbor velmi důležitý, jednak si v něm kultivoval hlas a také k sobě časem upoutal pozornost.

„Toho chlapce týrali, i když tenkrát tohle slovo ještě nebylo používáno v tomto smyslu, „ řekla Elínborg. „Byl jim vydán na milost a nemilost.“

Reagoval na to absolutní rezignací, uzavřel se do sebe a soustředil se na zpěv a na klavír. Vypadalo to, že si tak zachoval alespoň částečně duševní klid. V tom směru se mu

dařilo a on sám chápal, jaké má schopnosti. Ale jinak byl všechno jiné, jen ne šťastný. A když mu zemřela matka, začal psychicky strádat.

Venku ho bylo vidět vždy jen samotného, jak chodí po ulicích. Když potkal spolužáky ze školy, pokusil se na ně usmát. Nazpíval jednu píseň na gramofonovou desku, o které se psalo v novinách. Vypadalo to, že jeho otec měl pravdu. Gudlaugur bude slavný.

Jedna spolužačka, která byla s rodiči v kině, když Gudlaugur ztratil hlas, se rozplakala, zatímco ostatní se smáli, když ho sbormistr se sestrou odváděli z jeviště.

A nedlouho poté mu dali novou hanlivou přezdívku.

„Jak mu říkali?“ zajímal se Erlendur.

„To ředitel nevěděl,“ odpověděla Elínborg, „a jeho bývalí spolužáci si buď nevzpomněli, nebo to nechtěli říct.

Všichni se však shodli na tom, že pro Gudlaugura to mělo fatální následky.“

„Kolik je hodin?“ zeptal se z ničeho nic Erlendur, jako by se najednou probudil.

„Myslím, že už bude po sedmé,“ řekla Elínborg. „Děje se něco?“

„K čertu, prospal jsem celý den,“ zaklel Erlendur a vyskočil z postele. „Musím najít Henryho. Laborantka mu chtěla v poledne odebrat vzorek slin, ale v hotelu ho nenašli.“

Elínborg pohlédla na gramofon, na reproduktory a na desky.

„Je vážně dobrý?“

„Fantastický,“ odpověděl Erlendur. „Měla by sis ho poslechnout.“

„Já už musím domů,“ řekla Elínborg a zvedla se k odchodu. „Ty vážně míníš zůstat v hotelu přes Vánoce?

Nechceš přece jen jít domů?“

„To ještě nevím,“ řekl Erlendur. „Uvidím.“

„U mě doma jsi vítaným hostem, to víš. Budeme mít vánoční šunku. A hovězí jazyky.“

„Se mnou si nedělej starosti,“ řekl jí Erlendur a otevřel jí dveře. „Jdi domů, já půjdu hledat Henryho.“

„Co dělal celý den Sigurdur Olí?“ zeptala se Elínborg.

„Měl získat u britské policie co nejvíc informací o Wapshottovi. Ale teď už asi bude doma.“

„Proč tu máš takovou zimu?“

„Protože tu nefunguje topení,“ odpověděl Erlendur a zavřel za sebou dveře.

Když sešli na recepci, rozloučili se a Erlendur šel do kanceláře za vedoucím recepce. Od něho se dověděl, že Henry Wapshott se celý den v hotelu neukázal. Jeho klíč není v přihrádce a ještě se neodhlásil. A také zatím nevyrovnal účet. Erlendur věděl, že Wapshott chtěl odletět do Londýna večerním letadlem, a nemohl mu v tom

zabránit. Sigurdur Óli se mu neozval. A tak nerozhodně chodil po vestibulu.

„Můžeš mě pustit do jeho pokoje?“ zeptal se vedoucího recepce.

Ten zavrtěl hlavou.

„Je tu nebezpečí, že uteče,“ řekl mu Erlendur. „Víš, kdy letí letadlo do Londýna? V kolik hodin?“

„Večerní letadlo má dneska velké zpoždění,“ sdělil mu šéf recepce, jehož povinností bylo znát aktuální letecké spoje kvůli hostům. „Pravděpodobně odletí až kolem deváté, jak jsem se dověděl.“

Erlendur šel vyřídit několik telefonátů. Zjistil, že Henry Wapshott je na seznamu cestujících večerním letadlem do Londýna, ale že se doposud nedostavil k odletu. Erlendur zařídil, aby ho zadrželi na letišti při pasové kontrole a odvezli ho nazpět do Reykjavíku. Musel si pro policii v Keflavíku vymyslet důvod, proč ten člověk nesmí vycestovat ze země, a chvilku mu trvalo, než se rozmyslel.

Věděl, že kdyby něco zavětřila média, bylo by to pro ně tučné sousto, ale nakonec jednoduše řekl, že je Wapshott podezřelý.

„Pustíš mě k němu do pokoje?“ zeptal se znovu vedoucího recepce. „Ničeho se tam nedotknu. Ale musím vědět, jestli neutekl. A než bych dostal povolení k prohlídce, trvalo by to celou věčnost. Stačí mi jen strčit nos mezi dveře.“

„Je možné, že se ještě přijde odhlásit,“ řekl vedoucí recepce, který se odvolával na to, že hoteloví hosté mají právo na soukromí. „Do odletu ještě zbývá dost času a z tohoto pohledu má ještě čas přijít do hotelu a sbalit si věci, zaplatit účet a chytit autobus do Keflavíku. Nemohl bys s tím ještě chvíli počkat?“

Erlendur se zamyslel.

„Nemohl bys tam poslat uklízečku a já jako náhodou projdu kolem otevřených dveří?“

„Musíš chápat mou situaci,“ řekl vedoucí recepce. „My jsme tu hlavně proto, abychom hájili zájmy hostů. Mají právo na soukromí, jako by byli doma. Když poruším předpisy a roznese se to, nebo to vyjde najevo při procesu, ztratí k nám naši hosté důvěru. Tak je to jednoduché. To musíš pochopit.“

„My vyšetřujeme vraždu, k níž v hotelu došlo,“

připomněl mu Erlendur. „Není vaše pověst už stejně v háji?“

„Přines mi povolení k prohlídce a já tě tam pustím.“

Erlendur si zhluboka povzdechl a obrátil se k němu zády. Vytáhl z kapsy mobil a zavolal Sigurdurovi Ólimu.

Dost dlouho trvalo, než se ozval. Erlendur slyšel v pozadí nějaké hlasy.

„Kde se flákáš?“ spustil na něj Erlendur.

„Pečeme laufabraud ( Laufabraud se tradičně peče k Vánocům. Těsto se uhněte z mouky, soli a vody a rozválí na

tenké pláty. Nožem se z něj vykrajují ozdobné tvary a pak se pečou v rozpáleném oleji.),“ řekl Sigurdur Óli.

„Co děláte?“

„Vykrajujeme těsto s Bergpóřinou rodinou. To je vánoční tradice. Jsi už zase u sebe doma?“

„Zjistil jsi něco o Henrym Wapshottovi?“

„Zatím čekám, co mi pošlou. Slíbili to na ráno. Děje se něco?“

„Mám dojem, že se pokouší vyhnout odběru slin,“ řekl Erlendur a všiml si, že k němu jde šéf recepce s papírem v ruce. „Myslím, že se chce vypařit bez rozloučení.

Promluvíme si o tom zítra ráno. Neřízni se do prstu.“

Erlendur zastrčil mobil zpátky do kapsy. Šéf recepce stál před ním.

„Napadlo mě si toho Henryho Wapshotta prověřit,“ řekl a podal Erlendurovi list papíru. „A nějak ti pomoci. Vlastně bych to neměl dělat, ale…“

„Co je to?“ zeptal se Erlendur a zadíval se na papír.

Přečetl si jméno Henryho Wapshotta, pod ním byly nějaké další údaje.

„Poslední tři roky byl vždy přes Vánoce ubytován tady v hotelu,“ řekl šéf recepce. „Pokud ti to nějak pomůže.“

Erlendur užasle hleděl na text.

„A on tvrdil, že nikdy předtím na Islandu nebyl.“

„O tom nic nevím,“ řekl vedoucí recepce. „Ale v tomto hotelu v každém případě už byl.“

„A ty si na něho nevzpomínáš, když tu byl takříkajíc stálým hostem?“

„Nevzpomínám si, že bych ho někdy registroval. Náš hotel má přes dvě stě pokojů. O Vánocích je tu rušno, takže se člověk snadno ztratí v davu. Kromě toho tu pokaždé byl jen několik dní. Ani tentokrát jsem si ho nevšiml, ale pamatuji si jeho jméno z počítačového výpisu. Je v jistém směru jako ty. Má stejně neobvyklá přání.“

„Jak to myslíš, že je jako já? Jaká neobvyklá přání?“

Erlendur si neuměl představit, co by mohl mít s Henrym Wapshottem společného. „Zajímá se o hudbu.“

„Jak to myslíš?“

„To si můžeš přečíst tady,“ odpověděl šéf recepce a ukázal na list papíru. „Zaznamenáváme si neobvyklá přání našich hostů. Většinou.“

Erlendur přelétl očima text.

„Chtěl na pokoj stereo. Žádný CD přehrávač, ale starý gramofon, jako ty.“

„Ten zatracený lhář,“ zaklel Erlendur a opět vyndal mobil.

16

Zatykač na Henryho Wapshotta byl vydán téhož dne večer. Byl zatčen, když chtěl nastoupit do večerního letadla do Londýna. Skončil v cele předběžného zadržení na Hverfisgata a Erlendur dostal povolení prohledat jeho pokoj.

Lidé ze zajišťování stop dorazili do hotelu kolem půlnoci.

Hledali v pokoji vražednou zbraň, ale marně. Jediné, co našli, byl kufr, který tu Wapshott zřejmě nechal vědomě, v koupelně jeho potřeby na holení, starý gramofon, podobný tomu, jaký si půjčil Erlendur, televizor a videorekordér, několik anglických časopisů a novin, mezi nimi Record Collector.

Expert na otisky prstů hledal nějaký důkaz toho, že do pokoje vešel Gudlaugur. Sňal otisky z hran stolu a dveřních rámů. Erlendur stál na chodbě a vše sledoval. Měl nepřekonatelnou chuť na cigaretu a dokonce na sklenku chartreusky, toužil po svém ušáku a knihách, Vánoce byly přede dveřmi. Chtěl se vrátit domů, protože už vůbec nevěděl, proč vlastně nocuje v tomhle vražedném hotelu. A nevěděl, co si se sebou má počít.

Bílý prášek, který se používá ke snímání otisků, se snášel k zemi.

Erlendur viděl, jak se ředitel hotelu kolébá chodbou s vytaženým kapesníkem, smrká a funí. Nahlédl do pokoje, kde pracovali zajišťovatelé stop, a zatvářil se spokojeně jako koník z medového perníku.

„Slyšel jsem, žes ho chytil,“ řekl Erlendurovi a otřel si zátylek. „A že to byl cizinec.“

„Kdes to slyšel?“ zajímal se Erlendur.

„No, přece v rádiu,“ odpověděl ředitel a nedokázal skrýt radost. Koneckonců, měl k tomu hned několik důvodů.

Policie našla vraha. Nebyl to Islanďan a nemělo to nic společného s hotelovým personálem. „Ve zprávách říkali, že chtěl letět do Londýna a že ho zadrželi v Keflavíku. Takže Angličan?“

Erlendurovi zazvonil mobil.

„My ještě nevíme, zdaje to člověk, kterého hledáme,“

řekl a přijal hovor.

„Nemusíš chodit na komisařství,“ oznámil mu Sigurdur Óli. „Alespoň ne hned.“

„Copak ty nevykrajuješ s rodinou laufabraud?“ podivil se Erlendur a otočil se k řediteli zády. „Henry Wapshott je opilý,“ řekl mu Sigurdur Óli. „Nemá smysl s ním teď mluvit. Bude lepší, když se z toho přes noc vyspí a vyslechneme ho až ráno.“

„Dělal velké divadlo?“ zajímal se Erlendur.

„Ne, ani trochu. Řekli mi, že s nimi šel bez protestů.

Zachytili ho u pasové kontroly a drželi ho v místnosti, kde

prohledávají podezřelé, než přijela policie, která ho odvezla přímo do Reykjavíku. Žádné divadlo se nekonalo. Prý byl nezvykle mlčenlivý a po cestě usnul. A teď spí v cele.“

„Slyšel jsem, že to bylo ve zprávách,“ řekl Erlendur.

„Že byl zatčen,“ dodal a podíval se na ředitele hotelu. „Tady všichni doufají, že jsme dopadli toho pravého.“

„Měl u sebe jen příruční zavazadlo. Velkou aktovku.“

„Co v ní bylo?“

„Desky. Staré. Vinylové, jaké jsme našli dole ve sklepě.“

„Myslíš desky s Gudlaugurem?“

„Myslím, že ano. Není jich moc. Ale jsou tu i jiné desky. Zítra se na ně můžeš podívat.“

„Přijel sem kvůli deskám s Gudlaugurem.“

„Třeba si chtěl rozšířit sbírku,“ řekl Sigurdur Óli.

„Sejdeme se zítra ráno tady na komisařství?“

„Potřebujeme vzorek jeho slin,“ řekl Erlendur.

„Já to zařídím,“ řekl Sigurdur Óli.

Erlendur zastrčil mobil zpátky do kapsy.

„Přiznal se?“ zajímal se ředitel hotelu. „Už se přiznal?“

„Vzpomínáš si na něho z dřívějška? Prý byl u vás v hotelu už několikrát. Jmenuje se Henry Wapshott. A je Angličan. Je mu kolem šedesátky. Mně řekl, že je to jeho první cesta na Island, ale pak se ukázalo, že v hotelu přenocoval už dřív.“

„Nevzpomínám si na nikoho toho jména. Nemáš jeho fotografii?“

„Musím si ji opatřit a ověřit si, jestli ho někdo z personálu nezná. Je možné, že si někdo v souvislosti s ním na něco vzpomene. Může to být zdánlivě i nedůležitá věc.“

„Doufám, že ten případ uzavřeš,“ řekl ředitel s povzdechem. „Už několik lidí stornovalo kvůli té vraždě rezervaci, většinou Islanďané, do zahraničí se to zatím nedoneslo. Ale vánoční bufet už není tak obležený a ubývá i rezervací stolů. Neměl jsem nikdy dovolit, aby bydlel v tom sklepě. Za dobrotu na žebrotu.“

„Ty jsi ztělesněná dobrota,“ poznamenal Erlendur.

Ředitel po něm vrhl tázavý pohled. Pravděpodobně nevěděl, jak tomu má rozumět, ale Erlendur nehnul brvou.

Vedoucí oddělení zajišťování stop vyšel na chodbu, pozdravil ředitele a odtáhl Erlendura stranou.

„Všechno to tam vypadá jako v normálním hotelovém pokoji v Reykjavíku obývaném normálním hostem,“ řekl mu. „Žádná vražedná zbraň na nočním stolku, pokud jsi něco takového čekal, a v kufru nejsou žádné skvrny od krve a nic, co by ho spojovalo s tím zavražděným ve sklepě. Ale v pokoji je spousta otisků prstů. Jasné je jen to, že ten člověk si svůj útěk naplánoval. Zanechal pokoj tak, aby to vypadalo, že šel jenom do baru. Akumulátor na holicí strojek nechal zastrčený v zástrčce na dobití. V pokoji se válelo pár jeho osobních věcí a pantofle, které si také

nesbalil. To je v podstatě vše, co v této chvíli můžeme říct.

Ten člověk zpanikařil. Chtěl co nejrychleji pryč.“

Vedoucí oddělení zajišťování stop zašel zpátky do pokoje a Erlendur se vrátil za ředitelem hotelu.

„Kdo uklízí chodbu?“ zeptal se ho. „Kdo chodí na pokoje? Mají uklízečky rozdělená patra?“

„Já přesně vím, která holka uklízí tuto chodbu,“ řekl ředitel. Podle pohrdavého tónu, jakým to řekl, se dalo usoudit, že úklid považuje za ryze ženskou práci.

„Která?“ otázal se Erlendur.

„Představ si, že čirou náhodou ta holka, se kterou jsi mluvil.“

„Ta, se kterou jsem mluvil?“

„Ta ze sklepa,“ řekl ředitel. „Ta, co našla mrtvolu.

Tohle je její chodba.“

Když Erlendur vyjel o dvě patra výš do svého pokoje, seděla na chodbě Eva Lind a čekala na něho. Opřená zády o zeď, bradu na kolenou. Erlendur z ní měl dojem, že spí.

Ale když se blížil, vzhlédla, natáhla nohy a narovnala se.

„Bože, jak já ráda chodím do tohohle hotelu,“ řekla místo pozdravu. „Nechceš už odtud vypadnout?“

„Chci,“ odpověděl. „Už toho tady mám dost.“

Zastrčil elektronickou kartu do dveří a ty se otevřely.

Eva Lind se zvedla a vešla za ním do pokoje, kde se hned natáhla na postel. Erlendur si sedl k psacímu stolku.

„Dostal ses konečně o kousek dál s tím svým kejzem?“

zeptala se, ležíc na břiše se zavřenýma očima, jako by chtěla usnout.

„Pomalu, ale jistě postupuju kupředu,“ řekl Erlendur.

„Proč musíš používat anglické výrazy jako ‚case‘? Nemohla bys říct s případem?“

„No no no,“ řekla Eva Lind se zavřenýma očima.

Erlendur se usmál. Pozoroval dceru a přemýšlel, jak by se asi choval jako otec, když byla malá. Kladl by na ni příliš vysoké nároky? Nenechal by ji třeba zapsat do baletu? Nebo by ji nutil, aby se učila hrát na klavír? Zbil by ji, kdyby upustila láhev s likérem?

„Jsi tu ještě?“ zeptala se se zavřenýma očima.

„Ano, jsem,“ odpověděl unaveně.

„Tak proč nic neříkáš?“

„A co mám říkat? Proč musí člověk pořád něco říkat?“

„No, například to, co děláš v tomhle hotelu? Ale vážně.“

„Nevím. Nechtělo se mi jít k sobě do bytu. Je to taková malá změna.“

„Změna? Jaký je v tom rozdíl, být sám v tomhle pokoji, nebo doma?“

„Nechceš si poslechnout nějakou hudbu?“ pokusil se změnit téma. Začal dceři krok za krokem líčit svůj případ a zároveň si tím sám dělal lepší přehled. Vyprávěl jí o dívce, která našla pobodaného vrátného v kostýmu Ježíška, a že ten

vrátný míval zamlada velmi krásný a slibný hlas, o který se dnes zajímají sběratelé. Že jeho hlas byl zcela výjimečný.

Natáhl ruku po desce, kterou ještě neslyšel. Byly na ní dvě kostelní písně. Desku očividně vydali k Vánocům. Na obálce byl usmívající se Gudlaugur ve vánoční čapce, a jak se doširoka usmíval, bylo mu vidět zuby s mírným předkusem. Erlendur položil desku na gramofon a hlas malého zpěváka zaplnil pokoj nádhernou, bolestnou písní.

Eva Lind otevřela oči a posadila se.

„To myslíš vážně?“ zeptala se.

„Nelíbí se ti?“

„Ještě nikdy jsem neslyšela dítě tak krásně zpívat,“

řekla Eva. „A myslím, že jsem ještě nikdy nikoho neslyšela tak krásně zpívat.“ Pak už seděli mlčky a poslouchali. Když píseň skončila, Erlendur otočil desku a pustil píseň na druhé straně. Když si poslechli i druhou, Eva Lind ho poprosila, aby pustil ještě jednou tu první.

Erlendur jí vyprávěl o Gudlaugurově rodině, o koncertě v městském kině a o tom, že jeho otec se sestrou se s ním přes třicet let nestýkali. A řekl jí i o anglickém sběrateli, který se pokusil o útěk a zajímá se výhradně o malé sborové zpěváčky. Řekl jí, že Gudlaugurovy desky jsou dnes velmi vzácné.

„Myslíš, že ho zamordovali kvůli tomu?“ zeptala se Eva Lind. „Kvůli těm deskám? Protože jsou dneska cenné?“

„To nevím.“

„Existují vůbec ještě nějaké?“

„Myslím, že ne,“ odpověděl Erlendur. „Pravděpodobně proto jsou ty dvě, které zůstaly, tak žádané a ceněné.

Elínborg mi řekla, že sběratelé pátrají po věcech, kterých už zůstalo na světě jen málo. Ale to nemusí být důvodem k vraždě. Třeba ho přepadl někdo tady z hotelu. Někdo, kdo vůbec nevěděl, že zpíval ve sboru.“

Erlendur se rozhodl, že dceři řekne, jak Gudlaugura našli. Věděl, že když bere drogy, provozuje prostituci, aby si na ně vydělala, a proto velmi dobře ví, co se v Reykjavíku děje. Přesto si netroufal mluvit jí do svědomí. Žila si svůj vlastní život a dělala si, co chtěla, aniž by to on mohl ovlivnit. Ale považoval za možné, že Gudlaugur zde v hotelu někomu platil za jisté služby, a zeptal se jí, jestli ví, zda se tady v hotelu provozuje prostituce.

Eva Lind na otce pohlédla.

„Chudák,“ řekla, ale neodpověděla mu na otázku. Byla v myšlenkách ještě u malého Gudlaugura v době, kdy zpíval se sborem. „Na základní škole se mnou chodila do třídy jedna holka, jmenovala se Vala Dogg a nazpívala několik desek. Pamatuješ si na ni? Tenkrát kolem ní dělali dost velký rozruch. Zpívala vánoční koledy. Byla to blonďatá, sladká panenka.“

Erlendur zavrtěl hlavou.

„Ona taky byla dětská hvězda. Vystupovala v dětské hodince a v dalších televizních pořadech a zpívala

doopravdy dobře. Její otec byl nevýznamný zpěvák v oblasti showbusinessu, ale její matka byla úplně praštěná a chtěla z ní za každou cenu udělat popovou hvězdu. Vychovávala ji v tom. Byla to milá holka, ani trochu nafoukaná nebo afektovaná, ale to jí nepomohlo. Nikdo s ní nekamarádil.

Shit, já nevím, proč lidi musejí závidět každému, kdo něco umí. Proč mu to nepřejí? Opravdu ji týrali, a když už toho bylo moc, tak nechala školu plavat a šla do práce. Často jsem se s ní v podsvětí potkávala. Byla na tom mnohem hůř než já. Úplně na dně. Řekla mi, že to bylo v jejím životě to nejhorší, co ji potkalo.“

„Stát se dětskou hvězdou?“

„Úplně ji to zničilo. Nikdy se z toho nedostala. Nesměla být sama sebou. O všem rozhodovala její matka. Jí se nikdy nezeptala, co chce. Ona ráda zpívala a líbilo se jí být středem pozornosti, ale nechápala, co s ní dělají. V pořadech pro děti z ní udělali panenku. Dovolili jí mít jen jeden rozměr, směla být jen malou sladkou Valou Doggovou. Byla v tom vychovaná, a teprve až trochu vyspěla, pochopila proč a uvědomila si, že nikdy nebude nic jiného než malá sladká zpívající panenka. A že se z ní nikdy nestane světoznámá popova zpěvačka, jak jí to namluvila matka.“

Eva Lind se na chvíli odmlčela a pohlédla na otce.

„Úplně ji to položilo. Řekla, že tyranizování zničí každého člověka. Člověk přijme obraz, který si o něm vytvořili jiní, ti, kteří ho tyranizovali.“

„Gudlaugur prožil něco podobného,“ řekl Erlendur.

„Velmi brzy se odstěhoval z domu. Děti to musí nesmírně poznamenat, když něco takového prožijí.“

Pak oba chvíli mlčeli.

„Jasně, že sem do hotelu chodí šlapky,“ řekla najednou Eva Lind a vrhla se zpátky na postel. „Co sis myslel?“

„Co o tom víš? Mohla bys mi s tím pomoct?“

„Šlapky jsou všude. Zavoláš prostě číslo a oni už tě v hotelu čekají. To jsou ty lepší šlapky. Taky nesnášejí, aby se jim tak říkalo. Říkají tomu ‚hostesse-service‘.“

„Znáš některé, co chodí do tohoto hotelu?“

„Nemusejí to být jen Islanďanky. Mohou je sem importovat. Přicestují sem jako turistky, několik týdnů zůstanou. Na to nepotřebují pracovní povolení, a po půl roce se sem mohou vrátit.“

Eva Lind se upřeně dívala na otce.

„Měl by sis promluvit se Stínou. To je moje kamarádka.

Ta se vyzná. Myslíš, že ho zabila nějaká šlapka?“

„Nemám tušení.“

Oba mlčeli. Venku ve tmě se třpytily sněhové vločky padající k zemi. Erlendur si vzpomněl, že někde v bibli se píše o sněhu, o hříchu a sněhu, a pokoušel si přesně vzpomenout co. „I kdyby tvé hříchy byly rudé jako šarlat, budou bílé jako padlý sníh.“

„Myslím, že mi začíná docházet dech,“ řekla Eva Lind.

V jejím hlasu neznělo žádné napětí, ale ani žádná energie.

„Možná to nedokážeš úplně sama,“ řekl Erlendur.

Mnohokrát už dceři radil, aby požádala o pomoc. „Možná by ti měl zkusit pomoct někdo jiný než já.“

„Nechoď na mě s těmi psychožvásty,“ zpražila ho Eva Lind.

„Ještě ses úplně nezotavila a je na tobě vidět, že ti není dobře. Nepotrvá dlouho a budeš tlumit bolesti svým starým způsobem a vrátíš se do stejného bahna, v jakém jsi už byla.“

Rozhodl se, že nebude chodit kolem horké kaše.

„Stejně by ses o své dítě nestarala. Možná je dobře, že zemřelo.“

Eva Lind na něho upřela oči temné zlostí.

„Jedinou možností, kterou máš, je ten zatracený život, jak mu říkáš, vzít do vlastních rukou a vydržet tu bolest.

Silou vůle, s jakou musíme i my ostatní všechno vydržet.

Ale také proto, abychom si mohli vychutnat chvíle štěstí a radosti. Ony přese všechno existují, už jen tím, že žijeme.“

„A to mi říkáš zrovna ty! Vždyť si ani netroufáš jít o Vánocích domů, protože tě tam nic nečeká. Máš byt totálně empty, a víš, že je to jen psí bouda, do které nemáš chuť zalézt.“

„O Vánocích bývám vždycky doma,“ řekl klidně Erlendur.

Eva Lind mlčela, protože nechápala, jak to myslel. „Jak to myslíš?“

„To je na Vánocích nejhorší,“ řekl Erlendur. „Že jdu vždycky domů.“

„Já ti nerozumím,“ řekla Eva a otevřela dveře. „Nikdy ti nebudu rozumět.“

Práskla za sebou dveřmi. Erlendur vstal a chtěl za ní běžet, ale rozmyslel si to. Věděl, že se k němu vrátí. Šel k oknu a díval se na sebe ve skle, dokud skrze svůj vlastní obraz nespatřil, jak se k zemi snášejí sněhové vločky.

Zapomněl už na to, že se chtěl vrátit do svého bytu, který byl empty, jak se vyjádřila Eva Lind. Obrátil se od okna, pustil si znovu desku s kostelními písněmi a poslouchal chlapce, kterého o mnoho let později zabili v hotelovém pokojíku, všemi zapomenutého. A myslel na hříchy bílé jako sníh.

ČTVRTÝ DEN

17

Když se druhý den ráno probudil, ležel oblečený na posteli. Trvalo mu dost dlouho, než se doopravdy probral.

Zdálo se mu o otci a ten sen ho pronásledoval až do pošmourného rána. Usilovně vzpomínal, co se mu to vlastně zdálo, ale vzpomínal si jen na krátké útržky. Jeho otec, nějak mladší a zdravější, se na něho usmíval z mrtvého lesa.

V hotelovém pokoji byla tma a zima. Do svítání chybělo ještě několik hodin. Ležel na posteli a přemýšlel o snu, o otci a o bratrovi, kterého ztratil ve sněhové bouři. O tom, jak mu po bratrovi zůstala v životě prázdná mezera, která se už nikdy nezaplní. Měl pocit, že se mezera zvětšuje a on stojí na okraji a dívá se do propasti, která jen čeká na to, aby ho pohltila.

Otřásl se, aby od sebe odehnal myšlenky stejně pošmourné jako dnešní ráno, a přemýšlel o tom, co všechno ho dnes čeká. Co před ním Henry Wapshott skrývá? Proč mu naservíroval všechny ty lži a pokusil se uprchnout z Islandu, opilý a bez zavazadel? Jeho chování bylo pro Erlendura záhadou. A pak se v mysli vrátil k tomu chlapci v nemocnici a k jeho otci. Byl to případ Elínborg a ona ho o všem podrobně informovala.

Elínborg chlapcova otce podezřívala, že ho týral už předtím. Měla závažné indicie, které ukazovaly na to, že k napadení došlo u nich doma. Získala povolení zavřít ho do vyšetřovací vazby. Přes protesty podezřelého i jeho advokáta se jí podařilo získat povolení k osmidenní vyšetřovací vazbě. Když měla v ruce zatykač, šla si Elínborg pro podezřelého se čtyřmi uniformovanými policisty a ti ho odvezli do vazební věznice na Hverfisgata. Ona osobně ho zavedla do cely a pečlivě zamkla dveře. Pak odsunula klapku na okénku ve dveřích a pozorovala ho. Zůstal k ní obrácen zády, tak jak vešel, a připadal jí nešťastný a bezmocný jako všichni lidé, kteří byli vytrženi z lidské společnosti a zavřeni do klece jako zvířata.

Pomalu se obrátil a zadíval se jí do očí. Elínborg zavřela okénko.

Druhý den časně ráno začala s jeho výslechem. Erlendur byl rovněž přítomen, ale Elínborg výslech vedla. Seděli proti němu ve výslechové místnosti. Na stole mezi nimi byl popelník přišroubovaný k desce. Zadržený byl neoholený a měl pomačkané šaty. Na pomačkané bílé košili měl dokonale uvázanou kravatu, jediný kus oděvu, do něhož jako by se soustředilo celé jeho sebevědomí, které mu ještě zbylo.

Elínborg zapnula magnetofon a započala s výslechem.

Namluvila na pásku jména přítomných a číslo případu.

Dobře se na to připravila. Sešla se předtím s chlapcovou

třídní učitelkou, která jí řekla, že chlapec trpěl dyslexií, neschopností soustředit se a dalšími psychickými poruchami. Z toho důvodu se obrátila na psycholožku, která byla její přítelkyní. Ta jí řekla, že u chlapce zjistila velké zklamání, ztrátu sebevědomí a zakomplexovanost. Elínborg hovořila i s jeho spolužáky, se sousedy, příbuznými a dalšími lidmi, od kterých mohla získat nějaké informace jak o chlapci, tak o jeho otci.

Otec zůstal neústupný. Tvrdil, že na něho zinscenovali štvanici, a do protokolu uvedl, že bude soudně požadovat satisfakci. Odmítal odpovídat na otázky. Elínborg se dorozuměla pohledem s Erlendurem a zavolala dozorce, který odvedl otce nazpět do cely.

Za dva dny ho přivedli k dalšímu výslechu. Jeho advokát mu mezitím přinesl pohodlné oblečení. Zadržený přišel v džínách a tričku s módním potiskem na hrudi, které prezentoval tak, jako by měl za tak nesmyslně drahý nákup dostat medaili. Jeho vystupování se radikálně změnilo. Tři dny v cele do značné míry pošramotily jeho aroganci, což je u uvězněných lidí známý jev. Pochopil, že bude záležet jen na něm, jak dlouho bude sedět za mřížemi.

Elínborg nařídila, aby přišel k výslechu bosý. Bez jakéhokoliv vysvětlení mu odebrali boty i ponožky. Když usedl proti ní, snažil se schovat nohy pod židlí. Elínborg s Erlendurem si ho s klidem prohlíželi. Magnetofonová páska tiše vrněla.

„Mluvila jsem s třídní učitelkou tvého syna,“ řekla Elínborg. „I když to, co jste si vzájemně řekli, je přísně důvěrné, což zdůraznila, chce chlapci pomoci, jelikož se jedná o trestný čin. Řekla mi, že jsi jednou syna napadl v její přítomnosti.“

„Napadl?! Dal jsem mu facku. Tomu říká napadení?

Neposlouchal. Je vzdorovitý. Je to prostě těžce zvladatelný kluk. Vy o tom nic nevíte. Není to s ním snadné.“

„Takže jediné řešení je bít ho?“

„Můj syn a já jsme přátelé,“ odpověděl otec. „Miluji svého syna. Zodpovídám za něj jen já sám. Jeho matka…“

„Já vím,“ přerušila ho Elínborg. „Vím, že je těžké vychovávat dítě sám. Ale to, cos mu udělal, a děláš… to se nedá vyjádřit slovy.“

Otec mlčel.

„Já jsem mu nic neudělal,“ prohlásil nakonec.

Elínborg měla hranaté boty na vysokém podpatku.

Natáhla nohy pod stolem a narazila do bosých nohou toho muže, až vykřikl bolestí.

„Promiň,“ omluvila se.

Díval se na ni s bolestným výrazem v obličeji a očividně si nebyl jistý, jestli to neudělala úmyslně.

„Učitelka mi dále řekla, že na toho chlapce kladeš nereálné požadavky,“ pokračovala, jako by se nic nestalo.

„Je to pravda?“

„Co znamená nereálné? Chci, aby se mu dostalo dobrého vzdělání a aby z něho něco bylo.“

„To chápu,“ řekla Elínborg. „Ale jemu je osm a trpí dyslexií a chybí mu jen krůček k tomu, aby byl označen za hyperaktivní dítě. Ty sám nemáš ani maturitu.“

„Ale vlastním a vedu firmu.“

„Která

stojí

před

bankrotem.

S

největší

pravděpodobností přijdeš o vilu, o džíp a o všechen majetek, který ti, jak se říká, zajišťoval společenské postavení.

Nepochybuji o tom, že na třídních schůzkách jsi středem pozornosti. Jezdíš s přáteli na golf do zahraničí. Ale o to o všechno teď přijdeš. Velmi nepříjemná situace, když člověk pomyslí, že máš ženu na psychiatrii a syn má problémy ve škole. Všechno se v tobě hromadí, a ty pak najednou vybuchneš, když tvému synovi, který zcela jistě každou chvíli rozlije mléko nebo rozbije talíř, vypadne na zem láhev likéru.“

Otec na ni hleděl s kamennou tváří.

„S mou ženou to nemá nic společného,“ řekl.

Elínborg ji navštívila v psychiatrické léčebně. Byla schizofrenička a někdy, když trpěla halucinacemi a nemohla snést ty hlasy, nestačila ambulantní léčba a musela do psychiatrické léčebny. Když za ní Elínbor přišla, byla tak nadopovaná prášky, že se s ní téměř nedalo mluvit. Seděla proti ní, neúčastně kývala horní polovinou těla a jediné, nač

se zmohla, bylo, že požádala Elínborg o cigaretu. Neměla ani ponětí, proč za ní Elínborg přišla.

„Snažím se ho vychovat, jak nejlépe umím,“ řekl otec.

„Tím, že ho pícháš jehlou do rukou?“

„Sklapni!“

Elínborg mluvila i s jeho sestrou, která jí svěřila, že bratr má poněkud rigorózní výchovné metody. Zmínila se o tom, co se stalo, když byli se synem u ní na návštěvě.

Tenkrát byly chlapci čtyři roky a pofňukával, že mu není dobře. Jí se zdálo, že má asi chřipku. Když chlapec nějakou dobu fňukal, bratr se přestal ovládat, chytil ho a zvedl ho nad hlavu.

„Je ti něco?“ zeptal se ho hrubě.

„Ne,“ špitl chlapeček vystrašeně. Pochopil, že se táta zlobí, a už si netroufal na nic stěžovat. „Tak nemáš co fňukat.“

„Ne,“ řekl chlapeček. „Když ti nic není, tak nebudeš fňukat.“

„Ano, tati.“

„Tak co, je ti něco, nebo ne?“

„Ne.“

„Takže jsi úplně zdravý?“

„Ano.“

„Dobrá, tak už nebreč.“

Elínborg mu tu událost líčila, ale on se tvářil netečně.

„Nemáme se sestrou dobré vztahy,“ řekl. „Nevzpomínám si na to.“

„Zbil jsi svého syna tak brutálně, že musel být převezen do nemocnice?“

Otec neodpověděl. Elínborg otázku opakovala.

„Ne,“ řekl. „Nic takového jsem neudělal. Myslíš, že by se nějaký otec dokázal takhle chovat? Zbili ho ve škole.“

Když chlapce propustili z nemocnice, úřad pověřený péčí o mládež ho svěřil do péče náhradní rodiny a Elínborg tam po výslechu jela. Sedla si k chlapci a zeptala se ho, jak se má. Od její první návštěvy s ní zatím nepromluvil, ale teď se na ni zadíval tak, jako by chtěl něco říct.

Nesměle zakašlal.

„Stýská se mi po tatínkovi,“ řekl zajíkavě.

Erlendur seděl v jídelně u snídaně, když vešel Sigurdur Óli s Wapshottem v závěsu. Za nimi šli ještě dva kriminalisté, kteří si sedli k vedlejšímu stolu. Anglický sběratel vypadal mnohem neupraveněji než naposledy, vlasy mu na hlavě stály a jeho ukřivděný výraz svědčil o nezaslouženém ponížení a o tom, že ve vězeňské cele prodělal těžkou kocovinu.

„Co se děje?“ zeptal se Erlendur a zvedl se od stolu.

„Proč ho vedeš sem? A jak to, že je volný?“

„Volný?“

„Proč nemá náramky?“

„Považuješ to za nutné?“ Erlendur pohlédl na Wapshotta.

„Nechtělo se mi na tebe čekat,“ řekl mu Sigurdur Óli.

„Můžeme ho držet v cele maximálně do večera, tak se musíš co nejrychleji rozhodnout, jestli proti němu vzneseme obvinění. Odmítl se mnou mluvit, prý chce mluvit jenom s tebou. Jako kdybys byl jeho kámoš. Nežádal, abychom ho propustili, ani nechtěl právníka, ani pomoc od anglického vyslanectví. Jenom kroutil hlavou.“

„Zjistil jsi o něm něco v Anglii?“ zeptal se Erlendur a pohlédl na Wapshotta, který stál se svěšenou hlavou za Sigurdurem Ólim.

„Tím se budu zabývat, až si ho převezmeš,“ odpověděl Sigurdur Óli, který v tom směru očividné ještě nic nepodnikl. „Dám ti vědět, až něco zjistím.“

Sigurdur Óli se rozloučil s Wapshottem a zastavil se na chvíli u obou kriminalistů, než odešel. Erlendur Wapshotta vyzval, aby si sedl. Ten poslechl a hlavu nechal svěšenou.

„Já jsem ho nezabil,“ řekl tiše. „Nedokázal bych ho zabít.

Nedokázal bych zabít ani mouchu, natož tak vynikajícího zpěváka.“

Erlendur na něho upřeně pohlédl.

„Mluvíte o Gudlaugurovi?“

„Ano, samozřejmě,“ odpověděl Wapshott.

„Ten už dávno nebyl žádný zpěvák,“ řekl Erlendur.

„Gudlaugurovi táhlo na padesátku a o Vánocích dělal Ježíška.“

„Vy to nechápete,“ řekl Wapshott.

„Ne,“ souhlasil Erlendur. „Ale možná mi to objasníte.“

„Nebyl jsem v hotelu, když ho přepadli,“ řekl Wapshott.

„A kde jste byl?“

„Pátral jsem po deskách.“ Wapshott zvedl hlavu a pousmál se. „Prohlížel jsem si věci, které vyhazujete do odpadků. Na bleším trhu. Díval jsem se do kontejnerů určených k odvozu do recyklační firmy. Dověděl jsem se, že je tam další pozůstalost, i vyhozené desky.

„Od koho?“

„Jak, od koho?“

„Od koho jste se o té pozůstalosti dověděl?“

„Od příbuzných. Když mi někdo dá tip, zaplatím mu za to. Měli mou vizitku. Ale to už jsem vám říkal. Že chodím po obchodech, setkávám se s jinými sběrateli a prohledávám tržnici. Kolaport se to tam jmenuje, ne? Dělám přesně to, co jiní sběratelé. Pokouším se najít něco, co stojí za to mít.“

„Byl jste s někým, když došlo k napadení Gudlaugura?

S někým, kdo by vám mohl potvrdit alibi a s kým bychom si mohli promluvit?“

„Ne, “ řekl Wapshott.

„Ale na těch místech, kudy jste chodil, si na vás snad vzpomenou, ne?“

„Ano, to určitě.“

„A našel jste něco, co stoji za to? Nějaké zpěváčky?“

„Ne. Tentokrát jsem nenašel nic.“

„Proč jste utíkal?“ otázal se Erlendur.

„Chtěl jsem domů.“

„A proto jste tu nechal všechny svoje věci?“

„Ano.“

„Kromě desek s Gudlaugurem.“

„Ano.“

„Proč jste mi neřekl, že jste na Islandu byl už dřív, a to nejen jednou?“

„Nevím. Nechtěl jsem zbytečně budit pozornost. Ale s tou vraždou nemám nic společného.“

„Je dost snadné dokázat vám opak. Když jste mi naservíroval ty lži, musel jste vědět, že dříve či později zjistím, že už jste v tomhle hotelu byl.“

„Ale s tou vraždou nemám nic společného.“

„Jenže teď jste mě právě přesvědčil o tom, že s ní něco společného máte. Víc pozornosti už jste k sobě přitáhnout nemohl.“

„Já jsem ho nezabil.“

„Jaký byl váš vztah s Gudlaugurem?“

„To už jsem vám řekl a mluvil jsem pravdu. Zajímal mě jeho hlas a chtěl jsem získat jeho desky. Když jsem se dověděl, že ještě žije, navázal jsem s ním kontakt.“

„Proč jste lhal? Byl jste na Islandu již několikrát a pokaždé jste přenocoval v tomto hotelu. A jistě jste celou tu dobu Gudlaugura znal.“

Wapshott chvíli přemýšlel.

„To s tím nijak nesouvisí. Myslím ta vražda. Když jsem se o ní dověděl, dostal jsem strach, že zjistíte, že jsem ho znal. Ten strach se stupňoval a musel jsem se ovládat, abych neutekl hned a neupozornil na sebe. Musel jsem pár dní počkat, ale pak už jsem to nevydržel a vzal do zaječích.

Neměl jsem na to nervy. Ale nezabil jsem ho.“

„Jak dobře jste znal Gudlaugurův životní příběh?“

„Moc dobře ne.“

„Neříkal jste mi snad, že sběratelskou vášní je zjistit co nejvíce informací o těch, které sbíráte? Chcete tvrdit, že jste se o to nesnažil?“

„Moc toho o něm nevím,“ trval na svém Wapshott.

„Vím jen to, že na rozhodujícím koncertě ztratil hlas a že s ním vyšly jen dvě desky. A že se nepohodl s otcem…“

„Moment. Jak jste se dověděl o tom, že byl zavražděn?“

„Jak to myslíte?“

„Hotelovým hostům nebylo o vraždě nic řečeno. Řekli jim, že šlo o nehodu, o srdeční infarkt. Jak jste zjistil, že byl zavražděn?“

„Jak jsem to zjistil? Řekl jste mi to vy.“

„Ano, já vím, a vás to udivilo, vzpomínám si na to.

Jenže teď mi tu tvrdíte, že když jste se o tom dověděl, dostal

jste strach, že si vás s tou vraždou budeme spojovat. Takže jste to musel vědět už předtím, než jsme spolu mluvili.

Dříve, než jsme si vás s tím začali spojovat.“

Wapshott strnule hleděl před sebe. Erlendur dobře věděl, že se snaží získat čas, a dopřál mu to. Jen ať si získá času, kolik potřebuje. To na situaci nic nemění. Oba policisté trpělivě čekali v přiměřené vzdálenosti. Erlendur šel na snídani pozdě a v jídelně už bylo málo lidí. Najednou se objevila vysoká kuchařská čepice, jejíž nositel se tak rozčiloval, když mu brali vzorky slin. Erlendur si vzpomněl na laborantku. Valgerdur. Co teď asi dělá? Dává dětem v nemocnici injekce a ony zápasí s pláčem, nebo se ji snaží kopnout?

„Spojovalo vás ještě něco jiného než jen zájem o desky?“

„Nechtěl jsem se do toho nechat vtáhnout,“ odpověděl Wapshott.

„Co přede mnou tajíte? Proč se nechcete spojit s britským velvyslanectvím? Proč odmítáte právníka?“

„Slyšel jsem o tom mluvit lidi tady v hotelu. Hotelové hosty. Mluvili o tom, že byl zavražděn. A měl jsem strach, že se dostanu přesně do té situace, ve které teď jsem. Proto jsem chtěl utéct. Na tom není nic složitého.“

Erlendur si vzpomněl na americké manžele, Henryho Barletta a jeho ženu, která se usmála na Sigurdura Óliho a řekla mu, že se jmenuje Cindy.

„Jakou cenu pro vás měly Gudlaugurovy desky?“

„Co tím myslíte?“

„Musí mít velkou cenu, když jste se kvůli nim vydal uprostřed zimy na Island. Tak jakou mají cenu? Kolik stojí jedna jeho deska?“

„Prodávat můžete přes internetovou aukci, ale nedá se předem říct, kolik nakonec dostanete.“

„Jen tak hrubým odhadem, co myslíte, že byste za ni dostal?“ Wapshott se zamyslel. „To nedokážu říct.“

„Setkal jste se s Gudlaugurem ještě předtím, než zemřel?“ Henry Wapshott mlčel. „Ano,“ řekl po chvíli.

„Ten lístek, který jsme našli, na němž bylo napsáno 18:30, to byl čas vaší schůzky?“

„Bylo to den předtím, než ho našli mrtvého. Sešli jsme se na chvíli u něj v pokoji.“

„Kvůli čemu?“

„Kvůli jeho deskám.“

„Kvůli čemu konkrétně?“

„Chtěl jsem vědět, a to už dlouho, jestli jich nemá víc.

Nebo jestli je těch pár kusů, které mám já a několik dalších sběratelů, vše, co se dá po světě sehnat. Z nějakých důvodů mi na to nechtěl odpovědět. Ptal jsem se ho na to už v dopise, který jsem mu poslal před pár lety. Byla to jedna z prvních otázek, které jsem mu položil, když jsem se s ním před třemi lety sešel poprvé.“

„A jak to dopadlo? Měl pro vás víc desek?“

„Nechtěl se k tomu vyjádřit.“

„Věděl, jakou mají jeho desky cenu?“

„Udělal jsem mu o tom dost přesnou představu.“

„Tak jakou mají ty desky cenu?“

Wapshott neodpověděl hned.

„Když jsem se s ním setkal před dvěma nebo třemi dny, teď už přesně nevím, chtěl o svých deskách mluvit a já…“

Wapshott se znovu odmlčel. Rozhlédl se a jeho pohled se zastavil na obou policistech, kteří ho hlídali.

„Dal jsem mu za ně půl milionu.“

„Půl milionu?“

„Korun. Jako zálohu…“

„Tvrdil jste mi, že nejde o velké částky.“

Wapshott pokrčil rameny a pousmál se.

„Takže jste mi lhal,“ řekl Erlendur. „Ano.“

„Zálohu nač?“

„Na desky, které ještě měl. Pokud ještě nějaké měl.“

„A ty peníze jste mu předal při vašem posledním setkání, i když jste nevěděl, jestli ještě nějaké desky má?“

„Ano.“

„A co potom?“

„Potom byl zavražděn.“

„Žádné peníze jsme u něj nenašli.“

„O tom nic nevím. Den předtím, než zemřel, jsem mu v jeho pokoji předal půl milionu.“

Erlendura napadlo, že nařídil Sigurdurovi Ólimu, aby zjistil, kolik má Gudlaugur na bankovních účtech. Příště se ho na to musí zeptat.

„Viděl jste u něho ty desky?“

„Ne.“

„Proč bych vám měl věřit, když jste mi předtím lhal?

Z jakého důvodu mám zrovna teď věřit tomu, co mi říkáte?“

Wapshott jen pokrčil rameny.

„Takže Gudlaugur u sebe měl půl milionu korun, když byl přepaden?“

„To nevím. Vím jen to, že jsem mu ty peníze dal, a jeho potom někdo zavraždil.“

„Proč jste mi o těch penězích neřekl hned?“

„Chtěl jsem mít klid,“ řekl Wapshott. „Nechtěl jsem, abyste si mysleli, že jsem ho zabil kvůli penězům.“

„A udělal jste to?“

„Ne.“

Oba chvíli mlčeli.

„Obviníte mě?“ zeptal se Wapshott.

„Jsem přesvědčen o tom, že jste mi ještě neřekl všechno,“ řekl Erlendur. „Nechám si vás do večera u nás.

Potom uvidíme dál.“

„Já bych toho zázračného zpěváka nikdy nedokázal zabít. Obdivoval jsem ho a na tom se nic nezměnilo ani teď.

Ještě nikdy jsem neslyšel chlapce s tak nádherným hlasem.“

Erlendur si Henryho Wapshotta pozorně prohlížel.

„Zvláštní, připadáte mi tak osamělý.“

„Co tím chcete říct?“

„Jste na světě úplně sám.“

„Já jsem ho nezabil,“ řekl Wapshott. „Nezabil jsem ho.“

18

Když Wapshott v doprovodu obou policistů odešel z hotelu, Erlendur se dověděl, že Ösp pracuje ve třetím patře. Vyjel tam výtahem. Uviděl ji vycházet z jednoho pokoje, jak před sebou tlačí vozík se špinavým prádlem.

Byla zcela pohroužená do práce. Všimla si ho, až když k ní zamířil a oslovil ji. Poznala ho okamžitě.

„Zase ty?“ řekla otráveně.

Připadala mu možná ještě unavenější a skleslejší než v jídelně. Erlendura napadlo, že zřejmě ani pro ni nejsou Vánoce žádným veselým obdobím.

„Jdou ti Vánoce na nervy?“ zeptal se jí.

Neodpověděla, postrčila vozík ke dveřím do sousedního pokoje, zaklepala a chvíli čekala, než si odemkla vlastním klíčem. Než vešla, zavolala ještě do pokoje, kdyby náhodou její klepání přeslechli. Když se nikdo neobjevil, pustila se do úklidu. Ustlala postel, posbírala ručníky z podlahy v koupelně a vyleštila zrcadlo. Erlendur vešel za ní a pozoroval ji při práci. Teprve po nějaké době si všimla, že je ještě tady.

„Do pokojů nesmíš chodit,“ řekla mu. „To je soukromá zóna.“

„Pokoj 212 o poschodí níž uklízíš také ty,“ řekl Erlendur. „Bydlí tam takový melancholický Angličan.

Nevšimla sis v jeho pokoji něčeho neobvyklého?“

Pohlédla na něho, jako by nechápala, co po ní chce.

„Nebyl tam třeba zakrvácený nůž,“ dodal a pokusil se o úsměv.

„Ne,“ řekla Ösp. „Nic.“ Pak se zamyslela. „Jaký nůž?

On zabil Ježíška?“

„Nevzpomínám si už, jak jsi to posledně, když jsme spolu mluvili, přesně řekla, ale naznačila jsi, že někteří hosté se vás pokoušejí osahávat. Měl jsem dojem, žes mluvila o sexuálním obtěžování. Byl to jeden z nich?“

„Ne. Toho jsem ani pořádně neviděla.“

„A nebylo tam něco…“

„Strašně se rozlítil, když jsem vešla do pokoje,“

vzpomněla si. „Rozlítil?“

„Vyrušila jsem ho a on mě vyhodil. Šla jsem se zeptat dolů, co se děje, a dověděla jsem se, že na recepci požádal, aby do jeho pokoje nechodil nikdo uklízet. Za žádných okolností. Ti nafoukaní idioti na recepci se ani neuráčí nám něco říct. Proto jsem tam vešla. Když mě uviděl, vybuchl, přiskočil ke mně, idiot jeden, a řval na mě. Jako bych já měla tady v tomhle hotelu do čeho mluvit. Měl se rozkřikovat na ředitele.“

„On je dost divný.“

„Divný? Je to pitomec.“

„Myslím toho Wapshotta.“

„Ano, jsou to oba idioti.“

„Takže sis tam ničeho neobvyklého nevšimla?“

„Byl tam hrozný nepořádek, ale to není nic neobvyklého.“

Ösp se odmlčela, stála před Erlendurem a dívala se na něho.

„Už jsi něco zjistil? Myslím, o našem Ježíškovi.“

„Něco málo,“ odpověděl Erlendur. „Proč se ptáš?“

„Tohle je divný hotel,“ řekla Ösp, ztlumila hlas a vyhlédla do chodby.

„Divný?“ Erlendur měl pocit, že změnila svůj nepřístupný postoj. „Bojíš se něčeho? Tady v hotelu?“ Na to mu Ösp neodpověděla. „Bojíš se, že přijdeš o práci?“

Podívala se na něho.

„To jistě, tohle je práce, o jakou by člověk doopravdy nechtěl přijít,“ řekla ironicky. „Tak jak jsi to myslela?“

Ösp chvilku přemýšlela, ale najednou se rozhodla. Jako by to, co chtěla říct, nestálo za to, aby si s tím lámala hlavu.

„V kuchyni se hrozně krade,“ řekla. „Myslím, že už si celá léta nekupovali žádné potraviny.“

„Oni kradou?“

„Všecko, co není přibité nebo přilepené.“

„A kdo krade?“

„Neříkej nikomu, že to Víš ode mě. Šéf kuchař. Ten určitě.“

„Jak to, že o tom víš?“

„Řekl mi to Gulli. Ten věděl o všem, co se v hotelu šustlo.“

Erlendur si vzpomněl na to, jak tajně uždiboval u bufetu z hovězího jazyka, a jak ho při tom pozoroval kuchař a jak mu to velice vadilo.

„Kdy ti o tom řekl?“

„Asi tak před dvěma měsíci.“

„A co bylo potom? Dělalo mu to starosti? Chtěl to ohlásit? Proč to řekl tobě? Já myslel, žes mi tvrdila, žes ho neznala?“

„Taky jsem ho neznala.“ Ösp se na chvíli odmlčela. „V

kuchyni mě chtěli vyprovokovat a spustili na mě tím nejordinérnějším způsobem. ‚Tak co, jak se ti líbí uklízet svinčík po hostech?‘ a takové ty řeči. Vážně to nejškodolibější, co si takoví slaboduší ubožáci dovedou vymyslet. Gulli to slyšel a řekl mi, že si z toho nemám nic dělat, že jsou to samí zloději a že kdyby chtěl, mohl by jim to rychle zarazit.“

„Hrozil, že to na ně prozradí?“

„Ne, on nehrozil, řekl to prostě proto, aby mě utěšil,“

odpověděla Ösp.

„A co kradli?“ vyptával se Erlendur. „To ti taky řekl?“

„Říkal, že o tom ví i ředitel, ale že nic neudělá, protože krade taky. Prý nakupuje do baru pašovaný alkohol. A ještě mi řekl, že v tom jede i vrchní.“

„To ti Gudlaugur skutečně řekl?“

„Prý si nacpou plné tašky toho, co našidí.“

„Proč ses o tom nezmínila, když jsem s tebou mluvil poprvé?“

„Myslíš, že je to nějak důležité?“

„Mohlo by.“

Ösp pokrčila rameny.

„Jak jsem to mohla vědět. Byla jsem úplně v šoku z toho, jak jsem ho tam našla. Myslím Gudlaugura. S tím kondomem a pobodaného.“

„Neviděla jsi u něho v pokoji nějaké peníze?“

„Peníze?“

„Krátce předtím obdržel značnou částku, ale nevím, zda tam ty peníze byly ještě ve chvíli, kdy ho vrah napadl.“

„Já jsem neviděla ani korunu.“

„Nevzala sis náhodou ty peníze, když jsi Gudlaugura našla?“

Ösp přerušila práci a opřela si ruce v bok.

„Chceš tím říct, že jsem ukradla nějaké peníze?“

„Takové věci se stávají.“

„Tak ty myslíš vážně, že bych…“

„Vzala jsi je?“

„Ne.“

„Možnost jsi měla.“

„Nebo ten, kdo ho zabil.“

„Správně,“ řekl Erlendur. „ Neviděla jsem ani korunu „Dobrá, v pořádku.“

Ösp pokračovala v úklidu. Nastříkala čistící prostředek do záchodové mísy a čistila ji štětkou, jako by tam Erlendur vůbec nebyl. On ji ještě chvíli pozoroval, pak jí poděkoval a obrátil se k odchodu.

„Cos tím myslela, když jsi říkala, žes ho vyrušila?“

zeptal se, když byl ve dveřích. „Myslím Henryho Wapshotta. Kdyby ses chovala stejně jako u tohoto pokoje, tak by ses k němu nedostala.“

„On mě neslyšel.“

„Co dělal?“

„Nevím, jestli to můžu…“

„Zůstane to mezi námi.“

„Díval se na televizi,“ řekla Ösp.

„Tak to by mu bylo asi trapné, kdyby se to rozkřiklo,“

zašeptal Erlendur spiklenecky.

„Ono to přesněji řečeno bylo video. Pornofilm, vážně hnusný.“

„Půjčují se v hotelu pornofilmy?“

„Ne takové, co jsou zakázané.“

„A jaké jsou zakázané?“

„To bylo porno s dětmi. Řekla jsem to řediteli.“

„Dětské porno? A co?“

„To ti to snad mám popisovat?“

„Který den to bylo?“

„Absolutně perverzní.“

„Kdy to bylo?“

„Ten den, co jsem našla Gulliho.“

„Co udělal ředitel hotelu?“

„Nic,“ řekla Ösp. „Řekl mi, abych držela zobák.“

„Víš, kdo byl Gudlaugur?“

„Jak to myslíš? Byl vrátný. Nebo byl ještě něco jiného?“

„Ano, jako dítě. Zpíval ve sboru a měl nádherný hlas.

Slyšel jsem ho na desce.“

„Zpíval ve sboru?“

„Byl vlastně dětská hvězda. Ale potom to s ním vzalo prudký obrat k horšímu. Dostal se do puberty a bylo po všem.“

„To jsem nevěděla.“

„Předpokládal jsem to. Gudlaugur upadl v zapomenutí.“

Chvíli oba mlčeli. Po chvíli se Erlendur zeptal: „Jdou ti Vánoce na nervy?“ Připadal si, jako by našel spřízněnou duši ve svém utrpení. Obrátila se k němu. „Vánoce jsou jen pro šťastné lidi.“ Erlendur na ni pohlédl a po obličeji se mu mihl úsměv. „Ty by sis rozuměla s mou dcerou,“ řekl a vylovil z kapsy mobil.

Sigurdur Óli žasl, když ho Erlendur informoval, že Gudlaugur nechal pravděpodobně v pokoji ležet velký finanční obnos. Uvažovali, jestli si mají ověřit Wapshottovu výpověď o tom, že chodil v době vraždy po sběratelských obchodech. Sigurdur Óli stál před Wapshottovou celou,

když mu Erlendur volal, a vylíčil mu, jak Angličanovi brali vzorky slin.

Cela, do které ho zavřeli, už zažila celou řadu zločinců, od neškodných bezdomovců až po násilníky a vrahy, kteří buď pomalovali zdi, nebo do nich vyryli komentáře o svém nezáviděníhodném původu. V cele byla jen pánská mušle a přišroubovaný kavalec s tenkými matracemi a tvrdým polštářem. Byla bez oken, na stropě nepřetržitě svítila neonová zářivka, takže vězni neměli přehled o tom, zda je den či noc.

Henry Wapshott stál u zdi naproti ocelovým dveřím.

Dva dozorci ho drželi. Elínborg a Sigurdur Óli mu předložili soudní nařízení k odběru vzorku slin. Přišla Valgerdur se svými tampony.

Wapshott na ni zíral, jako by byla zosobněný satan, který ho svrhne do propasti pekelných muk. Kulil oči tak, že mu vylézaly z důlků, a kroutil se a mrskal sebou, aby k němu Valgerdur nemohla. Nepomohly žádné triky, aby ho přinutili otevřít ústa.

Nakonec ho násilím povalili, stiskli mu nos, aby nemohl dýchat, až to vzdal a otevřel ústa sám. Valgerdur se chopila příležitosti a strčila mu do úst špejli s vatovým tamponem, až se začal dávit. Pak ji bleskurychle vytáhla.

19

Když Erlendur procházel halou do kuchyně, zahlédl u recepce Mariana Briema v ošoupaném kabátě a klobouku, jak bubnuje prsty do recepčního pultu. Pozdravili se a šli si sednout do jídelny. Erlendur si všiml, že léta neprošla kolem jeho bývalého nadřízeného beze stopy, jen jeho oči zůstaly stejně bdělé a pronikavé jako dřív. A jako dřív šel hned k věci, bez dlouhých úvodů.

„Vypadáš děsně,“ řekl mu Marian a sedl si. „Co tě žere?“ Vytáhl z kapsy kabátu doutníky a krabičku zápalek.

„Tady je zákaz kouření,“ upozornil ho Erlendur.

„Kouřit už se nesmí nikde,“ řekl Marian, zapálil si doutník a zatvářil se bolestínsky. Měl povadlou, vrásčitou pleť. Bezbarvými rty stiskl doutník, vtáhl kouř do plic a uchopil doutník kostnatými prsty s bezkrevnými nehty.

Přestože za sebou měli dlouhou a na události bohatou spolupráci, nikdy se spolu nespřátelili. Marian dlouhá léta dělal Erlendurovi šéfa a snažil se ho zasvětit do práce kriminalisty. Erlendur býval vzdorovitý a nerad se podřizoval jeho pokynům a příkazům. Nesnesl nad sebou nikoho, a to mu zůstalo do dneška. Choval se k Marianovi odmítavě a často mezi nimi docházelo k prudkým

roztržkám, ale Marian věděl, že Erlendur je dobrý policista, v neposlední řadě i z toho důvodu, že nemá rodinu, a tím ani soukromí. Jeho životem byla práce. Marian Briem prožil celý život sám a byl ve stejné situaci.

„Je něco nového?“ zeptal se a znovu potáhl z doutníku.

„Ne,“ odpověděl Erlendur.

„Jdou ti Vánoce na nervy?“

„Nevím, proč musejí každý rok dělat s Vánocemi takové divadlo,“ řekl Erlendur nabručeně a pošilhával ke kuchyni, jestli nezahlédne bílou šéf kuchařovu čepici.

„Já taky ne,“ řekl Marian. „Na mě je to moc štěstí a veselí najednou. Proč si nenajdeš nějakou ženskou? Nejsi ještě tak starý. Pokud vím, tak je dost takových, které by se rády staraly o takového interesantního prošedivělého starce, jako jsi ty.“

„Zkoušel jsem to,“ odpověděl Erlendur. „Zjistil jsi ně…“

„Myslíš svou bývalou?“

Erlendur neměl v úmyslu bavit se s ním o svém soukromí. „Nech toho,“ řekl. „Slyšel jsem, že…“

„Řekl jsem ti, abys toho nechal,“ přerušil ho Erlendur zlostně.

„Jak chceš,“ odpověděl Marian. „Do tvého života mi nic není. Ale vím, že samota člověka dokáže pěkně ničit.“ Na chvíli se odmlčel. „No, ale ty vlastně nejsi tak docela sám, máš děti…“

„Nechrne toho,“ řekl Erlendur. „Ty jsi…“ Nedořekl.

„Co jsem?“

„Co tady vůbec chceš? Nemohls mi zavolat?“ Marian se na něho zadíval a po tváři mu přeběhl úsměv. „Slyšel jsem, že ses ubytoval tady v hotelu. Že se ti nechce domů ani na Vánoce. Co je s tebou? Proč nejdeš domů?“ Erlendur neodpověděl. „To se sám se sebou tak nudíš?“

„Nemohli bychom změnit téma?“

„Já znám ten pocit, když má člověk sám sebe dost. To nepříjemné já, které mu v jednom kuse straší v hlavě.

Nějakou dobu se to dá vydržet. Dokážeš si nalhat, že jsi vlastně docela spokojený, ale pak to přijde znovu a všecko začne od začátku. Můžeš to zkusit otupit alkoholem, nebo chodit ven. Nebo přenocovat v hotelu, když už to doma nemůžeš vydržet.“

„Mariane, nech mě na pokoji,“ požádal ho Erlendur.

„Ten, kdo má desky s Gudlaugurem Egilssonem, má vystaráno,“ přešel Marian konečně k věci.

„Jak jsi na to přišel?“

„Protože dneska mají velkou cenu. Zbylo jich jen velmi málo a ti, kteří už nějaké mají, nebo o nich slyšeli, jsou ochotni za ně zaplatit neuvěřitelné sumy. Gudlaugurovy desky jsou ve sběratelských kruzích absolutní raritou.“

„Jaké sumy? Třeba desítky tisíc?“

„Dokonce stovky,“ řekl Marian Briem. „Za každý exemplář.“

„Stovky? To nemyslíš vážně.“ Erlendur se napřímil.

Vzpomněl si na Henryho Wapshotta a bylo mu jasné, proč přiletěl za Gudlaugurem na Island. Chtěl získat jeho desky.

V žádném případě ho sem nepřivedlo jen okouzlení jeho dětským hlasem, jak mu chtěl nalhat. Erlendur pochopil, proč Gudlaugurovi rád vyplatil půl milionu na ruku.

„Pokud je mi známo, vyšly s ním pouze dvě desky,“

řekl Marian Briem. „A to, co z nich činí takovou vzácnost, odhlédneme-li od výjimečného pěveckého talentu toho hocha, je, že byly vydány jen v malém nákladu a ani se všechny nevyprodaly. Dnes už nezbylo moc lidí, kteří nějakou z těch desek mají.“

„A zpěv samotný nehraje roli?“ divil se Erlendur.

„Myslím, že ano, ale kvalita hudby i nahrávky má zpravidla roli jen podřadnou. Víc jde o jedinečnost nahrávky. Hudba může být dokonce i špatná, ale vystoupil-li ten pravý sólista v pravou chvíli s tou správnou písní, a navíc desku vydal ten správný producent, může cena takové desky vyšplhat do závratných výšin. Poptávka se neřídí hlavně uměleckým obsahem.“

„Kolik těch desek se rozprodalo? Mohl bys to nějak zjistit?“

„Žádné staré zásoby se nenašly. Buď během času upadly v zapomenutí, nebo byly dokonce vyhozeny. Nebylo jich v žádném případě nějak moc, snad několik stovek kusů.

Ty desky jsou tak drahé hlavně proto, že už je jich na světě

jen několik kusů. K tomu ještě přispívá fakt, že chlapcova pěvecká kariéra byla velmi krátká a kromě těch dvou desek, které vyšly v jednom roce, po něm nezůstalo nic. Pokud jsem to správně pochopil, začal mutovat a pak už nikdy nevystoupil.“

„Tomu chudákovi se to stalo přímo na koncertě,“ řekl Erlendur. „Najednou mu přeskočil hlas.“, „A několik desítek let poté byl nalezen zavražděný.“

„Jestliže ty desky mají skutečně cenu několika stovek tisíc…“

„Tak?“

„…není to dostatečný důvod k vraždě? Našli jsme obě desky, které mu vyšly, v tom jeho kutlochu. Jinak tam nebylo nic.“

„Pak ale ten, kdo ho zabil, neměl ani potuchy o tom, jakou cenu mají,“ řekl Marian Briem.

„Myslíš, že v opačném případě by ty desky ukradl?“

„Jak vypadají?“

„Jako nové,“ opáčil Erlendur. „Obaly jsou čisté. Desky celé a nepoškozené. Připadalo mi, že je nikdo nikdy nepouštěl…“ Upřel pohled na Mariana.

„Je možné, že se Gudlaugur nějakým způsobem dostal ke zbytku nákladu?“

„Proč by nebylo?“ řekl Marian.

„Našli jsme u něho klíče, o kterých nevíme, od čeho jsou. Kde by se daly takové věci uložit?“

„Nemusel to být celý náklad, ale jenom část. Kdo jiný než sám zpěvák by je měl mít?“

„To nevím,“ řekl Erlendur. „Máme ve vazbě Angličana, který sem přiletěl z Londýna jen proto, aby se s Gudlaugurem setkal. Pochybný sběratel. Pokusil se o útěk a napovídal mi, že sem přiletěl jen proto, že byl Gudlaugurovým obdivovatelem. Podle toho, co jsem zjistil, je jediný, kdo věděl, jakou mají ty desky cenu. Sbírá totiž desky s dětskými sbory a sólisty.“

„Má čistý rejstřík?“

„Sigurdur Óli to právě zjišťuje,“ řekl Erlendur.

„Gudlaugur dělal tady v hotelu Ježíška,“ dodal, jako by Ježíšek v hotelu měl nějaký význam.

Marian se musel i přes svůj vysoký věk usmát.

„Našli jsme u Gudlaugura lístek, na kterém bylo napsáno ‚Henry 18.30’. Z toho jsme usoudili, že měl v tu dobu schůzku s nějakým Henrym. Henry Wapshott vypověděl, že se s ním sešel den před vraždou v půl sedmé.“

Erlendur zmlkl a zamyslel se.

„O čem přemýšlíš?“ zeptal se ho Marian.

„Wapshott mi řekl, že Gudlaugurovi vyplatil půl milionu korun, aby mu dokázal, že to s nákupem těch desek myslí vážně. Ty peníze mohly být ještě v pokoji, když ho přepadl vrah.“

„Chceš tím naznačit, že někdo o Wapshottovi a jeho obchodech s Gudlaugurem musel vědět?“

„Řekl bych, že ano.“

„Taky nějaký sběratel?“

„Možná. To ale nevím. Wapshott se chová podezřele.

Jsem si jist tím, že nám něco tají, ale nevím, jestli se to týká jen jeho samého, nebo i Gudlaugura.“

„Ty peníze pochopitelně v pokoji nebyly, když jste Gudlaugura našli.“

„Ne.“

„Musím už jít,“ řekl Marian a zvedl se. Erlendur se zvedl hned po něm. „Sotva se udržím na nohou. Je to peklo, když tě opouštějí síly. Jak se má tvoje dcera?“

„Eva? Nevím. Ale myslím, že na tom není dobře.

„Možná bys měl být o Vánocích s ní.“

„Možná ano.“

„Tak, jak jsi na tom se ženami?“

„Prosím tě, nech toho už,“ řekl Erlendur, ale vzpomněl si na Valgerdur. Moc rád by jí zavolal, ale netroufal si. Co by jí řekl? Co je jí po jeho minulosti? A vůbec, co je ostatním po jeho životě? Byla to od něho hloupost, když ji pozval. Nedovedl si vysvětlit, co ho to napadlo.

„Slyšel jsem, žes tu s nějakou ženou večeřel,“ nedal pokoj Marian. „To už se nestalo, pokud vím, několik desetiletí.“

„Jak ses o tom dověděl?“ zeptal se ho Erlendur, kterého ta poznámka ohromila.

„Co je to za ženu?“ odpověděl mu Marian další otázkou.

„Prý je hezká.“

„Žádná žena není,“ odsekl Erlendur, otočil se a rychlým krokem odcházel. Marian Briem se za ním s úsměvem díval a pomalým krokem se ubíral ven z hotelu.

Po cestě z haly do svého pokoje Erlendur přemítal, jak chytře konfrontovat šéfkuchaře s obviněním, že krade, ale rozhovor s Marianem Briemem ho úplně vyvedl z rovnováhy. Když si vzal kuchaře stranou, zapomněl na veškerou opatrnost i zdvořilost.

„Tak ty kradeš?“ spustil na něho bez okolků. „A ostatní, co pracují v kuchyni, kradou s tebou? Kradete všecko, co není přibité nebo přilepené?“

Šéfkuchař na něho užasle civěl.

„Co mi to tu povídáš?“

„Naznačuju ti, že Ježíška ubodali k smrti možná proto, že o těch vašich krádežích tady v hotelu dobře věděl. Možná ho někdo zapíchl právě proto, že věděl, kdo to celé řídí.

Možná ses do toho jeho kutlochu ve sklepě vplížil zrovna ty a zapíchl ho, aby to na tebe nevyzradil. Jak se ti takové vysvětlení líbí? A navíc jsi ho ještě okradl.“

Kuchař na Erlendura nechápavě civěl. „Tobě asi přeskočilo,“ zmohl se po chvíli na odpověď.

„Kradeš v kuchyni?“

„Kdo ti to řekl?“ zeptal se kuchař s výhrůžným podtónem. „Kdo ti nalhal takové pomluvy? Byl to někdo z hotelu?“

„Už sis nechal vzít ty sliny?“

„Od koho to máš?“

„Proč ses tomu odběru tak bránil?“

„Stejně jsem se nakonec neubránil. Myslím, že jsi pěkný pitomec. Brát vzorky slin všem zaměstnancům hotelu!

K čemu? Abys nás všecky zesměšnil? A pak si přijdeš a nadáváš mi do zlodějů. Já jsem si z téhle kuchyně ještě neodnesl domů ani hlávku zelí! Nikdy! Kdo ti to nalhal?“

„Pokud měl Ježíšek proti tobě nějaký důkaz, že kradeš, nemohlo se stát, že tě například vydíral…“

„Už toho mám dost!“ zařval šéfkuchař. „Nenamluvil ti to ten pasák?“

Erlendurovi bylo jasné, že kuchař může každou chvíli ztratit sebekontrolu a fyzicky ho napadnout. Stál tak těsně proti němu, že se téměř dotýkali obličeji.

„Byl to ten vypasený pasák?“ sykl mu do tváře.

„Kdo je tady pasák?“

„Ten tlusťoch vypasená, co si říká ředitel,“ procedil kuchař mezi zuby.

Erlendurovi začal zvonit mobil. Vzájemně se měřili přivřenýma očima a ani jeden z nich nemínil uhnout pohledem. Nakonec Erlendur vytáhl z kapsy mobil. Kuchař,

který pěnil zlostí, se k němu obrátil zády a neochotně poodešel.

Volal vedoucí oddělení zajišťování stop.

Představil se a řekl: „Volám kvůli těm slinám v kondomu.“

„Našli jste osobu, které patřily?“ zeptal se Erlendur.

„Ne, to bude ještě nějakou chvíli trvat. Ale pozorně jsme si ten kondom prohlédli a zjistili jsme, že jsou v něm i stopy tabáku.“

„Tabáku? Myslíš, že pachatel byl kuřák?“

„Ne, pravděpodobně žvýkal tabák.“

„Žvýkal?“

„Ano, podle chemického složení. Dřív se žvýkací tabák prodával běžně v prodejnách tabáku, ale nejsem si jist, jestli se něco takového dá ještě dneska koupit. Pokusíme se to zjistit. Lidé si ho dávají pod spodní ret, buď volně, nebo v takových miniaturních sáčcích podobných těm, ve kterých se prodává porcovaný čaj. To přece musíš znát.“

Kuchař kopl do dveří u skříně a spustil kanonádu nadávek.

„Tak ty myslíš, že to byl žvýkací tabák,“ řekl Erlendur do telefonu. „Našli jste zbytky žvýkacího tabáku v tom kondomu?“

„Ano,“ odpověděl vedoucí oddělení zajišťování stop.

„A co to znamená?“

„No asi to, že ten, kdo by s tím vaším Ježíškem, žvýkal tabák. „ „A pomůže nám to dál?“

„Ne. Zatím. Jen jsem si myslel, že bys to chtěl vědět. A je tu ještě něco. Ptal ses po obsahu kortizolu ve slinách.“

„Ano.“

„Moc jsme ho nenaměřili. Dalo by se říct, že byl v normálu.“

„A co nám to říká? Že všecko probíhalo v klidu a míru?“

„Když se zjistí zvýšené množství kortizolu, znamená to, že se člověku zvýšil tlak v důsledku stresu nebo nervozity.

Ten, kdo byl s tím vrátným, byl ale úplně klidný. Neměl z ničeho strach.“

„Dokud se něco nestalo,“ řekl Erlendur.

„Ano,“ souhlasil vedoucí oddělení zajišťování stop.

„Dokud se něco nestalo.“

Ukončili hovor. Erlendur schoval mobil zpátky do kapsy. Šéfkuchař stál a zíral na něho.

„Nevíš náhodou, jestli tady v hotelu někdo žvýká tabák?“ zeptal se ho Erlendur.

„Polib mi prdel!“ zařval kuchař.

Erlendur se zhluboka nadechl a mnul si dlaněmi unavený obličej. A jak přitom zavřel oči, najednou před sebou uviděl zuby Henryho Wapshotta začernalé od tabáku.

20

Erlendur se šel na recepci zeptat po řediteli a dověděl se, že není přítomen. Šéfkuchař odmítl bližší vysvětlení, proč „toho vypaseného tlusťocha“ nazval pasákem. Erlendur se ještě nikdy nesetkal s takovým cholerikem. Bylo mu jasné, že kuchaři ve vzteku uniklo něco, co říct nechtěl. Ale v této chvíli nevěděl, co s tím, protože kuchař už jen klel a nadával. Aby vyrovnal svou nevýhodu před kuchařem, který se ve své kuchyni cítil sebejistěji, ale hlavně proto, aby ještě vystupňoval jeho vztek a tak z něho vyrazil něco dalšího, řekl mu Erlendur, že zavolá do hotelu čtyři uniformované policisty a nechá ho převézt na komisařství na Hverfisgata k výslechu. Chvíli o tom doopravdy přemýšlel, ale pak to nechal být.

Místo toho znovu vyjel do pokoje Henryho Wapshotta.

Zpřetrhal policejní pečeť na dveřích. Lidé od zajišťování stop dbali na to, aby vše zůstalo na svém místě. Erlendur dlouho nehybně stál v pokoji a rozhlížel se. Pátral po nějakém obalu či krabici od žvýkacího tabáku.

Byl to dvoulůžkový pokoj se dvěma postelemi, z nichž ani jedna nebyla ustlaná, jako by Wapshott buď spal v obou, nebo jako by tu mimo něj přenocoval ještě někdo jiný. Na

stole stál starý gramofon, propojený se zesilovačem a dvěma reproduktory, a na druhém stole stál malý televizor s videopřehrávačem. Vedle něj ležely dvě videokazety.

Erlendur jednu vložil do přehrávače a zapnul televizor. Ale sotva uviděl první záběry, oba přístroje zase vypnul. Ösp měla s těmi pornofilmy pravdu.

Otevřel zásuvky u nočního stolku a důkladně prohlédl obsah kufru, ale žvýkací tabák nikde nenašel. Podíval se do koše na odpadky, ale ten byl prázdný.

„Elínborg měla pravdu,“ řekl Sigurdur Óli, který z ničeho nic stál ve dveřích.

Erlendur se k němu otočil.

„V čem měla pravdu?“

„Ti Angličané nám o něm konečně poslali nějaké informace,“ odpověděl Sigurdur Óli a rozhlédl se.

„Hledám žvýkací tabák. Našli jeho stopy v tom kondomu.“

„Myslím, že vím, proč se nechtěl spojit s velvyslanectvím ani nechtěl právníka a doufal, že se to prostě nějak ututlá,“ řekl Sigurdur Óli a stručně Erlendurovi vylíčil, co jim anglická policie o sběrateli desek poslala.

Henry Wapshott, svobodný a bezdětný, se narodil v Londýně v roce 1938, krátce poté, co začala druhá světová válka. Jeho rodině z otcovy strany patřilo v City několik nemovitostí.

Některé

z

budov

byly

za

války

vybombardovány a oni pak na pozemcích postavili solidní

obytné domy a administrativní budovy, které byly zárukou plynulých a nemalých zisků. Wapshott si nikdy v životě nemusel vydělávat na živobytí. Byl jedináček a chodil do nejlepších škol v Eatonu a Oxfordu, ale nikdy univerzitní studia nedokončil. Když mu zemřel otec, převzal po něm firmu, ale na rozdíl od starého pána neměl zájem se o své domy starat. Omezil se jen na to, že se občas ukázal na těch nejdůležitějších schůzích správní rady, ale potom přestal chodit i tam a přenechal vedení firmy obchodním zástupcům.

Prožil život v rodičovském domě a u sousedů platil za melancholického samotáře, sice zdvořilého, ale skoupého na slovo a nepřístupného. Sbírání desek bylo jeho jediným zájmem. Plnil dům deskami, které vykupoval z pozůstalostí nebo na burzách. Díky své sběratelské vášni hodně cestoval.

Jeho sbírka prý je jednou z největších v Anglii.

Dvakrát se dostal do konfliktu se zákonem a patřil mezi sexuální delikventy, které anglická policie neustále sledovala. Poprvé byl obviněn a odsouzen za znásilnění dvanáctiletého chlapce, který bydlel v sousedství. Seznámili se díky společnému zájmu o desky. Ke znásilnění došlo v domě Wapshottových rodičů. Když se o tom dověděla jeho matka, nervově se zhroutila. Psalo se o tom v anglických novinách, zejména v Rainbow Press. Z Wapshotta, který patřil k privilegovaným vrstvám, se najednou vyklubal netvor. Při policejním vyšetřování vyšlo najevo, že byl

zvyklý chlapcům a mladým mužům za sexuální služby velkoryse platit.

Když ho propustili z vězení, matka už nežila. Prodal rodičovský dům a přestěhoval se do jiné čtvrti. O několik let později se stal opět hrdinou hlavních titulků, když dva dospívající chlapci vypověděli, že jim Henry Wapshott nabízel peníze za to, když se před ním svléknou. Kromě toho byl opět obviněn ze znásilnění. Když to vyšlo najevo, byl Wapshott zrovna v Baden Badenu a policie ho zatkla v Brennerově Parkhotelu a lázních.

Druhé znásilnění se však policii nepodařilo Wapshottovi prokázat a on odjel ze země. Odjel do Thajska, ale ponechal si britské občanství, protože svou sbírku desek nechal v Anglii a často se tam vracel právě kvůli své sběratelské vášni. Začal používat matčino dívčí příjmení Wapshott, ale jeho skutečné jméno bylo Wilson. V Anglii se do konfliktu se zákonem nedostal od té doby, co se odstěhoval, ale o jeho pobytu v Thajsku se nevědělo nic.

„Tak to už se nedivím, že chtěl zůstat inkognito,“ řekl Erlendur, když Sigurdur Óli skončil.

„Zdá se, že je to skutečný zvrhlík,“ řekl Sigurdur Óli.

„Dovedu si představit, proč se odstěhoval do Thajska.“

„Takže teď proti němu nic nemají?“ zeptal se Erlendur.

„Myslím anglickou policii?“

„Ne, ti jsou určitě celí šťastní, že se ho zbavili,“ řekl Sigurdur Óli. „Elínborg měla pravdu.“

„A v čem?“

„V tom, že se Henry nezajímal o Gudlaugura jako zpěváka, ale že jejich vztah byl sexuální povahy. Řekla nám, že jsme zabednění mniši, protože jsme to považovali za výplod její fantazie.“

„Jinými slovy, Henry byl u Gudlaugura v pokoji a zabil ho? Toho zpěváka, kterého tak zbožňoval? Nezní ti to i přes to, co vyšlo najevo, nepravděpodobně?“

„Mně to celé nedává žádný smysl,“ řekl Sigurdur Óli.

„Já chlapy s tak perverzními choutkami nechápu, ale vím, že je to největší zvrhlost, jakou si lze představit.“

„Na první pohled se to nepozná,“ řekl Erlendur a napil se citronády, kterou si mezitím objednal.

„Na těch perverzních pedofilech to není nikdy vidět,“

řekl Sigurdur Óli.

Sešli do přízemí a sedli si k baru. Bylo tu plno.

Zahraniční hosté se vzrušeně bavili o tom, co přes den viděli a prožili. Bylo na nich vidět, že jsou s pobytem na Islandu spokojeni.

„Zjistil jsi, jestli měl Gudlaugur nějaké bankovní účty?“

zeptal se Erlendur. Zapálil si cigaretu a jedním pohledem zjistil, že je jediný, kdo v baru kouří.

„Pracuju na tom,“ řekl Sigurdur Óli a upil piva.

Elínborg stála u vchodu do baru a Sigurdur jí zamával.

Pokývla hlavou a protlačila se k nim, objednala si velké pivo a sedla si. Sigurdur Óli stručně informoval Elínborg o tom,

co o Wapshottovi zjistil u londýnské policie, a neubránil se přitom úsměvu.

„Takže jsem trefila přímo do černého.“

„Čím?“ dělal hloupého.

„Tím, že jsem hned uhodla, že jeho zájem o zpěváčky souvisí se sexem. A totéž platí o Gudlaugurovi.“

„Tak ty si myslíš, že ti dva tam dole provozovali sex?“

„Třeba k tomu Gudlaugura přinutil. A jeden z nich měl po ruce nůž.“

„Panebože, že si ještě o Vánocích musíme lámat hlavu s takovými nechutnostmi,“ zasténala Elínborg.

„Není to zrovna příjemné,“ souhlasil s ní Erlendur a dopil chartreusku. Byl by si rád objednal ještě jednu sklenku. Podíval se na hodinky. Kdyby byli v kanceláři, končila by jim právě služba. Bar se trochu vyprázdnil a Erlendur dal rukou znamení barmanovi.

„To by ale znamenalo, že tam s ním dole byli minimálně dva, protože těžko můžeš někoho ohrozit, když před ním klečíš,“ poznamenal Sigurdur Óli. Podíval se na Elínborg, aby se přesvědčil, zda nezašel příliš daleko.

„Začíná to být čím dál lepší,“ řekla.

„Naše hypotézy jsou dost nevkusné,“ přidal se Erlendur.

„No dobře, ale proč Gudlaugura napadl nožem?“

pokračoval Sigurdur Óli. „A nejen jednou, způsobil mu několik bodných ran. Jako by nad sebou ztratil kontrolu.

Pokud to byl Henry, muselo se v tom sklepě stát nebo být řečeno něco, co našeho perverzního Brita úplně vytočilo.“

Když k nim přišel barman, Erlendur chtěl objednat další rundu pro všechny, ale Elínborg se Sigurdurem Ólim odmítli a ukázali na hodinky. Vánoce se neúprosně blížily.

„Já jsem přesvědčen, že tam s ním byla žena,“ řekl Sigurdur

Óli.

„Měřili mu množství kortizolu ve slinách,“ řekl Erlendur. „Bylo zcela v normálu. Ať už byl s Gudlaugurem kdokoliv, je pravděpodobné, že v době vraždy už byl pryč.“

„To mi nepřipadá pravděpodobné, podle toho, jak jsme ho našli,“ namítla Elínborg.

„Ten, kdo s ním byl, mu to rozhodně nedělal z přinucení,“ řekl Erlendur. „To je podle mě stoprocentně jasné. Kdyby byl rozrušený nebo se bál, měl by ve slinách zvýšené množství kortizolu.“

„Takže šlapka,“ řekl Sigurdur Óli. „Vplížila se k němu a odvedla svou práci.“

„Nemohli bychom mluvit o něčem jiném?“ zeptala se Elínborg.

„Tady v hotelu se možná krade a Gudlaugur o tom věděl,“ řekl Erlendur.

„A proto ho někdo zavraždil?“ zeptal se Sigurdur Óli.

„To nevím. Kromě toho je možné, že tu existuje profesionálně organizovaná prostituce, kterou kryje sám

ředitel hotelu. Ještě přesně nevím, jak to funguje, budeme si to muset pořádně proklepnout.“

„Měl s tím něco společného Gudlaugur?“ zeptala se Elínborg.

„S ohledem na to, jak byl nalezen, to není nepravděpodobné,“ řekl Sigurdur Óli.

„Jak pokračuješ se svým případem?“ obrátil se Erlendur na Elínborg.

„Před soudem neřekl jediné slovo,“ odpověděla a napila se piva.

„Ten chlapec stále proti otci nevypovídal, že?“ zeptal se Sigurdur Óli, který byl rovněž o případu informován.

„Ten chudáček mlčí jako hrob,“ řekla Elínborg. „A ten bídák otec trvá na své výpovědi. Popírá, že by ho zbil. A má dva vynikající právníky.“

„A musí se k němu ten kluk vrátit?“

„Může se to stát.“

„A co na to říká chlapec?“ zajímal se Erlendur. „Chce se k němu vrátit?“

„To je na celé věci nejpodivnější,“ řekla Elínborg.

„Stále na něm visí. Mám z něho dojem, že věří tomu, že si takový trest zasloužil.“

Všichni mlčeli.

„Chceš opravdu zůstat o Vánocích v hotelu, Erlendure?“

změnila Elínborg téma a v jejím hlase zněla výčitka.

„Ne, vrátím se domů,“ odpověděl. „Eva chce přijít a udělat k večeři uzené jehněčí.“

„Jak se má?“ zeptala se Elínborg.

„No, myslím, že docela dobře,“ řekl Erlendur, ale věděl skoro s jistotou, že je na něm vidět, že lže. Elínborg dobře znala problémy jeho dcery, ale příliš o nich nemluvila. Ona i Sigurdur Óli věděli, že o tom Erlendur mluvit nechce, a nikdy se ho nevyptávali na podrobnosti.

„Zítra je třiadvacátého,“ řekl Sigurdur Óli.

„U tebe je všecko v nejlepším pořádku, Elínborg?“

„Nic není v pořádku,“ povzdechla si.

„Přemýšlím o sbírání desek,“ řekl Erlendur.

„A o čem přesně?“ zeptala se Elínborg.

„Může s tím člověk začít už od útlého dětství?“

odpověděl. „I když já se v takových věcech nevyznám.

Nikdy jsem nic nesbíral, ale není to něco podobného jako sbírat fotky herců, modely letadel, známky nebo třeba programy kin? U většiny mladých je to jen přechodný zájem, ale některým to vydrží až do konce života.“

„Chceš tím říct něco konkrétního?“

„Přemýšlím, proč se někdo stane sběratelem desek jako Wapshott. I když většina z nich samozřejmě není tak perverzní jako on. Jestli takové sbírání není něco, co by se dalo nazvat syndromem z dětství. Jestli to třeba nesouvisí s potřebou vlastnit něco, o co by jinak člověk časem přišel, ale o co v žádném případě přijít nechce. Není sbírání jakýsi

pokus uchovat si i v dospělosti něco z dětství? Něco, co souvisí se vzpomínkami a člověk by si to chtěl uchovat živé, proto v sobě tu mánii stále živí, až jí úplně propadne.“

„Jinými slovy, ty si myslíš, že Wapshottovo sbírání desek s dětskými sbory a sólisty je důsledek nějakého syndromu,“ řekla Elínborg.

„Když se mu pak to ztracené dětství v živé podobě připomene tady v hotelu, tak ztratí iluze,“ řekl Sigurdur Óli.

„Z mladého talentovaného zpěváka se stal starý bezvýznamný chlap. Myslíš něco takového?“

„To zatím přesně nevím.“

Erlendur zamyšleně pozoroval turisty v baru a všiml si jednoho sympatického muže ve středním věku, který hovořil plynnou americkou angličtinou a měl úplně novou videokameru, s níž filmoval své známé. V té chvíli mu blesklo hlavou, že v hotelu mohou mít průmyslové kamery.

To ho doposud nenapadlo! Ani ředitel, ani šéf recepce se o tom nezmínili. Podíval se na Sigurdura Óliho a na Elínborg.

„Neptali jste náhodou na to, jestli tady v hotelu mají kamery?“ zeptal se jich.

„Nechtělas to udělat ty?“ obrátil se Sigurdur Óli na Elínborg.

„Zapomněla jsem na to,“ odpověděla. „To je těmi Vánocemi a tím druhým případem. Úplně jsem na to zapomněla.“

Vedoucí recepce k Erlendurovi vzhlédl, zavrtěl hlavou a prohlásil, že v jejich hotelu žádné kamery nejsou, ani v hale, ani na recepci, ve výtazích, na chodbách, a už vůbec ne na pokojích, samozřejmě.

„To už bychom tu neměli žádné hosty,“ řekl šéf recepce s vážnou tváří.

„Ano, něco takového jsem si myslel,“ řekl Erlendur zklamaně. Na okamžik choval slabou naději, že by kamery mohly něco zachytit. Něco, co by vneslo nové světlo do výpovědí, které mají k dispozici. Obrátil se a chtěl se vrátit do baru, když se za ním šéf recepce rozběhl.

„U jižního vchodu je bankovní pobočka. Je to na opačné straně budovy. Jsou tam obchody a banka a dá se odtamtud vejít i do hotelu. Ale chodí tudy jen málo lidí. Banka jistě kamery má, ale na těch budou určitě jen jejich klienti.“

Erlendura už banka i obchody se suvenýry napadly předtím, a hned se tam vydal. Ale pobočka už byla zavřená.

Zadíval se nahoru a uviděl nad vchodem téměř neviditelné oko kamery. V kancelářích zřejmě nikdo nebyl, ale přesto zaklepal a zalomcoval prosklenými dveřmi. Uvnitř se nic nepohnulo. Nakonec vylovil z kapsy mobil a požádal, aby našli ředitele pobočky a ten mu přijel otevřít.

Dobu čekání si vyplňoval prohlížením obchodů se suvenýry. Kam se podíval, všude samé přemrštěné ceny.

Talíře s obrázky vodopádu Gullfoss a gejzíru, vyřezávané sošky Thora, klíčenky, liščí chlupy, plakáty s velrybami

z islandského pobřeží, bundy podšité tulení kožešinou, jejichž ceny se rovnaly jeho měsíčnímu platu. Chvíli zvažoval, že si tady koupí něco, co by mu připomínalo Island jako zajímavý turistický ostrov, aby si připadal jako bohatý cizinec, ale nenašel nic, co by si mohl dovolit.

Bankovní pobočku mu přišla otevřít žena kolem čtyřicítky. Byla už doma a věnovala se vánočním přípravám, takže ji vůbec nepotěšilo, že ji vyrušila policie. První, co ji napadlo, bylo, že pobočku někdo vyloupil. Neřekli jí, co se děje, když u nich doma zazvonili dva policisté a požádali ji, aby s nimi jela na pobočku. Zamračeně si Erlendura prohlížela, když jí u vchodu vysvětloval, že se potřebuje dostat k záznamům z kamery nad vchodem. Dokouřila cigaretu a hned si od ní připálila druhou. Erlendurovi proběhlo hlavou, že už dlouho neviděl tak fanatickou kuřačku.

„Nepočkalo by to do zítřka?“ zeptala se Erlendura mrazivým hlasem. S tou ženou by se nechtěl dostat do křížku.

„To tě zabije,“ řekl a ukázal na cigaretu.

„Ještě ne,“ řekla. „Proč jsi mě sem nechal zavolat?“

„Souvisí to s vraždou v hotelu.“

„No a?“ řekla. Bylo vidět, že nějaká vražda ji nemůže rozházet.

„Snažíme se pohnout s vyšetřováním.“ Pokusil se o úsměv, ale moc se mu nezdařilo. „Nech si ty banální

žvásty,“ řekla a naznačila mu, aby šel za ní. Policisté už odešli, očividně rádi, že se té ženské zbavili, protože je celou cestu k hotelu zasypávala nadávkami. Zavedla Erlendura ke vchodu pro personál, zadala číselný kód a dveře se otevřely. Vyzvala ho, aby sebou alespoň hodil, když už ji sem bezdůvodně vytáhl.

Pobočka nebyla velká a v její kanceláři byly umístěny čtyři malé monitory spojené s kamerami nad přepážkami, nad prostorem pro klienty a nad vchodem. Zapnula přístroje a řekla Erlendurovi, že kamery jsou v provozu nepřetržitě a zaznamenávají všechno. Kazety se skladují po tři týdny, a potom se znovu přehrají. Videopřehrávače se nacházely dole ve sklepě.

Po třetí cigaretě s ním sešla dolů a ukázala mu kazety, pečlivě popsané datem a umístěním kamery. Byly zamčeny ve skříni.

„Denně sem chodí pracovník bezpečnostní služby, který se o všechno stará. Já se v tom vůbec nevyznám a chci tě požádat, aby ses nedotýkal ničeho, co se tě netýká.“

„Děkuji,“ řekl Erlendur pokorně. „Začnu dnem, kdy došlo k vraždě.“

„Prosím, posluž si,“ řekla, odhodila vykouřenou cigaretu na zem a zašlápla ji botou.

Erlendur našel kazetu s nápisem „Vchod“ se správným datem a vložil ji do přehrávače propojeného s televizí.

Nepovažoval za nutné prohlížet si filmy pořízené nad

přepážkami. Ředitelka pobočky se podívala na své zlaté hodinky.

„Na každé kazetě je čtyřiadvacetihodinový záznam,“

zasténala.

„Jak to zvládneš?“ otázal se Erlendur. „Při vší té práci, kterou tu máš.“

„Co jak zvládnu?“

„Kouřit přitom.“

„Co je ti do toho?“

„Nic,“ řekl rychle.

„Nemohl by sis ty kazety někam odnést?“ zeptala se.

„Já nemám čas, čekají mě doma a nemíním tu tvrdnout, než si ty kazety prohlédneš.“

„Máš pravdu,“ řekl Erlendur a podíval se na kazety ve skříni. „Vezmu si záznamy pořízené čtrnáct dní před vraždou až do dne, kdy k ní došlo. To je čtrnáct kazet.“

„Víte už, kdo toho člověka zabil?“

„Ještě ne,“ řekl Erlendur.

„Vzpomínám si na něho,“ řekla. „Chudák vrátný. Dělám tu ředitelku sedm let,“ dodala na vysvětlenou. „Byl to neškodný člověk.“

„Mluvilas s ním někdy v poslední době?“

„Já jsem s ním nikdy nemluvila. Ani jediné slovo.“

„Byl klientem vaší banky?“ zeptal se Erlendur. „Ne, neměl u nás konto. Alespoň o tom nevím. V bance jsem ho nikdy neviděla. Měl peníze?“

Erlendur si vzal čtrnáct kazet do svého pokoje a nechal si tam přinést televizi a videopřehrávač. Mezitím se setmělo.

Zrovna když vložil do přehrávače první kazetu, ozval se jeho mobil. Byl to Sigurdur Óli.

„Musíme proti němu buď vznést obvinění, nebo ho pustit,“ řekl. „Nic proti němu nemáme.“

„Stěžoval si?“

„Ani slovem.“

„Chtěl právníka?“

„Ne.“

„Tak mu sděl obvinění z přechovávání dětské pornografie.“

„Dětské pornografie?“

„Měl na pokoji dětské pornofilmy. Je zakázáno takové věci přechovávat. Máme svědkyni, která ho viděla, jak si ty pornofilmy prohlížel. Kvůli tomu ho můžeme v cele držet.

Nechci, aby nám hned odletěl do Thajska. A musíme si ještě ověřit jeho alibi a zjistit, zda souhlasí vše, co uvedl do protokolu, hlavně co dělal v den Gudlaugurovy vraždy.

Necháme ho ještě chvíli dusit v cele a uvidíme, co to s ním udělá.“

21

Erlendur prohlížel videozáznamy skoro celou noc.

Zjistil, jak spouštět rychlé převíjení kazety, když na pásce nebyli žádní lidé. Jak se dalo očekávat, největší provoz byl mezi devátou a čtvrtou odpoledne. Když obchody v šest hodin zavřely, lidí poměrně rychle ubývalo. Ale vchod do hotelu byl otevřen přes noc. Byl tam bankomat, ale v pozdních nočních hodinách k němu skoro nikdo nechodil.

V den Gudlaugurovy vraždy neviděl na kazetě nic neobvyklého. Lidi, kteří se objevili u vchodu do hotelu, bylo vidět celkem zřetelně a on mezi nimi nepoznal nikoho, kdo by nějak souvisel s tímto případem. Když si přehrával noční záznamy, zapnul rychlé převíjení. Lidé se hemžili jako mravenci, na chvilku se zastavili u bankomatu a zase rychle mizeli. Jen občas někdo vešel do hotelu. Prohlížel si ty lidi pozorně, ale žádného z nich si nedovedl dát do spojitosti s Gudlaugurem.

Viděl, že hotelový personál používá boční vchod.

Poznal ředitele a šéfa recepce. Když viděl vycházet Ösp, pomyslel si, že je po práci zcela jistě šťastná, že už může domů. Jednou se ve vchodu vynořil sám Gudlaugur a Erlendur hned záznam zpomalil a vrátil pásku o kousek

dozadu. Vrátný šel sám, klidným krokem prošel pod kamerou, nahlédl do banky, otočil se a zadíval se k obchodům se suvenýry. Pak se zase vrátil do hotelu.

Erlendur pásku ještě jednou vrátil a znovu si Gudlaugura prohlížel, pak ještě jednou a znovu a znovu. Zvláštním způsobem ho dojímalo vidět ho, když byl ještě naživu.

Zastavil pásku v okamžiku, kdy Gudlaugur nahlédl do banky, a prohlížel si jeho obličej na obrazovce. Byl to ten bývalý malý zpěvák. Člověk, který kdysi míval hebký a dojímavý chlapecký hlas. Hlas, který přivolal Erlendurovy nejbolestnější vzpomínky.

Když uslyšel klepání na dveře, vypnul video a šel otevřít. Byla to Eva Lind.

„Nevzbudila jsem tě?“ zeptala se a vešla do pokoje. „Co to máš za kazety?“ zajímala se, když je uviděla poskládané na sebe. „Prohlížím si je kvůli tomu případu,“ řekl. „A zjistil jsi něco nového?“

„Ne. Nic.“

„Mluvil jsi se Stínou?“

„Stínou?“

„Jak jsem ti říkala. Ptal ses mě na prostitutky v hotelu.“

„Ne, ještě jsem s ní nemluvil. Ale řekni mi něco jiného.

Neznáš náhodou dívku, která je přibližně ve tvém věku a pracuje tady v hotelu? Jmenuje se Ösp. Máte podobný názor na život.“

„Jak to myslíš?“ Eva mu nabídla cigaretu, zapálila mu ji a vrhla se na postel. Erlendur si sedl k psacímu stolku a díval se oknem do černé noci.

Dva dny do Štědrého dne, pomyslel si. Potom se všechno vrátí do normálu.

„Dost negativní,“ řekl.

„Tobě opravdu připadá, že jsem tak hrozně negativistická?“ zeptala se Eva Lind.

Erlendur mlčel a Eva se zakuckala kouřem a rozkašlala se tak, až jí kouř unikal nosem.

„Tak jo. A ty jsi zosobněný optimista, co?“

Erlendur se usmál.

„Já žádnou Ösp neznám,“ řekla Eva. „Co ta má s tím případem společného?“

„S tím případem nic,“ řekl Erlendur. „Alespoň si to myslím. To ona našla mrtvolu a zdá se, že ví ledacos, co se v hotelu děje. Není hloupá. Umí se o sebe postarat a není padlá na hlavu. Trochu mi tě připomíná.“

„Neznám ji,“ řekla Eva. Potom zmlkla a dívala se před sebe. Podíval se na ni a rovněž mlčel. A noc plynula.

Chvílemi si neměli co říct. Nikdy spolu nemluvili o nepodstatných věcech. Nikdy nemluvili o počasí, o cenách zboží v obchodech, o politice či sportu, o oblečení, zkrátka o ničem, o čem lidé většinou jen tak klábosí. Oba to považovali za ztrátu času. Mluvili jen o sobě, o minulosti a přítomnosti, o rodině, kterou nikdy neměli, protože Erlendur

odešel z domu. O Evině tragickém životě a o jejím bratrovi, o nepřátelství a nenávisti jejich matky, jen to pro ně bylo důležité, jen kolem toho se točily jejich rozhovory, na tom byl postaven jejich vzájemný vztah.

„Co ti mám dát k Vánocům?“ zeptal se nakonec Erlendur a prolomil mlčení.

„K Vánocům?“ divila se Eva.

„Ano.“

„Já nic nepotřebuju.“

„Něco snad potřebuješ.“

„Co jsi dostával k Vánocům ty, když jsi byl malý?“

Erlendur se zamyslel. Vzpomínal si na palčáky.

„Vždycky to byly jen maličkosti.“

„Všimla jsem si, že matka dávala Sindrimu dražší dárky než mně,“ řekla Eva Lind. „A pak mi přestala dávat dárky úplně a řekla, že je stejně vždycky prodám, abych měla peníze na drogy. Jednou mi dala prsten a já ho prodala.

Dostával tvůj bratr taky dražší dárky než ty?“

Erlendur vycítil, že se opatrně pokouší nahlédnout do jeho nitra. Většinou šla přímo na věc a vyváděla ho svou přímostí z konceptu. Občas, ale jen velmi zřídka, se stávalo, že se k němu chovala trochu ohleduplněji.

Když po potratu ležela v komatu na jednotce intenzivní péče a doktor Erlendurovi řekl, že by s ní měl trávit co nejvíc času a mluvit s ní, vyprávěl jí o tom, jak ztratil bratra.

A jak on sám byl zachráněn. Když se Eva probudila k

vědomí, když ji pak propustili z nemocnice a ona se nastěhovala k němu, ptal se jí, jestli ví, co jí v nemocnici vyprávěl, ale ona si nemohla vzpomenout. Tím ale probudil její zvědavost. Dotírala na něho tak dlouho, dokud jí znovu nevyprávěl to, co v nemocnici. Nikdy předtím o tom s nikým nemluvil a nikdo o tom nevěděl. Nikdy předtím s ní nemluvil o minulosti. Eva ho za každou cenu chtěla přinutit k tomu, aby přiznal svou zodpovědnost za jejich zpackaný život. Poté, co jí vyprávěl o své minulosti, měla pocit, že ho konečně trošku poznala, i když věděla, že je ještě na míle vzdálena tomu, aby ho doopravdy znala a rozuměla mu.

Neodbytné otázky, které ji pronásledovaly, zůstávaly nadále nezodpovězeny a negativně ovlivňovaly jejich vztah.

Věděla, že rozvody byly a budou. Lidé se neustále rozvádějí, někteří v dobrém, jiní ve zlém, protože spolu neumějí nebo nechtějí mluvit. To samozřejmě věděla a nečinilo jí to problémy. Ale nadále pro ni zůstávalo záhadou, proč otec opustil i své děti. Proč se po rozvodu vůbec nezajímal o to, jak žijí, proč se o ně vůbec nestaral až do chvíle, kdy ho sama vyhledala v jeho temném bytě. Vyptávala se ho na všechno, ale on jí dodnes neodpověděl.

„Dražší dárky?“ řekl. „Dostával jsem stále stejné věci.

Přesně jak je to v té staré básni Svíčky a karty. Samozřejmě jsme snili o nějakém tajném dárku, na který bychom se vzrušeně těšili, ale byli jsme chudí. Tenkrát byli všichni chudí.“

„A co bylo, když tvůj bratr zemřel?“

Erlendur neodpovídal.

„Erlendure?“ řekla Eva.

„Po bratrově smrti už žádné Vánoce nebyly,“

odpověděl.

Poté, co jeho bratr zahynul ve sněhové vánici, už nikdy neslavili zrození Vykupitele tak jako předtím. Vánoce byly asi měsíc poté, co se to stalo, a u nich nebylo žádné veselí, žádné dárky, ani hosté. Jindy k nim na Štědrý večer chodili příbuzní z matčiny strany a všichni zpívali koledy. Měli malý domek, a tak všichni seděli natlačení na sebe, ale vyzařovala z nich radost a pospolitost. Toho roku matka všechny návštěvy kategoricky odmítala. Otec trpěl těžkými depresemi a většinu času proležel v posteli. Nezúčastnil se pátrání po svém mladším synovi, jako by byl věděl, že je to beznadějné, a jako by si byl vědom toho, že jako hlava rodiny selhal. Jeho syn zahynul a ani on, ani nikdo jiný na tom nemohl nic změnit. Nesl za to zodpovědnost jen on sám.

Zato matka byla neúnavná. Starala se o Erlendura, jak nejlépe uměla, a přitom povzbuzovala pátrací skupiny, aby pokračovaly v hledání jejího mladšího syna, a sama se pátrání účastnila. Vracela se do údolí až se setměním. Ale sotva se rozednilo, vydala se zpátky do hor jako první. I když už bylo jasné, že její mladší syn nemůže být po tak dlouhé době naživu, hledala se stejným úsilím dál. Teprve až přišla zima s množstvím sněhu a stále chladnějším

počasím, vzdala to. Musela se vyrovnat s tím, že její syn zahynul v horách a že musí počkat do jara, než se znovu vydá hledat jeho tělo. Každou chvíli se zahleděla vzhůru k horám a někdy je proklínala. Ať vás polkne troll* za to, že jste mi vzaly syna. Představa, že jeho bratr leží mrtvý někde pod sněhem, byla pro Erlendura nesnesitelná. Začal ho vídat ve snech, ze kterých se probouzel buď výkřikem, nebo s pláčem. Viděl bratra, jak zápasí s větrem, jak nemůže vytáhnout nohy z hlubokých závějí. Stál zády proti větru a Erlendur mu stál po boku. Erlendur nechápal, jak jeho otec mohl zůstat doma a nic nedělat, zatímco cizí lidé pátrali po jeho synovi do samého vyčerpání. Zdálo se, že ho ta tragická událost úplně zlomila a učinila z něj vyhaslého člověka.

Erlendur pak často přemýšlel o tom, jakou sílu má zármutek, protože jeho otec byl silný a robustní muž. Ztráta syna ho postupně připravila o všechnu životní sílu a on už se z toho nikdy nevzpamatoval.

* Troll je zlá démonická bytost ze skandinávské mytologie, může to být obr nebo trpaslík, která žije v horských jeskyních, v mořích apod. (pozn. překl.).

Mnohem později, když uplynulo hodně času, rodiče se poprvé pohádali a Erlendur se z jejich hádky dověděl, že matka tenkrát nechtěla, aby šel otec s oběma chlapci do hor, ale otec ji neposlechl. Matka mu tenkrát řekla: „Když už chceš za každou cenu jít, tak chlapce necháš doma.“ Ale on ji neposlechl ani v tom.

Od té doby nebyly Vánoce už nikdy takové jako dřív.

Rodiče se během let svým způsobem smířili. Matka už nikdy nemluvila o tom, že šel do hor proti její vůli. On už nikdy nemluvil o tom, že to od něj bylo strašně hloupé, že ji neposlechl jenom kvůli tomu, že se nechtěl podřizovat její vůli. Počasí bylo toho dne pěkné a otci připadalo, že je to od ní rozmar a že se mu chce plést do jeho záležitostí. Rodiče už o tom nikdy nemluvili, ale chovali se k sobě, jako by je už vůbec nic nespojovalo. V domě zavládlo tíživé mlčení.

A Erlendur v tom tichu bojoval s výčitkami svědomí, které ho trýznily, protože on vyvázl živý.

„Proč tady máš takovou zimu?“ zeptala se ho Eva Lind a přitáhla si bundu k tělu.

„Špatný radiátor,“ řekl Erlendur. „Netopí. Stalo se u tebe něco nového?“

„Ne. Matka si zase našla chlapa v takovém tom tanečním podniku pro starce, při harmonice. Doufám, že si umíš představit, co je to za zombii. Myslím, že si pořád ještě patlá na vlasy brilantinu, nosí košile s velkým límečkem, a když slyší v rádiu ty nemožné slaďáky, tak luská prsty. Mým domovem je moře…“

Erlendur se usmíval. Eva normálně jiné lidi nepomlouvala, jen „typy“, které se vyskytovaly v životě její matky a jí připadaly rok od roku horší.

Pak zase chvíli mlčeli.

„Právě si snažím vzpomenout, jaká jsem byla, když mi bylo osm,“ promluvila znovu Eva. „Nevzpomínám si na nic jiného než na své osmé narozeniny. Ale ne na jejich oslavu, jen na den, kdy jsem je měla. Stála jsem na parkovišti před domem a věděla jsem, že mám narozeniny a že je mi osm.

Ta vzpomínka mě z nějakého důvodu pronásleduje, i když je absolutně bezvýznamná. Asi jen proto, že jsem tam stála a věděla, že mám narozeniny a že je mi osm.“

Pak se zadívala na Erlendura.

„Tys říkal, že mu bylo osm, když zahynul, že?“

„Ano, měl narozeniny v létě.“

„Proč ho nikdy nenašli?“

„To nevím.“

„Takže on je pořád tam nahoře v horách.“

„Ano.“

„Teď už z něho zbyly asi jenom kosti.“

„Ano.“

„Osm let.“

„Ano.“

„Byla to tvoje vina? Že zahynul?“

„Bylo mi deset.“

„Ano, ale…“

„Nebyla to ničí vina.“

„Ale musel sis myslet, že…“

„Kam tím míříš, Evo? Co chceš vědět?“

„Proč jsi nikdy nepřišel za mnou a za Sindrim poté, cos nás opustil?“ zeptala se Eva Lind. „Proč ses nesnažil zůstat s námi?“

„Evo…“

„Nestáli jsme ti za to, je to tak?“

Erlendur mlčel a díval se z okna. Venku začalo zase sněžit.

„Ty se pořád snažíš najít souvislost mezi těmi dvěma věcmi,“ řekl po chvíli.

„Nikdy jsi mi to nevysvětlil. Tak mě napadlo, že…“

„Že to nějak souviselo se smrtí mého bratra? S tím, že zahynul? V tom chceš najít nějakou souvislost?“

„Já nevím,“ řekla Eva. „Vždyť tě vůbec neznám.

Setkala jsem se s tebou poprvé teprve před pár lety, a to jsem tě hledala já. To o tvém bratrovi je jediná věc, kterou o tobě vím, kromě toho, že jsi policajt. Nikdy jsem nepochopila, jak jsi nás se Sindrim mohl opustit. Jsme přece tvoje děti.“

„Nechal jsem to zcela na tvé matce. Možná jsem měl vyvinout větší tlak a vydobýt si právo se s vámi stýkat.

Možná jsem měl bojovat, ale…“

„Neměl jsi zájem,“ dokončila Eva za něho.

„Tak to není.“

„Ale je. Proč? Proč ses nestaral o svoje děti jako každý normální otec?“

Erlendur mlčel a díval se k zemi. Eva dokouřila třetí cigaretu. Potom vstala, šla ke dveřím a otevřela je.

„Zítra sem za tebou přijde Stína,“ oznámila mu ve dveřích. „V poledne. Tu nemůžeš přehlédnout. Má nový prsa.“

„Díky, žes s ní promluvila.“

„Není zač,“ řekla Eva.

Nerozhodně stála ve dveřích.

„Co chceš?“ zeptal se Erlendur.

„Já nevím.“

„Ale ne, já myslel k Vánocům.“

Eva po něm vrhla zkoumavý pohled.

„Chtěla bych u sebe mít svoje dítě,“ řekla a tiše zavřela dveře.

Erlendur si zhluboka povzdechl a dlouho seděl na kraji postele, než si znovu pustil videozáznamy. Po obrazovce běhaly lidské bytosti, které musely před Vánocemi zařídit spoustu věcí, většina z nich s taškami plnými vánočních nákupů.

Dostal se k pátému dni před vraždou, když ji zahlédl.

Nejdřív ji přehlédl, ale něco ho přimělo zastavit kazetu, přehrát ji kousek zpět a pustit znovu. Jeho pozornost neupoutal její obličej, ale to, jak vešla, její chůze a vyzývavé držení těla. Stiskl ještě jednou „play“ a viděl ji zcela zřetelně vcházet do hotelu. Potom přehrál kus kazety rychle, než ji po půlhodině viděl zase vycházet z hotelu. Rychlým krokem

prošla kolem banky a obchodů se suvenýry a nedívala se nalevo napravo.

Erlendur vstal a zíral na obrazovku.

Na Gudlaugurovu sestru.

Která podle svých vlastních slov neviděla bratra několik desítek let.

PÁTÝ DEN

22

Ráno probudil Erlendura nějaký hluk. Trvalo mu dlouho, než se probudil po bezesné noci, a nevěděl, co je to v jeho malém pokoji za děsný rámus. Až do časného rána prohlížel videokazety jednu po druhé, ale Gudlaugurova sestra se v hotelu objevila jen toho dne. Erlendur vůbec nebral v úvahu, že by přišla do hotelu náhodou. Považoval za samozřejmé, že měla nějaký důvod navštívit bratra, o němž tvrdila, že ho několik desítek let neviděla.

Erlendur narazil na lež a věděl, že pro vyšetřování není nic lepšího, než když někdo lže.

Hluk neustával a Erlendurovi pomalu došlo, že zvoní telefon. Natáhl ruku po sluchátku. Ohlásil se mu ředitel hotelu.

„Musíš přijít do kuchyně,“ řekl mu. „Je tu člověk, se kterým by sis měl promluvit.“

„O koho jde?“ zeptal se Erlendur.

„Mladý muž, který v ten den, kdy jsme našli Gudlaugura, odešel domů dřív, protože se necítil dobře,“

odpověděl ředitel. „Měl bys sejít dolů.“

Erlendur vstal. Spal oblečený. Zašel do koupelny, podíval se do zrcadla a uviděl obličej s několikadenním

strništěm. Když po něm přejel rukou, bylo jako smirkový papír. Měl stejně husté vousy, jaké míval jeho otec.

Než sešel dolů, zavolal Sigurdurovi Ólimu a požádal ho, aby zajel s Elínborg do Hafnarfjórduru a odvezl Gudlaugurovu sestru k výslechu na komisařství ve Hverfisgata. On sám že tam přijede později. Nevysvětloval mu, proč ji mají vyslechnout, protože nechtěl, aby z toho vyvodili nesprávné závěry. Chtěl vidět výraz té ženy, až se dozví, že ví o její lži. Když přišel do kuchyně, stál tam ředitel s velmi hubeným mladíkem. Vypadal tak na třicet.

Erlendur přemýšlel, zda nevypadá hubeněji proto, že vedle něho stojí tlustý ředitel.

„Konečně jsi tady,“ řekl ředitel. „Za chvíli by to vypadalo, že tu vedu vyšetřování já. Hledám pro tebe svědky a co já vím, co ještě.“ Rozhlédl se po svých zaměstnancích.

„Řekni mu, co víš!“ přikázal mladíkovi.

A ten začal mluvit, zeširoka a velmi podrobně. Kolem poledne mu začalo být nevolno, v ten den, kdy našli Gudlaugura mrtvého v jeho pokoji. Bylo mu tak špatně, že se musel jít vyzvracet a stihl doběhnout jen k nádobě na odpadky, která stála v kuchyni. Mladík rozpačitě pohlédl na ředitele. Dostal svolení odejít domů. Zjistilo se, že má těžkou chřipku provázenou horečkami a křečemi v břiše.

Žil sám, neposlouchal zprávy, a proto se nikomu nezmínil o tom, co ví. Až dnes ráno, když přišel zase do

práce, dověděl se o Gudlaugurově smrti. Když slyšel, co se stalo, byl to pro něho šok, i když toho člověka moc dobře neznal, protože tu pracuje jen rok. Ale několikrát s Gudlaugurem mluvil, a dokonce byl u něho v pokoji…

„Ano, ano, ano,“ přerušil ho ředitel. „Ale to nás nezajímá, Denni. Dál.“

„Než jsem ten den odešel domů, přišel Gulli do kuchyně a ptal se, jestli bych mu nepůjčil nůž.“

„On si chtěl z kuchyně půjčit nůž?“ zeptal se Erlendur.

„Ano. Nejdřív chtěl nůžky, ale když jsem žádné nenašel, dal jsem mu nůž.“

„Nač potřeboval nůžky, nebo nůž? Řekl ti to?“

„Chtěl si upravit ježíškovský kostým.“

„Tak kostým?“

„Nic přesnějšího neřekl. Jen to, že chce rozpárat nějaké švy.“

„Vrátil ti ten nůž?“

„Ne, dokud jsem tu byl, tak ho vrátit nepřišel. Ale v poledne jsem odešel a dál nevím.“

„Co to bylo za nůž?“

„Řekl mi, že potřebuje ostrý,“ odpověděl Denni.

„Byl asi takový jako tenhle,“ ukázal ředitel do zásuvky a vytáhl nůž na steaky s dřevěnou rukojetí a jemně ozubenou čepelí. „Tyhle nože rozdávám hostům, kteří si objednají naše velké steaky. Už jsi je ochutnal? Vynikající. Ten nůž se do nich zařízne jako do těsta.“

Erlendur vzal nůž do ruky a prohlédl si ho. Zamyslel se nad tím, zda je možné, aby Gudlaugura někdo zabil zbraní, kterou si sám přinesl. Možná opravdu někoho čekal a chtěl ten nůž mít po ruce. Nebo ten nůž mohl ležet na stole a on si ho skutečně přinesl jen proto, aby si upravil kostým. Pak přišel nenadále útok, kvůli něčemu, co si s útočníkem řekli?

To by znamenalo, že vrah přišel neozbrojen a bez úmyslu zabít ho.

„Ten nůž si budu muset nechat,“ řekl Erlendur.

„Musíme porovnat bodné rány s velikostí a tvarem čepele, abychom zjistili, zda byly způsobeny takovýmto nožem. V

pořádku?“

Ředitel hotelu přikývl.

„Byl to ten Angličan, nebo už máte v podezření někoho jiného?“

„Chtěl bych si ještě o něčem promluvit tady s Dennim,“

řekl Erlendur a vyhnul se odpovědi. Ředitel opět přikývl, ale nehýbal se z místa. Teprve potom mu došlo, že Erlendur chce, aby odešel, a vrhl na něj uražený pohled. Byl zvyklý na to, že se všechno točí jen kolem něho, a nepochopil hned.

Když se tak stalo, řekl, že má nějakou práci v kanceláři a vykolébal se z kuchyně. Denni si očividně vydechl. Ale jeho úleva netrvala dlouho.

„Šel jsi do sklepa a zabil ho?“ zeptal se ho Erlendur.

Denni vypadal jako člověk, kterého už odsoudili.

„Ne,“ vykoktal, jako by si tím nebyl jist. Další otázka ho zviklala ještě víc.

„Žvýkáš tabák?“

„Ne,“ řekl Denni. „Žvýkám co…?“

„Vzali ti vzorek slin?“

„Co?“

„Používáš kondomy?“

„Kondomy?“ Denni už z toho byl úplně zmatený.

„Máš přítelkyni?“

„Přítelkyni?“

„Ano, a musíš dávat pozor, abys ji nepřivedl do jiného stavu?“ Denni mlčel.

„Já nemám přítelkyni,“ řekl potom a Erlendurovi připadalo, že v tom zazněla lítost. „Proč se mě ptáš na takové věci?“

„Tím se netrap,“ odpověděl Erlendur. „Ty jsi Gudlaugura znal. Jaký to byl člověk?“

Denni mu řekl, že Gudlaugurovi bylo v hotelu dobře a že o své místo nechtěl přijít. Že se bál, že bude muset odejít, když mu dali výpověď. Využíval všech takzvaných zaměstnaneckých výhod, které mu hotel nabízel, a byl jediný zaměstnanec, kterému se to dlouhá léta dařilo. Jedl v hotelu zdarma, dával si prát své věci spolu s hotelovým prádlem a za to, že bydlel v tom malém pokojíku ve sklepě, neplatil ani korunu. Ta výpověď ho zaskočila, ale řekl, že si poradí. Prý už možná nebude muset vůbec pracovat.“

„Co tím asi myslel?“

Denni krčil rameny.

„To nevím. Někdy se choval dost tajemně a občas řekl něco, čemu nikdo nerozuměl.“

„Například?“

„Nevím, něco o hudbě. Když se opil. Ale většinou byl normální.“

„Pil hodně?“

„Ne, vůbec ne. Někdy o víkendech. Ale nikdy se nestalo, že by se neobjevil v práci. Byl na ni hrdý, i když dělat vrátného nemůže být nic zajímavého.“

„Co ti říkal o hudbě?“

„Měl rád hezkou hudbu. Nevzpomenu si přesně, co mi říkal.“

„A proč si myslíš, že řekl, že už možná nebude muset pracovat?“

„Připadalo mi, že se nějak dostal k penězům. Nemusel nic platit a mohl si našetřit. Myslím, že si našetřil dost a že to myslel vážně.“

Erlendur si vzpomněl, že pověřil Sigurdura Óliho, aby prověřil stav Gudlaugurových účtů, a předsevzal si, že mu kvůli tomu zavolá. Zanechal v kuchyni dost nervózního Denního, kterému vířil v hlavě žvýkací tabák, kondomy a přítelkyně, a zašel do vestibulu. Na recepci se nějaká mladá žena právě hlasitě dohadovala se šéfem, který ji chtěl zřejmě vyhodit, a ona si to nemínila nechat líbit. Erlendurovi

proběhlo hlavou, jestli to není ta žena, která po něm chtěla peníze za příjemnou noc, a chtěl pokračovat v cestě. Ale žena si ho všimla a zadívala se na něho.

„Nejsi náhodou ten policajt?“ zavolala na něho.

„Vypadni odtud!“ řekl jí šéf recepce nezvykle hrubým tónem.

„Eva Lind mi tě přesně popsala,“ řekla a prohlédla si Erlendura od hlavy k patě. „Já jsem Stína. Řekla mi, abych si s tebou promluvila.“

Šli si sednout k baru. Erlendur jí zaplatil kávu. Snažil se ignorovat její prsa, ale nebylo to snadné. Ještě nikdy v životě neviděl tak obrovská prsa na tak křehkém a štíhlém těle.

Měla na sobě dlouhý béžový kabát s kožešinovým límcem.

Když si ho svlékla a položila přes židli, zůstala jen v křiklavě červeném přiléhavém svetříku, který jí sahal přesně do pasu, a černých kalhotách do zvonu. Byla silně nalíčená a na rtech měla silnou vrstvu tmavě rudé rtěnky. Když se usmála, odhalila nádherně bílé, pravidelné zuby.

„Tři sta tisíc,“ řekla a nenápadně si sáhla rukou pod pravé ňadro, jako by ji tam svědilo. „Určitě jsi přemýšlel o tom, kolik mě ty moje nové kozy stály.“

„Není s nimi něco v pořádku?“

„Stehy,“ řekla a protáhla obličej. „Nesmím se moc škrábat. Musím být opatrná.“

„Co…?“

„Nový silikon,“ nenechala ho domluvit. „Před třemi dny jsem prodělala plastiku.“

Erlendur si zakázal podívat se jí na prsa. „Odkud znáš Evu Lind?“

„Věděla, že se mě na to zeptáš, a řekla mi, že ti mám říct, abys to raději nechtěl vědět. A má pravdu. Nech to tak.

A taky mi řekla, že mi pomůžeš s jednou maličkostí, když ti s něčím pomůžu já, je to jasné?“

„Ne,“ odpověděl Erlendur. „Nevím, jak to myslíš.“

„Eva řekla, že to pochopíš.“

„Eva lže. O čem to vlastně mluvíš? Co má být ta maličkost?“ Stína si zhluboka povzdechla.

„Jednoho mého známého chytili v Keflavíku s konopím.

Neměl ho moc, ale dost na to, aby ho na tři roky zašili do Litla-Hraunu. Ti idioti v talárech za to dávají tresty jako za vraždu. Za trochu hašiše a pár prášků. Říkal, že dostane tři roky. Tři roky! A pedofilové dostanou pár měsíců s podmínkou! Vankers!“

Erlendur poslednímu slovu nerozuměl a už vůbec nepochopil, jak by jí mohl pomoci. Byla jako dítě, které nemá představu o velikosti a komplikovanosti světa.

„Chytili ho na letišti?“

„Ano.“

„V tom případě nemohu nic dělat,“ řekl Erlendur. „A ani nemám chuť. Nevybrala sis toho pravého na pašování

drog a prostituci. Nemohla bys chtít nějakou obyčejnou kancelářskou práci?“

„Nemohl bys alespoň s někým promluvit?“ řekla Stína.

„To přece není možné, aby dostal tři roky!“

„Přejděme k věci,“ řekl Erlendur. „Ty tedy provozuješ prostituci?“

„Není prostituce jako prostituce,“ řekla Stína a vytáhla cigaretu z malé černé kabelky zavěšené přes rameno.

„Tančím v Conte Rosso.“

Naklonila se k němu a pošeptala mu, jako by spolu měli tajemství: „Ale to druhé víc sype.“

„A mělas zákazníky tady v hotelu?“

„Hodně a všech velikostí,“ prohlásila Stína.

„A pracovalas potom tady v hotelu?“

„Nikdy jsem tu nepracovala.“

„Myslel jsem tím, jestli sis hledala zákazníky až tady v hotelu, nebo jsi sem s nimi chodila?“

„Podle situace. Směla jsem sem chodit, dokud mě Sulc nevyhodil.“

„Proč?“

Stínu znovu svrbělo pod prsem, tak se nenápadně poškrábala. Protáhla obličej a pokusila se na Erlendura usmát, ale bylo na ní vidět, že se necítí dobře.

„Jedna známá si taky nechala udělat plastiku, ale nepovedlo se to,“ řekla mu. „Má teď prsa jako prázdné igelitové sáčky.“

„A to musíš mít taková monstrózní prsa?“ neodpustil si Erlendur.

„Tobě se to nelíbí?“ zeptala se a vypnula se před ním.

Ale hned se jí pokřivila tvář bolestí. „Ty stehy mě přivedou k šílenství.“

„No, velká jsou…“ řekl Erlendur.

„A taky nová,“ prohlásila Stína pyšně.

Erlendur viděl, jak do baru míří ředitel hotelu s šéfem recepce. Rozhlédl se, a když viděl, že tu kromě nich nikdo jiný není, zafuněl směrem k Stíně z několikametrové vzdálenosti:

„Ven! Vypadni! Okamžitě! Ať už tě tu nevidím!“

Stína se obrátila, podívala se na ředitele, pak na Erlendura a protočila oči.

„Bože.“

„Tady v hotelu nemají štětky jako ty co pohledávat!“

křikl na ni ředitel.

Chytil ji za loket a chtěl ji vyhodit.

„Dej mi pokoj,“ řekla Stína a vstala. „Já jsem tady s tímhle pánem.“

„Pozor na poprsí!“ upozornil ředitele Erlendur, kterého nic lepšího nenapadlo. Ředitel na něho vrhl nechápavý pohled.

„Má je nové,“ řekl Erlendur na vysvětlenou.

Postavil se mezi ně a pokusil se ředitele odstrčit. Byl překvapen, že s ním ani nehnul. Stína si položila ruce přes

prsa, aby si je chránila. Šéf recepce stál až do té chvíle v pozadí, ale teď přiskočil Erlendurovi na pomoc a společně se jim podařilo rozzuřeného ředitele od Stíny odstrčit.

„Všecko, co… o mě… říká, je… nestydatá lež!“ vyrážel ze sebe funící ředitel. Byl úplně zlitý potem a lapal po dechu.

„Neřekla o tobě ani slovo,“ uklidňoval ho Erlendur.

„Chci… chci, aby… vy padla.“ Ředitel dopadl na židli, vytáhl kapesník a utíral si obličej.

„Uklidni se, Sulci,“ řekla Stína. „On je pimp, víš to?“

„Pimp?“ Erlendur si nebyl jistý, co to je.

„Bere od nás, co pracujeme tady v hotelu, cuts,“ řekla Stína.

„Cuts?“ žasl Erlendur.

„Cuts! Procenta! Bere od nás procenta.“

„To je lež!“ zařval ředitel. „Zmiz, ty jedna zatracená couro!“

„On a vrchní chtěli dohromady víc než padesát procent,“ řekla Stína a opatrně si urovnala poprsí. „Když jsem odmítla, řekl, abych vypadla a už se sem nevracela.“

„Ona lže,“ sípal ředitel, když se trochu uklidnil. „Já jsem odtud štětky odjakživa vyhazoval, a tuhle taky. V

tomhle hotelu nemají co pohledávat.“

Že by vrchní? vzpomněl si Erlendur a uviděl před sebou protáhlý obličej s knírkem. Rósant, vzpomněl si i na jméno.

„Vyhazoval?“ Stína pohrdavě odfrkla a obrátila se k Erlendurovi. „Sám nás sem volá. Když sem přijedou hosté, kteří o to stojí a mají peníze, zavolá nám a usadí nás tady v baru. Říkal, že to prospívá popularitě hotelu. Cizinci.

Osamělí muži. Taky nám volá, když je tu nějaká velká konference.“

„Je vás hodně?“

„Ne, nás, co nabízíme hostess-service, je málo,“

odpověděla. „Je to pro pány z lepších kruhů.“

„Jaké hostess-service!“ zvolal ředitel, který už zase dýchal normálně. „Poflakují se kolem hotelu, nebo sedí tady v baru, a snaží se ulovit nějakého hosta a jít s ním na pokoj.

To je lež, že vám volám, ty zatracená děvko.“

Erlendurovi nepřipadalo rozumné pokračovat v rozhovoru se Stínou v hotelovém baru, proto navrhl, že si buď na chvíli půjčí kancelář šéfa recepce, nebo budou muset všichni na komisařství a pokračovat tam. Ředitel zasupěl a vrhl na Stínu nenávistný pohled. Erlendur se Stínou odešli do kanceláře na recepci. Ředitel zůstal sedět jako splasklý balon, a když mu šéf recepce nabídl pomoc, zahnal ho.

„Ona lže, Erlendure,“ volal za nimi. „Lže jako když tiskne!“

Erlendur si sedl za psací stůl šéfa recepce, Stína zůstala stát a zapálila si. Zdálo se, že ji vůbec nezajímá, že je v celém hotelu, kromě baru, zákaz kouření.

„Znala jsi zdejšího vrátného?“ zeptal se jí Erlendur.

„Jmenoval se Gudlaugur.“

„Ten byl vážně prima. Vybíral od nás procenta pro Sulce. A pak ho zavraždili.“

„Byl…“

„Myslíš, že ho zabil Sulc?“ přerušila ho Stína. „Je to ten největší kretén, jakého znám. Víš, proč už mě nechce v tom svém podělaném hotelu vidět?“

„Ne.“

„Nechtěl od nás holek jenom procenta, ale taky… však víš…“

„Co?“

„Abychom mu dělaly různé věci. Intimní, víš…“

„A co vy na to?“

„Já jsem odmítla. Prosím tě, takové věčně zpocené prase. Je hnusný. Já bych řekla, že by byl klidně schopen Gudlaugura zavraždit. Prostě si na něho zasedl.“

„Jaký byl tvůj vztah ke Gudlaugurovi? Udělalas mu občas nějakou laskavost a byla mu k službám?“

„Ani omylem. Toho takové věci nezajímaly.“

„Ale zajímaly,“ nesouhlasil Erlendur a v duchu před sebou viděl mrtvolu se staženými kalhotami. „Obávám se, že nebyl tak úplně bez zájmu.“

„O mě v žádném případě zájem neměl,“ trvala na svém Stína a znovu si opatrně upravila prsa. „A o ostatní holky taky ne.“

„Vrchní v tom jel s ředitelem?“

„Rósant? Jasně.“

„A co šéf recepce?“„Ten nás tady nechtěl. Je proti tomu, aby se tu nabízely takové služby, ale hlavní slovo tu mají ti dva. Šéf recepce chtěl Rósanta vyhodit, ale Sulc na něm vydělával velké peníze.“

„Řekni mi ještě jednu věc. Používáš žvýkací tabák?

Jsou to takové malé sáčky, vypadají jako porcovaný čaj.

Lidi si to dávají pod ret nebo pod dásně.“

„To teda určitě ne,“ řekla Stína. „Tobě asi přeskočilo. Já O svoje zuby dbám.“

„A znáš někoho, kdo to dělá?“

„Ne.“

Oba chvíli mlčeli, ale pak si Erlendur neodpustil trochu moralizování. Myslel přitom na Evu Lind. Jak sklouzla do drogového podsvětí a prodávala svoje tělo, aby si vydělala na drogy.

I když to pravděpodobně nedělala v jednom z nejlepších hotelů ve městě. Myslel na to, co je to za strašnou situaci, když jsou ženy nuceny prodávat se každému odpornému chlapovi kdekoliv a kdykoliv.

„Proč to děláš?“ zeptal se jí a snažil se, aby v jeho hlase nezazněla výtka. „Proč si necháváš vycpat prsa silikonem?

A roztahuješ nohy účastníkům konferencí? Proč?“

„Eva Lind mi řekla, že na to se mě taky zeptáš. Nesnaž se to pochopit,“ radila mu Stína a upustila cigaretu na podlahu. „Zapomeň na to.“

Vyhlédla dveřmi do haly. V té chvíli procházela kolem Ösp. „Ösp tu ještě pracuje?“ zeptala se. „Ösp? Ty ji znáš?“

Erlendurovi začal zvonit mobil. „Já myslela, že odešla.

Občas jsem se s ní bavila, když jsem sem ještě chodila.“

„Odkud ji znáš?“

„Tak, byly jsme spolu…“

„Snad s tebou nechodila na štrych?“ Erlendurovi se podařilo vylovit z kapsy telefon a chystal se ohlásit.

„Ne,“ řekla Stína. „Ona není jako její mladší bratr.“

„Bratr? Ona má bratra?“

„Proti němu jsem já jako šlapka úplná nula.“

23

Erlendur zíral na Stínu a snažil se pochopit, co mu právě řekla o Öspině bratrovi.

Stína před ním nerozhodně stála.

„Co je?“ zeptala se. „Je ti něco? Nechceš vzít ten telefon?“

„Proč sis myslela, že odtud Ösp odešla?“

„Jen tak. Je to mizerná práce.“

Erlendur, duchem nepřítomný, přijal hovor.

„Člověče, tobě to ale trvá!“ ozvala se Elínborg.

Jela se Sigurdurem Ólim do Hafnarfjórduru, aby vzali Gudlaugurovu sestru k výslechu na komisařství do Reykjavíku, ale ta s nimi odmítla jet. Žádala po nich, aby jí sdělili důvod, jenže oni sami ho neznali. Nakonec prohlásila, že nemůže ochrnutého otce nechat doma samotného. Nabídli jí, že zařídí, aby u něho po dobu její nepřítomnosti někdo byl, a nabídli jí i přítomnost právního zástupce, ale zdálo se, že si ta žena vůbec neuvědomuje závažnost situace.

Neuměla si představit, že by ji odvezli na komisařství.

Elínborg tedy navrhla kompromisní řešení, i když Sigurdur Óli byl zásadně proti. Navrhla jí, že ji odvezou za Erlendurem do hotelu a teprve po rozhovoru s ním

rozhodnou, co dál. Gudlaugurova sestra si vyžádala čas na rozmyšlenou. Když už hrozilo, že Sigurdur Óli ztratí trpělivost a odvede ji z domu násilím, řekla, že souhlasí.

Zatelefonovala sousedce, která okamžitě přišla, což svědčilo o tom, že je zvyklá vypomáhat. Ale pak se Gudlaugurova sestra začala znovu zdráhat a Sigurdura Óliho to rozzuřilo.

„Je s ní na cestě k tobě,“ řekla mu Elínborg. „Byl by ji nejraději na místě zatkl. Stále dokola se ptala, proč s ní chceme mluvit, a nevěřila nám, když jsme jí řekli, že to nevíme. Proč s ní vlastně chceš mluvit?“

„Několik dní před bratrovou vraždou byla v hotelu a nám tvrdila, že ho celá desetiletí neviděla. Chci vědět, proč nám o své návštěvě neřekla a proč nám lhala. Chtěl bych vidět, jak se bude tvářit.“

„Asi bude pěkně nabroušená,“ řekla Elínborg.

„Sigurdurovi se vůbec nelíbilo, jak se chovala.“

„Co se stalo?“

„On ti to řekne.“

Erlendur vypnul mobil.

„Cos myslela tím, že proti Öspinu bratrovi jsi jako prostitutka úplně neškodná?“ obrátil se znovu na Stínu, která se dívala do kabelky a přemýšlela, jestli si má zapálit další cigaretu. „Tak jak jsi to myslela, že jsi v porovnání s Öspiným bratrem neškodná?“

„Cože?“

„Öspin bratr. Říkalas, že jsi v porovnání s ním neškodná.“

„Zeptej se na to Ösp,“ odpověděla Stína.

„To udělám, ale rád bych věděl… on je její vlastní bratr?“

„Jo, a je bi.“

„Jaký bi?“

„Bisexuál.“

„A chodí taky na štrych?“ zeptal se Erlendur. „Jako ty?“

„To bych řekla. Navíc je závislý. Má neustále v patách nějaké chlápky, kteří ho zmlátí za to, že někomu dluží.“

„A co Ösp? Odkud ji znáš?“

„Chodily jsme spolu do školy. I s ním. Je jen o rok mladší. Já a ona jsme stejně staré, chodily jsme do jedné třídy. Ona je dost zaostalá.“ Stína si ukázala na hlavu. „Má tady prázdno,“ řekla. „Skončila na prvním stupni, protože ze všech předmětů propadala. Já jsem se učila dobře. Mám i maturitu.“

Stína se hrdě usmála.

Erlendur ji pozoroval.

„Vím, že kamarádíš s mou dcerou, a musím přiznat, žes mi pomohla,“ řekl jí. „Ale neměla by ses srovnávat s Ösp.

Když už nic jiného, tak ji žádné stehy nesvědí.“

Stína se na něho podívala, jedním koutkem se ušklíbla, beze slova vyšla z kanceláře a prošla halou. Po cestě si oblékla kabát, ale její chůze už nebyla tak sebejistá. Potkala

Sigurdura Óliho a Gudlaugurovu sestru, kteří právě vešli do hotelu, a Erlendur viděl, jak jí Sigurdur civí na prsa. Ta investice se jí vyplatila, pomyslel si.

Ředitel hotelu slídil nablízku a pravděpodobně jen čekal na to, až rozhovor mezi Erlendurem a Stínou skončí. Ösp stála u výtahu a hleděla za Stínou, když vycházela z hotelu.

Bylo na ní vidět, že se znají. Když Stína prošla kolem šéfa recepce, zvedl hlavu a díval se za ní. Potom se zadíval směrem k řediteli, který zamířil do kuchyně. Ösp vešla do výtahu a ten se za ní zavřel.

„Smím se zeptat, co má znamenat to divadlo?“ zeptala se Gudlaugurova sestra Erlendura, když k němu přišla. „Co to znamená, že se mnou jednáte tak hrubě a nezdvořile?“

„Hrubě a nezdvořile?“ podivil se Erlendur. „Já o ničem takovém nevím.“

„Tady ten chlap,“ řekla, protože očividně neznala Sigurdurovo jméno, „ten chlap se ke mně choval nezdvořile a já trvám na tom, aby se mi omluvil.“

„Nepřipadá v úvahu,“ řekl Sigurdur Óli.

„Strčil do mě a vyvedl mě z domu jako nějakého sprostého zločince.“

„Dal jsem jí náramky,“ řekl Sigurdur Óli. „A ani mě nenapadne se jí omlouvat. Na to ať zapomene. Zasypala nás s Elínborg nadávkami a odmítla s námi jet. S velkou chutí bych ji nechal zavřít za maření úředního výkonu.“

Sestra se podívala na Erlendura. Řekla, že se jmenuje Stefanía, a bezděky vzpomínala na to, jak jí říkali, když byla malá.

„Nejsem na takové jednání zvyklá,“ řekla nakonec.

„Odvez ji na stanici,“ řekl Erlendur Sigurdurovi Ólimu.

„Dej ji do cely vedle Henryho Wapshotta. Budeme se jí zabývat zítra.“ Hleděl Stefaníi do tváře. „Nebo pozítří,“

dodal.

„To nemůžeš udělat,“ řekla Stefanía a Erlendur viděl, že je doopravdy vystrašená. „Nemáš právo se mnou takhle jednat. Jak si to představuješ, zavřít mě do cely? Co jsem udělala?“

„Lhala jsi,“ odpověděl Erlendur. „Tak ahoj.

Promluvíme si později.“

Obrátil se a vykročil směrem, kterým předtím odešel ředitel hotelu. Sigurdur Óli uchopil Stefaníi za zápěstí a chtěl ji odvést do auta. Ale ona zůstala nehybně stát a dívala se za Erlendurem.

„No tak dobře,“ zavolala za ním. Pokoušela se Sigurdurovi Ólimu vytrhnout. „Tohle není nutné,“ řekla mu.

„Nemůžeme si někde sednout a promluvit si jako rozumní lidé?“

Erlendur se zastavil a ohlédl se.

„O čem?“ zeptal se.

„O mém bratrovi,“ řekla. „Promluvme si o bratrovi, když o to tak stojíš. Ale já doopravdy nevím, co si od toho slibuješ.“

Trvala na tom, aby šli do bratrova pokoje. Když se jí Erlendur zeptal, jestli tu už někdy byla, odpověděla, že ne.

Když se jí znovu zeptal, jestli se doopravdy celá dlouhá léta s bratrem nesetkala, zopakovala mu to, co už předtím vypověděla, že se s bratrem nestýkala. Erlendur byl přesvědčen o tom, že lže a že její návštěva v hotelu pět dní před vraždou nebyla náhodná, ale že šla za bratrem.

Dívala se na plakát se Shirley Templeovou jako Malou princeznou, ale nehnula ani brvou a zdržela se jakéhokoliv komentáře. Otevřela šatník a spatřila livrej vrátného.

Nakonec si sedla na jedinou židli v pokoji a Erlendur se opřel o šatník. Sigurdur Óli odjel zpátky do Hafnarfjorduru, kde měl sjednány schůzky s dalšími Gudlaugurovými spolužáky.

„Tak tady umřel,“ řekla Stefanía beze stopy lítosti v hlase a Erlendur se opět divil, jako při jejich prvním setkání, jak je možné, že ke svému bratrovi nic necítí.

„Ano, někdo ho bod! do srdce,“ řekl. „Zřejmě nožem vypůjčeným z hotelové kuchyně. Na posteli jsou ještě skvrny od krve.“

„Politováníhodné,“ řekla a rozhlédla se. „Že tu celá ta léta bydlel. Co si asi musel myslet.“

„Doufal jsem, že mi s tím případem pomůžeš,“ řekl Erlendur.

Dívala se na něho a mlčela.

„Nevím, co si myslel,“ pokračoval Erlendur. „Možná byl toho názoru, že mu to stačí. Jiní lidé potřebují vily o rozloze pěti set čtverečních metrů. Pokud vím, měl tady v hotelu nějaké výhody, díky tomu, že tu pracoval i bydlel.

Poskytovali mu některé služby zdarma.“

„Už jste našli nůž, kterým byl zavražděn?“ zeptala se.

„Ne, ale máme podobný,“ odpověděl Erlendur. Odmlčel se a čekal, že něco řekne, ale ona mlčela. Přerušila mlčení až po dlouhé chvíli.

„Proč jsi řekl, že jsem lhala?“

„Nevím, jak dalece jsi lhala, ale vím, žes mi do protokolu neuvedla všechno, co víš. Neřekla jsi pravdu a řeklas nám jen minimum toho, co víš. Kromě toho mě překvapilo, jak jste s otcem reagovali na Gudlaugurovu smrt. Jako by se vás to vůbec netýkalo.“

Stefanía na Erlendura dlouho hleděla, ale nakonec přece jen dospěla k rozhodnutí.

„Byl o tři roky mladší než já,“ řekla nečekaně, „a i když jsem byla ještě hodně malá, vzpomínám si, jak ho rodiče přinesli domů jako novorozeně. Patří to pravděpodobně k mým prvním vzpomínkám. Od prvního dne byl otcovým miláčkem. Byl středem jeho zájmu a já si myslím, že mu otec od samého začátku přisoudil významnou roli. Nebylo to

až později, jak to možná normálně bývá, otec měl s Gudlaugurem velké plány už od jeho narození.“

„A ty?“ zeptal se jí Erlendur. „V tobě neviděl žádný talent?“

„Byl ke mně vždycky hodný, ale Gudlaugura zbožňoval,“ řekla.

„A dřel ho tak, až ho zlomil,“ poznamenal Erlendur.

„Zdá se, že si to chceš zjednodušit,“ řekla. „Jenže tak jednoduché to většinou není. Myslela jsem si, že policista jako ty si to uvědomí.“

„O mě tady nejde,“ řekl Erlendur.

„Ne, ovšem, že nejde o tebe.“

„Jak se stalo, že Gudlaugur skončil tady v té díře ve sklepě, sám a opuštěný? Proč jste ho tak nenáviděli?

Pochopil bych možná tvého otce, protože ten se jeho zásluhou ocitl na invalidním křesle, ale nechápu, proč jsi k němu byla tak tvrdá a neúprosná ty.“

„Ocitl na invalidním křesle?“ opakovala a vrhla na něho udivený pohled.

„Protože ho Gudlaugur shodil se schodů,“ řekl Erlendur.

„Slyšel jsem, co se stalo.“

„Od koho?“

„Na tom nezáleží. Je to tak? Způsobil, že se otec ocitl na invalidním křesle?“

„Myslím, že to se tě netýká.“

„To jistě ne,“ řekl Erlendur. „Ale souvisí to s vyšetřováním a obávám se, že se to kromě vás týká ještě jiných.“

Stefanía mlčela a dívala se krvavé skvrny na posteli.

Erlendur přemýšlel, proč s ním chtěla za každou cenu mluvit v pokoji, kde byl její bratr zavražděn. Chvíli si pohrával s myšlenkou, že se jí na to zeptá, ale pak si to rozmyslel.

„Přece to tak nemohlo být vždycky,“ řekl místo toho.

„V městském kině jsi šla bratrovi na pomoc, když ztratil hlas. Kdysi jste se měli rádi. Kdysi byl tvým bratrem.“

„Jak to, že víš, co se stalo v městském kině? Kdes to vyhrabal? S kým jsi mluvil?“

„Jsme policisté, tak je logické, že pátráme. Někteří lidé z Hafnarfjorduru si na to ještě pamatují. Nebyl ti lhostejný, když jste byli děti.“

Stefanía mlčela.

„Celé to byl zlý sen,“ řekla potom. „Strašlivý zlý sen.“

V den, kdy měl vystoupit v městském kině, vládlo v rodinném domě v Hafnarfjórduru radostné očekáváni a napětí. Probudila se brzy ráno a udělala snídani. Musela myslet na matku. Připadalo jí, že převzala v domácnosti její roli, a byla na to hrdá. Otec ji chválil, jak je přičinlivá a jak se o ně vzorně stará. Jak už je dospělá a zodpovědná ve všem, co dělá. Ale ničeho jiného si na ní nevšímal. Nestaral se o ni. Nikdy se o ni nestaral.

Bylo jí smutno po matce. Ta jí na smrtelné posteli kladla na srdce, že se musí o otce a o bratra starat. Že je nesmí nechat na holičkách. „Slib mi to,“ žádala ji matka. „Nebude to vždycky snadné. Nikdy to nebylo snadné. Tvůj otec je přísný a neústupný, nevím, zda to Gudlaugur vydrží. Pokud ne, musíš stát při něm, i to mi slib,“ žádala ji matka.

Stefanía na to kývla a slíbila jí to. Než matka usnula, držela ji za ruku, pak jí shrnula pramínky vlasů z čela a políbila ji na ně.

Za dva dny matka zemřela.

„Nechme Gudlaugura ještě chvilku spát,“ řekl jí otec, když sešel do kuchyně. „Dnešek je pro něho významný den.“

Významný den pro něho.

Nevzpomínala si, že by někdy byl nějaký významný den pro ni. Všechno se točilo jen kolem bratra. Kolem jeho hlasu a kolem jeho zpěvu. A kolem gramofonových nahrávek.

Kolem těch dvou desek, které s ním vydali. Kolem pozvání na turné po Skandinávii. Kolem vystoupení v Hafnarfjórduru. Dnešního vystoupení v městském kině. Když cvičil zpěv, musela se tiše plížit domem, aby ty dva v obývacím pokoji nerušila. Bratr stál u klavíru a jeho otec ho doprovázel, dával mu instrukce a opravoval ho. Byl k němu jemný a plný pochopení, když mu připadalo, že se snaží, ale uměl být velmi přísný a tvrdý, když se podle jeho názoru Gudlaugur dost nesoustředil. To pak ztrácel trpělivost a zasypal ho výtkami. Někdy ho objal a řekl mu, že je báječný

chlapec. Jeho sestra toužila alespoň po zlomku takové pozornosti, jakou otec věnoval Gudlaugurovu nádhernému hlasu. Někdy jí říkal, že je škoda, že nemá hezký hlas. Podle jeho názoru bylo plýtvání časem, že chodí zpívat do dětského sboru, ale ona věděla, že to není pravda. Věděla, že otec prostě nemá chuť vložit energií do toho, aby zušlechťoval její hlas. Podle něho nebyl ničím výjimečný. Neměla prostě bratrův talent. Připadala si bezvýznamná a zbytečná. Ona nemá žádný talent či schopnosti, kterými by si zasloužila otcovu pozornost. Směla chodit do sboru a hrát na klavír, ale jak její otec, který sám hrál na klavír, tak učitel, ke kterému ji posílal, byli toho názoru, že nemá muzikální talent svého bratra ani jeho překrásný hlas. Byla jen průměrně nadaná. Ale její bratr byl přece také jen obyčejný chlapec, stejně jako ona byla obyčejné děvče. Co ho od ní odlišovalo? Nebyl jiný než ona. A ona se do jisté míry starala o jeho výchovu, od té doby, co matka onemocněla.

Bratr ji poslouchal a dělal, co mu řekla, a ona na něm visela, ale nedokázala v sobě potlačit žárlivost, kvůli tomu, že se stále všechno točilo jen kolem něho. Měla z toho pocitu strach, ale s nikým o tom nemluvila.

Slyšela jít Gudlaugura dolů po schodech. Přišel do kuchyně a sedl si vedle otce.

„Tak to dělala maminka,“ řekl, když nalévala otci kávu.

Často mluvil o jejich matce a ona věděla, že je mu po ní nevýslovně smutno. Matka ho dokázala utěšit, když byl

zklamaný, když se mu ve škole vysmívali nebo když s ním otec ztratil trpělivost. Nebo prostě když potřeboval někoho, kdo by ho objal, jen tak, ne odměnou za to, že podal výjimečně dobrý výkon.

V domě bylo od rána ve vzduchu cítit napětí plné očekávání, a jak se blížil večer, bylo to už téměř nesnesitelné. Svátečně se oblékli a šli do kina. Doprovodili Gudlaugura za oponu, otec se pozdravil se sbormistrem a potom zamířili do hlediště, které se začalo plnit návštěvníky.

Světla zhasla, opona šla nahoru. Gudlaugur, který byl na svůj věk dost vysoký, vypadal dobře a působil na jevišti překvapivě sebevědomě, když začal zpívat svým překrásným chlapeckým hlasem.

Zatajila dech a zavřela oči.

Vzpamatovala se až ve chvíli, kdy jí otec stiskl ruku tak silně, až to zabolelo. Slyšela, jak zašeptal: „Panebože na nebi.“

Otevřela oči a uviděla otcovu smrtelně bledou tvář.

Gudlaugur se pokoušel zpívat, ale něco se mu stalo s hlasem. Připomínalo to jódlování. Vstala, otočila se do sálu a viděla, jak se někteří lidé začínají škodolibě usmívat.

Někteří se dokonce smáli. Bez přemýšlení se rozběhla k jevišti a snažila se bratra odvést. Sbormistr jí přišel na pomoc a nakonec se jim podařilo odvést ho do zákulisí.

Viděla otce stát v první řadě, strnulého, jako když do něho blesk uhodí. Jen jeho pohled je sledoval.

Každý večer před usnutím se jí ten strašný okamžik znovu vybavil. Srdce se jí rozbušilo, když si představila, jak asi muselo bratrovi být, a měla z toho škodolibou radost, kterou si neuměla vysvětlit. Snažila se ji v sobě potlačit, jako by provedla něco ošklivého.

„Mělas kvůli tomu pocitu výčitky svědomí?“ zeptal se jí Erlendur.

„Vůbec jsem to nechápala,“ řekla Stefanía. „Nikdy předtím jsem nic takového necítila.“

„Já si naopak myslím, že není nic nepřirozeného radovat se z neúspěchu druhého,“ řekl Erlendur, „i když potkal naše nejbližší. Když člověk zažije nějaký velký šok, mohou se dostavit nevypočitatelně reakce, jako by se jimi organismus šoku bránil.“

„Asi jsem ti to neměla líčit tak dopodrobna,“ řekla Stefanía. „Neuděláš si o mně příliš sympatickou představu.

Možná máš pravdu. Byli jsme v šoku. V neuvěřitelném šoku, jaký si možná ani neumíš představit.“

„Jaký byl vztah tvého otce a bratra po té události?“

zajímal se Erlendur. „Mezi Gudlaugurem a jeho otcem?“

Stefanía mu na to neodpověděla.

„Víš, jaké to je, když tě nikdo nemá rád?“ zeptala se místo toho. „Jaké to je, když je člověk průměrný a nikdo mu nevěnuje pozornost? Je to, jako bys neexistoval. Tvoje přítomnost je samozřejmá, nikdy se o tebe nikdo nijak

zvlášť nezajímá. A vedle tebe žije někdo, koho po celou dobu nosí na rukou, někdo, koho ty sám považuješ za sobě rovného. Jenže rodiče s ním zacházejí jako s vyvoleným, který přišel na svět k radosti jejich i k radosti druhých. Den za dnem, týden za týdnem, rok za rokem tomu musíš přihlížet a nic se na tom nemění, kromě toho, že jejich obdiv neustále roste, až se změní téměř ve zbožňování.“ Upřela pohled na Erlendura.

„To pak musí přijít žárlivost,“ pokračovala. „Kdyby člověk nezačal žárlit, nebyl by člověkem. A místo toho, aby proti tomu bojoval, začne v sobě ten pocit živit a z nějakého nepochopitelného důvodu se mu uleví.“

„Tak si vysvětluješ svou radost z bratrova neúspěchu?“

„To nevím,“ řekla Stefanía. „Byla jsem proti tomu bezmocná. Přepadlo mě to jako ledové mrazení, chvěla jsem se a třásla a snažila se s ním bojovat, ale nešlo to. Nikdy jsem si nemyslela, že se něco takového může stát.“

Chvíli oba mlčeli.

„Tys bratrovi záviděla,“ řekl Erlendur.

„Možná nějakou dobu, ale potom mi ho bylo líto.“

„A nakonec jsi ho začala nenávidět.“

Pohlédla na Erlendura.

„Co ty víš o nenávisti?“

„Moc ne,“ řekl. „Ale vím, že může být nebezpečná.

Proč jsi mi řekla, že ses s bratrem nesetkala skoro třicet let?“

„Protože je to pravda.“

„Není to pravda,“ řekl Erlendur. „Lžeš. Ale proč?“

„To mě chcete strčit do vězení kvůli tomu, že lžu?“

„Budu-li muset, tak to udělám,“ řekl. „Víme, žes byla za bratrem v hotelu pět dní před vraždou. A u nás jsi vypověděla, že ses s ním neviděla celé desítky let. A my pak zjistíme, žes byla v hotelu pár dní před jeho smrtí. Cos od něho chtěla? Proč jsi nám lhala?“

„Mohla jsem jít do hotelu a nevidět ho. Je to velký hotel. To tě nenapadlo?“

„O tom silně pochybuji. Podle mého názoru nebyla náhoda, žes přišla do hotelu pár dní před jeho smrtí.“

Viděl, že znejistěla a že si láme hlavu nad tím, zda má učinit další krok. Očividně se připravovala na to, že mu poskytne podrobnější informace než při prvním rozhovoru, ale to znamenalo, že musí sebrat odvahu, jako ke skoku.

„Měl u sebe klíč,“ řekla tak tiše, že ji sotva slyšel. „Byl to ten, který jsi nám ukázal.“

Erlendur si vzpomněl na svazek klíčů, který se našel v Gudlaugurově pokoji, a růžový zavírací nůž s pirátem, který visel na kroužku. Byly tam dva klíče, jeden pravděpodobně od domu, druhý možná od zásuvky, skříňky nebo nějaké bedny.

Stefanía se chladně usmála.

„Mám přesně stejný klíč,“ řekla.

„Co je to za klíč?“

„Od našeho domu v Hafnarfjórduru.“

„Od vašeho domu?“

„Ano,“ řekla Stefanía. „Od tatínkova a mého domu. Ten klíč je od sklepa za domem. Ze sklepa vede úzké schodiště do předsíně v přízemí a odtud se jde do kuchyně a do obývacího pokoje.“

„Chceš tím říct, že…?“ Erlendur si snažil ujasnit význam toho, co mu řekla. „Chceš tím říct, že měl přístup do domu?“

„Ano.“

„A chodil tam?“

„Ano.“

„Ale já myslel, že jste se nestýkali. Vypovědělas, že jste se s otcem o něho celé desítky let nezajímali. A nestýkali se s ním. Proč jsi lhala?“

„Protože tatínek o tom nevěděl.“

„O čem nevěděl?“

„Že k nám přišel. Muselo mu být smutno. Neptala jsem se ho na to, ale muselo to tak být, jinak by k nám nechodil.“

„Co přesně tvůj otec nevěděl?“

„Že k nám Gudlaugur občas v noci přišel, sedl si do obývacího pokoje, tiše tam chvíli poseděl a pak zase odešel, než jsme se probudili. Dělal to celá léta bez našeho vědomí.“

Dívala se na krvavé skvrny na posteli.

„Dokud jsem se jednou v noci neprobudila a neuviděla ho.“

24

Erlendur pozoroval Stefaníi a nechával si její slova doznít v hlavě. Nebyla tak povýšená jako při jejich prvním setkání, kdy jí zazlíval nedostatek citu k bratrovi, a už si nebyl jist, zda ji nesoudil ukvapeně. Neznal ani ji, ani její osud tak dobře, aby na ni mohl shlížet shora, a litoval, že ji považoval za bezcitnou. Jeho úkolem není soudit druhé.

Pokaždé se do té pasti chytí znovu, i teď, přestože o té ženě, která tu před ním sedí sklíčená a najednou mu připadá strašně osamělá, nic neví. Uvědomil si, že ani ona neměla v životě ustláno na růžích. Jako malá žila v bratrově stínu, když začínala dospívat, přišla o matku a dospěla v ženu, která se nesmí hnout od svého otce. A s největší pravděpodobností se pro něho obětovala.

Nějakou dobu proti sobě mlčky zamyšleně seděli. Dveře od pokojíku zůstaly otevřené. Erlendur vstal a vyhlédl do chodby, protože se mu zdálo, že někdo poslouchá za dveřmi.

Díval se do špatně osvětlené chodby, ale nikoho nezahlédl.

Otočil hlavu na druhou stranu a zadíval se na druhý konec, kde byla úplná tma. Na chodbě nikdo nebyl, ale on byl přesvědčen o tom, že někdo prošel kolem otevřených dveří a

zmizel právě tam, v tom temném konci chodby. Když se vrátil do pokoje, měl neurčitý pocit, že tu nejsou sami. Z

chodby sem opět pronikal ten slabý zápach kouře, který nedokázal nikam zařadit. Necítil se tady dobře. Nemohl se zbavit vzpomínky na to, jak tu toho mrtvého muže našli, a čím blíž se seznamoval s jeho osudem, tím mu všechno připadalo smutnější a ubožejší, a on věděl, že je to něco, čeho se už do konce života nezbaví.

„Děje se něco?“ zeptala se Stefanía, která zůstala sedět na židli.

„Ne, všechno v pořádku,“ odpověděl. „Jen jsem měl takový divný pocit, že na chodbě někdo je. Neměli bychom raději změnit místo? Nechceš jít třeba na kávu?“

Ještě jednou se rozhlédla po pokoji, přikývla a vstala.

Mlčky procházeli chodbou, vyšli po schodech a prošli přes vstupní halu do jídelny, kde Erlendur objednal dvě kávy.

Sedli si stranou, aby je nerušili cizinci.

„Otec by nesouhlasil s tím, co teď dělám,“ řekla Stefanía. „Odjakživa mi zakazoval mluvit o naší rodině.

Nesnášel, aby se nám někdo vrtal v soukromí.“

„Jak je to s jeho zdravím?“

„Na svůj věk je na tom poměrně dobře. Ale nevím, jestli…“ Nedořekla.

„Při policejním vyšetřování nelze brát ohledy na soukromý život,“ řekl Erlendur. „A už vůbec ne, když jde o vraždu.“

„Pomalu si to začínám uvědomovat. Chtěli jsme se od toho distancovat, jako by se nás to vůbec netýkalo, ale teď si myslím, že za daných okolností to není možné.“

„Jestli ti správně rozumím,“ řekl Erlendur, „přerušili jste s otcem s Gudlaugurem veškeré styky, ale on se občas potají vkradl do vašeho domu. Proč to dělal? Co tam dělal?

A z jakého důvodu?“

„Nikdy mi na to nedal vyčerpávající odpověď. Prostě seděl v obývacím pokoji, hodinu, nebo i víc. Bez pohnutí a mlčky. Stalo se to jen několikrát do roka, ale dělal to celé ty roky. Ne že by přišel jednou z ničeho nic. Zhruba před dvěma lety jsem trpěla nespavostí. Jednou asi tak ve čtyři ráno se mi zdálo, že jsem zaslechla vrznutí. Byla ještě skoro tma a já se přirozeně lekla. Otec spí v přízemí a každou noc musí na toaletu, tak jsem si myslela, že na sebe chce upozornit. Pak se ten zvuk ozval znovu a mně napadlo, že by to mohl být zloděj. Sešla jsem po schodech a viděla, že dveře do otcova pokoje jsou stejně přivřené, jak jsem je večer zanechala. Když jsem nahlédla do předsíně, zaslechla jsem, jak někdo tiše našlapuje po schodech do sklepa. Něco jsem zavolala, už přesně nevím co. K mému zděšení se kroky zastavily a ten neznámý se vracel nahoru.“

Stefanía zmlkla a dívala se někam do prázdna, jakoby do nekonečného prostoru a času.

„Myslela jsem si, že na mě zaútočí,“ pokračovala po chvíli. „Stála jsem ve dveřích od kuchyně a rozsvítila. V té

chvíli stál přede mnou. Dlouhá léta jsem mu nestála tváří v tvář a chvíli mi trvalo, než jsem si uvědomila, že je to můj bratr.“

„Cos udělala?“ zeptal se Erlendur.

„Nebyla jsem schopná udělat vůbec nic, když jsem si uvědomila, kdo to je. Měla jsem hrozný strach. Kdyby to byl zloděj, reagovala bych jinak, to bych musela hned volat policii. Třásla jsem se jako osika, a když jsem rozsvítila a uviděla ho, vykřikla jsem. Muselo to být legrační, protože ho to rozesmálo.“

„Neprobuď tátu!“ řekl, přitiskl si prst na rty a zašeptal pst. Nevěřila svým očím. „Jsi to ty?“ špitla.

Byl úplně jiný, než jakého si ho uchovala ve vzpomínkách. Viděla, že si s ním roky ošklivě zahrály. Měl váčky pod očima a tenké, bezkrevné rty. Vlasy mu stály do všech stran. Hleděl na ni očima plnýma smutku. Bezděky přemýšlela, jak je starý.

Vypadal mnohem starší, než byl…

„Co tady děláš?“ zašeptala.

„Nic,“ odpověděl. „Nedělám nic. Jen si občas potřebuji zajít domů.“

„To bylo jediné vysvětlení, které mi dal k tomu, proč občas v noci přijde, sedne si do obývacího pokoje a tiše tam sedí, abychom o něm nevěděli,“ řekla Stefanía. „Že někdy potřebuje jít domů. Nevím, jak to myslel. Jestli to nějak souviselo s dětstvím, když ještě žila maminka, nebo jestli

vzpomínal na léta předtím, než srazil otce ze schodů. Nebo pro něho možná něco znamenal samotný dům, když neměl jiný domov než tu ponurou komoru tady v hotelu.“

„Měl bys odejít,“ řekla mu. „Mohl by se probudit.“

„Já vím,“ řekl. „Jak je na tom se zdravím? Nechybí mu něco?“

„Ne, má se dobře. Ale potřebuje neustálou péči. Musím ho krmit a oblékat, vozit. Když se chce dívat na televizi, musím ho pohodlně usadit. Rád se dívá na kreslené filmy.“

„Neumíš si představit, jak jsem tím trpěl. Celé ty roky.

Nechtěl jsem, aby se to stalo. Od začátku až do konce to bylo velké nedorozumění.“

„Ano, já vím,“ řekla.

„Nechtěl jsem být slavný,“ řekl. „To byl jeho sen, a já mu ho měl splnit.“ Pak oba mlčeli. „Ptá se někdy po mně?“

„Ne, nikdy, „odpověděla. „Pokoušela jsem se ho přimět, aby se mnou o tobě mluvil, ale nechce ani slyšet tvoje jméno.“

„Takže mě ještě nenávidí.“

„Myslím, že se to nikdy nezmění.“

„Protože jsem takový, jaký jsem. Nemůže snést, že jsem sám sebou.“

„To je věc vás dvou a já…“

„Byl bych pro něho udělal všecko, ty to víš.“

„Ano.“

„Vždycky.“

„Já vím.“

„Ty jeho nároky, jaké na mě kladl. Hodiny zpěvu, cvičení, koncerty, nahrávky ve studiu. O tom snil, ale já ne.

Všechno bylo v pořádku jen tehdy, když on byl spokojen.“

„Já vím.“

„Tak proč mi nemůže odpustit? Proč se nemůžeme usmířit? Chybí mi! Řekneš mu to? Stýská se mi po časech, kdy jsme byli spolu. Když jsem pro něho zpíval. Já jinou rodinu nemám.“

„Zkusím s ním promluvit.“

„Uděláš to? Řekneš mu, že mi chybí?“

„Řeknu.“

‚

„Nemůže mě snést, protože jsem takový, jaký jsem.“

Stefanía mlčela.

„Možná jsem ho iritoval. Já nevím. Snažil jsem se to v sobě potlačit, ale nemohu být jiný, než jsem.“

„Měl bys už jít,“ řekla. „Ano.“ Rozmýšlel se. „A co ty?“ zeptal se. „Co já?“

„Ty mě taky nenávidíš?“

„Měl bys jít. Mohl by se probudit. „ „Všechno jsem zavinil já. I situaci, ve které ses ocitla, to, že se o něho musíš každý den starat. Musí tě to…“

„Běž už, „ přerušila ho. „Odpusť.“

„Co se dělo, když se po té nehodě odstěhoval z domu?“

zeptal se Erlendur. „Vymazali jste ho ze života, jako by neexistoval?“

„Více méně ano. Vím, že si otec stále znovu a znovu přehrával jeho desky. Někdy je přede mnou rychle schoval.

Někdy se k nám o něm něco doneslo. Jednou jsme četli v novinách interview. Ten článek byl nadepsaný ‚Co se s nimi stalo?‘, nebo něco podobně hrozného. Autor článku ho nějak vypátral a on byl ochoten mluvit s ním o své minulé slávě. Nevím proč, když v tom interview neřekl nic podstatného, kromě toho, že to bylo hezké období a že se mu líbilo být středem pozornosti.“

„Takže si na něho přece jenom někdo vzpomněl.

Všichni na něho nezapomněli.“

„I teď si na něho někdo vzpomene.“

„Nemluvil v tom interview o tom, že se mu spolužáci ve škole posmívali, nebo o tom, jak na něho byl otec tvrdý, nemluvil o ztrátě matky nebo o tom, jak zmařil otcovy naděje a jak ho otec vyhnal z domu?“

„Co ty víš o tom, že se mu posmívali ve škole?“

„Víme, že se mu děti posmívaly, protože jim připadal divný. Není to snad pravda?“

„Nemyslím, že by zklamal otcovy naděje. Otec je člověk, který stojí oběma nohama na zemi. Nevím, proč se mnou mluvíš tímhle tónem. Nějakou dobu to vypadalo, že bratr má před sebou slibnou kariéru, že bude vystupovat v zahraničí a získá si ještě větší úctu a obdiv, než je tady u nás vůbec myslitelné. Otec mu to řekl, ale myslím, že mu taky vysvětlil, že je k tomu zapotřebí tvrdé práce, velké

vytrvalosti a mimořádných schopností a že si nemá dělat žádné nereálné naděje. Nemysli si, že náš otec byl tyran.“

„Já si nemyslím vůbec nic,“ odpověděl Erlendur. „To je dobře.“

„A Gudlaugur se pak už nikdy nepokusil s vámi znovu navázat kontakt? Nebo vy s ním? Za celou tu dobu?“

„Ne. Myslím, že na tu otázku jsem ti už odpověděla.

Nebylo nic, kromě toho, že se někdy vkradl do domu bez našeho vědomí. Přiznal se mi, že už to dělá celé roky.“

„Takže vy dva jste ho nehledali?“

„Ne, nehledali.“

„Mezi ním a vaší matkou byl velmi hluboký citový vztah, že?“ pokračoval Erlendur. „Velmi na ní lpěl.“

„Její smrt pro něho musela být strašnou ránou.“

„Byla to strašná rána pro nás pro všecky.“ Stefanía si hluboce povzdechla.

„Připadá mi, jako by v nás všech něco zemřelo spolu s ní. To, co z nás dělalo rodinu. Uvědomila jsem si až mnohem později, že to byla ona, kdo nás držel pohromadě a kdo udržoval rovnováhu. Rodiče se neshodli v tom, jak zacházet s Gudlaugurovým talentem, hádali se kvůli jeho výchově, pokud to lze nazvat hádkami. Maminka chtěla, aby mohl být takový, jaký chtěl být. I když uměl krásně zpívat, tvrdila, že se kolem toho nemusí dělat takový povyk.“

Upřela pohled na Erlendura.

„Myslím, že otec v něm spíš viděl objekt, který může formovat a tvarovat k obrazu svému.“

„A ty? Jak ses na to dívala?“

„Já? Na to se mě nikdo neptal.“

Mlčeli a naslouchali šumu hlasů v jídelně. Chvíli pozorovali cizince, kteří se živě bavili a smáli. Erlendur pozoroval Stefaníi, která se pohroužila do vzpomínek na někdejší život své rodiny, jejíž křehkou rovnováhu udržovala jen matka.

„Máš něco společného s tou vraždou?“ zeptal se jí Erlendur a snažil se, aby to znělo šetrně.

Ale ona neodpovídala, jako by ho neslyšela. Zopakoval svoji otázku. Stefanía vzhlédla.

„Vůbec ne,“ řekla. „Chtěla jsem, aby žil, a mohla jsem…“

Stefanía nedořekla.

„Cos mohla?“ chytil se toho Erlendur.

„Nevím, možná jsem mohla něco napravit…“

Znovu se na chvíli odmlčela.

„Všechno bylo tak strašné. Všechno, od samého začátku. Začínalo to maličkostmi a bylo to stále složitější a složitější, až jsme si s tím nevěděli rady. Nechci tvrdit, že hlavní příčinou bylo, že shodil otce se schodů, ale potom už se jenom hádali, a žádný z nich s tím nic nedělal. Myslím, že ani nechtěli. A jak čas ubíhá, člověk postupně zapomene, jak to vlastně začalo, co bylo příčinou, že došlo k takové situaci,

a tak přijde o možnost něco napravit. A potom je najednou na nápravu pozdě. Všechny ty roky jsou pryč…“

Stefanía si hluboce povzdechla.

„Co se stalo poté, cos ho překvapila v kuchyni?“

„Mluvila jsem s tatínkem. Ale on nechtěl o Gullim ani slyšet a tím pro něho byla věc vyřízená. Neřekla jsem mu o těch nočních návštěvách, ale několikrát jsem se ho pokoušela přemluvit, aby se usmířili. Tvrdila jsem mu, že jsem Gulliho náhodou potkala na ulici a že by ho rád viděl.

Ale otec byl naprosto neúprosný.“

„Přišel potom bratr ještě někdy domů?“

„Pokud vím, tak ne.“ Zadívala se na Erlendura.

„Stalo se to před dvěma lety, a od té doby jsem ho neviděla.“

25

Stefanía se zvedla k odchodu. Jako by už řekla všechno, co chtěla. Erlendur se nemohl zbavit pocitu, že mu vypověděla jen to nejnutnější a to, co podle svého názoru mohla říct. Určitě mu ještě něco zamlčela. Ale vstal také a přemýšlel, zda se s tím má spokojit, nebo na ni přitlačit.

Rozhodl se, že se podřídí jejímu tempu. Projevila větší ochotu ke spolupráci než poprvé a jemu to v tuto chvíli stačilo. Ale k jedné věci se nevyjádřila jemu to nedalo, aby se jí na to ještě nezeptal.

„Chápu, proč mu otec za jeho života nemohl odpustit, že z něho udělal invalidu, že mu dával za vinu, že je na zbytek života upoután na invalidní křeslo, ale nedokážu si vysvětlit, proč ses zachovala stejně jako on. Proč ses jednoznačně postavila na otcovu stranu. Proč ses odvrátila od bratra a celá ta léta ses s ním nestýkala.“

„Myslím, že už jsem ti pomohla dost,“ řekla Stefanía.

„Jeho smrt nemá nic společného se životem, který jsme s otcem vedli. Souvisí s tím, jak bratr žil, a o tom jsme s otcem nic nevěděli. Doufám, že oceníš, že jsem se snažila být upřímná a pomoci ti při vyšetřování. Doufám, že už nás

nebudeš obtěžovat. A že mi nebudeš v mém vlastním domě nasazovat pouta.“

Natáhla k němu ruku, jako by s ním chtěla uzavřít pakt o tom, že od této chvíle nechá ji i jejího otce na pokoji.

Erlendur jí ruku stiskl a pokusil se usmát. Věděl, že ten pakt dříve či později poruší. Příliš mnoho otázek, pomyslel si.

A málo použitelných odpovědí. Nebyl ochoten nechat ji na pokoji, protože věděl, že mu ještě v něčem lhala, nebo přinejmenším obcházela pravdu obloukem.

„Takže tys nešla několik dní před vraždou do hotelu za bratrem?“ zeptal se.

„Ne, sešla jsem se s přítelkyní v jídelně. Vypily jsme spolu kávu. Můžeš se jí zeptat, jestli lžu. Zapomněla jsem, že tu bratr pracuje, a za celou dobu, co jsme tu seděly, jsem ho neviděla.“

„Možná si to ověřím,“ odpověděl Erlendur a zapsal si jméno její přítelkyně. „Ještě jednu otázku. Znáš člověka jménem Henry Wapshott? Je to Angličan a stýkal se s tvým bratrem.“

„Wapshott?“

„Sbírá gramodesky a měl velký zájem o nahrávky tvého bratra. Náhodou sbíral desky s dětskými sbory a specializoval se chlapce.“

„Nikdy jsem o něm neslyšela,“ prohlásila Stefanía. „Že se specializoval na dětské sborové zpěváky?“

„Prý jsou i vášnivější sběratelé než on,“ řekl Erlendur, ale nepovažoval za nutné říkat jí o těch, kteří sbírají sáčky od leteckých společností. „Tvrdí, že nahrávky tvého bratra mají v dnešní době velkou cenu. Víš o tom něco?“

„Ne, nic,“ prohlásila Stefanía. „Co tím sleduješ? Co to znamená?“

„Nejsem si jist, ale v každém případě mají dost velkou cenu na to, aby kvůli tomu Wapshott přiletěl na Island a setkal se s tvým bratrem. Nevíš, jestli tvůj bratr nějak nezískal zbytek nákladu svých desek?“

„Myslím, že nic takového neměl.“

„A víš, co se s těmi deskami stalo?“

„Snad se rozprodaly,“ řekla. „Pokud měly opravdu nějakou cenu.“ Erlendur zaslechl v jejím hlase závist a přemýšlel, zda nezná pravdu a jen nezkouší zjistit, co o tom ví on sám.

„To je možné,“ řekl proto.

„Je ten Angličan teď na Islandu?“ zeptala se.

„V tuto chvíli sedí u nás,“ odpověděl. „Je totiž možné, že toho o tvém bratrovi a jeho smrti ví víc, než nám řekl.“

„Myslíte si, že ho zabil on?“

„Tys neposlouchala zprávy?“

„Ne.“

„Připadá v úvahu, ale nic víc.“

„Co je to za člověka?“

Erlendur chvíli zvažoval, zda jí nemá říct to, co se dověděli od anglické policie, o dětských pornofilmech ve Wapshottově pokoji, ale rozhodl se záporně. Zopakoval jí jen to, co věděl o Wapshottově sběratelství a specializaci na dětské sbory a sólisty. A to, že Wapshott přenocoval v hotelu a stýkal se s Gudlaugurem. A že mají dost závažné důvody k tomu, aby ho podezřívali a mohli zadržet.

Rozloučili se velmi přátelsky a Erlendur se za ní díval, jak prochází jídelnou zpátky do vstupní haly. Vtom mu začal zvonit mobil. Vyndal ho z kapsy a stiskl příjem. K jeho velkému překvapení volala Valgerdur.

„Mohli bychom se večer sejít?“ zeptala se bez úvodu.

„Jsi ještě v hotelu?“

„Ano, zařídím si to,“ řekl Erlendur a nedokázal skrýt své překvapení. „Myslel jsem, že…“

„Řekněme kolem osmé? V baru?“

„Dobře,“ souhlasil. „Platí. Co…?“

Chtěl se jí zeptat, co mu chce, ale ona zavěsila a v telefonu bylo ticho. Vypnul mobil a přemýšlel o tom, proč se s ním asi chce sejít. Už odepsal možnost, že by se s tou ženou mohl sblížit, a dospěl k závěru, že pokud jde o ženy, je ztracený případ. A ona mu najednou zavolá a on neví, jak si to má vyložit.

Bylo už dávno po obědě a Erlendur měl hlad, ale místo aby šel do jídelny, vyjel výtahem do svého pokoje a nechal si přinést oběd nahoru. Chtěl ještě procházet záznamy na

videokazetách. Zatímco čekal na jídlo, vložil do přehrávače jednu z kazet a prohlížel si ji.

Ale brzy se přestal soustředit. V mysli nebyl u toho, co viděl na pásce. Opakoval si, co mu řekla Stefanía. Proč se Gudlaugur vkrádal v noci tajně do rodičovského domu?

Sestře řekl, že potřebuje chodit domů. Prostě někdy potřebuji zajít domů. Co tím myslel? Ví to Stefanía? Co pro něho znamenal pojem domů? Po čem se mu stýskalo?

Nepatřil už do rodiny. Osoba, ke které měl nejhlubší vztah, už dávno zemřela a svého otce a sestru nechtěl svými návštěvami obtěžovat. Nechodil domů ve dne jako normální člověk, pokud vůbec nějací normální lidé existují, aby si s nimi vyjasnil své vztahy, aby se pokusil otce zbavit hněvu a nenávisti vůči sobě. Přicházel tam v noci, tiše, aby nikoho nevzbudil. Chvíli tam poseděl a pak se zase tiše vytratil, aby o jeho návštěvě nikdo nevěděl. Zdálo se, že nestojí o smíření a odpuštění, že pro něho bylo mnohem důležitější něco jiného, něco, o čem věděl, že se nedá nikdy vysvětlit, a proto se schovával za to slovo. Domů.

Co to asi bylo?

Možná vzpomínka na dětství, na dobu, než v jeho životě nastal obrat, který nechápal a který mu přinesl jen bolest a strádání. V době, kdy žil v tom domě, měl jistotu, že má otce a matku a sestru, kteří jsou s ním a milují ho. Musel do toho domu chodit vzpomínat. Musel se upínat na

vzpomínky, protože jeho současný život byl pro něho nesnesitelný.

Možná tam chodil i proto, aby se vypořádal se svým osudem. S přehnanými nároky svého otce, s posměšky svých spolužáků kvůli tomu, že byl jiný než oni, aby vzpomínal na lásku své matky, která pro něho znamenala nejvíc ze všech, a na svou starší sestru, která se o něho pak starala. Aby se vypořádal se šokem z koncertu v městském kině, kdy se mu zhroutil celý svět a s ním i naděje jeho otce.

Co může být pro chlapce horšího než zklamat otcovy naděje? Po všem tom úsilí, které už vynaložil, které vynaložil jeho otec i celá jeho rodina. Obětoval celé dětství tomu, aby se stal něčím, co nechápal a nemohl ovlivnit, a co teď přišlo vniveč. Jeho otec mu vzal dětství, okradl ho o ně.

Erlendur si povzdechl. Kdo by ale občas nechtěl domů?

Natáhl se na postel, a jak dřímal, v jednu chvíli zaslechl v pokoji tichý zvuk. Nejdřív nevěděl odkud a domníval se, že se sám od sebe zapnul gramofon, ale že jehla nedolehla na desku.

Posadil se, ale když se zadíval na gramofon, zjistil, že je vypnutý. Zvuk se ozval znovu a Erlendur se rozhlédl. V

pokoji byla tma, takže toho moc nerozeznal. Jen na protější stěnu pronikalo slabé světlo pouliční lampy. Když chtěl rozsvítit lampičku na nočním stolku, uslyšel ten zvuk znovu, tentokrát hlasitější. Neodvážil se pohnout. Najednou si vzpomněl, kde ten zvuk už slyšel.

Zadíval se ke dveřím. V přítmí viděl, jak se v malém výklenku u dveří krčí malá postava. Dívala se na něho, celá zmodralá zimou, a třásla se tak, až jí hlava se zdviženým nosem poskakovala.

Erlendur ten zvuk znal.

Hleděl na postavu, jejíž oči se vpíjely do jeho. Pokusila se usmát, ale nešlo to, jak se třásla. „Jsi to ty?“ zašeptal Erlendur.

V tu chvíli se postava ve výklenku rozplynula, Erlendur se probudil ze sna, spustil nohy z postele a upřeně hleděl ke dveřím.

„Byls to ty?“ zašeptal znovu a viděl, jak se mu před očima rozplývají zbytky snu, palčáky, vlněná čepice, zimní bunda a šála. To na sobě tenkrát měli, když vycházeli z domu.

Tak byl oblečen jeho bratr.

Jeho bratr, to on se tak třásl zimou.

26

Dlouho stál mlčky u okna a díval se na to, jak se sněhové vločky snášejí k zemi.

Potom si opět sedl k videozáznamům z kamery.

Gudlaugurova sestra už se na nich znovu neobjevila a kromě hotelových zaměstnanců už nepoznal nikoho z lidí, kteří buď spěchali do práce, nebo naopak domů.

Pak mu na pokoji zazvonil telefon a Erlendur ho zvedl.

„Myslím, že nám Wapshott říká pravdu,“ ozvala se Elínborg. „V těch sběratelských obchodech si na něho vzpomínají a byl i na bleším trhu.“

„Byl tam v době, kterou uvedl?“

„Ukázala jsem jim jeho fotografii a oni si na něho vzpomněli. V každém případě tak dobře, že můžeme předpokládat, že v době Gudlaugurovy vraždy nebyl v hotelu.“

„Na mě taky nepůsobí jako vrah.“

„Je pedofil, ale vrah možná ne. Co s ním chceš dělat?“

„Myslím, že ho pošleme zpátky do Anglie.“

Když ukončili hovor, Erlendur si sedl a přemítal o tom, co doposud o Gudlaugurově vraždě ví. Ale nedospěl k

žádnému závěru. Myšlenky mu odlétaly k Elínborg a jejímu případu s chlapcem, kterého týral jeho vlastní otec.

„Ovšemže nejsi jediný,“ řekla Elínborg otci beze stopy soucitu v hlase. Spíše v něm zazněla obžaloba, jako by mu chtěla dát na vědomí, že je pouze jedním ze sadistů, kteří si svou zvrácenost vybíjejí na vlastních dětech. Snažila se mu tím naznačit, v jaké společnosti se nachází.

Nahlédla do statistik. V letech 1980-1999 bylo na dětských odděleních nemocnic vyšetřeno pro podezření z týrání přes tři sta dětí, z toho 232 případů vyšetřovala kvůli sexuálnímu zneužití, fyzickému týrání a násilnému zacházení policie. U některých šlo i o otravu léky. Předčítala mu to lhostejným a chladným hlasem z listu papíru: poranění hlavy, zlomeniny kostí, popáleniny, zranění způsobená kopáním a kousáním. Přečetla celý seznam znovu a dívala se při tom otci do očí.

„Existuje podezření, že za posledních dvacet let dvě z fyzicky týraných dětí zemřely na následky fyzického násilí,“ řekla. „Ale před soud se tyto případy nedostaly.“

Řekla mu také, že podle odborných odhadů je takových případů mnohem víc.

„V Anglii umírají každý týden čtyři děti následkem domácího násilí. Čtyři děti!“ opakovala. „Každý týden.

Chceš slyšet, jaké důvody násilníci uvádějí?“ Erlendur byl u výslechu přítomen, ale držel se v pozadí. Nehodlal

zasahovat, jedině v případě, že by ho Elínborg potřebovala.

Ale nepřipadalo mu, že by to bylo nutné.

Otec klopil oči. Díval se na magnetofon. Nebyl zapnutý, protože nešlo o formální výslech. Nebyl tu jeho právní zástupce, ale otec nevznesl žádný protest a nestěžoval si.

„Tak já ti některé přečtu,“ řekla Elínborg a začala vypočítávat důvody, pro které se rodiče ke svým dětem chovali násilně. „Stres,“ začala. „Finanční potíže, nemoc, nezaměstnanost, osamělost, problémy s partnerem, návaly vzteku.“

Elínborg upírala pohled na otce.

„Myslíš, že by se některý z nich hodil na tebe? Třeba návaly vzteku?“

Otec neodpověděl.

„Někteří se neumějí ovládat. Existují případy, že rodiče za to, co udělali, tak pronásledují výčitky svědomí, že nakonec chtějí, aby všechno vyšlo najevo.“

Otec mlčel.

„Jdou s dítětem k lékaři, například k domácímu lékaři.

Vymyslí si třeba, že dítě trpí opakující se rýmou. Ale ve skutečnosti tam nejdou kvůli rýmě, ve skutečnosti si přejí, aby lékař viděl zranění a modřiny. Chtějí, aby se to prozradilo. A víš proč?“

Otec jen dál mlčky seděl.

„Protože chtějí, aby to skončilo. Aby někdo zasáhl. Aby udělal to, co oni sami nedokážou. Nejsou toho schopni, ale

chtějí, aby si lékař všiml, že se stalo něco, co se stát nemělo.“

Dívala se na chlapcova otce. Erlendur vše mlčky sledoval.

Teď ho ale napadlo, zda Elínborg nezašla moc daleko.

Snažila se ze všech sil jednat profesionálně a nedat najevo, že se jí to osobně dotýká. Ale zdálo se, že je to marný boj a jí to bylo očividně také jasné. Přistupovala k případu příliš emocionálně.

„Mluvila jsem s vaším domácím lékařem,“ řekla. „Od něho jsem se dověděla, že váš syn u něho byl dvakrát s poraněními, o kterých podával písemnou zprávu na Úřad péče o mládež. Ten oba případy vyšetřoval, ale ani jednou nedospěl k jednoznačnému závěru, protože tvůj syn nic neprozradil a ty ses k ničemu nepřiznal. Četla jsem protokoly. Ve druhém případě se tvého syna zeptali na váš vzájemný vztah, ale on zřejmě otázce nerozuměl. Potom se ho zeptali, komu nejvíc věří. A on odpověděl: Tatínkovi.

Nejvíc věřím tatínkovi.“

Elínborg se na chvíli odmlčela.

„Nepřipadá ti to strašné?“ zeptala se.

Podívala se na Erlendura a zpátky na otce.

„Nepřipadá ti to strašné?“

Erlendur přemýšlel o tom, že jednou odpověděl stejně jako ten chlapec. Že nejvíc věří svému otci.

Když přišlo jaro a sníh roztál, vyrazil jeho otec do hor hledat mladšího syna. Pokoušel se uhodnout, jakým směrem mohl jít. Vyšel při tom z místa, kde našli Erlendura. Dalo by se říci, že se do jisté míry vzpamatoval, ale pronásledoval ho silný pocit viny.

Prochodil náhorní plošinu křížen krážem, šel mnohem dál, než by dokázal tak malý chlapec dojít, ale bez výsledku.

Postavili si v horách stan. Erlendur s matkou otce doprovázeli. Někdy se k nim přidali i sousedé, ale nikdy chlapce nenašli. Hledali alespoň jeho mrtvé tělo, protože jedině tak se mohli smířit s jeho smrtí. Dokud nenajdou tělo, zůstane chlapec nezvěstný, rána otevřená a jejich zármutek nesnesitelný.

Erlendur proti tomu bojoval svým vlastním způsobem.

Nebyl na tom dobře, a nejen proto, že ztratil bratra. Byl sice rád, že jeho zachránili, ale postupem času ho pronásledoval velký pocit viny za to, že našli jeho, a ne bratra. Cítil vinu za to, že nedokázal ve sněhové bouři udržet bratrovu ruku, a sílil v něm pocit, že měl zahynout on, ne jeho bratr. Byl starší a nesl za bratra odpovědnost. Odjakživa to tak bylo.

Bděl nad ním při všech hrách, když byli sami doma, nebo když je rodiče poslali vyřídit něco k sousedům. Byl to on, kdo za bratra zodpovídal, a tu odpovědnost přijal. Ale tentokrát selhal. A když nedokázal bratra udržet, aby nezahynul, nezasloužil si žít ani on. Někdy mu připadalo, že by bylo lepší, kdyby ho nebyli našli a zůstal nezvěstný.

Rodičům o svém trápení nikdy neřekl, protože byl ve svém zoufalství přesvědčen, že si myslí totéž co on. Jeho otec byl tak zdrcen vlastním pocitem viny, že Erlendura nevnímal. A matku zármutek málem zabil. Každý z nich byl přesvědčen o tom, že on sám nese vinu za to, co se stalo, a zavládlo mezi nimi mlčení. A to mlčení se rozléhalo mnohem hlasitěji než jakýkoliv výkřik. Erlendur bojoval svůj boj sám a trápil se.

Kdyby nenašli jeho, možná by našli bratra…

Stál u okna pohroužen do vzpomínek na to, co po ztrátě bratra prožíval, a přemýšlel o tom, zda následky té události nejsou náhodou mnohem dalekosáhlejší, než si myslel. Od té doby, co se ho Eva Lind začala vyptávat, o tom přemýšlel často. Neměl na její otázky žádné jednoduché odpovědi, ale v hloubi duše věděl, kde je najít. Sám si velmi často kladl stejné otázky, jaké mu teď dávala ona, když trvala na tom, aby se nějak ospravedlnil. Ozvalo se zaklepání na dveře.

Obrátil se k nim.

„Dále!“ zavolal. „Je otevřeno.“

Sigurdur Óli vešel do pokoje. Celý den byl v Hafnarfjórduru a mluvil s lidmi, kteří znávali Gudlaugura.

„Zjistil jsi něco nového?“ zeptal se ho Erlendur.

„Zjistil jsem, jaké mu dávali přezdívky. Vzpomínáš si, že mu po té jeho osobní tragédii dali novou přezdívku, ne?“

„Ano. Od koho ses ji dověděl?“

Sigurdur Óli s povzdechem usedl na postel. Bergpóra si stěžovala, že je málo doma, právě teď, když jsou Vánoce přede dveřmi, a že musí všechno zařizovat sama. Po cestě domů měl koupit vánoční stromek, ale ještě předtím potřeboval mluvit s Erlendurem. Telefonoval jí po cestě do hotelu a řekl jí, že si pospíší, ale ona už to slyšela tolikrát, že mu nevěřila a dost se zlobila.

„Ty vážně chceš být přes Vánoce v tomhle strašném pokoji?“ zeptal se Sigurdur Óli Erlendura.

„Ne,“ odpověděl Erlendur. „Tak cos v Hafnarfjorduru zjistil?“

„Proč je tu taková zima?“

„Nefunguje radiátor. Netopí. Nechtěl bys přejít k věci?“

Sigurdur Óli se usmál.

„Koupíš si stromeček? K Vánocům?“

„Jestli si koupím vánoční stromeček, tak to udělám opravdu k Vánocům.“

„Nejdřív jsem různými oklikami našel člověka, který kdysi Gudlaugura znal,“ začal konečně Sigurdur Óli mluvit o případu. Byl si vědom toho, že zjistil něco, co ovlivní vyšetřování, a plnými doušky si vychutnával, že může Erlendura napínat.

Sigurdur Óli a Elínborg si předsevzali, že promluví se všemi, kteří chodívali s Gudlaugurem do školy a znávali ho.

Většina z nich si vzpomněla jak na něho, tak na jeho slibnou kariéru. I na posměšky, které kvůli tomu musel snášet.

Někteří si na něho vzpomínali dobře a věděli, co se stalo pak, že zmrzačil svého otce. Ale existoval jeden, který toho věděl víc, než mohl Sigurdur Óli doufat.

Poslala ho za ním jedna z Gudlaugurových spolužaček.

Bydlela v rodinném domku v nové čtvrti v Hafnarfjorduru.

Volal jí brzy ráno a ona už ho čekala, když o chvíli později přijel. Pozdravili se stiskem ruky a ona ho zavedla do obývacího pokoje. Byla vdaná za pilota a na půl úvazku pracovala v knihkupectví. Měla už dospělé děti.

Podrobně mu vyprávěla o svém přátelství s Gudlaugurem. Ale nechodili spolu. O jeho sestře věděla jen to, že je starší než Gudlaugur. Matně si vzpomínala na to, že ztratil hlas zrovna ve chvíli, kdy se zdálo, že je na vzestupu, ale nevěděla, co se s ním dělo později, když vyšli ze školy.

Řekla mu, že byla šokovaná, když si přečetla v novinách, že to byl on, koho našli zavražděného v nějaké komoře v suterénu hotelu.

Sigurdur Óli ji poslouchal, ale nebyl duchem přítomen.

Většinu toho, co mu vyprávěla, už předtím slyšel od Gudlaugurových spolužáků. Když skončila, zeptal se jí, zda neví, jaké posměšné přezdívky Gudlaugurovi ve škole dávali. Nemohla si vzpomenout, ale dodala, že jednou o Gudlaugurovi slyšela něco, co by mohlo mít pro policii význam, pokud to už neví.

„A co to bylo?“ zeptal se Sigurdur Óli, který se už zvedal k odchodu.

Řekla mu to a potěšilo ji, když viděla, že upoutala kriminalistův zájem.

„Žije ten člověk ještě?“ zeptal se jí Sigurdur Óli. Řekla mu jméno a on vstal a vzal do rukou telefonní seznam, aby našel adresu muže, který se jmenoval Baldur a bydlel v Reykjavíku.

„Je to určitě ten člověk?“ ujistil se.

„Pokud vím, tak ano,“ řekla a spokojeně se usmála, protože viděla, že policistovi pomohla. „Tehdy si o tom všichni šuškali,“ dodala.

Sigurdur se rozhodl, že za tím mužem zajede hned, a doufal, že bude doma. Bylo pozdě odpoledne. Byla zrovna dopravní špička a po cestě do Reykjavíku Sigurdur volal Bergpóře, která…

„Byl bys tak laskav a přešel konečně k věci,“ přerušil Erlendur netrpělivě Sigurdura Óliho, který mu celou událost líčil velmi obšírně.

„Ne, protože se to týká tebe,“ řekl Sigurdur Óli a nasadil potutelný úsměv. „Bergpóra chtěla vědět, jestli jsem tě pozval na Štědrý večer k nám. Řekl jsem jí, že ano, ale že od tebe stále ještě nemám odpověď.“

„Budu na Štědrý večer doma s Evou Lind,“ řekl Erlendur. „To je moje odpověď, a teď konečně přejdi k věci.“

„Okay,“ řekl Sigurdur.

„A přestaň říkat okay.“

„Okay.“

Baldur bydlel v udržovaném dřevěném domku ve čtvrti Pingholt a právě se vrátil domů z práce. Byl to architekt.

Sigurdur Óli u něho zazvonil a představil se jako vyšetřovatel kriminální policie, který se zabývá vyšetřováním vraždy Gudlaugura Egilssona. Baldura to vůbec nepřekvapilo. Změřil si Sigurdura od hlavy k patě, usmál se a pozval ho dál.

„Upřímně řečeno, já jsem takovou návštěvu čekal,“ řekl.

„Myslím policii. Přemýšlel jsem, jestli se nemám ozvat sám, ale neustále jsem to odkládal. Jistě chápete, že není nic příjemného kontaktovat policii.“ Znovu se usmál a vzal Sigurdurovi kabát.

V bytě byl téměř dokonalý pořádek. Když se člověk rozhlédl, všechno se zdálo být na svém místě. V obývacím pokoji hořely svíčky a vánoční stromeček už byl ozdobený.

Baldur nabídl Sigurdurovi likér, ale ten odmítl. Baldur byl středně vysoký, štíhlý a působil vyrovnaně. Vlasy už měl prořídlé a očividně si je přibarvoval. V pokoji hrála stereosouprava a Sigurdur byl přesvědčen, že to zpívá Frank Sinatra.

„Proč jsi někoho z nás čekal?“ zeptal se Sigurdur Óli a usadil se na velkou červenou pohovku.

„Kvůli Gullimu,“ řekl Baldur a sedl si proti němu.

„Věděl jsem, že to vyhrabete.“

„Co jsme měli vyhrabat?“ zeptal se Sigurdur.

„Že jsme se dřív s Gullim znali,“ zněla odpověď.

„Co konkrétně tím myslel, že se znali?“ přerušil ho Erlendur.

„Já ho jen cituji,“ odpověděl Sigurdur Óli.

„Že se s Gudlaugurem znali?“

„Ano.“

„V jakém smyslu?“

„Že se znali.“

„Chceš říct, že Gudlaugur…“

Erlendurovi probíhala hlavou celá řada výpovědí a obrazů souvisejících s Gudlaugurovou vraždou. Uviděl před sebou uzavřenou tvář jeho sestry a ochrnutého otce na invalidním vozíku.

„Ten Baldur to tvrdí,“ opakoval Sigurdur Óli. „Ale Gudlaugur nechtěl, aby se to dostalo na veřejnost.

„Aby se jeho vztah s Baldurem dostal na veřejnost?“

„Chtěl udržet v tajnosti, že je teplouš.“

27

Muž ve čtvrti Pingholt Sigurdurovi řekl, že vztah mezi ním a Gudlaugurem začal, když jim bylo asi pětadvacet.

Byla to doba diskoték a Baldur si pronajal suterénní byt ve čtvrti Vogar. Ani on, ani Gudlaugur neměli odvahu vyjádřit se přímo. „Tenkrát se k homosexualitě přistupovalo jinak než dneska,“ řekl s úsměvem. „Ale už se v tom směru něco začínalo dít.“

„My jsme spolu ani nežili v pravém slova smyslu,“

dodal Baldur. „Tenkrát spolu muži nežili tak, jak mohou dneska. Tenkrát by to vyvolalo veřejné pohoršení. Tenkrát tady neměla homosexualita žádnou šanci a většina takových lidí odešla do ciziny, jak jistě víš. Ale řekněme, že ke mně často chodil na návštěvu. Párkrát u mě přenocoval. On sám si pronajal pokoj na Westendu a já jsem u něho taky několikrát byl, ale na můj vkus tam měl nepořádek. Proto jsem k němu přestal chodit. Většinou jsme se scházeli tady u mě.“

„Jak jste se seznámili?“ zeptal se Sigurdur Óli.

„Tenkrát měli homosexuálové svá tajná místa, kde se scházeli. Jedno z nich bylo nedaleko středu města a zároveň nedaleko odtud. Nebyl to žádný veřejný podnik, ale

soukromý dům. Na diskotékách si musel člověk dávat velký pozor a někdy chlapy dokonce i vyhodili, když tančili spolu.

Ten dům byl něco mezi kavárnou, penzionem, nočním klubem, poradenským střediskem a místem, kde se scházeli homosexuálové. Přišel tam jednou večer s nějakým známým. To jsem ho viděl poprvé. Promiň, prosím, nevím, jak jsem mohl být tak nezdvořilý a nenabídnout ti ani kávu!“

Sigurdur Óli se podíval na hodinky.

„Asi spěcháš, že?“ řekl Baldur a pečlivě si uhladil řídké, obarvené vlasy.

„Ne, v tom to není, ale dal bych si čaj, jestli máš,“ řekl Sigurdur a myslel na Bergpóru. Dovedla být pěkně nepříjemná, pokud jí něco nabouralo časový plán, a dělala mu peklo na zemi, když přišel domů pozdě.

Baldur zašel do kuchyně udělat čaj.

„Byl hrozně plachý a nemluvný,“ mluvil z kuchyně o něco hlasitěji, aby ho Sigurdur slyšel. „Někdy jsem z něho měl pocit, že se nenávidí za to, že je homosexuál, a že se s tím nikdy nesmířil. Myslím, že mu vztah se mnou mimo posloužil jiné k tomu, aby si ledacos ujasnil. Stále se ještě hledal, i když už byl starý. Ale to není nic neobvyklého. I dneska se k homosexualitě muži přiznávají většinou až po čtyřicítce, někteří po dlouholetém manželství, jako otcové čtyř dětí.“

„Ano, dnes se k tomu přistupuje jinak,“ řekl Sigurdur Óli, který neměl ponětí, o čem mluví.

„Ano, příteli. Máš raději silný, nebo slabý?“

„Byli jste spolu dlouho?“ zeptal se Sigurdur Óli a dodal, že rád silný čaj.

„Asi tři roky, ale ke konci už jsme se vídali jen sporadicky.“

„A potom už jste se neviděli?“

„Ne. Ale věděl jsem o něm,“ řekl, když se vrátil do obývacího pokoje. „Tady na Islandu není mnoho homosexuálů.“

„V jakém smyslu byl uzavřený do sebe?“ zeptal se Sigurdur Óli, když Baldur pokládal na stůl šálky. Přinesl i mísu s cukrovím, které Sigurdur dobře znal, protože Bergpóra pekla na vánoce stejné. Snažil si vzpomenout, jak se jmenuje, ale nešlo mu to.

„Byl velmi uzavřený a jen velmi vzácně se choval přirozeně. Většinou jen když jsme něco vypili. Souviselo to nějak s jeho otcem. Nestýkal se s ním, ale stýskalo se mu po něm a po starší sestře, která se obrátila proti němu. Jeho matka byla už léta mrtvá, když jsem se s ním seznámil, ale on o ní neustále mluvil. Dokázal o své matce mluvit nekonečně dlouho a mohu ti říct, že to už bylo někdy otravné.“

„Jak se proti němu postavila?“ Myslím jeho sestru.“

„Už je to dlouho a on o tom nikdy nic přesného neřekl.

Vím jen to, že bojoval s tím, kým je. Víš, co myslím? Jako by chtěl být někým jiným.“

Sigurdur Óli vrtěl hlavou.

„Připadalo mu to nechutné a nepřirozené, být homosexuálem.“

„A on se tomu bránil?“

„Ano i ne. V tom ohledu byl, podle mého názoru, rozpolcený. Nevěděl, kým vlastně je, chyběla mu sebejistota a sebedůvěra. Někdy jsem z něho měl pocit, že se nenávidí.“

„Věděl jsi, že byl jako dítě známý?“

„Ano,“ odpověděl Baldur a vstal, šel do kuchyně a vrátil se s kouřící konvicí. Nalil čaj do šálků a odnesl konvici zpět do kuchyně. Potom se napili.

„Myslíš, že bys to ze sebe mohl vysoukat rychleji?“ řekl Erlendur Sigurdurovi Ólimu. Seděl u psacího stolu a jen stěží krotil netrpělivost.

„Já se jen snažím o to, abych tě co nejpřesněji informoval,“ dělal ze sebe Sigurdur Óli neviňátko a znovu se podíval na hodinky. Už měl tři čtvrtě hodiny zpoždění.

„Tak abych pokračoval…“

„Mluvil o tom někdy?“ ptal se Sigurdur Óli Baldura dál, postavil šálek a vzal si cukroví. „O svém dětství a o tom, jak zpíval?“

„Říkal, že přišel o hlas,“ řekl Baldur. „A byl kvůli tomu zahořklý?“

„A jak. Prý se to stalo v té nejnevhodnější chvíli, ale víc o tom nechtěl mluvit. Řekl mi, že se mu spolužáci ve škole vysmívali, protože byl slavný, a že tím trpěl. Ale nepoužil

slovo slavný. Ze svého pohledu slavný nebyl, to prý si přál jeho otec, a taky k tomu moc nechybělo. Ale on po tom netoužil. A pak se u něho projevil zájem o stejné pohlaví a jeho homosexualita si prorazila cestu ven. Ale mluvil o tom nerad. O rodině chtěl mluvit co nejméně. Vezmi si ještě cukroví.“

„Ne, děkuji,“ řekl Sigurdur Óli. „Netušíš náhodou, kdo ho mohl chtít zabít? Víš o někom, kdo ho nenáviděl?“

„Probůh, ne! Vždyť to byl zakřiknutý a nešťastný člověk a nikdy neublížil ani mouše. Vůbec nevím, kdo to mohl udělat. Chudák, takový konec. Už jste nějak pokročili ve vyšetřování?“

„Ne,“ řekl Sigurdur Óli. „Máš jeho desky?“

„Jistě,“ odpověděl Baldur. „Byl opravdu dobrý. Zpíval fantasticky. Myslím, že jsem tak krásný hlas u dítěte ještě nikdy neslyšel.“

„Byl on sám na svůj hlas hrdý, potom, až byl starší?

Myslím, v době, kdy jsi ho znal?“

„On se nikdy neslyšel. Chtěl jsem pustit jeho desku, ale on nechtěl.“

„Proč?“

„Nedal se přimět k žádnému vysvětlení, ale energicky odmítl své desky poslouchat.“ Baldur vstal, zašel ke skříni v obývacím pokoji, vytáhl obě desky s Gudlaugurem a položil je na stůl před Sigurdura Óliho.

„Dal mi je, když jsem mu pomáhal při stěhování.“

„Stěhování?“

„Dostal výpověď z bytu ve Westendu. Tenkrát mě poprosil, abych mu pomohl přestěhovat se. Našel si něco jiného, kde si mohl složit svoje věci. Stejně skoro nic neměl, kromě desek.“

„Měl hodně desek?“

„Ano, to měl.“

„Byly mezi nimi nějaké speciální, které rád poslouchal?“

„Ne,“ řekl Baldur. „Pochop, ty desky byly všechny stejné. Tyhle,“ řekl a ukázal na dvě desky na stole. „Měl jich spousty. Řekl mi, že dostal zbytek nákladu.“

„Byly těch desek plné bedny?“ zeptal se Sigurdur Óli a vůbec se nesnažil zakrývat, že ho to zajímá.

„Ano, nejméně dvě.“

„A nevíš náhodou, kde by mohly být?“

„Já? Ne, nemám ponětí. Jsou ty desky ještě dneska zajímavé?“

„Znám jednoho Angličana, který by pro ně možná byl schopen i zabít,“ odpověděl Sigurdur Óli a Baldur na něj s údivem pohlédl.

„Co tím myslíš?“

„Nic,“ řekl Sigurdur a znovu se podíval na hodinky.

„Ale teď už musím jít. Možná se ti ještě ozvu, kdybych potřeboval nějaké další podrobnosti. Kdyby tě ještě něco

napadlo, tak mi zavolej. I kdyby ti to připadalo bezvýznamné.“

„Abych pravdu řekl, tak tenkrát to člověk neměl snadné,“ řek Baldur. „Dneska už je to úplně jiné, když je teplý každý druhý, nebo by chtěl být.“

Usmál se na Sigurdura Óliho, kterému zaskočil čaj.

„Promiň,“ omluvil se. „Možná je moc silný.“

Sigurdur vstal, Baldur hned po něm a šel ho doprovodit ke dveřím.

„Dověděli jsme se, že se Gudlaugurovi posmívali ve škole,“ řekl Sigurdur Óli při loučení. „Dávali mu hanlivé přezdívky. Nevzpomínáš si, jestli o tom s tebou mluvil?“

„Jistě, že se mu posmívali, protože zpíval ve sboru, měl krásný hlas a nehrál s nimi fotbal. A v mnoha ohledech byl jako holka. Měl jsem pocit, že v jednání s lidmi nevystupoval moc sebejistě. Když se mnou o tom mluvil, připadalo mi to, jako by chápal, proč se mu posmívali. Ale na žádnou konkrétní přezdívku si nevzpomínám…“

Baldur očividně zaváhal.

„Ano,“ řekl Sigurdur Óli.

„Když jsme byli spolu, však víš jak…“

Sigurdur Óli zavrtěl nechápavě hlavou.

„V posteli…“

„Ano?“

„Tak někdy chtěl, abych mu říkal ‚moje malá princezno‘“, řekl Baldur a kolem rtů mu pohrával úsměv.

Erlendur na Sigurdura užasle hleděl. „Malá princezno?“

„Ano, tak mi to řekl.“ Sigurdur se zvedl z postele. „Ale teď už musím jít. Bergpóra už je určitě rozpálená na sto osmdesát. Takže o Vánocích budeš doma?“

„A co se stalo s těmi deskami v bednách?“ zeptal se ještě Erlendur. „Kam se mohly podít?“

„Ten Baldur mi řekl, že nemá ponětí.“

„Malá princezna? Podle toho filmu se Shirley Templeovou. Jak to jde dohromady? Vysvětlil ti to ten chlap nějak?“

„Ne, on taky nevěděl, co to mělo znamenat.“

„Nemuselo to znamenat nic zvláštního,“ zamumlal Erlendur To bude nějaký teploušský výraz, o nic divnější než jiné, jenomže my ho neznáme. Tak on se nenáviděl?“

„Chyběla mu sebedůvěra, řekl ten jeho přítel. Prý byl rozpolcený.“

„Kvůli své homosexualitě, nebo kvůli čemu?“

„To já nevím.“

„Ty ses ho na to nezeptal?“

„Můžeme si s ním kdykoliv promluvit znovu, ale mně nepřipadalo, že by toho o Gudlaugurovi moc věděl.

„To my taky ne,“ poznamenal Erlendur ironicky.

„Pokud před dvaceti, třiceti lety nechtěl, aby jeho homosexuální zaměření vyšlo najevo, tak si to tajemství chtěl zřejmě uchovat i později, ne?“

„To je otázka.“

„Já jsem zatím nepotkal nikoho, kdo by mi řekl, že je teplý.“

„No, tak se měj,“ řekl Sigurdur Óli a měl se k odchodu.

„Nebo pro mě ještě dneska něco máš?“

„Ne,“ řekl Erlendur. „To by zatím stačilo. Děkuji za pozvání, pozdravuj ode mě Bergpóru a zkus se k ní chovat hezky.“

„To dělám pořád,“ řekl Sigurdur Óli a šel. Erlendur se podíval na hodinky a zjistil, že už je čas jít na schůzku s Valgerdur. Vyndal poslední kazetu z videorekordéru a položil ji úplně nahoru na ostatní. V té chvíli mu začal zvonit mobil.

Volala Elínborg. Byla na státním zastupitelství kvůli otci, který týral svého syna.

„Co si myslí, že dostane?“ zeptal se jí Erlendur.

„Oni si myslí, že z toho vyjde bez trestu,“ řekla Elínborg. „Jestli se bude držet své výpovědi, tak ho neodsoudí. Když prostě všecko popře, tak nepůjde sedět ani na vteřinu.“

„A co ten důkazní materiál? Stopy na schodišti, rozbitá láhev drambuie? Vždyť to všechno ukazuje na násilí.

„Já nevím, proč se vůbec snažíme,“ řekla Elínborg.

„Včera vynesli jiný takový skvělý rozsudek. Jeden muž byl napaden nožem a pachatel mu způsobil četné bodné rány.

Dostal za to osm měsíců, z toho čtyři na podmínku, dva si

odseděl ve vazbě, takže už mu zbývají jen dva. Je mi z toho špatně.“

„A ten hoch se musí vrátit k otci?“

„Určitě. Jediné, co je na tom pozitivní, pokud to lze tak nazvat, je to, že se zdá, že tomu chlapci je skutečně po otci smutno. To nepochopím. Jak může tak viset na otci, který ho bije? Já to prostě nechápu. Museli jsme něco přehlédnout, jinak mi to nedává smysl.“

„Promluvíme si o tom jindy,“ řekl Erlendur s pohledem upřeným na hodinky. Už měl zpoždění. „Mohla bys pro mě ještě něco udělat? Stefanía vypověděla, že se tady v hotelu nedávno sešla s nějakou přítelkyní. Mohla by ses té přítelkyně zeptat, zda její výpověď potvrdí?“

Erlendur jí řekl jméno Stefaníiny přítelkyně.

„Nechtěl bys už konečně z toho hrozného hotelu odejít?“ zeptala se Elínborg.

„Přestaň mi to pořád předhazovat,“ řekl Erlendur a ukončil hovor.

28

Když Erlendur sešel do vstupní haly, padl mu pohled na vrchního číšníka Rósanta. Rozmýšlel se, zda ho má ještě teď oslovit. Valgerdur už je určitě v hotelu. Erlendur se podíval na hodinky, zatvářil se kysele, ale zamířil k vrchnímu. Řekl si, že to nepotrvá dlouho.

„Řekni mi ještě něco o těch prostitutkách,“ vypálil na Rósanta přímo od boku. Ten právě servilně hovořil se dvěma hosty. Očividně to byli Islanďané, neboť jejich udivené pohledy těkaly v napjatém očekávání mezi ním a Rósantem.

Ten se usmál a tenký knírek mu přitom poskočil nahoru.

Zdvořile se hostům omluvil, uklonil se a odvedl Erlendura stranou.

„V hotelu jde o lidi a my se staráme o to, aby se u nás cítili příjemně,“ citoval ho Erlendur. „Co to bylo za blábol?“

„To není žádný blábol. Učí to na každé hotelové škole.“

„A učí tam taky, jak si může vrchní přivydělávat jako pasák?“

„Nevím, o čem mluvíš.“

„Ne? Tak já ti to rád řeknu. Zřídil sis v tomhle hotelu takový malý bordel.“

Rósant se usmál. „Bordel?“ opakoval.

„Nemá ten tvůj bordel náhodou nějakou spojitost s Gudlaugurovou vraždou?“

Rósant zavrtěl hlavou.

„Kdo byl u Gudlaugura, když byl zavražděn?“

Hleděli si do očí tak dlouho, dokud je Rósant nesklopil k zemi.

„Nikdo, koho bych znal,“ řekl nakonec.

„Ani ty sám jsi tam nebyl?“

„Jeden z tvých lidí zaprotokoloval mou výpověď. Mám alibi.“

„Chodily za Gudlaugurem prostitutky?“

„Ne. Já nemám s provozováním prostituce nic společného. Nevím, odkud takovou informaci máš. Nejdřív rozkrádání zásob v kuchyni, teď prostitutky. To je absolutní nesmysl. Já nejsem pasák.“

„Ale…“

„Poskytujeme hostům jisté informace. Třeba cizincům, kteří sem přijíždějí na konference a přejí si doprovod. To jsme schopni zařídit. Když uvidí v baru hezkou ženu a chtějí se cítit dobře…“

„Tak jsou spokojeni všichni. To jsou pak ti hosté asi vděční, že?“

„Velmi.“

„Takže ty máš na starosti shánět prostitutky.“

„Já…“

„Líbí se mi, jak to umíš romanticky podat. A ředitel hotelu v tom jede s tebou. A co vedoucí recepce?“ Rósant se rozmýšlel.

„Ten má jiný názor na to, jak vycházet vstříc rozličným potřebám našich hostů.“

„Vycházet vstříc rozličným potřebám hostů,“ opakoval Erlendur. „Kde ses naučil takovému vyjadřování?“

„Na hotelové škole.“

Erlendur se podíval na hodinky.

„A jak jdou dohromady tvoje názory a názory šéfa recepce?“

„Někdy dojde ke konfliktu.“

Erlendur si vzpomněl, že vedoucí recepce popřel, že by do hotelu chodily prostitutky, a pomyslel si, že je pravděpodobně jediný z vedoucích zaměstnanců hotelu, kterému záleží na jeho pověsti.

„Ale tobě se je daří redukovat, že?“

„Nechápu, co tím myslíš.“

„Vzepře se vám často?“ Na to Rósant neodpověděl.

„Nedávno jsi proti němu poštval jednu prostitutku, že?

Takové malé varování, aby si neotevíral hubu. Tys byl ten večer taky venku, viděl jsi ho v tom podniku a poštval na něho jednu ze svých prostitutek.“

Rósant zaraženě mlčel.

„Nevím, o čem mluvíš,“ opakoval.

„Ne, samozřejmě.“

„On je tak strašně poctivý,“ řekl Rósant a knírek se mu zvlnil v téměř nepostřehnutelném ironickém úsměvu.

„Prostě nechce pochopit, že je nejlepší, když se režie takové věci ujmeme my sami.“

Valgerdur čekala na Erlendura v baru. Byla pouze lehce nalíčená jako při jejich posledním setkání, jen aby si trochu zvýraznila rysy. Na sobě měla bílou hedvábnou halenku a černou koženou bundu. Podali si ruce a rozpačitě se na sebe usmáli. Erlendura napadlo, zda tohle setkání může být pro oba novým začátkem. Nevěděl, co od něho může chtít, a připadalo mu, že své poslední slovo k jejich vztahu řekla, když se setkali ve vestibulu. Ona se na něho usmála a zeptala se ho, jestli ho může pozvat na drink, nebo jestli je ve službě.

„Ve filmech policisté nesmějí pít,“ řekla.

„Já se na filmy nedívám,“ odpověděl s úsměvem.

„Já vím, ty si promítáš v duchu ty své katastrofy,“ řekla.

Posadili se do kouta a mlčky pozorovaly dění kolem.

Čím víc se blíží Vánoce, tím jsou hosté hlučnější, napadlo Erlendura. Z reproduktorů nepřetržitě zněly vánoční koledy, cizinci vláčeli extravagantní balíčky a pili pivo a zdálo se, že je ani nenapadne přemýšlet o tom, že nikde v Evropě není tak draho jako na Islandu.

„Tak se vám přece jen podařilo odebrat Wapshottovi vzorek slin,“ poznamenal Erlendur.

„Co je to za člověka? Museli se na něho vrhnout a povalit ho na zem, aby mu otevřeli pusu. Bylo to opravdu nepříjemné, jak se bránil, mával rukama a kopal nohama.“

„Abych pravdu řekl, tak ani já nevím, na čem s ním jsem,“ řekl Erlendur. „Zatím ani přesně nevím, proč na Island přiletěl, a netuším, co nám tají.“

Nechtěl jí říkat nic bližšího o informacích, které o Wapshottovi získali z Londýna, o dětech a o tom, že byl odsouzen za sexuální zneužívání dětí. Připadalo mu nevhodné o tom s Valgerdur mluvit. Ať už si o něm myslí cokoliv, má Wapshott i jako několikrát souzený pedofil právo na to, aby se policie nešířila o jeho soukromém životě.

„Zřejmě jsi na takové věci na rozdíl ode mě zvyklý,“

poznamenala Valgerdur.

„Ještě nikdy se mi nestalo, abych musel odebírat sliny někomu, koho musejí povalit na zem a kdo řve a kope jako tur.“

Valgerdur se zasmála.

„Tak jsem to nemyslela,“ řekla. „Už jsem takhle neseděla ve dvou snad třicet let. Kromě manžela. Musíš mě omluvit, jestli se chovám… neobratně.

„Po této stránce jsme na tom stejně,“ řekl Erlendur. „Já s tím také nemám zkušenosti. Brzy to bude pětadvacet let, co jsem se rozvedl. Mohl bych ženy ve svém životě spočítat na třech prstech.“

„Myslím, že se s ním rozvedu,“ řekla Valgerdur dutě.

Erlendur na ni užasle pohlédl.

„Co to říkáš? Ty se chceš nechat rozvést s manželem?“

„Myslím, že to mezi námi skončilo. Chtěla jsem se ti omluvit.“

„Mně?“

„Ano, tobě,“ řekla Valgerdur. „Chovám se jako idiot,“

dodala s povzdechem. „Chtěla jsem tě využít, abych se mu pomstila.“

„Já vůbec nechápu, o čem to mluvíš,“ řekl Erlendur.

„Já vlastně taky ne. Od té doby, co jsem to zjistila, mi všechno připadá tak hnusné.“

„Co jsi zjistila?“

„Že mě podvádí.“

Řekla to, jako by to byla jedna z věcí, s nimiž člověk musí žít. Nebylo na ní vidět žádné pohnutí, Erlendur mohl soudit jen podle slov.

„Nevím, kdy a jak to začalo,“ pokračovala. Pak zmlkla a Erlendur mlčel také, protože nevěděl, co na to říct. „Byl jsi své ženě taky nevěrný?“ zeptala se nečekaně. „Ne,“

odpověděl. „V tom to nebylo. Byli jsme moc mladí a neměli jsme nic společného.“

„Nic společného, jak to myslíš?“

„A ty se s ním chceš dát rozvést?“

„Snažím se udělat si v tom jasno. Bude to pochopitelně záležet i na tom, co udělá on.“

„Co v tom vašem případě znamená, že ti byl nevěrný?“

„Ony jsou nějaké možnosti?“

„Dělá to už léta, nebo s tím teď začal? Měl víc než jednu?“

„Tvrdí, že už dva roky má poměr s jednou ženou.

Nedokázala jsem se ho vyptávat na to, co bylo před ní, jestli už před ní měl jiné ženy, o kterých jsem nevěděla. Člověk vlastně vůbec nic neví. Někomu věříš, nejvíc svému muži, a pak jednoho dne začnete mluvit o manželství a on ti řekne, že se seznámil s nějakou ženou a že už s ní má dva roky poměr. A ty si připadáš jako idiot. A nechápeš, co ti to říká.

A zjistíš, že se scházejí v takovém hotelu, jako je tento…“

Valgerdur zmlkla.

„A ta žena je vdaná?“ zeptal se Erlendur.

„Rozvedená. A o pět let mladší než on.“

„Uvedl ti nějaký důvod své nevěry? Proč…“

„Chceš říct, že to byla moje vina?“ přerušila ho Valgerdur.

„Ne, to jsem ne…“

„Možná to byla moje vina,“ řekla. „Já nevím. Neřekl mi žádný důvod, kromě vzteku a nepochopení.“

„A co vaši dva synové?“

„Těm jsme to zatím neřekli. Už jsou oba z domu.

Možná právě to je vysvětlení. Když byli ještě doma, tak jsme na sebe neměli čas, a teď, když doma nejsou, ho zase

máme až moc. Možná jsme se odcizili. Dva cizí lidé, po tolika letech.“

Chvíli mlčeli.

„Nemusíš se mi omlouvat,“ řekl jí Erlendur s upřeným pohledem. „Naopak. Já bych se měl omluvit tobě, že jsem k tobě nebyl upřímný a lhal ti.“

„Lhal?“

„Ptala ses mě, proč mě tak zajímají tragédie v horách, nebezpečí, trmácení ve sněhu a ledu, a já jsem ti neřekl pravdu. To proto, že jsem o tom ještě s nikým nemluvil a dělá mi to problémy. Myslím, že do toho nikomu nic není.

Ani mým dětem ne. Teprve až se moje dcera ocitla ve smrtelném nebezpečí a já měl strach, že umře, pocítil jsem potřebu o tom mluvit. Říct jí to.“

„Co?“ zeptala se Valgerdur opatrně.

„Zahynul tak můj bratr,“ řekl Erlendur. „Když mu bylo osm. Nikdy ho nenašli.“

Teď to řekl úplně cizí ženě v hotelovém baru. Řekl jí to, co ho po dlouhá léta tížilo jako noční můra. Možná po tom celou tu dobu toužil. A teď snad už dozrál do stadia, kdy nechtěl v tom sněhu stát sám.

„V jedné z těch knih, které popisují takové nehody, je příběh, který si čtu stále znovu a znovu,“ pokračoval. „Píše se v něm, jak zahynul můj bratr. Jak ho všichni hledali a jak se v našem domě rozhostil smutek. Neuvěřitelně věrný popis jednoho vlivného muže z kraje a jednoho otcova přítele. Je

v něm uvedeno naše jméno i název vesnice, kde jsme žili.

Popisuje chování mého otce, které se lidem ze vsi zdálo podivné. Můj otec se skoro zhroutil, ze zoufalství a z výčitek svědomí. Seděl pak celé dny v pokoji a strnule zíral před sebe, zatímco cizí lidé stále bratra hledali a nešetřili síly.

Nikdo nás nežádal o autorizaci toho článku před jeho vydáním a rodiče tím nepředstavitelně trpěli. Někdy ti ho mohu dát přečíst, jestli chceš.“

Valgerdur přikývla.

Erlendur začal vyprávět a ona mu naslouchala. A když skončil, opřela se a zhluboka povzdechla.

„Takže jste ho nikdy nenašli?“ zeptala se. Erlendur zavrtěl hlavou.

„Ještě dlouho poté, co se to stalo, a někdy dokonce ještě i dnes si představuju, že nezahynul. Že se vyčerpaný, ale živý dovlekl do obydlených oblastí a že se k nám nevrátil proto, že ztratil paměť, a že ho ještě někdy potkám. Někdy ho hledám v davu a snažím se představit si, jak asi vypadá.

Je to obvyklá reakce u lidí, jejichž nejbližší se ztratili a jejich tělesné pozůstatky nebyly nikdy nalezeny. Znám to ze své policejní praxe. Když už člověku nic jiného nezbývá, upne se k naději.“

„Vy jste se měli s bratrem rádi?“ zeptala se Valgerdur.

„Byli jsme dobří kamarádi,“ odpověděl Erlendur.

Pak seděli mlčky a pozorovali dění v hotelu, každý pohroužen do vlastních úvah. Sklenice měli prázdné, ale ani

jeden z nich neměl dost energie, aby objednal další. Po chvíli se k ní Erlendur naklonil, odkašlal si a nesměle se jí zeptal na to, co mu leželo na jazyku od chvíle, kdy se mu svěřila s manželovou nevěrou.

„Ještě se mu chceš pomstít?“ Valgerdur na něho pohlédla a přikývla. „Ale ne hned. Nemohu…“

„Ne, samozřejmě. To je v pořádku,“ řekl Erlendur.

„Teď mi raději ještě něco pověz o těch nezvěstných lidech, o které se tak zajímáš a čteš o nich.“

Erlendur se usmál a na chvíli se zamyslel.

Potom jí začal vyprávět o zmizení člověka, ke kterému došlo před očima všech. Příběh o zloději Jónu Bergbórssonovi ze Skagafjórduru.

„Odvážil se z pevniny na zamrzlou hladinu fjordu, aby vytáhl žraloka, který tam pár dní předtím uvízl. Ale došlo k náhlé změně počasí, přišel prudký déšť s větrem od jihu a kra popraskala, nakonec se ulomila a vítr ji hnal k severu.

Kvůli prudkému větru, který měl sílu orkánu, nebylo možné pro Jóna poslat helikoptéru. Vítr hnal ledovou kru ven z fjordu. Jóna už bylo možné rozeznat jen dalekohledem.

Pobíhal na kře sem a tam a to bylo naposledy, co ho lidi viděli.“

29

Uklidňující hudba v baru je uspávala. Seděli mlčky, dokud se k němu Valgerdur nenaklonila a nevzala ho za ruku. „Asi bych měla jít,“ řekla mu.

Erlendur přikývl a oba se zvedli od stolu. Políbila ho na obě tváře a chvilku zůstala stát těsně u něho.

Ani jeden z nich si nevšiml, že do baru vešla Eva Lind.

Viděla, jak tam stojí, jak ho Valgerdur políbila a jak se k němu chtěla přitisknout. Eva Lind si dodala odvahu a rychle k nim zamířila.

„Co je to za couru?“ spustila na otce a měřila si Valgerdur od hlavy k patě.

„Evo!“ okřikl ji Erlendur. Její nečekaný příchod do baru ho poněkud vyvedl z rovnováhy. „Buď tak laskavá a chovej se slušně!“

Valgerdur jí podala ruku. Eva Lind se zadívala na ruku, potom pohlédla Valgerdur do tváře a znovu na podávanou ruku. Erlendur se podíval z Valgerdur na Evu Lind a provrtával ji pohledem.

„To je moje přítelkyně Valgerdur,“ řekl.

Eva Lind se zadívala na otce a pak na Valgerdur, ale podanou ruku nestiskla. Valgerdur se rozpačitě usmála

a otočila se k nim zády. Erlendur šel kousek za ní, pak se zastavil a díval se, jak přechází vstupní halu. Eva Lind k němu přistoupila.

„Co to má znamenat?“ zeptala se provokativně.

„Dostals taky chuť ulovit si ženskou v baru?“

„Tak dost,“ zpražil ji Erlendur. „Co tě to napadlo, takhle se chovat! Do toho ti ale vůbec nic není. Nech mě už krucinál na pokoji!“

„Ale! Ty mi můžeš mluvit do života od rána do večera, ale já se nesmím zajímat o to, s kým tady v hotelu šoustáš?“

„Tak, a dost! Co si to dovoluješ, mluvit se mnou tím svým ordinérním způsobem!“

Eva Lind mlčela a upírala na otce zlostný pohled. A on zase na ni. Ale v jeho pohledu byla hořkost a hněv.

„Co ode mě sakra chceš?“ křičel na ni a najednou se rozběhl za Valgerdur. Ta už byla před barem a on přes otočné dveře viděl, jak nastupuje do taxíku. Když vyběhl ven, viděl už jen červená zadní světla vzdalujícího se auta, které vzápětí zahnulo za roh.

Erlendur v duchu zaklel a díval se za taxíkem. Neměl chuť vrátit se do baru za Evou Lind. Zamyšleně sestupoval po schodech do sklepa a ocitl se na kraji temné chodby.

Našel vypínač a rozsvítil několik žárovek, které ještě nepraskly. Zamířil ke Gudlaugurově pokojíku, otevřel dveře a rozsvítil. Plakát se Shirley Templeovou mu hleděl v ústrety.

Malá princezna.

Slyšel na chodbě tiché kroky a věděl, komu patří, ještě dřív, než se ve dveřích objevila Eva Lind.

„Nahoře mi řekli, že tě viděli jít do sklepa,“ řekla mu a nahlédla do pokoje. Zahleděla se na krvavé skvrny na posteli. „Stalo se to tady?“ zeptala se.

„Ano,“ odpověděl.

„Co je to za plakát?“

„Nevím,“ řekl Erlendur. „Nechápu, jak se můžeš tak chovat. Jak ji můžeš osočit, že je coura a nepodat jí ruku?

Nic ti neudělala.“

Eva Lind mlčela.

„Měla by ses stydět.“

„Promiň,“ řekla Eva.

Erlendur neodpověděl. Jen stál a díval se na plakát.

Shirley Templeová v hezkých letních šatičkách a stužkou ve vlasech se usmívala. Malá princezna. Film byl natočen v roce 1939 podle příběhu Frances Hodgson Burnettové. Shirley Templeová V něm hrála bystrou malou holčičku, jejíž otec odešel do zahraničí a zanechal ji v rukou bezcitné učitelky. Sigurdur Óli ten film našel na internetu.

Informace, které tam našel, ale neříkaly nic o tom, proč si Gudlaugur ten plakát pověsil u sebe v pokoji.

Malá princezna, pomyslel si Erlendur.

„V tu chvíli jsem si vzpomněla na matku,“ řekla Eva Lind za jeho zády. „Když jsem tě s ní uviděla v tom baru. A

na Sindriho a na mě, a na to, že o nás nestojíš. Myslela jsem na nás na všecky, jako na rodinu, protože ať už je situace jakákoliv, jsme přese všecko rodina. Alespoň já si to myslím.“

Erlendur se k ní obrátil čelem.

„Nechápu tu tvou lhostejnost,“ pokračovala.

„Především ke mně a k Sindrimu. Já to zkrátka nechápu.

A nemůžu říct, že bys mi pomáhal, abych to pochopila.

Nechceš nikdy mluvit o ničem, co se tě týká. O tom, co mě zajímá. Jako bych mluvila s cizím člověkem.“

„Proč na všechno potřebuješ vysvětlení?“ zeptal se Erlendur. „Na jisté věci prostě vysvětlení neexistuje.

Některé věci není ani nutné vysvětlovat.“

„A to mi říká policajt!“

„Lidi moc mluví,“ řekl Erlendur. „Lidi by měli víc mlčet, pak by si nemuseli nic vyčítat.“

„Ty mluvíš o zločincích. Přemýšlíš o zločinech a zločincích. Ale my jsme tvá rodina!“

Chvíli oba mlčeli.

„Pravděpodobně jsem udělal chybu,“ řekl pak Erlendur.

„Ne vůči tvé matce. Nebo možná i vůči ní. Já to prostě nevím. Lidi se běžně rozvádějí a pro mě už bylo neúnosné, abychom žili spolu. Ale vůči tobě a Sindrimu to nebylo správné. Uvědomil jsem si to až poté, cos mě našla, začala mě navštěvovat a někdy přivedla i bratra. Předtím jsem si prostě neuvědomoval, že mám někde dvě děti, s nimiž se

nestýkám a na kterých muselo zanechat neblahé stopy, že jsem od nich odešel v době, kdy byly tak malé. To až později jsem začal přemýšlet o tom, proč jsem nehnul ani prstem, abych to změnil. Proč jsem to nedal k soudu, nebojoval o své právo stýkat se se svými dětmi. O to, abych si vás mohl brát domů. Nebo proč jsem se nepokusil promluvit s vaší matkou a dosáhnout nějakého kompromisu.

Nebo si na vás nepočkal před školou a jednoduše vás neunesl.“

„Prostě jsme tě nezajímali,“ řekla Eva Lind. „Není to tak?“

Erlendur mlčel.

„Není to tak?“ opakovala Eva Lind. Erlendur zavrtěl hlavou.

„Ne,“ řekl. „Chtěl jsem, aby to bylo jednoduché.“

„Jednoduché? Jak to myslíš?“

„Myslím…“

„Co?“

„Nevím, jak ti to mám říct. Myslím…“

„Ano?“

„Myslím, že i já jsem tenkrát zůstal tam nahoře v horách.“

„Když ti zahynul bratr?“

„Je těžké to vysvětlit a možná to ani nejde. Možná nelze vysvětlit všechno a možná jsou věci, které je lepší nechat nevysvětlené.“

„Jak to myslíš, že jsi zůstal v horách?“

„Já… něco ve mně tenkrát umřelo.“

„Chceš…“

„Mě sice našli a zachránili, ale vlastně jsem tehdy umřel i já. Něco ve mně umřelo, něco, co jsem předtím v sobě měl.

Nevím, co to přesně bylo. Můj bratr zemřel a s ním zemřelo něco ve mně. Celou dobu jsem za něho zodpovídal a ten den jsem to nezvládl. Měl jsem kvůli tomu výčitky svědomí, protože jsem z toho vyvázl živý, a on ne. Od té doby jsem se vyhýbal tomu, převzít zodpovědnost za cokoliv a kohokoliv.

I když se nedá říct, že by mě pak rodiče přímo zanedbávali, alespoň ne tak, jako jsem já zanedbával Sindriho a tebe, připadalo mi to, jako bych přestal být důležitý. Nevím, jestli to tak doopravdy bylo, ale ten pocit mě přepadl, když mě tenkrát přivedli domů, a už ve mně zůstal, nezbavil jsem se ho.“

„Po celé ty roky?“

„Pocity se neměří časem.“

„Protože jsi přežil ty, a ne on?“

„Místo abych se pokusil vzít si z toho neštěstí něco pozitivního, když jsem potkal vaši matku, uzavíral jsem se čím dál víc do sebe, protože to bylo pohodlnější a protože jsem v tom viděl únik. Je to stejné, jako když ty vidíš únik v drogách. A i když si uvědomuješ, že tím ubližuješ druhým, soustředíš se jen sama na sebe. Proto je bereš dál. A proto já se stále prodírám sněhovými závějemi.“

Eva Lind hleděla na otce, a i když nerozuměla všemu, co říkal, chápala, že má pravdu a že se jí pokouší vysvětlit to, co pro ni bylo po celou dobu záhadou a do čeho chtěla za každou cenu proniknout. Připadalo jí, že se jí podařilo dostat se zase o kousek blíž k němu, do jeho nitra, jako by zeď mezi nimi dostala trhlinu.

„A ta žena? Jak ta do tvého obrazu zapadá?“ Erlendur pokrčil rameny. Trhlina ve zdi se znovu zacelila. „To nevím,“ odpověděl.

ŠTĚDRÝ DEN

30

V recepci se dozvěděl, že Ösp pracuje v prvním patře.

Šel si pro kávu a sendvič k bufetu se snídaní, a když se nasnídal, vyšel po schodech do prvního patra.

Telefonoval se Sigurdurem Ólim a požádal ho, aby mu opatřil pár informací.

Pak zavolal Elínborg a zeptal se jí, zda mluvila se ženou, která se údajně sešla se Stefanu v hotelu v ten den, kdy ji zaznamenala průmyslová kamera. Ale Elínborg už byla z domu a mobil nebrala.

Erlendur ležel ve tmě na posteli až do rána. Když konečně vstal, šel se podívat z okna. Tento rok nebudou zelené Vánoce. Začalo hustě sněžit, jak poznal ve světle pouličních luceren. Sněhové vločky se v něm snášely k zemi a vytvářely velmi pěknou vánoční kulisu.

Eva Lind se s ním rozloučila dole v chodbě a řekla mu, že k němu večer přijde. Chtěla udělat uzené jehněčí a Erlendur přemýšlel, co jí má dát k Vánocům. Od té doby, co u něho začala trávit Vánoce, jí dával dárky. Ona jemu dala ponožky, o kterých řekla, že jsou kradené. A jednou mu řekla, že mu koupila rukavice, ale že je ztratila. Ale sama nikdy nic nechtěla. Možná se mu na dceři líbilo nejvíc právě

to, že si nikdy o nic neřekla. Jedině když šlo o něco důležitého.

Sigurdur Óli mu znovu volal a předal mu informace, o které ho Erlendur žádal. Nebyly podrobné, ale Erlendurovi stačily. Ještě přesně nevěděl, co hledá, ale říkal si, že mu stojí za námahu, aby sledoval svou teorii.

Tak jako posledně chvíli pozoroval Ösp při práci, než si jeho přítomnost uvědomila. Netvářila se překvapeně, že ho vidí.

„Ty už jsi na nohou?“ zeptala se, jako by byl nejlenošivějším hostem v hotelu.

„Nemohl jsem spát,“ odpověděl. „Celou noc jsem musel myslet na tebe.“

„Na mě?“ podivila se Ösp a hodila do koše náruč prádla.

„Doufám, že zase nepůjde o nějaké prasárny,“ řekla.

„Mně stačí ty, které vidím tady v hotelu.“

„Ne,“ řekl Erlendur. „Žádné prasárny.“

„Sulc se mě ptal, jestli jsem si nepustila pusu na špacír.

A kuchař na mě štěkal, jako bych mu ukradla něco z jeho vánočního bufetu. Věděli, že jsme spolu mluvili.“

„V tomhle hotelu ví každý o každém skoro všecko,“

poznamenal Erlendur. „Ale navzdory tomu nikdo o nikom nic neřekne. Je dost těžké s takovými lidmi jednat.

Například s tebou.“

„Se mnou?“ Ösp zašla do pokoje, který uklízela, a Erlendur ji následoval.

„Ty člověku řekneš, co víš, on ti věří každé slovo, protože mu připadáš upřímná, ale ty mu ve skutečnosti řekneš jen zlomek toho, co víš. A v konečném efektu je to jako lež. Takový druh lží bereme u policie velmi vážně. Víš, o čem mluvím?“

Ösp neodpověděla. Byla zaměstnaná převlékáním postele. Erlendur ji pozoroval. Nebylo na ní vidět, co si myslí. Chovala se, jako by tam vůbec nebyl. Jako by se ho mohla zbavit, když se bude chovat, jako by tam nebyl.

„Například jsi mi neřekla, že máš bratra,“ pokračoval Erlendur.

„Proč bych ti to měla říkat?“

„Protože má problémy.“

„Nemá žádné problémy.“

„Kvůli mně ne,“ řekl Erlendur. „Já jsem mu žádné nezpůsobil. Ale přesto má problémy a někdy přijde za sestrou, když ji potřebuje.“

„Nevím, co tím sleduješ.“

„Tak já ti to řeknu. Byl už dvakrát ve vězení, ne dlouho, ale pokaždé kvůli vloupání a krádeži. Někdy ho u toho dopadnou, jindy ne, tak už to chodí. Takové malé krádeže, typické pro malého zlodějíčka. Typické pro drogově závislé.

Skončil na těch nejdražších drogách a nikdy nemá dost peněz. Ale dealeři neznají slitování. Často si ho najdou a

nechají ho zbít. Jednou mu pohrozili, že mu rozdrtí koleno kladivem. Kromě kradení musí dělat ještě i jiné věci, aby mohl zaplatit dluhy.“

Ösp položila ložní prádlo.

„Našel si různé způsoby, jak si svou spotřebu financovat,“ pokračoval Erlendur. „To asi víš. U takových mladých je to obvyklé. U mladých, kteří berou drogy, kradou a podvádějí.“

Ösp stále neodpovídala.

„Rozumíš, co ti říkám?“

„To máš od Stíny?“ odpověděla mu otázkou. „Viděla jsem ji s tebou v hotelu. Viděla jsem ji tu mockrát. Jestli je někdo štětka, tak ona.“

„Ona mi nic takového neřekla,“ odpověděl Erlendur a nedovolil Ösp změnit téma. „Není to dlouho, co byl tvůj bratr dole v Gudlaugurově pokoji. Je možné, že tam přišel i po vraždě. Na zadním konci chodby je úplná tma, nikdo tam nechodí, takže je možné, že tam ještě jednou byl. Ještě je to tam cítit. Někdo, kdo užívá hašiš, speed nebo heroin, to hned ucítí.“

Ösp na něho hleděla. Erlendur neměl žádný důkaz, a to, co řekl, si vymyslel. Temný konec chodby byl důkladně uklizen, ale podle její reakce poznal, že je blízko pravdě.

Přemýšlel, jestli má zajít ještě dál, chvíli to zvažoval, a pak se rozhodl, že to riskne.

„Našli jsme taky jeho žvýkací tabák,“ řekl. „Žvýká ho už dlouho?“

Ösp na něho stále jen hleděla a neřekla nic. Potom se mu zadívala do očí, pak na postel a znovu se chopila povlečení. Dlouho se na ně dívala, pak ale kapitulovala a odhodila je zpátky na postel.

„Od svých patnácti,“ řekla tak tiše, že jí skoro nerozuměl.

Čekal, že bude mluvit dál, ale ona mlčela, a tak jen stáli proti sobě v hotelovém pokoji. Erlendur chvíli nechal působit ticho. Nakonec si Ösp zhluboka povzdechla a sedla si na postel.

„Nikdy nemá peníze,“ řekla tiše. „Jen samé dluhy.

Pořád. A oni mu vyhrožují a bijí ho. Ale ani tak toho nenechá a jeho dluhy jsou čím dál větší. Někdy má peníze, tak něco splatí. Máma s tátou už to s ním dávno vzdali.

Vyhodili ho z domu, když mu bylo sedmnáct. Tahali ho po různých terapiích, ale on vždycky utekl. Nechodil domů, někdy nepřišel celý týden. Jednou dali do novin inzerát, že je pohřešovaný, ale jemu bylo všecko jedno. Od té doby nemá stálé bydlení. Jsem jediná z rodiny, kdo s ním zůstal ve spojení. V zimě ho někdy pustím do sklepa. Spává tam vzadu v chodbě, protože se musí skrývat. Zakázala jsem mu, aby tam dole fetoval. Ale on si nedá říct ani ode mě. Od nikoho.“

„Dávalas mu peníze, aby těm chlapům zaplatil?“

„Někdy, ale nikdy to nestačí. Přišli dokonce k nám domů, za rodiči, a vyhrožovali jim vším možným. Rodiče se snažili zaplatit, aby se jich zbavili, ale bylo to moc peněz.

Počítají si přímo astronomické úroky. Když šli rodiče na policii a řekli to takovým, jako jsi ty, dostalo se jim odpovědi, že policie nemůže nic dělat, protože jsou to jen hrozby. Zřejmě je naprosto v pořádku někomu vyhrožovat.“

Upřeně hleděla na Erlendura.

„Možná se o to začnete zajímat, až tátu zabijí.“

„Znal Gudlaugura? Tvůj bratr? Museli o sobě vzájemně vědět, když býval ve sklepě.“

„Znali se,“ odpověděla Ösp tiše.

„Jak?“

„Gulli mu dával peníze za…“

„Za co?“

„Za různé věci, které pro něho dělal.“

„Za sex?“

„Ano, za sex.“

„Jak to víš?“

„Bratr mi to řekl.“

„Byl to odpoledne u Gudlaugura?“

„To nevím. Už dlouho jsem ho neviděla, od…“

nedokončila větu. „Od té doby, co zabili Gudlaugura,“ řekla potom, „se mi neozval.“

„Já si myslím, že to není tak dlouho, co byl dole v té chodbě. Určitě to bylo po Gudlaugurově vraždě.“

„Já jsem ho neviděla.“

„Myslíš si, že Gudlaugura napadl?“

„To nevím,“ řekla. „Vím jen to, že nikdy nikoho nenapadl. Je pořád na útěku. I teď se určitě někde schovává, i když nic neudělal. Nedokázal by někomu ublížit.“

„A ty nevíš, kde se schovává?“

„Ne, vůbec jsem o něm neslyšela.“

„A nevíš, jestli neznal toho Angličana, o kterém jsem se ti zmínil? Henryho Wapshotta? Toho, co se díval na dětské porno?“

„Ne, toho neznal. Alespoň si to myslím. Proč se na to ptáš?“

„Je tvůj bratr homosexuál?“ Ösp se na něho zadívala.

„Vím, že za peníze udělá cokoliv. Ale nemyslím, že je teplý.“

„Vyřídila bys mu, že bych s ním chtěl mluvit? Pokud tam dole něco zaslechl nebo viděl, musím to slyšet od něho osobně. Musím se ho zeptat i na jeho vztah s Gudlaugurem.

Musím vědět, jestli ho v den vraždy viděl. Uděláš to pro mě? Řekneš mu, že s ním potřebuju mluvit?“

„Myslíš, že to udělal? Že zabil Gudlaugura?“

„To nevím,“ řekl Erlendur. „Jestli se mi brzy neozve, nechám ho hledat.“

Na to Ösp neřekla nic.

„Vědělas, že Gudlaugur byl homosexuál?“

Ösp k němu vzhlédla.

„Podle toho, co mi o něm řekl bratr, tak byl. A soudě podle toho, že bratrovi za to platil…“ Ösp nedořekla.

„Vědělas, že Gudlaugur je mrtvý, když tě za ním poslali?“

„Ne, nevěděla. Nepokoušej se to hodit na mě. Snažíš se o to, ne? Ty si myslíš, že jsem ho ubodala já?“

„Neřeklas mi nic o bratrovi.“

„On má neustále nějaké potíže, ale já vím, že to neudělal. Vím, že by nikoho nedokázal zabít. Nikdy.“

„Vy dva se musíte mít opravdu rádi, když se o něho tak staráš.“

„Byli jsme odjakživa dobří kamarádi,“ řekla a zvedla se z postele. „Promluvím s ním, jestli se objeví, a řeknu mu, že s ním chceš mluvit o tom, co ví.“

Erlendur přikývl a řekl ještě, že ho přes den zastihne v hotelu.

„Musí za mnou přijít hned, Ösp,“ řekl jí.

31

Když se Erlendur vrátil do vstupní haly, uviděl u recepce stát Elínborg. Šéf recepce ukázal směrem k němu a Elínborg se obrátila. Pravděpodobně ho hledala a teď se k němu blížila s velice vážným výrazem v obličeji. Tak vážnou ji viděl jen zřídka.

„Stalo se něco?“ zeptal se jí, když se přiblížila.

„Můžeme se někde posadit?“

„Je už otevřený bar? Bože, co je tohle za mizerné povolání. Já nevím, proč se tím vůbec zabývám.“

„Co se stalo?“ Erlendur ji vzal za paži a vedl ji do baru.

Dveře byly zavřené, ale ne zamčené, tak vešli. Vypadalo to, že bar ještě neotevřeli. Erlendur si všiml vývěsní tabule s otevírací dobou, z níž vyčetl, že bar otevírá až za hodinu.

Sedli si do boxu.

„Já mám po Vánocích,“ řekla Elínborg. „Ještě žádný rok jsem tak málo nepekla. A to k nám večer přijde celá manželova rodina…“

„Tak už mi řekni, co se stalo,“ pobídl ji Erlendur. „To je ale mizérie,“ řekla. „Já mu nerozumím. Já mu vůbec nerozumím.“

„Komu?“

„Tomu klukovi!“ řekla Elínborg. „Nechápu, co to znamená.“

Vyprávěla Erlendurovi, že včera večer, místo toho, aby jela domů a pekla, zajela ještě jednou na psychiatrickou kliniku. Nevěděla přesně proč, ale ten případ jí nešel z hlavy. Když Erlendur poznamenal, že je docela dobře možné, že už má dost toho, aby pekla a vařila pro manželovo příbuzenstvo, konečně se zmohla na úsměv.

Byla už na té klinice jednou předtím a pokusila se promluvit s chlapcovou matkou, ale tenkrát z ní nedostala jediné rozumné slovo. A včera večer to s ní bylo stejné.

Jenom seděla a kývala se ze strany na stranu. Vůbec ji nevnímala. Elínborg ani přesně nevěděla, co od ní vlastně chce slyšet, ale věděla, že ta žena musí něco vědět o vztahu otce a syna, něco, co doposud nevyšlo najevo.

Věděla, že musí v pravidelných intervalech na psychiatrickou kliniku. Tentokrát ji sem odvezli poté, co se jí zase jednou podařilo spláchnout svoje léky do záchodu.

Když je brala pravidelně, byla v pořádku a vzorně se starala o domácnost. I chlapcova učitelka, se kterou Elínborg mluvila, z ní měla dobrý dojem.

Elínborg seděla v místnosti pro návštěvy, kam ošetřovatelka chlapcovu matku přivedla, a pozorovala ji.

Žena si neustále ovíjela pramen vlasů kolem prstu a mumlala si něco, čemu Elínborg nerozuměla. Pokoušela se s

ní mluvit, ale ona se chovala, jako by tam Elínborg nebyla.

Neodpovídala na otázky. Byla jako náměsíčná.

Elínborg u ní seděla dost dlouho, až se v myšlenkách znovu vrátila k cukroví, které ještě neupekla. Zvedla se, aby zavolala někoho, kdo tu ženu odvede zpátky na oddělení, a potkala na chodbě dozorce, kterého odhadla asi tak na třicet. Podle toho, jak byl svalnatý, musel ve volných chvílích posilovat. Měl na sobě bílé kalhoty a bílé tričko a svaly mu hrály při každém pohybu. Měl kulatou hlavu s krátce ostříhanými vlasy a hluboce zapadlýma očima. Na jméno se ho Elínborg nezeptala.

Šel s ní do návštěvní místnosti.

„A, tady je naše milá Dora,“ řekl dozorce, zamířil k ženě a uchopil ji za paži. „Pro změnu je dneska večer klidná.“

Žena se zvedla stejně apaticky, jak se chovala po celou dobu.

„To tě tak nadopovali, ty chudinko,“ mluvil k ní dozorce a Elínborg se jeho tón vůbec nelíbil. Jako by mluvil s pětiletým dítětem. A co znamená ta věta, že je pro změnu dneska večer klidná? Neudržela se a řekla mu mnohem nevlídněji, než měla v úmyslu: „Nemluv s nijako s malým děckem.“

Dozorce na ni pohlédl.

„Je ti do toho něco?“ zeptal se.

„Má právo jako každý jiný, abys ji respektoval jako lidskou bytost,“ odpovědělala Elínborg a ovládla se, aby mu neřekla, že je od kriminální policie. „To je možné,“

odpověděl dozorce. „Ale já si nemyslím, že bych s ní jednal nedůstojně. No tak pojď, Doro,“ obrátil se k ženě a vyváděl ji na chodbu.

,, Jak jsi to myslel, že je pro změnu dnes večer klidná?“

„Klidná, dneska večer?“ opakoval a ohlédl se na Elínborg. „Řekl jsi, že je dneska klidná,“ připomněla mu.

„Jindy snad není?

„Já naší Doře říkám Uprchlík,“ odpověděl dozorce.

„Protože nám pořád utíká.“ Elínborg mu nerozuměla. „O

čem to mluvíš?“

„Tys neviděla ten film?“ divil se dozorce. „Ona odtud utíká? Z kliniky?“

„Ano. Nebo když si uděláme výlet do města,“

vysvětloval dozorce. „Naposledy utekla, když jsme byli ve městě. Hledali jsme ji jako šílení, ale nakonec jste ji našli vy a přivezli sem. Dávali jste si i vy pozor na to, abyste dodržovali její lidská práva?“

„My?“

„Vím, že jsi od policie. Nezacházeli jste s ní moc příkladně.“

„Kdy to bylo?“

Dozorce se zamyslel. On sám doprovázel Doru a další dvě pacientky, když Dora na Laekjartorg najednou zmizela.

Vzpomínal si dobře, který den to bylo. Ten den, co zvedl váhu nad svůj osobní rekord.

Bylo to přesně v ten den, kdy otec tak brutálně zbil syna.

„Uvědomili jste o jejím útěku manžela?“ zeptala se Elínborg.

„Právě jsme mu chtěli volat, když jste ji našli. Vždycky jim dopřejeme trochu času, aby se mohli vrátit sami. Jinak bychom mohli stát nepřetržitě u telefonu.“

„Ví její manžel o tom, že jí tady říkáte Uprchlík?“

„Tak jí říkám jenom já. On o tom neví.“

„A ví, že se pokouší utéct?“

„Já jsem mu nic neřekl. Ona se vždycky vrátí.“

„To je neuvěřitelné,“ řekla Elínborg.

„Musejí ji pořádně nadopovat, aby neutekla,“ řekl dozorce.

„Ale to celou situaci mění!“

„Pojď, Doro,“ řekl dozorce a dveře na oddělení se za nimi zavřely.

Elínborg upírala na Erlendura vážný pohled.

„Byla jsem si tak jistá, že to udělal on. Jeho otec. Ale teď mi připadá, že je taky možné, že jeho matka utekla domů, zbila chlapce a zase se vrátila do ústavu. Kdyby ten hloupý chlapec konečně promluvil.“

„Proč by měla ubližovat vlastnímu synovi?“

„To nevím,“ řekla Elínborg. „Třeba slyší hlasy.“. „A co ty polámané prsty a modřiny? A všechno, co se stalo během roku. To byla také její práce?“

„Já nevím.“

„Mluvilas s otcem?“

„Přijíždím od něho.“

„No a?“

„Pochopitelně nejsme zrovna nejlepší přátelé. Neviděl syna od chvíle, kdy jsme vtrhli do jeho domu a převrátili to tam vzhůru nohama. Uvítal mě nevybíravými slovy…“

„Co ti řekl o své ženě?“ přerušil ji Erlendur netrpělivě.

„Musel ji přece podezřívat.“

„Chlapec nic neřekl.“

„Kromě toho, že se mu stýská po otci,“ řekl Erlendur.

„Ano, správně. Otec ho našel v jeho pokoji a myslel si, že se v takovém stavu vrátil ze školy.“

„Bylas za tím chlapcem v nemocnici a ptala ses ho, jestli mu to udělal jeho otec, a řeklas mi, že reagoval tak, že tě to přesvědčilo, že to byl jeho otec.“

„Musela jsem to špatně pochopit,“ řekla Elínborg zdrceně. „Něco v jeho chování jsem si špatně vysvětila…“

„Ale nemáme žádný důkaz, že to byla jeho matka.

A nemáme ani nic, co by dokazovalo, že ho nezbil otec.“

„Řekla jsem mu, že jsem byla v ústavu za jeho ženou a mluvila s ní. A že vím, co toho dne, kdy našel syna tak zbitého, udělala. Byl z toho úplně perplex. Vůbec se mu

nelíbilo, že jeho žena utekla, ale stále tvrdí, že to museli udělat kluci ze školy. Tvrdí, že by mu to syn určitě řekl, kdyby mu to udělala matka. Je o tom přesvědčen.“

„Tak proč ten kluk neřekne, že mu to udělali spolužáci?“

„Chudáček, je ještě v šoku. A já se mu ani nedivím.

Myslím, že mlčí z lásky k ní.“

„Láska?“ protestoval Erlendur. „Přes to, co mu udělala?“

„Nebo strach,“ řekla Elínborg. „Možná má panickou hrůzu z toho, že by to mohla udělat znovu. Třeba chce matku svým mlčením chránit. Nedovedu si to vysvětlit.“

„A co podle tebe máme udělat? Stáhnout obvinění proti otci?“

„Promluvím si se státním zastupitelstvím, co o tom soudí oni.“

„Přesně to bych na tvém místě udělal i já. A ještě něco: volalas té ženě, která se měla tady v hotelu sejít se Stefaníí pět dní před Gudlaugurovou vraždou?“

„Ano,“ odpověděla Elínborg duchem nepřítomná.

„Požádala ji, aby kvůli ní lhala, ale ona to v rozhodujícím okamžiku nedokázala.“

„Měla kvůli Stefaníi lhát?“

„Začala tím, že tu byly spolu na obědě a potom pily kávu, ale pak buď dostala strach, nebo neuměla lhát.

Rozplakala se mi do telefonu, když jsem jí řekla, že musí přijít na policejní stanici a uvést to do protokolu. Řekla, že

jsou se Stefanu přítelkyně, protože spolu chodily do pěveckého sboru. Prý jí Stefanía volala a prosila ji, aby řekla, že se sešly tady v hotelu, kdybychom se jí ptali. Prý se nejdřív bránila, ale zdá se, že na ni Stefanía něco ví a že jí pohrozila. Nechtěla mi říct co.“

„Byla to od začátku nepovedená lež,“ řekl Erlendur.

„Věděli jsme to oba už tehdy, když jí to uklouzlo. Nevím, proč nám tak ztěžuje práci, jedině že by měla výčitky svědomí.“

„Myslíš, že bratra zabila ona?“

„Nebo ví, kdo to udělal.“

Zůstali ještě chvíli sedět a mluvili o chlapci a jeho matce a o neutěšených rodinných poměrech. To Elínborg znovu přivedlo k otázce, kde hodlá Erlendur strávit Vánoce.

Odpověděl ji, že k němu na Štědrý večer přijde Eva Lind.

Řekl Elínborg o svém objevu ve sklepě a o podezření, že by do té vraždy mohl být nějak zapleten Öspin bratr, který sklouzl ke kriminalitě, protože neustále potřebuje peníze. Poděkoval Elínborg za pozvání a řekl jí, aby si na zbytek času vzala volno.

„Žádný čas už nezbývá,“ řekla Elínborg s úsměvem a pokrčila rameny. Zřejmě už na Vánoce, na cukroví i na manželovy rodiče rezignovala.

„Dostaneš nějaký dárek?“ zeptala se ho.

„Možná ponožky,“ odpověděl. „Doufám.“ Na chvilku se zamyslel. „To s tím otcem si tak nepřipouštěj k tělu,“ řekl

jí. „Taková věc se může stát každému. Myslíme si, že něco víme jistě, ale potom se dostaví pochyby. Když na povrch vyplují nová fakta.“

Elínborg přikývla.

Erlendur ji doprovodil do vstupní haly a rozloučil se s ní. Chtěl vyjet do svého pokoje, sbalit si věci. Už ho to tu nebavilo. Začalo se mu stýskat po jeho doupěti. Měl tam své knihy, křeslo a na gauči bude ležet Eva Lind.

Stál u výtahu a čekal, když se objevila Ösp.

„Našla jsem ho,“ řekla mu.

„Koho? Bratra?“

„Pojď se mnou,“ vyzvala ho Ösp a zamířila ke schodišti do sklepa.

Erlendur se rozmýšlel. Dveře od výtahu se otevřely a on nahlédl dovnitř. Byl na stopě vrahovi. Možná její bratr přišel, aby se mu na její radu vydal. Ten mladík, který žvýká tabák. Erlendur necítil žádné napětí ani pocit vítězství jako obyčejně, když vyřešil nějaký případ. Cítil jen únavu a nepříjemné dojetí, protože ten případ mu vyvolal z paměti vzpomínky na dětství. Uvědomil si, že si musí dát do pořádku i mnoho věcí ve svém vlastním životě, a že vůbec neví, kde začít. V této chvíli toužil nejvíc po tom, aby už měl tuhle práci za sebou a mohl co nejdříve domů, být s Evou Lind. Pomoci jí překonat problém, se kterým tak dlouho bojuje. Chtěl přestat myslet na ostatní a začít myslet na sebe a své blízké.

„Ty nejdeš?“ zeptala se Ösp. Stála na schodech a čekala na něho.

„Ale ano, jdu,“ odpověděl.

Šel za ní dolů do jídelny, kde s ní mluvil poprvé. Bylo to tam stále stejně špinavé. Öspin bratr seděl u jednoho stolu, a když uviděl Erlendura, vyskočil. Ösp za nimi zavřela dveře.

„Já jsem mu nic neudělal,“ řekl tenkým hlasem. „Ösp říkala, že si myslíš, že jsem to udělal já, ale já jsem to nebyl.

Já jsem mu nic neudělal.“

Byl oblečený ve špinavé bundě, roztržené tak, že bylo vidět podšívku. Na nohou měl stejně špinavé džíny a vysoké boty zašněrované až na lýtka. V dlouhých špinavých prstech držel cigaretu. Vdechl kouř hluboko do sebe a zase ho vyfoukl.

V jeho hlasu zněla nervozita. Začal přecházet po jídelně jak zvíře v kleci, zahnaný do úzkých vyšetřovatelem, který čeká jen na to, aby ho mohl zatknout.

Erlendur se ohlédl na Ösp, která stála u dveří, a pak se jeho pohled vrátil k jejímu bratrovi.

„Zdá se, že své sestře věříš, jinak bys sem nepřišel.“

„Nic jsem neudělal,“ řekl mladík. „Řekla mi, že jsi rozumný a že chceš jen nějaké informace.“

„Potřebuji vědět, jaký byl tvůj vztah s Gudlaugurem,“

řekl Erlendur. „Abych si uměl přestavit, proč jsi ho ubodal.“

„Já jsem ho neubodal,“ řekl mladík.

Erlendur ho pozoroval. Byl něco mezi výrostkem a dospělým mužem. Na jedné straně působil zvláštně dětsky, ale výraz v jeho obličeji prozrazoval neuvěřitelnou tvrdost a zahořklost. A také hněv, ale Erlendur nevěděl proč.

„Nikdo neříká, žes to udělal,“ řekl, aby ho uklidnil.

„Kde ses s Gudlaugurem seznámil? Jak bys vztah mezi vámi nazval?“

Hoch se zadíval na sestru, ale Ösp ani nehlesla a stála u dveří. Hochův pohled se vrátil k Erlendurovi.

„Občas jsem mu posloužil a on mi za to zaplatil,“

odpověděl.

„A jak jste se seznámili? Jak dlouho jsi ho znal?“

„Věděl, že jsem Öspin bratr. Připadalo mu divné, že jsme sourozenci, jako všem ostatním.“

„Jak to?“

„Jmenuju se Reynir.“

„No a? Co je na tom divného?“

„Ösp a Reynir. Osika a jeřáb obecný. Sourozenci.

Máma s tátou si zavtipkovali. Zní to jako zalesňování.“

„Tak co bylo s Gudlaugurem?“

„Poprvé jsem ho viděl v hotelu, když jsem přišel za Ösp. Asi před půl rokem.“

„A dál?“

„Věděl, kdo jsem. Sestra mu o mně něco řekla. Občas mi dovolila přespat v hotelu. Dole v chodbě, kde měl pokoj.“

Erlendur se obrátil k Ösp.

„Tys to tam dole důkladně uklidila,“ řekl jí.

Ösp na něho pohlédla, jako by nechápala, co tím myslí, a neodpověděla. Erlendur se obrátil zpět k Reynirovi.

„Věděl, kdo jsi. Spával jsi v chodbě, kde měl pokoj. Co dál?“

„Dlužil mi peníze, ale řekl, že mi je dá.“

„Za co ti dlužil?“

„Občas jsem mu sehnal blow-job a…“

„A?“

„Občas jsem mu dovolil, aby mě přefikl.“

„Tys věděl, že je teplý?“

„Co jiného by byl?“

„A co ten kondom?“

„Ty jsme používali pokaždé. V tom byl důsledný.

Nechtěl nic riskovat. Nemohl vědět, jestli nemám AIDS. Ale já nejsem infikovaný, „ řekl důrazně a podíval se na sestru.

„A žvýkáš tabák.“

Reynir na Erlendura ohromeně pohlédl. „Co to s tím má společného?“ zeptal se. „Na tom nezáleží. Žvýkáš tabák?“

„Ano.“

„Byl jsi u něho v ten den, kdy byl zavražděn?“

„Ano, chtěl se se mnou sejít a dát mi ty peníze.“

„Jak ti to dal vědět?“

Reynir vyndal z kapsy mobil a podal ho Erlendurovi.

„Když jsem přišel, oblékal si zrovna ten vánoční kostým,“ řekl. „Měl už naspěch, aby to stihl na vánoční besídku. Když mi zaplatil, podíval se na hodinky a zjistil, že má ještě chvilku času se pobavit.“

„Měl v tom pokojíku dole hodně peněz?“

„To nevím. Já jsem viděl jen ty, které mi dal. Ale říkal, že bude mít balík.“

„Od koho?“

„To nevím. Tvrdil, že narazil na zlatý důl.“

„Co tím myslel?“

„Měl něco, co mohl prodat. Ale co to bylo, to mi neřekl.

Prostě jen řekl, že výhledově bude mít pořádný balík. Jeho slovy hodně peněz. On by nikdy neřekl pořádný balík. On tak nemluvil. Mluvil vždycky spisovně a vyjadřoval se vybraně. Byl strašně zdvořilý. Byl to správný chlap. Nikdy mi nic neudělal a vždycky zaplatil. Znám horší, než byl on.

Někdy se mnou chtěl jen tak mluvit. Byl osamělý, sám mi to říkal. Řekl mi, že mimo mě nemá přítele.“

„Mluvil někdy o své minulosti?“

„Ne.“

„Ani o tom, že býval jako dítě slavný?“

„Ne. Slavný? Co dělal?“

„Viděl jsi u něho nůž, který mohl být vypůjčený z hotelové kuchyně?“

„Ano, viděl jsem u něho nůž, ale odkud byl, to nevím.

Když jsem k němu přišel, páral s ním nějaké švy na kostýmu. Říkal, že na příští rok bude potřebovat nový.“

„A kromě peněz, které ti dal, u sebe žádné jiné neměl?“

„Ne, myslím, že neměl.“

„Neokradl jsi ho?“

„Ne!“

„Nevzal jsi mu toho půl milionu, co měl v pokoji?“

„Půl milionu? On měl půl milionu?“

„Pokud vím, tak ty pořád potřebuješ peníze. To je vidět už z toho, že jsi štvanec. Jdou po tobě lidi, kterým dlužíš.

Vyhrožovali tvým rodičům…“

Reynir vrhl vyčítavý pohled na sestru.

„Nedívej se na ni, ale na mě. Gudlaugur měl v pokoji peníze, mnohem víc peněz, než ti dal. Možná už ten zlatý důl vytěžil a tys ty peníze viděl a chtěl jsi víc. Dovolils mu, aby s tebou dělal věci, za které sis myslel, že dostaneš víc.

Ale on ti nechtěl víc dát, pohádali jste se, tys uviděl nůž a napadl ho. On se bránil a tys ho bodal tak dlouho, dokud se ti nepodařilo zabodnout mu nůž do hrudi a zabít ho. Vzal sis peníze…“

„Ty mizero!“ zasyčel Reynir. „Takový zatracený lži!“

„…a od té doby jsi buď kouřil, nebo sis píchal drogy, nebo co já vím co…“

„Ty jsi vážně vůl!“ zařval Reynir.

„Pokračuj!“ zavolala Ösp. „Řekni mu to, cos řekl mně!

Řekni mu všecko!“

„Všecko? Co tím myslíš?“ divil se Erlendur.

„Zeptal se mě, jestli mu podržím ještě předtím, než půjde na tu vánoční besídku,“ řekl Reynir. „Prý má málo času, ale že má dost peněz, aby mi za to zaplatil. Ale když jsme byli v nejlepším, vtrhla tam ta stará škatule.“

„Stará škatule?“

„Jo.“

„Jaká stará škatule?“

„Ta, co nás vyrušila.“

„Řekni mu to,“ ozvala se za ním Ösp. „Řekni mu, kdo to byl!“

„O kom to mluvíš?“

„Zapomněli jsme zamknout, protože jsme měli naspěch, a najednou se dveře rozletěly a ona vtrhla dovnitř.“

„Kdo?“

„Já nevím, kdo to byl. Nějaká stará štětka.“

„A co se stalo pak?“

„To nevím. Vypařil jsem se. Začala na něho ječet, tak jsem rychle vypadl.“

„Proč jsi za námi s tou informací nepřišel hned?“

„Já nechci s policií nic mít. Jdou po mně různý lidi, a kdyby se dověděli, že mluvím s policajty, mysleli by si, že je chci prásknout, a bylo by po mně.“

„Kdo byla ta žena, co vás vyrušila? Jak vypadala?“

„Moc jsem si ji neprohlížel. Neměl jsem na to čas. On úplně odpadl. Odstrčil mě od sebe, něco vykřikl a úplně odpadl. Vypadalo to, že z ní má pěkný strach.“

„Co vykřikl?“

„Steffí.“

„Cože?“

„Steffí. To bylo jediné, co jsem slyšel. Steffí. Vykřikl Steffí a měl z ní pěkný strach.“

32

Stála přede dveřmi do jeho pokoje, zády k němu.

Erlendur zůstal stát, chvíli ji pozoroval a všiml si, jak se změnila. Vzpomněl si na to, jak vypadala, když přišla s otcem poprvé do hotelu. Teď to byla jen unavená žena ve středním věku, žijící v jednom domě s otcem ochrnutým od pasu dolů, o kterého se musí starat. Ta žena vešla z jemu prozatím neznámých důvodů zadním vchodem do hotelu a zavraždila svého bratra.

Jako by vycítila jeho přítomnost, obrátila se a pohlédla na něho. Z její tváře se nedalo vyčíst, co se v ní odehrává.

Erlendur v té chvíli věděl jen jedno, že ona je ta žena, kterou hledal od chvíle, kdy vešel do hotelu a uviděl mrtvého Gudlaugura v jeho komůrce.

Stála u dveří, ani se nepohnula, a promluvila k němu až ve chvíli, kdy přišel těsně k ní: „Musím ti ještě něco říct, ale nevím, zda to pro vás bude mít nějaký význam.“

Erlendur tušil, že přišla kvůli té lži, k níž přemluvila svou přítelkyni. Možná dospěla k názoru, že už by konečně měla vyjít s pravdou ven. Odemkl dveře od pokoje a nechal ji vejít napřed. Přešla k oknu a zadívala se ven.

„Meteorologové předpověděli zelené Vánoce,“ řekla.

„Říkají ti někdy Steffí?“ zeptal se jí.

„Když jsem byla malá, tak mi tak říkali,“ odpověděla, aniž se k němu obrátila.

„A tvůj bratr ti říkal Steffí?“

„Ano, můj bratr ano. Ten mi tak říkal stále. A já jsem mu říkala Gulli. Proč se ptáš?“

„Proč jsi byla pět dní před bratrovou smrtí v hotelu?“

Stefanía si zhluboka povzdechla. „Vím, že jsem neměla lhát.“

„Proč jsi sem přišla?“

„Kvůli jeho deskám. Byli jsme toho názoru, že nám jich část patří. Věděli jsme, že jich má hodně, celý zbytek nákladu, který se neprodal. Chtěli jsme svůj podíl na zisku, kdyby měl v úmyslu je prodat.“

„Jak se k nim dostal?“

„Poslali je tatínkovi a ten je nechal v našem domě v Hafnarfjórduru. Když se Gudlaugur odstěhoval, tak si bedny s deskami odnesl. Byl přesvědčen, že ty desky patří jemu, a nikomu jinému.“

„Jak jste mohli vědět, že je chce prodat?“ Stefanía zaváhala.

„Lhala jsem ti i ohledně Henryho Wapshotta. Trochu ho znám. Ne dobře, ale měla jsem ti to říct. On ti neřekl, že se s námi setkal?“

„Ne,“ odpověděl Erlendur. „Ten měl co dělat s úplně jinými problémy. Je vůbec něco z toho, cos mi řekla, pravda?“ Na to neodpověděla. „Proč bych ti měl najednou věřit?“

Stefanía mlčela a pozorovala padající sníh. Zdálo se, že se v myšlenkách vrátila daleko nazpět, do života, kdy ještě neznala lež a všechno byla čistá pravda jako čerstvě napadlý sníh.

„Stefaníe?“ oslovil ji Erlendur.

„Nepohádali se kvůli jeho hlasu,“ řekla najednou.

„Myslím tenkrát, když tatínek spadl se schodů. Nebylo to kvůli tomu zpěvu. Byla to moje poslední a snad i největší lež.“

„Když se pohádali nahoře na schodišti?“

„Víš, jak mu spolužáci ve škole říkali? Jak mu přezdívali?“

„Myslím, že vím,“ odpověděl Erlendur. „Říkali mu ‚malá princezna‘.“

„Protože zpíval ve sboru a byl rozmazlený…?“

„Ne, protože ho viděli v maminčiných šatech,“ přerušila ho Stefanía.

Obrátila se od okna.

„Bylo to po její smrti. Postrádal ji tak, že to nemohl snést, hlavně proto, že už nebyl výjimečný zpěvák ve sboru, ale docela normální chlapec s normálním hlasem. Tatínek o tom nevěděl, ale já ano. Když tatínek nebyl doma, někdy si

na sebe vzal maminčiny šperky a oblékl si její šaty, postavil se před zrcadlo a namaloval se jako žena. Jednou, bylo to v létě, ho vidělo několik chlapců, mezi nimi i spolužáci ze třídy, kteří ho špehovali oknem do obývacího pokoje.

Dělávali to někdy, protože nás považovali za divné lidi.

Tenkrát se mu začali smát. Zlomyslně, bez soucitu, jak to umějí děti. A potom už se mu ve škole jen posmívali.

Všichni mu začali říkat ‚malá princezna‘.“

Stefanía se na chvíli odmlčela.

„Já jsem si tenkrát myslela, že mu tak strašně chybí maminka, „ pokračovala. „Že se jí pokouší přiblížit tím, že si obléká její šaty a šperky. Neviděla jsem v tom nic nepřirozeného. Ale potom vyšlo najevo něco jiného.“

„Nepřirozeného?“ opakoval Erlendur. „To je tvůj postoj k homosexualitě? Tvůj bratr byl homosexuál. To jsi mu nemohla odpustit? To proto ses s ním celá ta léta nestýkala?“

„Byl ještě dost mladý, když ho otec přistihl s jiným chlapcem. Dělali věci, které bych ti nechtěla popisovat.

Věděla jsem, že s ním ten chlapec byl u něho v pokoji, ale myslela jsem si, že se učí. Tatínek přišel nečekaně domů a něco hledal. Šel do Gulliho pokoje a přistihl je zrovna při té odporné scéně. Nikdy mi nechtěl přesně říct, co dělali. Když jsem vyšla ze svého pokoje, viděla jsem, jak ten chlapec utíká po schodech dolů s napůl staženými kalhotami.

Tatínek a Gulli stáli na chodbě a křičeli na sebe. A pak jsem

viděla, jak Gulli do tatínka strčil. Tatínek ztratil rovnováhu a spadl ze schodů. A už nevstal.“

Stefanía se obrátila zpět k oknu a dívala se, jak se sněhové vločky snášejí k zemi. Erlendur mlčel a přemýšlel, o čem asi přemýšlí ona, když takhle mlčí. Nevěděl to, ale domníval se, že mu na to dala svým způsobem odpověď tím, co řekla potom.

„Mně si nikdy nikdo nevšímal. Všechno, co jsem dělala, bylo jaksi samozřejmé a bezvýznamné. Řekla bych, že jsem se litovala, ale myslím, že to už jsem překonala. Snažím se pochopit, proč jsem se s ním od toho dne přestala stýkat.

Někdy si myslím, že jsem byla ráda, jak to nakonec dopadlo.

Dovedeš si to představit?“

Erlendur zavrtěl hlavou.

„Když odešel z domu, stala jsem se najednou středem pozornosti já. On už nikdy. A já jsem díky tomu kupodivu byla šťastná a měla jsem radost, že se nestal tou dětskou hvězdou, jíž se měl stát. Myslím, že jsem mu celou tu dobu záviděla pozornost, které se mu kvůli jeho hlasu dostávalo.

Měl nepředstavitelně krásný hlas. Záviděla jsem mu, že ho příroda obdařila takovým talentem, zatímco já jsem jen podprůměrně hrála na klavír. Tak se vyjádřil tatínek, ale snažil se mě naučit hrát. Jenže já jsem neměla nadání. Přesto jsem k němu vzhlížela, protože jsem si myslela, že má vždycky a ve všem pravdu. Byl ke mně hodný, a když ochrnul, byla jsem schopná se o něho postarat, což pro něho

bylo najednou důležitější než hra na klavír. A tak plynuly roky, jeden za druhým, a nic se neměnilo. Gulli od nás odešel, otec zůstal ochrnutý a já se o něho starala. Nemusela jsem už myslet na nikoho jiného než na sebe a na to, co chci.

Tak jsem mohla prožít celý život, v zaběhnutých kolejích, které jsem si sama stanovila. Rok za rokem.“

Opět na chvíli zmlkla a dívala se na sníh. „Ale když pak najednou začneš přemýšlet o tom, že to je všechno, čeho jsi v životě dosáhl, začneš hledat viníka, abyste na něho mohl nasměrovat svou nenávist. A já jsem dospěla k závěru, že za všechno může můj bratr. A tak jsem ho postupně začala nenávidět, i ty jeho perverzní sklony, které nám zničily život.“

Erlendur chtěl něco říct, ale ona ho nepustila ke slovu.

„Nevím, jak bych to lépe popsala. Člověk se pohřbí ve vlastním monotónním životě kvůli něčemu, co se mu po letech začne jevit bezvýznamné. Už to pro něj ztratí důležitost. A tím ztratí smysl i to, co udělal.“

„My jsme to pochopili tak, že se cítil okraden o dětství,“

řekl Erlendur. „Že nesměl být tím, kým chtěl být a kým ve skutečnosti byl a že mu byla vnucena úplně jiná role, než jakou si přál. Role zpěváka sólisty, dětské hvězdy. Že si to začal uvědomovat, až když se mu ve škole kvůli tomu posmívali. A pak najednou ten nečekaný konec! Navíc pak přišly ty jeho nepřirozené sklony‘, jak ses vyjádřila. Já

osobně si myslím, že mu nebylo co závidět. Třeba o tu pozornost, po níž jsi toužila, on vůbec nestál.“

„Okraden o dětství,“ opakovala Stefanía. „To je možné, z tohoto pohledu jsem o tom nikdy nepřemýšlela.“

„Pokusil se někdy tvůj bratr promluvit s otcem nebo se tebou o své homosexualitě?“ zeptal se Erlendur.

„Ne, ale umím si představit, jak by to dopadlo. A taky nevím, jestli jemu samému bylo jasné, co se s ním děje. O

tom nevím vůbec nic. Myslím, že nevěděl, proč si obléká maminčiny šaty. Nevím, jak a kdy tihle lidé zjistí, že jsou jiní.“

„Ale ta přezdívka se mu z nějakého neznámého důvodu zalíbila,“ řekl Erlendur. „Tak zalíbila, že si do pokoje pověsil plakát z toho filmu. A my víme, že…“ Odmlčel se uprostřed věty, protože nevěděl, jestli jí má říct o bratrově milenci, po kterém chtěl, aby mu říkal „malá princezno“.

„0 tom nic nevím,“ řekla Stefanía, „kromě toho, že si pověsil do pokoje ten plakát. Třeba se i on trápil vzpomínkou na to, co se stalo. Třeba jsme nepochopili pravý důvod jeho tajných návštěv doma.“

„Jak ses seznámila s Henrym Wapshottem?“

„Jednoho dne přišel k nám a chtěl s tátou mluvit o Gulliho deskách. Chtěl vědět, jestli nějaké máme. Bylo to loni o Vánocích. Řekl nám, že se o nás informoval u nějakých sběratelů, tedy o Gudlauguru Egilssonovi a jeho deskách. Řekl nám, že ty desky mají dnes velkou cenu. Prý

mluvil i s bratrem, ale ten mu nechtěl žádné prodat. Ale potom změnil názor a chtěl tomu Angličanovi nechat všechno, co měl.“

„A vy jste chtěli část zisku, že?“

„Ano, připadalo nám to spravedlivé. Ty desky nepatřily jenom jemu, ale celé naší rodině. Takový byl náš názor.

Otec ty desky financoval ze svých prostředků.“

„Nabídl mu Wapshott za ty desky velkou částku?“

Stefanía duchem nepřítomná přikývla.

„Miliony.“

„To souhlasí s našimi informacemi.“

„Ten Wapshott má peněz dost. Pokud jsem to správně pochopila, chtěl ten Wapshott koupit celý náklad a zabránit tak tomu, aby se ty desky dostaly na sběratelské burzy.

Hovořil o tom otevřeně a byl ochoten zaplatit za ně neuvěřitelné částky. Myslím, že letos se mu podařilo Gudlaugura přesvědčit. Ale potom se asi něco stalo, jinak by ho nebyl napadl.“

„Napadl? Koho myslíš?“

„Vy jste ho nezatkli?“

„Zatkli,“ řekl Erlendur, „ale nemáme proti němu žádné důkazy, že je skutečným pachatelem té vraždy. Cos myslela tím, že se muselo něco stát?“

„Wapshott přijel k nám do Hafnarfjórduru a řekl nám, že přesvědčil Gudlaugura, aby mu odprodal celý zbytek

nákladu. Chtěl se ujistit, že těch desek není víc. Potvrdili jsme mu, že Gudlaugur má všechny. Ptal se tatínka…“

„Poslal tě za Gudlaugurem otec?“

„Ne, neposlal. Od té nehody jsem před ním nesměla vyslovit jeho jméno.“

„Ale Gudlaugur se nejdřív ptal po něm, když tě uviděl v hotelu.“

„Ano. Šli jsme dolů, do té jeho komůrky, a já se ho ptala, kde má ty desky.“

„ Ty jsou na bezpečném místě,“ řek! Gudlaugur a usmál se na sestru. „Henry mi říkal, že s tebou mluvil.“

„Řekl nám, že jsi ochoten mu ty desky prodat. Tatínek si myslí, že polovina peněz patří jemu. Chceme polovinu částky, kterou za ně dostaneš.“

„Změnil jsem názor,“ řekl Gudlaugur. „Nikomu nic neprodám.“

„Co ti na to řekl Wapshott?“

„Nelíbilo se mu to.“

„Nabízí ti za ně hodně peněz.“

„Můžu za ně dostat víc, když je prodám jednotlivě.

Sběratelé o ně mají velký zájem. Myslím si totiž, že Wapshott chce udělat totéž, i když říká, že je chce koupit proto, aby je stáhl z oběhu. Mám pocit, že lže, že je chce prodat a vydělat na mně. Na mně chtěli vydělat všichni, i otec. A jak vidím, nic se na tom nezměnilo.“

Dlouho se na sebe dívali.

„Tak přijď domů a promluv si s tatínkem,“ řekla.

„Nebude už žít dlouho.“

„Mluvil s ním Wapshott?“

„Ne, nebyl doma, když Wapshott přišel. Ale já jsem o něm tatínkovi řekla.“

„A co na to říkal?“

„Nic. Jen to, že chce svůj díl.“

„A co ty?“

„Já?“

„Proč u něho zůstáváš? Proč ses nevdala a nezaložila rodinu? Proč nežiješ vlastní život, ale jeho? Co je to za život?“

„Na to invalidní křeslo jsi ho dostal ty!“ vyletělo ze Stefaníe. „Opovaž se kritizovat mě za můj život.

„Má nad tebou stejnou moc, jakou míval nade mnou.“

Ve Stefaníi se vzmáhal hněv.

„Někdo se o něho musí postarat, když se z jeho pěvecké hvězdy vyklubal teplouš, který ho shodil ze schodů a od té doby se neodvážil s ním promluvit. Raději vysedává u něho v domě, a pokaždé se vyplíží dřív, než se otec probudí. Jakou moc má nad tebou? Myslíš si, že ses ho jednou provždy zbavil? Jen se na sebe podívej! Konečně se na sebe jednou podívej! Co se z tebe stalo? No řekni! Jsi nula! Zkrachovalá existence!“ Zmlkla.

„Promiň, neměl jsem o tom začít mluvit,“ omluvil se jí.

Na to mu neodpověděla. „Ptal se po mně?“

„Ne.“

„Mluví o mně někdy?“

„Ne, nikdy.“

„Pro něho je nesnesitelné, jak žiju. Nesnáší mě takového, jaký jsem. Jsem pro něho nepřijatelný. Po všech těch letech.“

„Proč jsi mi to neřekla hned?“ vytkl jí Erlendur. „Proč ta hra na schovávanou?“

„Hra na schovávanou? Ty si to nedomyslíš? Nechtěla jsem mluvit o poměrech v naší rodině. Myslela jsem si, že mohu chránit naše soukromí.“

„Tenkrát jsi viděla bratra naposledy?“

„Ano.“

„Víš to jistě?“

„Ano.“ Stefanía na něho pohlédla. „Co tím chceš naznačit?“

„Nepřistihla jsi ho náhodou s jedním chlapcem při stejné činnosti jako tenkrát tvůj otec ve vašem domě?

Připomnělo ti to, že tehdy začala tvoje životní mizérie, tak jsi to s ním chtěla skoncovat.“

„Ne. Co…?“

„Máme svědka.“

„Svědka?“

„Toho chlapce, který byl u něho. Chlapce, kterému tvůj bratr platil za jisté služby. Nachytilas je v tom jeho brlohu?

Chlapec utekl a ty ses nenávistně vrhla na bratra. Popadla jsi nůž, který ležel na stole, a napadla ho.

„To není pravda,“ řekla Stefanía.

Ale Erlendur to myslel vážně, protože ji skutečně podezříval.

Zírala na něho, jako by nevěřila vlastním uším.

„Máme svědka…“ začal znovu Erlendur, ale ona ho nenechala dokončit větu.

„Jakého svědka, o čem to mluvíš?“

„Popíráš, žes zabila svého bratra?“

Vtom na pokoji začal zvonit hotelový telefon, a než ho stačil Erlendur zvednout, ozval se i mobil. Omluvil se Stefaníi, která na něho upírala nevraživý pohled.

„Musím vzít ten hovor.“

Obrátila se k němu zády a on viděl, jak vyndala Gudlaugurovy desky z obalů. Když Erlendur zvedl sluchátko hotelového telefonu, položila desku na gramofon.

Ve sluchátku se ozval Sigurdur Óli, ale mobil vytrvale zvonil a Erlendur ztrácel trpělivost.

„Volal mi nějaký muž kvůli vraždě a já mu dal tvoje číslo na mobil,“ vysvětlil mu Sigurdur Óli. „Už ti volal?“

„Právě mi zvoní mobil,“ odpověděl Erlendur.

„Podle mého názoru máme ten případ vyřešený.

Promluv si s ním a pak mi zavolej zpátky. Přijedeme k tobě i s Elínborg.“

Erlendur položil sluchátko a vytáhl z kapsy mobil.

Neznal ten hlas, ale muž se mu představil a začal mluvit.

Sotva začal, Erlendur pochopil souvislosti. Jeho podezření se potvrdilo. Mluvili spolu ještě nějakou chvíli, a když skončili, požádal Erlendur toho muže, aby zašel na policejní stanici a zopakoval svou výpověď do protokolu. Potom zavolal Elínborg a dal jí pokyny. Vypnul mobil a obrátil se zpět ke Stefaníi, která pustila Gudlaugurovu desku.

„Na prvních deskách bývalo slyšet různé zvuky, protože při jejich nahrávání nepracovali příliš pečlivě,“ řekla.

Nahrávací technika a studia nebyla ještě na takové úrovni jako dnes. Byl na nich slyšet dokonce i provoz z ulice.

Věděls to?“

„Ne,“ řekl Erlendur a netušil, kam tím míří.

„Můžeš si to ověřit na téhle desce, když budeš pozorně poslouchat. Ale jinak to uslyší jen ti, kteří o tom vědí, nebo fanoušci, kteří pozorně poslouchají.“

Pustila gramofon hlasitěji. Erlendur se pozorně zaposlouchal a uprostřed písně skutečně zaslechl nějaký zvuk.

„Co to je?“ zeptal se. „To je tatínek,“ odpověděla Stefanía. Přehrála pasáž znovu a Erlendur už zvuk rozeznal

naprosto zřetelně. Byla to věta, jejímuž obsahu nerozuměl.

„To je váš otec?“ zeptal se.

„Říká mu, že má andělský hlas,“ řekla Stefanía a zdálo se, že je myšlenkami úplně jinde. „Stál při nahrávání blízko mikrofonu a neudržel se.“

Pohlédla na Erlendura.

„Můj otec včera večer zemřel,“ řekla. „Po večeři si šel lehnout a usnul, a už se neprobudil. Když jsem vešla do pokoje, věděla jsem hned, že je mrtvý. Věděla jsem to dřív, než jsem se ho dotkla. Lékař řekl, že to byl infarkt. Proto jsem přišla za tebou do hotelu. Chci vyčistit stůl. Teď už všechno ztratilo význam. Nejen pro něho, ale i pro mě.

Prostě už na tom nezáleží.“

Přehrála ten krátký úsek desky potřetí a Erlendurovi připadalo, že větě rozuměl. To slovo, které se vylouplo ze zpěvu jako nota s nožičkou. Andělský hlas.

„V ten den, kdy byl zavražděn, jsem přišla sem do hotelu, sešla jsem do sklepa, abych mu řekla, že ho chce tatínek vidět a smířit se s ním. Řekla jsem totiž otci, že Gulli má klíč od našeho domu, že se k nám občas tajně vplíží a bez našeho vědomí sedí v obýváku. Nevěděla jsem, jak na to Gulli zareaguje, jestli se bude chtít s tatínkem sejít, nebo jestli je beznadějné pokoušet se je usmířit. Ale chtěla jsem to zkusit. Dveře do pokoje byly otevřené…“

Hlas se jí chvěl.

„…a on tam ležel v krvi…“

Na chvíli zmlkla.

„…v tom svém kostýmu… se staženými kalhotami.

A všechno bylo od krve…“

Erlendur k ní přistoupil.

„Panebože,“ zasténala, „nikdy v životě jsem neviděla nic strašnějšího. Nedá se to vůbec popsat slovy. Nevím, co jsem si myslela. Měla jsem takový strach. Myslím, že jsem myslela jen na jedno, co nejrychleji utéct a pokusit se na všechno zapomenout. Snažila jsem si namluvit, že se mě to netýká. Že je jedno, jestli jsem tam byla, nebo nebyla. Prostě se to stalo, a mě se to netýká. Chovala jsem se jako dítě, které se snaží utéct před něčím, co je děsí. Nechtěla jsem o tom nic vědět a otci jsem neřekla, co jsem viděla. Nikomu jsem o tom nic neřekla.“

Hleděla na Erlendura.

„Měla jsem volat o pomoc. Měla jsem samozřejmě zavolat policii… ale… bylo to tak nechutné, tak perverzní…

že jsem raději utekla. To bylo to jediné, co mě napadlo. Pryč odtud. Utéct z toho hrozného místa, aby mě nikdo neviděl.“

Chvíli mlčela.

„Myslím, že jsem od něho utíkala celý život. Po celou tu dobu. A potom…“

Tiše se rozplakala.

„Mohli jsme se dávno pokusit dát všechno do pořádku.

Měla jsem to udělat už dávno. V tom spočívá mé selhání.

Tatínek si to přál až do samého konce, až do své smrti.“

Odmlčela se a chvíli mlčeli oba. Erlendur vyhlédl z okna a viděl, že přestalo sněžit.

„Nejhorší na tom je…“ začala, ale opět zmlkla, jak se jí při vzpomínce na to, co viděla, stáhlo hrdlo.

„Nebyl ještě mrtvý, že?“

Zavrtěla hlavou.

„Vyslovil ještě moje jméno, a pak zemřel. Uviděl mě ve dveřích a tiše zasténal mé jméno. Tak, jak mi říkal, když jsme byli malí. Říkal mi Steffí.“

„A ti dva slyšeli, jak vyslovil tvé jméno. Steffí.“

Užasle na Erlendura pohlédla.

„Jací dva?“

Vtom se dveře do pokoje rozlétly a v nich stála Eva Lind. Zadívala se ze Stefaníe na Erlendura a zpět na Stefaníi a nevěřícně kroutila hlavou.

„Kolik jich vůbec máš?“ zeptala se a vrhla na otce vyčítavý pohled.

33

Öspino chování se navenek nezměnilo. Erlendur stál na chodbě a pozoroval ji při práci, jak už se za tu dobu, co bydlel v hotelu, stalo jeho zvykem. Přemýšlel o tom, zda něčeho lituje nebo má výčitky svědomí.

„Našel jsi tu Steffí?“ zeptala se ho, když ho uviděla.

Hodila náruč ručníků do koše se špinavým prádlem, vzala několik čistých a odnesla je do pokoje. Erlendur učinil pár kroků a zamyšleně zůstal stát ve dveřích.

Myslel na dceru. Podařilo se mu vysvětlit jí, kdo je Stefanía. Když pak odešla, požádal Evu Lind, aby na něho počkala v pokoji. Za chvíli spolu odejdou k němu domů.

Eva si sedla na postel a on si všiml, že je unavená. Vzdala to. Byla podrážděná a neklidná a dávala mu vinu za všechno, co se jí v životě nepovedlo. Stál tam a poslouchal její výčitky. Neřekl jediné slovo, neodporoval jí, protože věděl, že by tím jen vystupňoval její hněv. Věděl, proč se hněvá. Nehněvala se na něho, ale na sebe, protože znovu vzdala svůj boj. Nevydržela to.

Nevěděl, co si vzala. Podíval se na hodinky.

„Spěcháš?“ zeptala se. „Musíš zase zachraňovat svět?“

„Můžeš tu na mě počkat?“ zeptal se.

„Zmiz,“ řekla mu nenávistně.

„Proč to děláš?“

„Sklapni!“

„Počkáš na mě? Nebude to trvat dlouho. Potom můžeme jít ke mně domů. Chceš?“

Neodpověděla, jen seděla se svěšenou hlavou na posteli a dívala se k oknu.

„Za chvíli jsem zpátky,“ slíbil jí.

„Nechoď,“ řekla a její hlas už nezněl tak tvrdě. „Proč pořád musíš někam chodit?“

„Co je ti?“ zeptal se.

„Co je mi?!“ vykřikla. „Všecko! Celý můj zbabraný život, to mi je. Zatracený život! A tvůj život taky nestojí za nic. Nevím,

k čemu to všecko je. K čemu je to dobré? K čemu?

K čemu?“

„Evo, to se…“

„Bože, je mi po ní tak smutno,“ zasténala. Objal ji.

„Každý den. Když se ráno probudím a když večer usínám. Musím na ni myslet každý den, a na to, co jsem jí udělala.“

„To je dobře, že na ni každý den myslíš,“ řekl jí Erlendur.

„Ale je to šíleně těžké a nemůžu se toho zbavit. Nikdy se toho nezbavím. Tak co mám dělat? Co vůbec můžu dělat?“

„Nezapomenout na ni. Myslet na ni. Stále. Ona ti takhle pomáhá.“

Teď stál o patro níž ve dveřích do pokoje a pozoroval Ösp při práci, ale v myšlenkách byl u Evy. Věděl, že se k ní musí co nejrychleji vrátit, vzít ji domů a prožít s ní Vánoce.

„Mluvili jsme se Steffí,“ řekl do pokoje. „Jmenuje se Stefanía a je to Gudlaugurova sestra.“

Ösp vyšla z koupelny.

„No a co, popírá všecko, nebo…?“

„Ne, nic nepopírá,“ řekl Erlendur. „Uvědomuje si svou vinu a přemýšlí o tom, co udělali špatně, kdy to začalo a proč. Není na tom psychicky dobře, ale začíná si všechno srovnávat v hlavě. Je to pro ni těžké, protože to, co se stalo, už se nedá napravit.“

„Přiznala se?“

„Ano,“ řekl Erlendur. „Většinu věcí ano. Nepřiznala se přímo, ale je si vědoma svého podílu viny na tom, co se stalo.“

„Většinu? Co to znamená?“

Ösp prošla kolem něho do chodby, vzala si čisticí prostředek a hadřík a vrátila se do koupelny. Erlendur vešel za ní do pokoje a pozoroval ji při mytí, jak to dělal předtím, jako by vyřešení tohoto případu leželo ještě v nedohlednu a je dva spojovalo něco jako přátelství.

„Vlastně všecko,“ řekl. „Kromě té vraždy. To byla jediná věc, ke které se nechtěla přiznat.“ Ösp nastříkala čisticí prostředek na zrcadlo a nereagovala na to, co řekl.

„Ale bratr ji viděl,“ řekla. „Viděl ji, jak do Gudlaugura bodá nožem. To nemůže popřít. Nemůže popřít, že tam nebyla.“

„Ne, to ani nepopřela,“ řekl Erlendur. „Byla dole ve sklepě. Ale ona ho neubodala.“

„Ale ano, Reynir ji viděl,“ řekla Ösp. „To nemůže popřít.“

„Kolik jim dlužíš?“

„Co dlužím?“

„Kolik?“

„Komu mám co dlužit? O čem to mluvíš?“ Ösp leštila zrcadlo, jako by nešlo o smrt, jako by nevěděla, že až to dokončí, spadne klec. Stříkla na zrcadlo, rozetřela roztok, leštila je, ale vyhýbala se tomu, pohlédnout sama sobě do očí.

Erlendur ji přitom pozoroval a napadla ho věta z jedné knihy o bezdomovcích z minulých dob: Jsou nevlastními dětmi tohoto světa.

„Moje kolegyně Elínborg si prošla kartotéku na pohotovosti,“ řekl jí. Na pohotovosti pro oběti znásilnění.

Zaujal ji jeden zápis, zapsaný asi před půlrokem. O třech mužích v chatě v horách na Raudavatn. Jejich jména nebyla uvedena. Ty jsi totiž uvedla, že nevíš, kdo to byl. Unesli tě

v pátek večer ve městě, odvezli tě do chaty a tam tě jeden po druhém znásilnili.“

Ösp stále leštila zrcadlo a nepodívala se na něho.

Erlendur tak nemohl poznat, zda ji to, co řekl, nějak vyvedlo z rovnováhy.

„Odmítalas uvést jejich jména a nechtělas na ně podat žalobu.“

Ösp ani nehlesla.

„Máš sice práci tady v hotelu, ale to, co vyděláš, ti nestačí na zaplacení všech dluhů a na běžnou spotřebu.

Chtěla sis je udržet od těla pomocí malých splátek. Zkusilas to, vždyť od nich zase pokaždé něco dostaneš, ale přesto ti pohrozili a ty víš, že nebudou váhat své hrozby splnit.“

Ösp se na něho nepodívala.

„Tady v hotelu se nekrade, že?“ pokračoval Erlendur.

„Řeklas to jen proto, abys nás svedla na falešnou stopu a navedla naše podezření jiným směrem.“

Erlendur zaslechl v chodbě zvuky. Venku přede dveřmi se objevila Elínborg se čtyřmi policisty.

„Tvůj bratr je ve stejné situaci jako ty. Možná u nich máte dokonce společný účet, kdo ví. A jeho už dost brutálně zbili. A vyhrožovali mu. I vašim rodičům. Nemáte odvahu ty chlapy udat. Policie nemůže udělat nic, když jde jen o pohrůžky. A když ti něco udělají, jako před půl rokem, kdy tě unesli do chaty na Raudavatn, tak odmítneš říct, kdo to byl.“

Erlendur se na chvíli odmlčel a pozoroval ji. „Před chvílí mi volal jeden člověk. Pracuje u policie, na protidrogovém oddělení. Dostal zprávu od svých informátorů z ulic a drogového podsvětí. Pozdě večer mu jeden z nich volal a řekl mu, že ví o mladé dívce, kterou před půl rokem znásilnili. Prý byla ještě donedávna ve velkých potížích kvůli dluhům u dealerů. Ale najednou, před dvěma dny, všechny dluhy splatila. Za sebe i za bratra.

Nepřipadá ti to povědomé?“

Ösp zavrtěla hlavou.

„Takže ty o tom nic nevíš?“ zeptal se Erlendur a dodal: „Ten člověk, co volal z protidrogového, věděl jméno té dívky i to, že pracuje v hotelu, ve kterém byl zavražděn člověk v kostýmu Ježíška.“

Ösp znovu zavrtěla hlavou.

„Víme, že Gudlaugur měl ve svém pokoji minimálně půl milionu,“ řekl Erlendur. Ösp přestala leštit zrcadlo, spustila pomalu ruce a pohlédla na sebe do zrcadla.

„Pokoušela jsem se přestat.“

„S drogami?“

„Nemá to smysl. A oni neznají slitování, když jim něco dlužíš.“

„Řekneš mi, o koho jde?“

„Nechtěla jsem ho zabít. Byl ke mně hodný. Ale pak…“

„Vidělas ty peníze?“

„Potřebovala jsem je.“

„Udělalas to kvůli nim? Vrhla ses na něho kvůli penězům?“ Neodpověděla.

„Tys nevěděla o poměru mezi tvým bratrem a Gudlaugurem?“ Ösp mlčela.

„Bylo to kvůli penězům? Nebo kvůli bratrovi?“

„Možná obojí,“ řekla tiše. „Chtělas ty peníze?“

„Ano.“

„A on zneužíval tvého bratra?“

„Ano.“

Viděla, jak před ním bratr klečí, viděla na posteli hromadu peněz a koutkem oka zahlédla nůž. Aniž by jen na okamžik zaváhala, vzala nůž a bodla ho. Snažil se bránit rukama, ale ona si toho nevšímala a bodala znovu a znovu, až se přestal bránit a sklouzl zády po zdi. Z rány, která šla do srdce, mu prýštila krev.

Nůž i její ruce byly zakrvavené. I pracovní plášť měla zastříkaný. Když to uviděl její bratr, vyskočil a utíkal ke schodišti.

Gudlaugur sténal.

V pokojíku zavládlo vražedné ticho. Hleděla na Gudlaugura a na nůž v ruce. Najednou se Reynir vrátil.

„Někdo jde po schodech dolů,“ sykl.

Vzal peníze, popadl sestru, která stála u postele jako zkamenělá, a táhl ji do temného konce chodby.

Neodvažovala se ani dýchat, když se ta žena blížila.

Zadívala se jejich směrem, ale nemohla je vidět. Když se ocitla ve dveřích do pokoje, vykřikla. Potom slyšeli Gudlaugura.

„Steffí?“ zasípěl.

Potom už nebylo slyšet nic.

Ta žena vešla do pokoje, ale hned se zase vypotácela na chodbu. Couvala pozpátku, až narazila zády o zeď. Pak se teprve otočila a rozběhla po chodbě bez jediného ohlédnutí.

„Svlékla jsem si plášť a převlékla se do čistého. Reynir utekl a mně nezbývalo nic jiného než pokračovat v práci.

Vrátila jsem se nahoru, protože jsem se bála, že se na to brzy přijde. Jenže oni mě uviděli a poslali mě pro něho dolů.

Nemohla jsem nic dělat. Nesměla jsem udělat nic, co by vzbudilo podezření. Sešla jsem dolů a počkala v chodbě.

Dveře do jeho pokoje zůstaly otevřené, ale já jsem dovnitř nešla. Vrátila jsem se nahoru a řekla jim, že jsem ho našla v pokoji a že si myslím, že je mrtvý.“ Ösp upírala pohled do země.

„Nejhorší na tom je, že ke mně byl vždycky hodný.

Možná proto mi ujely nervy. Patřil k několika lidem v hotelu, kteří byli slušní, a pak najednou zjistím, že sexuálně zneužívá mého bratra. Po tom všem…“

„Po tom všem, co ti udělali?“ dokončil za ni Erlendur.

„Nemá smysl ty svině zatýkat. Ti si klidně páchají ty nejkrutější a nejsadističtější věci a dostanou za to pár

měsíců, nanejvýš půl druhého roku. A pak jsou zase volní.

Proti tomu nemůžete nic dělat. Člověk se nemá na koho obrátit, když potřebuje pomoc. Musí prostě zaplatit. Je jim jedno, jak si sežene peníze. Já jsem ty peníze vzala a zaplatila jim. Možná jsem ho zabila kvůli nim, možná kvůli Reynirovi. Já nevím. Prostě to nevím…“

Oba mlčeli.

„Byla jsem úplně bez sebe,“ pokračovala. „Nikdy předtím jsem nic takového nezažila, nikdy jsem nebyla tak bez sebe hněvem. Když jsem je přistihla, znovu se mi vybavilo to, co se odehrálo v té chatě. Viděla jsem zase ty chlapy. Všechno se mi to znovu odehrávalo před očima jako film. Tak jsem vzala ten nůž a bodala a bodala a nedívala se kam. Pokoušel se bránit, ale já ho bodala tak dlouho, dokud se nepřestal hýbat.“

Podívala se na Erlendura.

„Nemyslela jsem si, že je to tak těžké. Že je tak těžké někoho zabít.“

Elínborg vešla do pokoje a naznačila Erlendurovi, že se diví, co se to tu děje, proč to děvče ještě nezatkl. „Kde je ten nůž?“ zeptal se. „Nůž?“ opakovala Ösp, jako by nechápala.

„Ten, který jsi použila.“ Chvilku se rozmýšlela.

„Vrátila jsem ho na místo,“ řekla. „Důkladně jsem ho omyla, aby na něm nebylo nic vidět. Ležel už na svém místě, když jste přišli.“

„A kde to je?“

„Dala jsem ho na místo.“

„Do kuchyně, k ostatním nožům?“

„Ano.“

„V kuchyni určitě máte takových nožů minimálně pět set,“ řekl Erlendur rezignovaně. „Jak ho máme najít?“

„Můžete začít u vánočního bufetu.“

„U vánočního bufetu?“

„Někdo jím teď určitě jí.“

34

Erlendur přenechal Ösp Elínborg a policistům a spěchal zpátky do svého pokoje, kde na něho čekala Eva Lind.

Otevřel dveře kartou a viděl, že Eva otevřela velké okno dokořán. Seděla na parapetu a dívala se z výšky několika pater dolů na padající sníh.

„Evo,“ oslovil ji klidným a tichým hlasem.

Řekla něco, co nemohl slyšet.

„Pojď, holčičko moje,“ řekl a opatrně se k ní blížil.

„Zdá se to snadné,“ řekla Eva Lind.

„Evo, slez dolů,“ řekl jí tiše. „Půjdeme domů.“

Otočila se k němu, dlouho se na něho dívala a nakonec kývla.

„Pojďme,“ řekla tiše, svezla se z parapetu a zavřela okno.

Šel k ní a políbil ji na čelo.

„Okradl jsem tě o dětství?“ zeptal se tiše.

„Co?“ řekla nechápavě.

„Nic,“ odpověděl.

Dlouho jí hleděl do očí. Někdy mu připadalo, že v nich vidí bílé labutě.

Ale teď byly černé.

Po cestě do přízemí začal ve výtahu zvonit Erlendurovi mobil. Hlas volajícího okamžitě poznal.

„Chtěla jsem ti popřát veselé Vánoce,“ řekla mu Valgerdur a jemu se zdálo, že šeptá.

„Děkuji, podobně,“ řekl. „Veselé Vánoce.“

Když sjeli do vestibulu, nahlédl Erlendur do sálu plného cizinců, kteří se bavili kolem prostřených stolů ve všemožných jazycích a změť jejich hlasů plnil celé přízemí.

Nemohl se zbavit představy, že jeden z nich drží v ruce vražednou zbraň.

Zastavil se u recepce a řekl vedoucímu, že je možné, že tu ženu, která se s ním vyspala a chtěla peníze, na něho poštval Rósant. Vedoucí recepce mu odpověděl, že už ho něco takového napadlo. Že už informoval majitele hotelu o tom, co se tu děje, ale že si není jist, zda v té věci něco podnikne.

Erlendur si všiml, jak ředitel hotelu zdálky překvapeně civí na Evu Lind. Měl v úmyslu ho ignorovat, ale ředitel už k nim mířil.

„Chtěl jsem ti poděkovat, a za ten pokoj samozřejmě nemusíš platit,“ volal na něho zdaleka.

„Já už jsem účet vyrovnal,“ řekl Erlendur. „Na shledanou.“

„A co bude s Henrym Wapshottem?“ zeptal se ředitel, když se k nim dokolébal. „Co s ním chcete dělat?“

Erlendur se zastavil. Držel Evu Lind za ruku a ona upřeně hleděla na ředitele.

„Pošleme ho zpátky do Anglie. Ještě něco?“

Ředitel se rozmýšlel.

„Budeš dělat něco s tím, co ti nalhalo to děvče o účastnících konferencí?“

Erlendur pocítil vnitřní zadostiučinění.

„Dělá ti to starosti?“ otázal se.

„Vymyslela si to.“

Erlendur objal Evu Lind kolem ramen a pomalu vykročili. „To se uvidí,“ řekl ještě.

Přešli vestibul a Erlendur viděl, že všichni lidé zůstali stát a překvapeně se ohlíželi. Kýčovité americké koledy ztichly.

Erlendur se usmíval. Vedoucí recepce mu vyhověl a pustil jinou hudbu. Erlendur si totiž vzpomněl na Gudlaugurovy desky. Ptal se Stefaníe, jestli neví, kde by mohl být zbytek. Ale ona to nevěděla. Neměla ani ponětí, kde je bratr schovával, a považovala za nepravděpodobné, že se ještě někdy najdou.

Změť hlasů v jídelně postupně ustávala. Hosté na sebe vrhali překvapené pohledy a zvedali hlavy ke stropu, odkud se linul neuvěřitelně krásný zpěv. Všichni bez hnutí stáli a poslouchali.

Bylo to, jako by se zastavil čas.

Když Erlendur s Evou Lind vycházeli z hotelu, Erlendur si tiše zpíval tu překrásnou píseň s chlapcem, který se jmenoval Gudlaugur. A i on slyšel v chlapcově hlase tu hlubokou touhu.

Ó Otče,

chraň mé světélko

v krátkém běhu života mého…