Arnaldur Indridason

Hrob v ledovci

Na ledovci zuřila vichřice.

Nebylo vidět na krok. Téměř neviděl kompas, který držel v ruce. Vrátit se už nemohl, i kdyby chtěl. Ani nebylo kam.

Vichřice ho šlehala, bičovala ho do tváře a ze všech směrů proti němu hnala tvrdý, studený sníh. Ten mu zůstával v šatech, při každém kroku zapadal až po kolena. Ztratil pojem o čase a nevěděl, jak dlouho už je na cestě. Již nevěděl, jaký je rozdíl mezi dnem a nocí: byl stále v temnotě, od té doby, co vyrazil. Věděl jen to, že je na konci svých sil. Udělal vždy několik kroků, pak si odpočinul a zase šel dál. Několik kroků.

Zastávka. Krok. Zastávka. Krok. Zastávka. Krok. Zastávka.

Krok.

Havári přežil téměř nezraněn. Ostatní neměli tolik štěstí.

Letadlo náhle začalo s ohlušujícím rachotem klouzat po ledovci. Na chvíli viděl, jak z jednoho motoru šlehají plameny, pak se křídlo urvalo a zmizelo v temnotě, v běsnící bouři. O

chvíli později se v dešti jisker utrhlo i druhé křídlo a torzo letadla klouzalo dál po ledovci.

On, pilot a tři další lidé byli při nouzovém přistání připoutaní, ale dva další v kritické situaci ztratili nervy. V panice vyskočili ze sedadel a běželi k pilotní kabině. Při nárazu do ledovce proletěli strojem a byli na místě mrtví. Přikrčil se a viděl, jak nejdřív narazili do stropu, pak do boční stěny letadla a potom proletěli kolem něho do zadní části letadla, kde jejich výkřiky utichly.

Torzo klouzalo po ledovci a zanechávalo po sobě brázdu v ledu a sněhu, až postupně ztratilo rychlost a zastavilo se.

Náhle panovalo ticho, až na skučení bouře.

Byl jediný, kdo chtěl hned ven, do toho nečasu, aby se pokusil dojít k lidem. Ostatní chtěli počkat, protože doufali, že vichřice se utiší. Chtěli zůstat pohromadě. On však byl k neudržení. Nechtěl zůstávat v letadle, bál se, že by se odtud potom nedostal. Nechtěl, aby se stalo jeho rakví. S jejich pomocí se co nejlépe vybavil na cestu. V husté vánici velmi brzy pochopil, že měl raději zůstat v letadle. Teď však už bylo pozdě.

Snažil se jít na jihovýchod. Před nouzovým přistáním na chvíli spatřil světlo, jako by tam byla nějaká usedlost. Byl přesvědčen, že jde správně. Mrzl. Kráčel stále těžkopádněji a vichřice, jak se zdálo, spíš zesilovala než polevovala. Šel dál, ale viditelně mu ubývaly síly.

Pomyslel na osud čekající ty, jenž zůstali v letadle. Když je opustil, byl letoun už pod sněhem a brázda, kterou za sebou zanechal na ledovci, již byla zavátá. Měli tam petrolejové lampy, ale ty nemohly vydržet dlouho a zima na ledovci byla vražedná. Dveře letadla nesměly zůstat otevřené, jinak by vítr dovnitř nafoukal sníh. Už teď byli pravděpodobně uvnitř uvězněni. Věděli, že v každém případě zmrznou, ať už v letadle zůstanou, nebo půjdou ven. Těch několik možností, které měli, podrobně probrali. Řekl jim, že tam nemůže sedět a čekat na smrt.

Řekl jim, že nechce zůstat uvězněný v letadle.

Řetízek cinkal. Kufřík ho táhl za ruku. Na zápěstí měl pouto.

Už dávno kufřík pustil a vlekl ho za sebou. Želízko se mu zařezávalo do zápěstí, ale to mu bylo jedno.

Všechno mu bylo jedno.

Slyšeli to letadlo dlouho předtím, než nad nimi přeletělo směrem na západ. Skrze běsnění vichřice slyšeli, jak se blíží, ale když pohlédli k obloze, nebylo tam nic než zimní temnota a sníh hnaný nárazovým větrem. Už se blížila jedenáctá hodina.

Mysleli na to letadlo. Kvůli britské letecké základně v Hornafjörduru byla v této oblasti po celou dobu války rušná letecká doprava, takže již podle zvuku poznali většinu britských a amerických letadel. Tento zvuk však ještě nikdy neslyšeli. A ještě nikdy ten hukot nebyl slyšet tak silně. Jako by to letadlo letělo přímo k jejich statku.

Vyšli ven a chvíli stáli na schodech, když zvuk ještě zesílil.

Zpozorněli a naslouchali hlubokému vrčení, které se blížilo k ledovci. Na okamžik nad sebou viděli stín, který hned zmizel v temné noci. Měli pocit, jako by se letadlo pokoušelo stoupat.

Hukot se pomalu vzdaloval, až nad ledovcem utichl. Oba mysleli na to samé. To nemohlo dopadnout dobře. Letadlo letělo příliš nízko. Kvůli vichřici byla viditelnost nulová a věděli, že stroj za několik minut narazí do ledovce. I kdyby letadlo ještě nabralo výšku, bylo už pozdě. Ledovec byl příliš blízko.

Když hukot utichl, stáli několik minut na schodech, hleděli do tmy a naslouchali. Nebylo nic slyšet. Pak se vrátili dovnitř.

Nemohli nikomu zatelefonovat a povědět, co viděli a slyšeli, protože jiná vichřice nedávno přerušila telefonní spojení.

V tom počasí nebylo možné vedení opravit. Na to byli zvyklí. Teď se přihnala další vichřice, ještě zuřivější než ta předešlá. Když šli do postele, hovořili o tom, že se pokusí na koních dojet do nejbližšího městečka, Höfnu v Hornafjörduru.

Tam chtěli ohlásit havári letadla, jakmile to počasí umožní.

O čtyři dny později vichřice utichla a oni vyrazili do Höfnu.

V novém sněhu mohli jet jen pomalu. Byli to bratři a bydleli na statku sami. Jejich rodiče už nežili a ani jeden z nich se neoženil. Po cestě odpočívali na jednom statku a na dalším nocovali. Řekli těm lidem o letadle a o svých obavách, že se zřítilo. Lidé na oněch statcích si však ničeho nevšimli.

Když bratři přijeli do Höfnu, pověděli místním o nehodě.

Zpráva o tom, že jižně od ledovce Vatnajökul bylo spatřeno letadlo a že se patrně zřítilo na ledovec, byla telefonicky předána do Reykjavíku. Letecký dispečink amerických okupačních sil, který koordinoval veškerou leteckou dopravu nad Islandem a severním Atlantikem, nevěděl o žádném letadle, které by se tou dobou pohybovalo v dané oblasti.

Vzhledem k nebezpečnému počasí byla letecká doprava omezena na minimum.

O něco později téhož dne dorazil na zemskou radu v Höfnu telegram z vrchního velitelství. Vyšetřování případu se nyní ujaly americké ozbrojené síly, které chtěly na ledovec vyslat záchranná družstva. Tím byla pro místní úřady celá věc vyřízená. Všem nepovolaným se zakazovalo přibližovat k předpokládanému místu havárie.

O čtyři dny později do Höfnu dorazilo dvanáct vojenských transportérů s přibližně dvěma sty muži. Během nejtemnějších zimních měsíců bylo letiště u Höfnu uzavřené a velké ledovcové řeky na jihu byly neprůjezdné. Vojenská vozidla měla šest kol a byla vybavená sněhovými řetězy. V konvoji projela severním Islandem a kolem fjordů na východním pobřeží přijela k Vatnajökullu. I cesta přes severní Island, která vedla kolem téměř celého ostrova, byla takřka nesjízdná.

Hlavní silnice, která spojovala jednotlivé části země, byla těžko něco jiného než sněhem zavátá pista a na Mödrudalurské vysočině na severovýchodě Islandu si cestu museli prokopávat.

Setnina se skládala z vojáků 10. pěšího a 46.

dělostřeleckého pluku, kterým velel generál Cortlandt Parker, vrchní velitel amerických ozbrojených sil na Islandu. Několik vojáků se předchozí zimy zúčastnilo cvičení na ledovci Eiríksjökul , ale většina z nich neměla lyžařský výcvik ani zkušenosti s ledem a sněhem.

Oddíl vedl důstojník jménem Mil er. Vojáci se utábořili poblíž Höfnu, kde byla kasárna, která postavily na začátku války britské jednotky. Odtud postupovali dál směrem k ledovci. Než vojáci dorazili k oběma bratrům, uplynulo od nehody už téměř deset dnů. Po tu dobu téměř bez ustání sněžilo. Vojáci postavili základní tábor vedle statku a oba bratři jim ukázali cestu k ledovci. Neuměli anglicky, ale rukama nohama Millerovi vysvětlili, kudy stroj letěl, a zároveň mu dali najevo, že není velká naděje najít na ledovci nebo v okolí letadlo uprostřed zimy. „Vatnajökull je největší ledovec v Evropě,“

říkali a vrtěli hlavou. „To byste mohli hledat jehlu v kupce sena.“ Navíc byly zřejmě všechny stopy havárie zaváté.

Kapitán Mil er jejich radám rozuměl, ale neřídil se jimi.

Přestože vše bylo pod sněhem, vylezli u statku na ledovec a přes obtížné podmínky se vydali dál. Dny byly krátké. Světlo bylo jen mezi desátou hodinou ráno a půl pátou odpoledne, takže na hledání neměli moc času. Mil er měl své lidi pod kontrolou. Bratři rychle zjistili, že většina těch vojáků ještě nikdy nebyla na ledovci a že s takovýmito výpravami nemají zkušenosti. Vedli je a vyhýbali se trhlinám a zlomům. V jedné dolině na okraji ledovce ve výši jedenáct set metrů nad mořem vojáci rozbili tábor.

Millerova setnina tři týdny pátrala na ledovcových splazech a na centrálním ledovci na ploše velké pět kilometrů čtverečních. Tou dobou bylo počasí stabilní a vojáci postupovali systematicky. Rozdělili se do dvou skupin; jedna prohledávala terén od základního tábora na statku nahoru, druhá pátrala z horního tábora směrem dolů. Když se setmělo, shromáždili se ve svých stanech, jedli, spali a zpívali písně, které bratři znali z rádia. Nocovali v britských stanech z dvouvrstvého nylonu a zahřívali se vařiči od firmy Primus a petrolejovými lampami. Měli na sobě tlusté kožichy, které jim sahaly až po kolena, a kapuce s kožešinovou podšívkou. Na rukou měli tlusté, hrubé rukavice z islandské vlny.

Při této první pátrací akci nebylo nalezeno nic kromě ráfku příďového kola. Bratři jej našli nahoře na ledovci, dva kilometry od okraje ledovce, a Miller si jej hned vzal. Ledovec byl na tom místě poměrně rovný a nenašli žádné stopy toho, že by se tam letadlo roztříštilo nebo že by tam nouzově přistálo. I kdyby se na tom místě zřítilo, byl by vrak pod ledem a sněhem, tvrdili bratři. Ledovec ho spolkl.

Kapitán Miller byl při pátrání po letadle neúnavný a rychle si získal úctu obou bratrů, kteří vůči němu chovali velký respekt a byli ochotni udělat pro něho všechno. Mil er se jich často ptal na radu kvůli jejich znalostem terénu, takže se mezi nimi brzy vyvinul přátelský vztah. Když byla expedice na ledovci již podruhé překvapena špatným počasím, byl Mil er nucen pátrání vzdát. Při druhé vichřici zmizel pod sněhem jeden stan a nemalá část výstroje a už je nikdy nenašli.

Oba bratry během té pátrací akce zaujaly dvě věci.

Jednoho dne potkali Millera ve stáji pro koně. Ta byla spojená se stájí pro dobytek a se stodolou. Přišli tam přes stáj pro dobytek a překvapili Mil era, když stál v boxu u jednoho koně a hladil ho po hlavě. Vypadalo to, jako by důstojník, který si svým energickým vystupováním a důsledností získal obdiv obou bratrů, plakal. Objímal koně okolo krku a lehce se mu chvěla ramena. Trhl sebou, když si jeden z bratrů odkašlal.

Pohlédl na ně a oni uviděli vlhké stopy, které mu ve tváři zanechaly slzy. Mil er se rychle vzpamatoval, když si jich všiml, utřel si obličej a choval se, jako by se nic nestalo. Bratři o něm spolu často hovořili. Ještě se ho nezeptali, kolik mu je let, ale vypadalo to, že mu není víc než pětadvacet.

„Jaké krásné zvíře ,“ řekl Mil er ve svém jazyce a bratři mu nerozuměli. Asi se mu stýská, pomysleli si. Utkvělo jim to v paměti.

Druhá věc, která je udivila, byl ráfek kola. Měli dost času na to, aby ho prozkoumali, než přišel Mil er a vzal si ho.

Pneumatika se uvolnila, takže viděli jen ráfek, který visel na ulomeném závěsu. Ještě dlouho hovořili o tom, že do ráfku bylo vyryté slovo v řeči, které rozuměli ještě méně než angličtině.

Kruppstahl.

1999

1

Ta budova stála poblíž Bílého domu ve Washingtonu. Dříve sloužila jako skladiště, než byla za několik miliard přestavěna, aby se do ní uchýlila jedna z mnoha tajných organizací v tomto městě. Při tom se na ničem nešetřilo, ani venku, ani uvnitř.

Výkonné počítače byly zapnuté dnem i nocí a zpracovávaly informace z celého světa. Ve starém skladišti se shromažďovaly satelitní snímky vojenské tajné služby.

Vyhodnocovaly se a třídily, a pokud se zjistilo něco neobvyklého, byl vyhlášen poplach.

Oficiálně se to místo jmenovalo jen Budova 312.

Organizace, která tam sídlila, byla jedním ze základních pilířů americké obrany v dobách studené války. Založili ji na počátku šedesátých let, v době, kdy studená válka vrcholila, a byla pověřena především vyhodnocováním výzvědných snímků ze Sovětského svazu, Číny, Kuby a dalších zemí, které byly považovány za nepřátele USA. Od konce studené války patřilo k jejím úkolům například sledování teroristických táborů v zemích na východ od Středomoří a monitorování bojů na Balkáně. Organizace disponovala celkem osmi satelity na oběžných drahách Země ve výši od osmi set do patnácti set kilometrů.

V čele vojenské tajné služby stál generál Vytautas Carr. V

této chvíli pozoroval obrazovky, které zabíraly celou jednu stěnu v řídícím středisku v horním patře budovy, a pozorně studoval záběry, kvůli kterým ho zavolali. Kvůli dvanácti mamutím počítačům, které nepřetržitě pracovaly v oddělené části místnosti, se v budově udržovala nízká teplota. Dveře hlídali dva ozbrojení strážní. V sále stály čtyři řady blikajících počítačových obrazovek.

Carrovi bylo kolem sedmdesáti a už dávno měl být v důchodu, ale v jeho případě udělala organizace výjimku. Měřil skoro dva metry a věk se na něm ještě neprojevil. Celý život sloužil v armádě; bojoval v Koreji a byl jednou z nejdynamičtějších vůdčích osobností tajné služby, kterou pomáhal budovat a které vtiskl svou pečeť. Nenosil uniformu, nýbrž dvouřadový oblek. Obrazovky se odrážely v jeho brýlích.

Za nimi se skrývaly malé oči s pichlavým pohledem, které byly upřené na dva monitory v levém dolním rohu.

Na jednom z nich byly fotografie z archivu organizace, v němž byly uložené miliony satelitních snímků z uplynulých čtyř desetiletí. Snímky, které si Vytautas Carr prohlížel, byly zhotoveny nad Islandem, nad jihovýchodní částí Vatnajökul u.

Starší snímek pocházel z loňského roku, novější byl teprve několik hodin starý. Na starší fotografi nebylo nic neobvyklého, jen sněhem zavátý ledovec a trhliny v něm, ale na novém snímku bylo možné v levém spodním rohu rozeznat malou skvrnu. Snímky byly zrnité a rozmazané, ale po jistém zpracování se jejich kvalita zlepšila. Carr poprosil o zvětšení skvrny a ta byla zvětšena tak, že zabírala celou obrazovku.

„Koho máme v Keflavíku?“ zeptal se muže u kontrolního pultu, který mu ukázal ony snímky.

„V Keflavíku nemáme nikoho.“

Carr přemýšlel.

„Zavolejte mi Ratoffa,“ řekl potom. „Doufám, že to zase není fantom jako v sedmašedesátém,“ dodal.

„Máme lepší satelity než tenkrát,“ řekl muž, který už měl v ruce sluchátko telefonu.

„Ještě nikdy jsme neměli tak zřetelný snímek ledovce. Kolik lidí o těch nových fotografiích ví?“

„Jen zbytek osmihodinové směny, což jsou tři lidé, kromě vás a mě samozřejmě.“

„Vědí, o co se jedná?“

„Nemají tušení. Ty fotografie jim nepřipadaly ničím zvláštní.“

„Nechme je při tom,“ řekl Carr a vyšel ven. Dlouhou chodbou se vydal do své kanceláře. Uvnitř za sebou zavřel dveře. Tu zazvonil telefon.

„Na lince dvě je Ratoff,“ ozval se hlas ve sluchátku. Carr se zašklebil a zmáčkl tlačítko.

„Jak dlouhou dobu potřebujete na to, abyste odletěl do Keflavíku?“ zeptal se Carr.

„Co je Keflavík?“ zeptal se hlas ve sluchátku.

„Naše vojenská základna na Islandu,“ odpověděl Carr.

„Island? Mohl bych tam být tak zítra večer. Co se děje?“

„Máme velmi jasné snímky největšího ledovce na ostrově.

Zdá se, že konečně vydal to, co jsme tam před mnoha lety ztratili. Potřebujeme v Keflavíku někoho, kdo tam bude řídit všechny naše operace. Doprovodí vás tam dvě speciální jednotky, vybavení si sežeňte sám. Řekněte, že jde o rutinní akci. Kdyby vám Islanďané dělali problémy, odkažte je na ministra obrany. Promluvím s ním. A postarám se i o to, aby příslušné islandské orgány byly informovány a aby obdržely vysvětlení. Islanďané citlivě reagují na všechno, co se týká naší vojenské základny. Na naše velvyslanectví na Islandu odletí Immanuel Wesson a bude tam fungovat jako náš mluvčí. Další informace obdržíte po cestě.“

„Předpokládám, že jde o tajnou operaci.“

„Jinak bych vás do toho nezatahoval.“

„Keflavík. Teď si vzpomínám. Nedošlo tam na tom ledovci v roce 1967 k nějaké nehodě?“

„Teď máme lepší satelity než tenkrát.“

„Jsou to tytéž souřadnice jako tehdy?“

„Ne. Pozice se změnila. Ten zatracený ledovec je pořád v pohybu,“ řekl Carr a zavěsil, aniž by se rozloučil. Neměl Ratoffa rád. Vstal, otevřel velkou prosklenou skříň a vytáhl z ní dva malé klíče. Potěžkal je v dlani. Jeden byl o něco větší než druhý, ale oba byly velmi úzké a očividně patřily k nějakému malému zámku. Opět je položil do skříně.

Už to bylo mnoho let, co si Carr prohlížel ten ráfek. Vytáhl ho ze skříně a potěžkal v ruce. Přečetl nápis: Kruppstahl. To byl důkaz. Ráfek seděl k typu a velikosti stroje, k roku výroby a k nosnosti letadla. Byl to důkaz, že to letadlo bylo nahoře na ledovci.

A teď ho konečně našli.

Po tolika letech.

2

Kristin zavřela oči. Cítila, jak ji bolí za čelem. Ten muž ji už potřetí navštívil a obvinil ministerstvo z toho, že byl podveden.

Při prvních dvou návštěvách se ji pokusil zastrašit svým bezohledným a nestydatým jednáním. Vyhrožoval žalobou, pokud za údajnou chybu ministerstva nedostane odškodné. Už dvakrát si musela vyslechnout ty litanie a pokaždé se dokázala vzpamatovat a snažila se mu odpovídat věcně a klidně.

Vypadalo to, jako by jejím slovům nevěnoval sebemenší pozornost. Nyní už potřetí seděl v její kanceláři a celý žalozpěv začal odznova.

Odhadovala, že může mít tak čtyřicet, byl možná o deset let starší než ona sama. Zdálo se, že ten věkový rozdíl mu stačil na to, aby se roztahoval v její kanceláři a vyhrožoval jí, dokonce ji častoval pohrdavými formulkami jako „ti mladí jako ty“. Ani se nesnažil své pohrdání vůči ní zakrýt. Nebo to bylo tím, že byla žena, či tím, že byla právnička? Nevěděla to.

Předpokládala, že si myslí, že s ní takto může jednat, jelikož byla mladší než on a ještě k tomu žena. Jmenoval se Randolf.

Asi mu říkají Randy, pomyslela si a v duchu se usmála. Měl pečlivě upravený krátký vous a černé, husté, nagelované vlasy. Na sobě měl tmavý oblek a vestu s tenkým stříbrným řetízkem od hodinek. Občas je vytáhl a znuděně otevřel svými dlouhými, tenkými prsty, jako by na tyto žvásty neměl čas. Tak se sám vyjádřil.

Má pravdu, jsou to žvásty, pomyslela si. Prodával mrazicí zařízení do Ruska a ministerstvo zahraničí a obchodní komora mu v tom byly nápomocny. Vyslal čtyři zásilky, jak se vyjádřil, do Murmansku a na Kamčatku, ale nedostal ještě ani jediný rubl. Tvrdil, že právnička, která na ministerstvu pracovala dříve, mu navrhla, že má nejdřív poslat zásilky a teprve pak fakturu. To i udělal, s tím důsledkem, že jeho výrobky v hodnotě téměř čtyř milionů islandských korun nyní zmizely v Rusku. Při pokusu získat je zpět neuspěl a nyní od obchodní komory a hospodářského oddělení ministerstva žádal pomoc nebo odškodné, pokud by to nešlo jinak. „Co to tu pracuje za pitomce?“ neustále opakoval. Kristin zatelefonovala své předchůdkyni, která jí vysvětlila, že tomu muži nikdy žádné rady nedávala. Taky před ním Kristin varovala. Jednou jí vyhrožoval násilím.

„Musíš si přece být vědom toho, že obchody s Ruskem jsou za momentální situace navýsost riskantní,“ řekla při jejich prvním setkání a odkázala ho na to, že ministerstvo sice domácím firmám při budování obchodních vztahů se zahraničím podle svých možností pomáhá, ale že podnikatelské riziko v každém případě leží na firmách.

Ministerstvo tohoto stavu věcí litovalo a rádo by ho podpořilo, kdyby se přes islandské velvyslanectví v Moskvě spojil se svými ruskými partnery, ale pokud by se mu nepovedlo pohledávky vymoci, nemohlo ministerstvo nic dělat. Toto jinými slovy opakovala i při jejich druhém rozhovoru a nyní mu to vysvětlovala už potřetí, když s rozzuřeným obličejem a tím směšným stříbrným řetízkem na vestě seděl před ní. Setkání se protahovalo. Už bylo pozdě a ona chtěla domů.

„Tak jednoduché to se mnou mít nebudete,“ řekl. „Klidně necháte člověka ve spárech ruské mafie. Asi jste na její výplatní listině. Kdo ví? Mluví se o tom. Chci zpátky své peníze, a jestli…“

Tu litani už znala a rozhodla se utnout ho. Teď už toho měla dost. Čím dál tím víc ji bolela hlava a navíc už bylo pozdě.

„Je nám samozřejmě líto, žes při svých obchodech s Rusy přišel o peníze, ale to není náš problém,“ řekla klidně. „My nerozhodujeme za druhé. Musejí se rozhodnout sami, co udělají. Když jsi tak slabomyslný, že pošleš bez jakýchkoli garancí zboží za x milionů do ciziny, tak jsi ještě tupější, než jak vypadáš. A teď, prosím, opusť mou kancelář a v budoucnu mě s tím nesmyslem o zodpovědnosti ministerstva neotravuj.“

Hleděl na ni. Slova „slabomyslný“ a „tupý“ mu ještě zněla v hlavě. Otevřel ústa, aby něco odpověděl, ale ona byla rychlejší.

„A teď běž laskavě ven.“ Viděla, že se rozzuřil.

Pomalu vstal, aniž by od ní odtrhl pohled, a pak nad sebou ztratil kontrolu. Popadl židli, na které seděl, a mrštil jí o zeď.

„Tak snadno se mě nezbavíš!“ řval. „Ještě se setkáme a pak uvidíme, kdo z nás dvou je tupější! Toto je spiknutí!

Spiknutí! A za to mi zaplatíš.“

„Ano, ano, drahoušku, ale teď už vypadni,“ řekla, jako by mluvila k šestiletému dítěti. Věděla, že ho tím rozlítí ještě víc, ale nedokázala si to odpustit.

„Dávej si pozor. Nemysli si, že to, že se mnou takto mluvíš, nechám jenom tak!“ zařval, přišel ke dveřím a práskl jimi za sebou tak, že se otřásly stěny. Před kanceláří se shromáždili spolupracovníci z ministerstva, když praštil židlí o zeď a začal řvát. Viděli, jak celý rudý hněvem vyběhl ven. Pak ze dveří vyšla Kristin.

„Všechno v pořádku,“ řekla ke spolupracovníkům. „Má problémy,“ dodala a opatrně zavřela dveře. Posadila se za psací stůl. Celá se chvěla. Nějakou dobu tam seděla a snažila se uklidnit. Na něco takového ji studium práv nepřipravilo.

Kristin byla malá, měla tmavou pleť a krátké černé vlasy. Její tvář byla úzká, měla jemné rysy a v jejích ostrých, hnědých očích se zračilo odhodlání a sebejistota. Byla považovaná za důslednou a neústupnou a na ministerstvu měla pověst zuřivce.

Zazvonil telefon. Byl to její bratr, který si hned všiml, že se něco stalo.

„Něco není v pořádku?“ zeptal se.

„Právě tu byl jeden chlap, který po mně málem hodil židli.

Jinak je všechno v pořádku.“

„Hodil židli? S kým to vlastně na ministerstvu pracuješ?“

„S ruskou mafií, předpokládám. Je to spiknutí. U tebe něco nového?“

„Všechno v pořádku. Právě jsem si koupil nový mobil.

Rozumíš mi dobře?“

„Jako vždycky.“

„Jako vždycky,“ zopakoval. „Víš, kde teď jsem?“

„Kde jsi?“

„Poblíž Akureyri. Horská služba je zrovna na cestě k Vatnajökullu.“

„K ledovci? Teď, v zimě?“

„Zimní cvičení. Už jsem ti o tom vyprávěl. Zítra budeme na ledovci a pak ti zavolám znovu. Musíš mi říct, jaký je ten mobil.

Je teď zvuk v pořádku?“ opět se zeptal.

„Super. Zůstaň s ostatními. Slyšíš? Nikam nechoď sám.“

„Jistě. Stál mě sedmdesát tisíc korun.“

„Co?“

„Ten mobil. Je to NMT, funguje i v neobydlených oblastech mimo síť GPS.“

„NMT? Zbláznil ses? Over and out.“

„Neříká se ‚over and…‘“

Zavěsila. Její bratr Elías byl o deset let mladší než ona a měl bezpočet hobby, která se většinou týkala outdoor aktivit.

Jeden rok to byl lov. To měli pořád v mrazáku sobí maso a divoké husy. Pak to byl parašutismus. Neustále se pokoušel přemluvit ji ke společnému seskoku, ale bezúspěšně. Další rok to byl rafting, potom jízdy džípem po vysočině, túry na ledovce, lyžování, motorové sáně a tak dál a tak dál. Mobil za sedmdesát tisíc korun, to mu bylo podobné. Byl blázen do nejnovější techniky. V jeho džípu to vypadalo jako v kokpitu letadla.

V tomto ohledu si sourozenci vůbec nebyli podobní. Když přišla zima, Kristin by nejraději zalezla a do jara nevylézala.

Nikdy nedělala výlety na vysočinu a v zimě po Islandu vůbec necestovala. O letních prázdninách se držela okružní silnice na pobřeží a nocovala v hotelech. Jinak své dovolené trávila v cizině: v USA, kde studovala, nebo v Londýně u přátel, kteří tam žili. V nejtemnějším ročním období si často koupila týdenní dovolenou někde na pláži. Tmu a chlad snášela jen těžko. Mnohdy se jí zmocňovaly deprese, když všude byla tma.

Mimo to si však rozuměli dobře. Další sourozence neměli a přes věkový rozdíl deseti let – nebo právě proto – si byli vždy blízcí. Elías pracoval v jednom velkém autoservisu v Reykjavíku, kde se opravovaly džípy. Kristin byla právnička, měla diplom z mezinárodního práva z jedné kalifornské univerzity a už dva roky pracovala na ministerstvu zahraničí.

Její místo odpovídalo jejímu vzdělání. Návštěvy jako ta dnešní byly výjimkou.

Doufám, že bude na ledovci opatrný, pomyslela si po cestě domů. V hlavě měla rozhovor s Randolfem. Měla pocit, že ji někdo sleduje, když v centru šla po pěší zóně a z Laugarvegur odbočila na svou ulici, Tómasarhagi. Takové pocity jinak vůbec neznala. Řekla si, že to asi vyvolal ten nepříjemný rozhovor.

Ohlížela se, ale neviděla nic podezřelého. Kroutila hlavou sama nad sebou. Přesto se cítila nejistě.

Ještě nikdy ji nikdo neobvinil z toho, že bere úplatky od ruské mafie.

3

Dopravní letadlo C-17 amerických ozbrojených sil přistálo v osm hodin večer místního času na letišti v Keflavíku. Bylo chladno, několik stupňů pod nulou, ale předpověď počasí hlásila nárůst teploty a silné sněžení. Mohutný stroj roloval v zimní temnotě ke konci přistávací dráhy číslo sedm, která byla vyhrazená výlučně pro americkou armádu, jež měla v Keflavíku svou základnu.

Letadlo zastavilo, otevřela se zadní nakládací rampa a osazenstvo, jež sestávalo z příslušníků tajných speciálních jednotek, vyšlo ven. Ihned začali letadlo vykládat. Výkonné sněžné skútry, pásová vozidla, lyžařské vybavení: kompletní výstroj pro výpravu na ledovec. Patnáct minut po příletu vyjel první nákladní vůz naložený vybavením speciálních jednotek z letiště. Nejprve odbočil na silnici do Reykjavíku a pak se vydal jižní trasou k Vatnajökullu.

Byl to německý vůz, mercedes, bez nápisu a s islandskou státní poznávací značkou. Vypadal jako jeden z mnoha tahačů s návěsem, které jezdily po místních silnicích. S nákladem, který byl vyložen z C-17, odjely celkem čtyři nákladní vozy různých značek, zatímco letadlo čekalo na konci přistávací dráhy. Vozidla opouštěla letiště v půlhodinových intervalech a nenápadně se zařadila do dopravy.

V posledním voze seděl Ratoff, velitel expedice. Na letišti ho přivítal admirál, velitel amerických ozbrojených sil na Islandu. Byl o Ratoffovi informován, jeho pokyny zněly tak, že měl poskytnout tahače a neměl klást žádné otázky. Admirál byl na Island převelen kvůli skandálu, ve kterém šlo o rozsáhlé rozkrádání ve skladech jedné vojenské základny na Floridě.

Měl dost soudnosti na to, aby se neptal na podrobnosti, nedokázal se však držet úplně zpátky. Věděl o rozruchu, který způsobil ten flek na ledovci v roce 1967, znal fámy, které o tom kolovaly, a podle výbavy speciálních jednotek odhadoval, že teď se chystá něco podobného jako před dvaatřiceti lety: výprava na ledovec.

„Nepotřebuješ náš vrtulník?“ zeptal se, když stál vedle Ratoffa a pozoroval vykládání. „Máme nové vrtulníky Pavehawk. Ty by vás mohly…“

Ratoff měl okolo padesátky a na spáncích již byl prošedivělý. Byl malý a štíhlý, měl slovanské rysy v obličeji a malé, téměř černé oči. Na sobě měl tlustou zimní kombinézu a bagančata. Na admirála vůbec nepohlédl.

„Obstarej nám, co potřebujeme, a jinak nás nech na pokoji,“

řekl a nechal tam admirála stát.

Uplynuly dva dny od chvíle, kdy se objevil ten bod na satelitním snímku, a od té chvíle se Carr nezastavil. C-17

podle plánu čekal připraven k odletu na letišti v Keflavíku do ukončení operace. Dnem i nocí u něj stálo osm ozbrojených strážných. Letadlem přiletěl generál Immanuel Wesson, který měl spolu s deseti příslušníky speciálních jednotek převzít velvyslanectví v Reykjavíku. Velvyslanec a jeho nejbližší spolupracovníci byli odesláni na dovolenou.

Vše komplikoval déšť se sněhem, na jihu Islandu ležela pokrývka těžkého mokrého sněhu. Stěrače nákladních vozů s tím moc neudělaly. Až do Hveragerdi a Selfossu, prvních obcí za Reykjavíkem, byla doprava hustá, dále na východ však už byla cesta prázdná. Nákladní vozy po celou dobu udržovaly stejné rozestupy. Potmě a za hustého sněžení minuly Heliu a Hvolsvöllur, dvě malé vesnice v jihozápadní nížině, a jely dál přes Vík í Mýrdal do Kirkjuaejarklausturu. Pak jely po mostech přes ledovcové řeky na Skeidarásanduru. Nikde nevzbudily pozornost. Úplně obyčejná nákladní auta.

Ratoff věděl, o co jde, a věděl i o výpravě z roku 1967. Bylo to už podruhé, co se kvůli tomu letadlu na ledovci Vatnajökul konala taková expedice. Věděl, že přes ledovcovou řeku Skeidará tehdy ještě nevedl most a že tenkrát museli jet po špatných štěrkových pistách na severu, aby se k ledovci dostali z východu. Tehdy si hodně lámali hlavu nad tím, jak to udělat, aby ta akce byla nenápadná – tak jako nyní. Nakonec neměli na vybranou a kryli ji jako cvičení přistání na Měsíci. V

tajné službě se o tom mluvilo ještě teď.

Chránila je tma a přes sněžení byly cesty, které už mezitím byly vyasfaltované, pro nákladní vozy sjízdné. Minuli národní park Skaftafel a vydali se k Hornafjörduru. Těsně před Höfnem odbočili z pobřežní silnice na cestu vedoucí k ledovci a zastavili u statku, který patřil dvěma bratrům. Než dorazil Ratoffův vůz, začali vojáci s vykládáním a při jeho příjezdu již byly první sněžné skútry připravené.

Farmář stál ve dveřích a pozoroval vojáky. Něco podobného už kdysi viděl. Ratoffa, který šel k němu, neznal, ale setkal se s jinými lidmi podobného ražení. Farmář se jmenoval Jón a nyní bydlel na statku sám. Jeho bratr zemřel před několika lety.

„To má být zase nějaký útok na ledovec?“ zeptal se islandsky, zatímco si ve dveřích podal ruku s Ratoffem. Ratoffa doprovázel tlumočník. Přeložil mu, co farmář řekl.

Ratoff se na Jóna usmál. Oklepali si sníh z šatů a šli dovnitř. Bylo tam útulno a teplo. Posadili se v obývacím pokoji, Ratoff ve své bílé kombinéze, tlumočník v lyžařské bundě a farmář v červené kostkované košili, ošoupaných džínách a ponožkách. Bylo mu téměř osmdesát a měl pleš a vrásčitou tvář, ale byl zdravý a čilý a byl na tom dobře i duševně. Když se posadili, nabídl jim kávu a šňupací tabák. Ratoff ani tlumočník si se šňupacím tabákem nevěděli rady, takže zavrtěli hlavou. Jón pochytil několik anglických slov, něco rozuměl, ale mluvit neuměl. Bez tlumočníka, který přijel z vojenské základny v Keflavíku, kde pracoval už několik let, by to nešlo.

Pro Jóna to byla už třetí vojenská expedice na ledovec, která hledala letadlo, pokud se v to počítalo i pátrání kapitána Millera na konci války. Kromě toho kapitán Mil er ledovec prohledával na vlastní pěst při svých návštěvách ostrova. To vždycky bydlel u bratrů a na ledovec si bral detektor kovů. Po dvou nebo třech týdnech znovu odletěl do Spojených států.

Konal tyto expedice vždy jednou za několik let a mezi ním a bratry vznikl přátelský vztah. Když se při velké akci v roce 1967 bratři ptali Američanů na Mil era, řekli jim, že zemřel. To byla vůbec největší výprava na ledovec, jakou kdy Jón zažil.

Bratři při ní tak jako při předchozí expedici pomáhali jako horští vůdci a přivedli vojáky k ledovci. Došlo jim, že na nějakém satelitním snímku se objevil vrak letadla. Tou dobou už armáda žádné průzkumné lety neprováděla. Bratři předtím občas viděli letadla, ale když je vystřídaly satelity, náhle zmizela. Bratři se často ptali, proč mají Američané o to německé letadlo tak velký zájem, že ho hlídají satelity a že z jejich statku dělají výpravy, jakmile by ledovec mohl vydat kus letadla. Bratři Mil erovi slíbili, že nikomu, ani v nejbližším okolí, ani nikde jinde, o skutečném cíli výprav neřeknou. Miller je poprosil, aby mluvili o vojenských cvičeních, kdyby byli lidé zvědaví a pokoušeli se do toho strkat nos. To bratři udělali.

Mezi sebou probírali různé hypotézy, některé z nich velmi odvážné. Možná v tom stroji byly židovské diamanty nebo umělecká díla, která nacisté nakradli v Evropě, možná byl na palubě nějaký vysoký vojenský hodnostář, možná nějaká tajná zbraň. Ať už to bylo cokoli, americká armáda na tom měla velký zájem a chtěla to získat, aniž by vyvolala rozruch.

Americké ozbrojené síly z nějakého důvodu zpanikařily, jakmile se na ledovci objevil černý bod.

„Co jste zjistili tentokrát?“ zeptal se Jón a pohlédl na tlumočníka, který překládal jeho otázku.

„Myslíme, že jsme to konečně našli,“ přeložil tlumočník Ratoffovu odpověď. „Lepší satelity.“

„Samozřejmě, lepší satelity,“ odpověděl Jón. „Víš, co v tom letadle je, když po tom tvoji lidé tak šílí?“

„Nemám tušení,“ řekl Ratoff. „Poslali mě jenom proto, abych tu provedl speciální operaci. Do toho, co to je za letadlo nebo co je uvnitř, mi nic není. Jde mi jen o to, abych provedl své rozkazy.“

„Nepřekvapilo by mě, kdybyste to letadlo tentokrát našli,“

řekl Jón. „Už od šedesátých let tu je poměrně teplo a v naší oblasti značná část ledovce roztála.“

„Soudě podle snímků trčí přední část letadla z ledu,“

vysvětloval Ratoff. „Máme souřadnice. Myslím, že všechno půjde rychle.“

„Cestu znáte,“ řekl Jón a šňupl si tabáku. „Horského vůdce už nepotřebujete. Jsem starý, beztak bych vám už nepomohl.“

„Cestu známe velmi dobře,“ řekl Ratoff a vstal.

„V létě tu bývá hodně turistů,“ dodal Jón. „V Höfnu si můžou zorganizovat jízdy džípem po ledovci. Dal jsem jim svolení, že můžou jezdit přes mé pozemky. Je jich čím dál tím víc.“

O něco později Ratoff s tlumočníkem odešli. Rychle se vydali k malému pásovému vozidlu, které se podobalo džípu, nasedli a rozjeli se k ledovci. Velké nákladní vozy zmizely.

Sněžení večer zhoustlo, takže viditelnost byla omezená.

Vozidlo jelo po stopě, kterou za sebou v novém sněhu zanechaly ostatní vozy. Ve sněhu to šlo jen pomalu.

Dorazili k táboru na úpatí ledovce. Tam už byly postavené silné světlomety a stany a všude možně ležely bedny s potravinami. Vojáci v bílých zimních uniformách pracovali organizovaně a soustředěně. Tábor měl být přesunut na ledovec, jakmile by bylo nalezeno letadlo.

I v té chumelenici byla vidět satelitní anténa, která stála před jedním stanem, jenž měl být komunikačním střediskem.

Ratoff se vydal přímo k němu. Dva muži právě upravovali kabely.

„Kdy budeme zapojení?“ zeptal se Ratoff.

„Nejpozději za čtyřicet minut,“ odvětil jeden z vojáků.

„Dejte mi Carra, až budete hotoví.“

Vytautas Carr seděl ve své kanceláři v Budově 312 ve Washingtonu, když zazvonil telefon. „Na jedničce je Ratoff,“

řekl jeho tajemník a Carr zmáčkl tlačítko. V hlavním městě bylo devět hodin večer, na Islandu dvě hodiny v noci.

„Všechno v pořádku?“ zeptal se Carr.

„Všechno jde podle plánu. Jakmile se zítra rozední, vyrazíme na ledovec. Silně tu sněží, ale to pro nás není problém. Jestli jsou souřadnice správné, nebude vadit, když vrak bude pod sněhem.“

„Co místní?“

„Ti o ničem nemají nejmenší tušení. Snažíme se, aby to tak zůstalo.“

„Jsou velmi citliví, pokud jde o naše ozbrojené síly. Musíme být opatrní.“

„Drží hubu, dokud jim platíme.“

„Je někdo na ledovci?“

„Víme o jednom družstvu horské služby, které tam má cvičení. Ale nejsou v naší oblasti a nebudou nám vadit.“

„Ohlaste se, až to letadlo najdete.“

4

Kristin se probudila brzy ráno s nepříjemným pocitem, že ji čeká těžký den. Věděla, že obchodník tu věc jen tak nenechá, a musela se připravit na další setkání s ním, možná ještě dnes. Navíc se necítila dobře, když pomyslela na svého bratra, který byl teď, uprostřed zimy, na Vatnajökullu, kde se každou chvíli mohlo zhoršit počasí. Spala špatně. Krátce před šestou vstala, vysprchovala se a uvařila si kávu. Neměla nikoho, s kým by sdílela svůj život a s kým by mohla mluvit o svých problémech. Někdy jí to chybělo.

Na druhé straně byla sama ráda. Tři roky žila s jedním mužem, se kterým se seznámila, když se vrátila ze studií v Americe. Byl právník tak jako ona. Když přešla první zamilovanost, ukázalo se, že je bezohledný a dominantní. Byla ráda, že už s ním nemusela žít. Když se seznámili, byl úplně jiný, vtipný a zábavný. Pořád se s ním smála, hýčkal ji dárky a dělal všechno možné, jen aby ji překvapil. Potom však začali bydlet spolu a on s tím přestal. Připadalo jí, jako by se uspokojil tím, že ji ulovil na udici, a někdy se jí zdálo, že chce znovu nahodit.

Vždycky stála na vlastních nohou a byla velmi sebevědomá, i když od přírody tichá a zdrženlivá. Soukromý život pro ni byl posvátný a muže v domě nepostrádala. Sex s ním taky nestál za moc. To mohla docela dobře žít i bez toho, pokud to, co spolu měli, byl sex. Poté, co odešel, se uspokojovala sama, když měla chuť. Dokonce si tu svobodu užívala. Vychutnávala si to, že měla čas sama na sebe. Že v koupelně byl jenom jeden zubní kartáček. Že měla byt v Tómasarhagi jen pro sebe. Nemusela nikomu skládat účty.

Mohla jít ven, kdy chtěla, a vrátit se domů, kde se jí to hodilo.

Vychutnávala si samotu. Vychutnávala si to, že nemusela na nikoho brát ohled.

Byla ráda, když to všechno skončilo. Nebyla si jistá, zda by svůj byt chtěla znovu sdílet s někým jiným. Možná to byla příliš velká oběť. Na děti nikdy nemyslela. Možná měla strach z toho, že by se pak podobala svým rodičům. Překvapilo ji, když ten právník začal po tom, co spolu chvíli žili, zničehonic mluvit o dětech. Že by měli mít děti. Pohlédla na něho a odpověděla, že o tom ještě nepřemýšlela. „Pak konečně přestaň přemýšlet o Elíasovi,“ řekl. A potom přišla ta památná věta: „Elías není tvé dítě.“ Není tvé dítě, pomyslela si. Nechápala, kam tím míří.

„Co tím myslíš?“ zeptala se.

„Ty víš dobře, co tím myslím,“ odvětil.

„Ne.“

„Myslím, že se o něho staráš jako o malé dítě.“

„Jako o malé dítě?“

„Voláš mu desetkrát za den. Pořád sem chodí. Ve městě jste stále spolu. Bývá tu po večerech. Někdy tu dokonce spí na gauči.“

„Je to můj bratr.“

„No právě.“

„Ty na Elíase žárlíš?“

„Žárlím,“ odfrkl. „Prostě si myslím, že to není normální.“

„Co není normální?“

„Je to neuvěřitelně úzký vztah.“

„Vždyť jsme sourozenci. Jsme si blízcí. Co je na tom nenormálního?“

„Tak to nemyslím, nenormální, jen… není to tvé dítě. Je to tvůj bratr. Vím, že je mnohem mladší než ty, ale je mu už skoro dvacet a už to není dítě. Někdy mám pocit, že s ním jednáš jako s dítětem.“

Mlčela tak dlouho, že využil příležitosti a zmizel pod záminkou, že musí něco vyřídit v kanceláři.

Krátce poté jejich vztah zkrachoval. Nakonec si vůči němu vypěstovala skutečný odpor. Možná se dotkl citlivého místa.

Otevřel jí oči, které sama otevřít nechtěla. Po rozchodu poznala jiné muže, ale to byly jen krátké známosti, kterých nelitovala, možná s výjimkou jedné. Litovala toho, jak to s ním ukončila, toho způsobu. Byla to její vina. Věděla to. Bylo to zatraceně trapné.

Mnohdy, když byla sama doma a neměla co na práci, si připadala, jako by hleděla do budoucnosti. Viděla se, jak tiše a zdrženlivě stárne, chřadne a umírá, bez dětí, bez rodiny, beze všeho. Viděla se, jak stárne v tichu, které zažívala za dlouhých letních večerů, kdy neměla nic na práci a znovu probírala papíry v kanceláři. Když se cítila vyrušená voláním dětí na ulici. Když si večer lehla a cítila, jak jí únava pomalu odchází z těla. Mnohdy skutečně cítila, jak se to děje. Bylo to, jako by ji čas uzavřel do sebe. Po všechny ty dlouhé dny. Po všechny ty dlouhé, tísnivé dny, které ubíhaly v samotě a tichu. Mnohdy se jí to líbilo. Mnohdy si přála, aby její život byl živější.

Elías byl její rodina. Její matka byla mrtvá a k otci neměla téměř žádný vztah. Jiné příbuzné neměla. Možná měl právník pravdu, když řekl, že Elías si nárokuje příliš mnoho jejího času. Sama to tak však nikdy necítila.

Zahloubána do svých myšlenek seděla nad šálkem kávy a listovala novinami, než šla do práce. Opustila dům ve tři čtvrtě na devět. Do východu slunce zbývala ještě nejméně hodina.

Hustě sněžilo. Tou dobou bylo na ulicích rušno a Kristin pomalu kráčela zasněženým městem. Lidé pospíchali do práce, když předtím odvedli nejmladší děti do školky a starší do školy. Sníh tlumil všechny zvuky. Ve vzduchu se vznášel smog. Kristin neměla auto. Raději chodila pěšky, než aby se rozčilovala v dopravních zácpách. Vzdálenosti v Reykjavíku jí nepřipadaly velké. Žila v Kaliforni . Tam se dá mluvit o vzdálenostech. V Reykjavíku žilo jen sto dvacet tisíc lidí, ale někdy to vypadalo, jako by si jeho obyvatelé mysleli, že žijí v milionovém velkoměstě.

V kanceláři dostala zprávu, že ji očekává předseda obchodní komory a personální referent ministerstva. Co se to děje? ptala se a připravila se na nejhorší. Když oba přišli, vyprávěli, že muž vyvážející chladírenská zařízení, onen Randolf, vyhrožoval předsedovi obchodní komory, že do toho zapojí policii. Křičel, že předsedovi obchodní komory zakroutí krkem, a neznělo to jako planá výhrůžka. Večer řediteli telefonoval a zdálo se, že je střízlivý, rady ohledně obchodů s Ruskem ho však doháněly k zuřivosti.

„Ale co to má společného se mnou?“ zeptala se Kristin, když jí to ti dva povyprávěli do posledního detailu.

„Výslovně zmínil tvé jméno. Pokud vím, nebyl zrovna spokojený, když odtud včera odcházel,“ řekl personální referent ministerstva zahraničí, mladý frajírek, který nastoupil do stranického výtahu k moci a doufal ve velkou kariéru na politické scéně.

„Urážel mě tak jako posledně, takže jsem ho vyrazila. Pak vzal židli a mrštil jí o zeď. Vůbec jsem jeho výhrůžky nebrala vážně. A to ho rozběsnilo nejvíc. Co je to vlastně za idiota?

Myslí si, že jsme se proti němu spikli.“

„Obrátil jsem se na policii,“ řekl předseda obchodní komory, kulaťoučký muž s dobromyslným obličejem. „Randolf v uplynulých letech kšeftoval se vším možným, ale policie si myslí, že vše bylo v rámci zákona. Navštívili ho a pobavili se s ním. Samozřejmě sliboval, že se to už nebude opakovat, a tvrdil, že se prostě jen rozhněval, ale policie nám radí, abychom byli opatrní. Nevěří mu. Říkal o tobě věci, které bych nechtěl opakovat. Vypadá to, že v Rusku přišel o spoustu peněz. Kvůli tomu tak zuří a viní z toho nás.“

„Nejsem s tou záležitostí obeznámená do všech podrobností,“ řekla Kristin, „ale my jsme mu určitě žádné mylné informace nedali.“

„Právě,“ řekl personální referent. „Tvrdí, že jsme ho vyzvali, aby ten obchod uskutečnil, takže zboží odeslal bez jakékoli garance. Ale to je holý nesmysl. Takovým poradenstvím se nezabýváme. Je jen na dotyčném, jak svůj obchod realizuje.“

„Samozřejmě,“ řekla Kristin.

„Ať už je to jakkoli,“ dodal personální referent a pohlédl na hodinky, „chtěli jsme tě o tom informovat. Bude dobré jednat opatrně. Jestli ti ten Randolf bude ještě jednou vyhrožovat, obrať se přímo na policii. Oni už si budou vědět rady.“

Po tomto rozhovoru pro Kristin začal všední úřední den. Od psacího stolu se zvedla teprve v poledne, když se dvěma kolegy šla na oběd do útulné kavárny nedaleko ministerstva.

Bavila se s nimi nad omeletou a šálkem kávy a listovala v časopisu. Kolem jedné se vrátila do kanceláře a našla několik vzkazů na telefonním záznamníku, mezi nimiž byl jeden od jejího bratra. Chtěl ještě volat později. Jinak den probíhal bez zvláštních událostí.

Skončila brzy. Začalo sněžit a venku panovalo pěkné lednové počasí. Jelikož byl pátek, šla domů kolem supermarketu a nakoupila na víkend. Bydlela v patře malého domu s hezkou fasádou. Než strčila klíč do zámku, zazvonil uvnitř telefon. Rychle odemkla, běžela k telefonu a zvedla sluchátko.

„Ano, haló?“ ohlásila se.

„Haló?“ slyšela ve sluchátku a hned po hlase poznala svého bratra.

„Elíasi!“ zvolala.

„Haló,“ odpověděl její bratr. „Slyšíš mě?“

„Slyším tě dobře…“

Spojení se přerušilo a Kristin zavěsila. Ještě chvíli čekala vedle telefonu, zda se Elías neozve, ale nestalo se tak.

Zavřela vchodové dveře, svlékla si kabát, pověsila ho do šatníku, odnesla nákupy do kuchyně a nachystala si něco k snědku. Právě se posadila ke stolu, když opět zazvonil telefon.

„Haló,“ řekla. „To jsi ty, Elíasi?“

Ticho.

„Jsi na ledovci?“

Ticho.

„Elíasi?“

Slyšela čísi tichý dech a náhle si vzpomněla na toho chlápka, který vtrhl do její kanceláře. Randolf. Mlčela a naslouchala.

„Kdo to je?“ zeptala se, ale odpovědi se nedočkala. „Jsi to ty, Randolfe? Ty prase!“ Po krátkém přemýšlení zvolala: „Randy!“ a práskla sluchátkem do vidlice.

Namazala si krajíc chleba a popíjela k tomu pomerančový džus. Přemýšlela o setkání s předsedou obchodní komory a personálním referentem. Vytáhla pár dokumentů z aktovky a pokusila se soustředit na práci. Klížily se jí oči, takže si lehla na divan. Pak ji napadlo, že by si mohla udělat kávu, jenže zapomněla koupit mléko a řekla si, že pro něj musí skočit, než zavřou. Nechtělo se jí. Potom zadřímala.

Nevěděla, jak dlouho spala. Vstala, oblékla si bundu a na ruce si natáhla rukavice. Na rohu byl malý obchod, kde chtěla koupit mléko. Kávu pila jenom s mlékem. Byla právě u dveří, když tu znovu zazvonil telefon. Vyděsila se.

„Co to zase je, sakra?!“ povzdechla si.

„Haló, tady Elías. Slyšíš mě?“

„Elíasi!“ řekla Kristin. „Kde vlastně jsi?“

„Já jsem… ti volal… dnes. Teď jsem na ledovci…“

Spojení bylo špatné a neustále se přerušovalo.

„Všechno v pořádku?“ zeptala se. Po krátkém spánku se cítila celá dolámaná. Ráno vstávala příliš brzy.

„Všechno… pohodě. Já a jeden kámoš jedeme na sněžných skútrech… počasí. Je… tma.“

„Ty a kdo? Kde jsou ostatní?“

„Udělali jsme… malou vyjížďku… za dobrého…“

„Ten telefon můžeš rovnou zahodit. Skoro nic neslyším.

Hlavně jeď zpátky k ostatním.“

„Za chvíli se obrátíme. Jen klid. Ten telefon stál… tisíc.

Slyšíš mě?“

„Ten telefon můžeš zahodit.“

„Nech toho. Kdy se mnou půjdeš na ledovec?“

„Já nikdy na žádný zatracený ledovec nepůjdu, ty idiote.“

Slyšela, jak její bratr něco řekl, ale nerozuměla tomu. Volal na svého kamaráda.

„Jóhanne!“ volal. „Jóhanne, co to je?“ Jóhann byl dobrý kamarád jejího bratra a Elías ho nakazil svým zájmem o zdolávání hor.

„Co to je za světlo?“ zeptal se Elías, ale nemluvil s ní, nýbrž se svým přítelem. „Oni kopou v ledu?“ volal.

„Něco se tu na ledovci děje,“ řekl své sestře a náhle to znělo rozčileně. Slyšela, jak se otočil a něco zavolal na svého kamaráda. Pak znovu mluvil do telefonu.

„Jóhann si myslí, že to je… v ledu,“ řekl do telefonu.

Nějakou dobu nebylo nic slyšet.

„Přijeli sem,“ zvolal Elías náhle. Spojení se neustále přerušovalo. Znělo to však tak, jako by Elías náhle dostal strach.

„Kdo?“ zeptala se nechápavě. „Kdo kam přijel? Co vidíš?“

„Naráz sem přijeli na sněžných skútrech a obklíčili nás.

Jsou ozbrojení!“

„Kdo?“

„Vypadají… vojáci…“

„Elíasi!“

„…je letadlo!“

Spojení se náhle přerušilo, a přestože do telefonu neustále křičela, byl slyšet jen obsazovací tón.

5

Vytautas Carr byl u armády dlouho a hodně jezdil po světě, ale na Islandu byl jen jednou. Věděl, že americké ozbrojené síly v tomto Zapadákově po druhé světové válce vybudovaly svou základnu, v díře zvané Keflavík. Ten ležel hodinu cesty od hlavního města Reykjavíku. Základna byla jedním z nejdůležitějších opěrných bodů západního obranného systému. Poloha ostrova v severním Atlantiku byla pro USA za studené války v mnoha ohledech strategicky důležitá. Daly se odtud monitorovat pohyby sovětských ponorek, válečných lodí a letadel na severní polokouli.

Věděl, že na začátku druhé světové války ostrov obsadili Britové a že v roce 1941 jeho obranu převzali Američané, kteří svou základnu zřídili nejprve v Reykjavíku. Poslali tam například 5. pěší pluk. Tomu velel generál Cortlandt Parker, který bojoval v Tunisu až do kapitulace Němců. Na Islandu byl dislokován rovněž 10. pěší pluk a 46. dělostřelecký pluk pod velením generála Charlese H. Bonesteela. Jednu dobu bylo na ostrově šestadvacet tisíc amerických vojáků.

Přítomnost amerických ozbrojených sil byla od konce války zdrojem neustálého politického neklidu. Když byla v roce 1949

podepsána smlouva o NATO, došlo v parlamentu k velkému rozruchu a levicové strany dlouhé roky proti vojenské základně bojovaly, pravda, s malým úspěchem.

Oficiálně nejvyšší představitelé tohoto odlehlého ostrova vždy zdůrazňovali, že stát z umístění amerických ozbrojených sil nemá žádné finanční výhody. Armáda například nikdy nemusela platit za pronájem přistávací plochy na letišti v Keflavíku. Přesto do místních podniků a služeb navázaných na americkou základnu plynuly miliony dolarů. Tyto společnosti měly velký vliv u spřízněných politických stran. To vedlo k tomu, že pracovní trh v okolních obcích byl do značné míry závislý na základně. Proto obyvatelé reagovali odmítavě, když se Spojené státy po skončení studené války pokusily své aktivity na Islandu omezit.

Carr si tuto histori ještě jednou zrekapituloval, když se vydal na své každotýdenní setkání s americkým ministrem obrany. Musel odpovědět, proč jedno dopravní letadlo C-17 ze základny v Charlestonu přistálo na neurčitou dobu na Islandu.

Musel odpovědět na otázku, proč na jeho palubě byly speciální jednotky Delta. Kromě toho musel vysvětlit, proč akci vedl někdo takový jako Ratoff. Carrovi se stýskalo po dobách, kdy tajné operace ještě byly tajné. V současné době musely americké tajné služby – které operovaly po celém světě – o svých aktivitách informovat množství politických činitelů, a to do nejmenších detailů.

Ministr obrany nechal Carra čekat patnáct minut před svou kanceláří, než ho konečně pustil k sobě. Za šest let, co byl ministr v úřadu, se mezi nimi nevyvinul přátelský vztah a Carr cítil, že ministr k němu chová stále větší averzi. Krátce si podali ruce. Ministr přišel na to, že Carr se kdysi pokoušel hledat kompromitující materiály z jeho minulosti, což dělal vždy, když do funkce přišel nový ministr. Mohlo se to hodit, pokud by Carr potřeboval něco prosadit, ale v tomto případě neměl štěstí. Ministr měl čistou minulost.

Byl jednou z největších nadějí demokratů, mladý, plamenný řečník a reformátor, otec rodiny se dvěma domácími zvířaty, kterého mnozí srovnávali s pěstitelem arašídových ořechů Jimmym Carterem. Ministr byl nepřítel tajnůstkářství a ve svých projevech vyzýval k otevřenému přístupu k aktivitám tajných služeb, jejichž úkoly se po skončení studené války změnily a zjednodušily. Co myslel slovy „změnily“ a „zjednodušily“, bylo nejasné, ale byl jedním z nejhorlivějších zastánců názoru, že aktivity tajných služeb by měly být omezeny a že by se měly dostat na světlo veřejnosti, jak se vyjádřil.

Carr nemohl ministrovy politické floskule vystát a byl hluboce zklamán, když se mu nepodařilo vyhrabat žádný skandál z jeho minulosti.

„Co je s tím strojem v Keflavíku?“ začal ministr, ještě než se posadili. „Co to hrajete za hru? Jeden C-17 stojí denně tři sta padesát tisíc dolarů. Jednotky Delta stojí ještě víc. Takové plýtvání si, mimo těch nejnutnějších misí, nemůžeme dovolit. A Ratoff je choromyslný zabiják, který by podle mého názoru pro nás neměl pracovat. Ten muž není příčetný.“

Carr mu neodpověděl. Za normálních okolností by ministr o existenci lidí, jako byl Ratoff, neměl vědět. Vytáhl z tašky několik satelitních snímků, které byly zhotoveny nad Vatnajökullem, a podal je ministrovi.

„Co to tu máte?“ zeptal se ministr. „Co to je za fotky?“

„To jsou satelitní snímky jihovýchodní části ledovce Vatnajökull na Islandu. Je to největší ledovec v Evropě, obrovská kupa ledu, která je v neustálém pohybu. Na zvětšenině je vidět něco, co považujeme za letadlo, které se zřítilo na konci druhé světové války.“

„Jaké letadlo?“

„Německé osobní letadlo. Pravděpodobně Junkers.“

„A to jsme nalezli teprve teď?“

My, pomyslel si Carr. Kdo my? Typičtí politikové. Mluví vždycky jen o sobě. Typičtí demokraté. Pak dodal: „Zřítilo se těsně před koncem války, jak už jsem řekl. Po několika dnech byla z naší tehdejší základny v Reykjavíku vyslána expedice, která toto letadlo měla najít. Celé se to odehrálo uprostřed zimy a na ledovci zuřila prudká vichřice. Vrak přikryl sníh a pak ho Vatnajökull pohltil. Nyní se zdá, že jej opět vydal.“

„Opět vydal? Co to má znamenat?“

„To není nic neobvyklého. Ten ledovec je, jak už jsem řekl, v neustálém pohybu. Má plochu osm tisíc tři sta kilometrů čtverečních a pod ledem jsou činné vulkány. Skládá se z mnoha malých ledovců, podle teploty mění svůj objem. Co jednou zapadne do ledovce, může se objevit až o mnoho desetiletí později. Zdá se, že tak je tomu i s tím německým letadlem.“

„Jak víme, že se to německé letadlo zřítilo na ledovec, když se nikdy nenašlo?“

„Dva bratři, kteří žijí přímo pod ledovcem, ho viděli přeletět nad svým statkem. Při první výpravě byl nalezen ráfek kola.“

„První výpravě?“

„Krátce po zřícení stroje na ledovec vyrazila setnina dvou set mužů, ale to jediné, co našli, byl ráfek. V roce 1967 byla zahájena druhá, ještě větší pátrací akce, ale ta musela být odvolána kvůli špatnému počasí. Teď se tedy jedná o třetí expedici.“

„Co je vlastně v tom letadle?“ zeptal se ministr.

„Ten ráfek je indicií typu a velikosti letadla,“ vedl si svou Carr. „Po celé ty roky jsme ledovec intenzivně pozorovali a odvažuji se říct, že jsme ještě nikdy nebyli tak blízko vyproštění toho letadla jako nyní.“

„Nezní to tak, že by vás to nějak uspokojovalo.“

„Možná by bylo nejlepší, kdyby to letadlo zůstalo navždy pod ledem,“ řekl Carr. „Nechtěli jsme ho vykopat, dokud zůstávalo ukryté. Neměli jsme zájem vysílat expedice, provádět pátrací akce a kopat na ledovci. Ledovec je vlastně velmi dobrý úkryt. Mnohem víc bylo v našem zájmu jen kontrolovat, zda se znovu neobjeví. A vypadá to, že právě to se nyní stalo.“

„My jsme po celé ty roky ten ledovec hlídali?“

Už zase to „my“.

„Ráfek nám ukázal, kde to letadlo leží,“ řekl Carr, aniž by odpověděl přímo. „Tajné služby od konce války pozorovaly změny na ledovci v této oblasti, nejprve s pomocí průzkumných letadel a pak prostřednictvím satelitů.“

„Satelitů? Průzkumných letadel? O jaké letadlo se vlastně jedná? Proč máme takový zájem vykopat ten stroj?“

Carr si odkašlal.

„Co je to, ksakru, za letadlo? A jak to,“ dodal ministr, „že jde o tajnou operaci? Proč jednotky Delta a proč Ratoff, ten zatracený vrah?“

Carr váhal, jako by musel přemýšlet.

„Znáte příběh o zlatě z Walchensee?“

„Zlatě?“ zeptal se ministr. „V tom stroji je naložené zlato?

Ne, to mi nic neříká.“

„Ta záležitost je pro nás zatraceně choulostivá. Krátce předtím, než Rudá armáda dobyla Berlín a odřízla město od světa, byl odtud, podle toho, co se o tom ví, vyslán transportér do Alp. V tom obrněném voze bylo naloženo zhruba čtyři sta vaků. V každém z nich byl jeden zlatý prut. Rozkaz k odeslání toho zlata z Říšské banky vydal Hitler osobně. Jednalo se o poslední zlaté zásoby Třetí říše.“

Carr se na chvíli odmlčel. Ministr byl nyní naprosto soustředěný.

„Přesný cíl té cesty neznáme, ale s jistotou se ví, že zlato nikdy nedorazilo dál než k Walchensee v Bavorsku,“ dodal.

„Němečtí vojáci jej tam zakopali, ale krátce nato byl poklad vyzvednut našimi vojáky. Jeho další osudy jsou neznámé. To se událo v dubnu 1945. Válka se chýlila ke konci. Tvrdí se, že naši lidé se o zlatě čirou náhodou dozvěděli, vykopali ho a odvezli do USA. Americká vláda to vždy popírala. Celá ta věc už několikrát vyvolala politický neklid. Německé noviny o zlatě z Walchensee neustále píší, ale u nás o něm nikdo neví. Což nám Němci nevěří.“

„A to zlato je v tom letadle?“ zeptal se zmatený ministr. Carr ho dostal tam, kam chtěl.

„Podle mých informací američtí vojáci ukradli Junkers německé Luftwaffe, natřeli ho našimi barvami, naložili do něho zlato a odletěli s ním z Mnichova. V Prestwicku ve Skotsku měli mezipřistání a další chtěli mít v Reykjavíku. Jenže po cestě se dostali do vichřice a zřítili se na ledovec. Nikdo z nich se nikdy neobjevil v obydlených oblastech, takže můžeme vycházet z toho, že všichni přišli o život. Zdroje těchto informací jsou spolehlivé jen do určité míry. Nikdo, kdo s tou krádeží měl něco společného, se nepřiznal. To je přirozené.

Přesto není důvod, proč o pravdivosti těchto zpráv pochybovat.“

„O kolik zlata se jedná?“

„O šest až sedm tun.“

„To je opravdu nepříjemná historie,“ řekl ministr spíš sám pro sebe. Bylo na něm vidět, že ho to vyvedlo z rovnováhy. S

něčím takovým nepočítal, když si Carra pozval k sobě a chtěl mu kázat o jeho věčném tajnůstkářství.

„A to není všechno,“ řekl Carr.

„Co, to ještě není všechno?“ V ministrově hlase se nedala přeslechnout ustaranost.

„Je tu ještě něco, co ten příběh činí velmi nebezpečným.

Politicky nebezpečným.“

„O co se jedná?“ zeptal se ministr. Poposedával na židli.

„Jde o původ toho zlata.“

„Původ? Co tím máte na mysli? Jaký je původ toho zlata?“

„Možná by to nebyl problém, kdyby…“

„Co? Co je na tom politicky nebezpečné?“

„Většina toho zlata pochází z vyhlazovacích táborů nacistů,“ řekl Carr.

Ministrovi chvíli trvalo, než si uvědomil, co mu Carr odpověděl a jaký to má význam.

„Bože můj,“ hlesl. „Jde o židovské zlato? Zuby? Šperky? Na tom ledovci je letadlo napěchované uloupeným židovským zlatem?“

„Nikdo by nám nevěřil, že to byl čin jednotlivců, že to ukradlo několik amerických vojáků. Byl by obžalován celý americký národ, prezident, parlament a samozřejmě tajné služby.“

„Krucinál!“

„Chápete tedy, jaký problém máme na krku.“

Ministr chvíli přemýšlel.

„Máte pravdu. Naprostou pravdu,“ řekl.

„V čem?“

„To letadlo nesmí být nikdy nalezeno,“ řekl ministr. „Nikdy.“

„Od toho jsou tu tajné služby,“ řekl Carr a lehce se usmál.

6

Ratoff držel v ruce mobil mladíka, který se jmenoval Elías, a zkoumal, jaké číslo volal naposledy. Ukázalo se, že poslední hovor byl přerušen před přibližně dvanácti minutami.

Zatraceně, pomyslel si Ratoff a šel do komunikačního stanu, který byl postaven vedle letadla. Ten chlápek měl dost času na to, aby popsal místo, kde je, do nejmenšího detailu. Na displeji bylo jen jediné číslo. Mobil vypadal nově a nepoužitě.

„Řekněte velvyslanectví, ať zjistí, komu patří to číslo,“

přikázal Ratoff spojaři. „A musím mluvit s Vytautasem.“

„S Vytautasem?“ zeptal se spojař.

„S Carrem!“ zařval Ratoff. „Spojte mě s generálem Carrem!

Vytautas Carr!“

Ratoff opět vyšel ze stanu. Letadlo trčelo z ledu jen z poloviny. Ve světle mnoha reflektorů, které byly postavené okolo stroje, ho skupina mužů ze speciálních jednotek vykopávala ze sněhu. Přední část letadla, která jako natažená pěst trčela do vzduchu, vypadala téměř nepoškozeně. Ratoff musel dát za pravdu Carrovi, který se domníval, že šlo o Junkers Ju 52, kterému se za druhé světové války přezdívalo „železná Anna“ nebo „tetička Ju“. Junkersy patřily k nejdůležitějším německým dopravním letadlům a byly nasazovány především při přepravě parašutistů. Jejich pohon obstarávaly tři motory BMW, každý o výkonu osmi set koňských sil, jeden z nich vepředu. Tam ještě stále visela vrtule, i když její listy se po nárazu do ledovce ohnuly. Pod oknem pilotní kabiny se černal hákový kříž. V ledu již byla vidět dvě ze sedmi postranních oken. Ocas letadla ještě vidět nebyl, ale bylo jasné, že křídla se ulomila a že zřejmě nikdy nebudou nalezena.

Ratoff věděl, že nesmí ztrácet čas. Pokud ti dva mladí muži někomu pověděli o akci ozbrojených speciálních jednotek na ledovci a o letadle, musel reagovat rychle. Museli zjistit, koho ti dva informovali, a museli zabránit tomu, aby se ty informace dostaly dál. Průsak musel být zastaven. Všemi dostupnými prostředky.

„Ratoffe,“ zavolal kdosi z komunikačního stanu a Ratoff vstoupil dovnitř.

„Máte to?“ zeptal se.

„Je to jedno telefonní číslo v Reykjavíku. Je registrováno na ženu s křestním jménem Kristin. Má stejné příjmení jako majitel telefonu. Mohla by to být sestra. Provdané ženy si na Islandu ponechávají příjmení po svém otci. Tady máte její adresu. Vypadá to, že bydlí sama. Mám na drátě velvyslanectví.“

„Dejte mi Davida.“

O chvíli později držel v ruce sluchátko.

„Jmenuje se Kristin,“ řekl Ratoff a sdělil adresu.

Pak mlčel a soustředěně naslouchal.

„Sebevražda,“ řekl.

Muž jménem David zavěsil. On a jeho kolega Simon přiletěli spolu s dalšími příslušníky jednotek Delta na Island a byli Ratoffem vysláni na americké velvyslanectví na Laufásvegur, kde měli zaujmout postavení a čekat na další rozkazy. Ratoff myslel na všechno.

David zavolal na Simona a řekl mu o rozhovoru. Byli si podobní, byli vysocí, hubení a světlovlasí a se svými tmavými, nenápadnými obleky, kravatami a lakovanými botami připomínali podomní obchodníky s vírou, například adventisty sedmého dne nebo mormony. Byli pečlivě oholení, s vlasy učesanými na pěšinku. Přes puntičkářsky nažehlené obleky měli přehozené tenké modré bundy.

K dispozici dostali vůz velvyslanectví, který neměl diplomatickou značku, bílý džíp Ford Explorer. Na mapě města našli adresu té ženy a červenou tužkou zakreslili nejkratší cestu z velvyslanectví. Šlo o každou minutu, takže hned vyběhli ven.

Nehledě na hustou dopravu potřebovali jen pět minut.

Když přijeli před dům v Tómasarhagi, Kristin se právě zoufale pokoušela dovolat horské službě v Reykjavíku. Ještě pořád na sobě měla větrovku, stála u telefonu a volala na všechna čísla horské služby, která byla v telefonním seznamu, ale bezvýsledně. Nikdo to nezvedal. Na jejím telefonu se ukládala čísla všech volajících, takže se ještě jednou pokusila dovolat bratrovi, ale neozval se. Namísto toho slyšela automatickou hlášku, že telefon je vypnutý, že je mimo signál nebo že volaný právě hovoří. Byla přesvědčená, že jejímu bratrovi se něco stalo, a věděla, že nebude mít klid, dokud se nespojí se skupinou na ledovci. Právě chtěla volat policii, když někdo zaklepal na dveře. Zavěsila, šla ke dveřím a špehýrkou pohlédla ven.

„Mormoni,“ zasténala. „Zrovna teď!“ Nechtěla však být nezdvořilá. Ještě ani úplně neotevřela, když se ti dva opřeli o dveře a vtrhli dovnitř. Jeden jí levou rukou zacpal ústa a dostrkal ji do obývacího pokoje, druhý šel za ním, zavřel dveře a rychle prošel celý byt, přičemž se podíval do všech místností, aby se ujistil, že je sama. Mezitím první muž, který Kristin zacpal ústa, vytáhl malou pistoli a přiložil jí prst na rty, aby jí dal najevo, že má být tiše. Oba měli na rukou bílé gumové rukavice.

Kristin mlčela a nechápavě na ně hleděla.

Bílé rukavice?

Simon vytáhl z šuplíku v jedné skříni v jídelně její pas, přišel ke Kristin a porovnal její obličej s fotografií v pasu.

„Bingo,“ řekl a pustil pas na zem.

„Teď buď rozumná,“ řekl David anglicky, zatímco jí tiskl pistoli ke spánku, „a posaď se k psacímu stolu.“ Postrčil ji k psacímu stolu a Kristin se posadila. Stále jí pistoli tlačil na spánek. Bolela ji hlava.

Přišel k němu Simon, otevřel v jejím počítači nový dokument a opsal něco z papírku, který vytáhl z kapsy.

Pracoval rychle a soustředěně. Mezi sebou se bavili anglicky o něčem, čemu nerozuměla. Vypadalo to, že jsou to Američané, ale k jejímu překvapení napsal ten muž na počítači islandsky větu, která byla zcela nesmyslná:

Už prostě nemůžu šít. Odpusťte mi.

Co to dělá? ptala se. Co šít? Co to znamená, že nemůže šít? Nechápala, co tím myslí. Nechápala, o co jde. Nejprve se s nimi pokoušela mluvit islandsky, pak anglicky, ale neodpověděli jí. Věděla, že v uplynulých letech se ve městě začala množit loupežná přepadení, ale o takovém přepadení ještě neslyšela. Nejdřív to celé považovala za hloupý žert. Teď byla přesvědčená, že to jsou lupiči. Ale proč ta nesmyslná věta v počítači?

„Vezměte si, co chcete,“ řekla anglicky. „Vezměte si všechno, co chcete, a běžte. Nechte mě na pokoji.“ Cítila, jak ji ochromuje strach. Možná to ani nejsou lupiči, možná je to horší, pomyslela si. Když později vzpomínala na tento okamžik, a to dělala v následujících dnech často, bylo pro ni těžké vybavit si, co jí v těch podivných minutách po tom, co ji přepadli ti dva mormoni, probíhalo hlavou. Všechno šlo tak rychle, že vůbec nevěděla, o co se vlastně jedná. Bylo to absurdní, naprosto nepochopitelné, zlý sen. Něco takového přece nebylo možné. Ne na Islandu. Ne v Reykjavíku. Ne v jejím životě.

„Vezměte si, co chcete,“ opakovala.

Mormoni jí neodpověděli.

„Myslíte mě?“ zeptala se ještě jednou anglicky a ukázala na obrazovku. „Mám to být já, kdo neumí šít?“

„Šít?“ zeptal se Simon, který stál před počítačem. „Co myslíš tím šít? To má znamenat žít, už nežít. Ti zatracení idioti z velvyslanectví.“ Ještě jednou pohlédl na papírek. „Och, odpusťte, to byla má chyba.“ Opravil slovo.

„Děkuji pěkně,“ řekl Kristin.

Z velvyslanectví, pomyslela si Kristin.

„To mám být já, kdo už nechce žít?“ řekla.

„Tvůj bratr je mrtvý a ty už nechceš dál žít. Je to jednoduché,“ řekl Simon.

„Můj bratr? Elías? Co tím myslíte, mrtvý? Kdo jste? Jste Elíasovi přátelé? Jestli to má být vtip, tak… Kdo jste?“

„Jen klid, malá,“ řekl David.

„O co tu jde?!“ zvolala Kristin, které se náhle zmocnil hněv.

„Spiknutí reykjavícké policie, ministerstva zahraničí a ministerstva spravedlnosti,“ řekl Simon vážně a pohlédl na Davida. Bavil se.

„Spiknutí?“ zeptala se Kristin islandsky. „Ministerstva zahraničí? Elías? To má být vtip? Co je to za nesmysl?“ Začala křičet.

„Vtip?“ zeptal se David, který se nenechal vyvést z klidu.

„Co to znamená?“

„Tip?“ řekl Simon.

„Jaký tip?“ zeptal se David.

„Vůbec nic nechápe,“ řekl Simon. „Teď,“ řekl potom a odstoupil dva kroky od Kristin.

David položil prst na spoušť a Kristin koutkem oka spatřila hlaveň pistole, která jí mířila na spánek. Zavřela oči. Ale namísto výstřelu se do ticha ozvalo klepání na dveře.

David sklonil pistoli a naznačil Kristin, že má být tiše. Simon šel ke dveřím a špehýrkou vyhlédl ven. Pak se vrátil.

„Muž kolem čtyřicítky, přibližně tak vysoký jako my.“

„Nech ho vejít dovnitř,“ řekl David. „Vyřídíme i jeho.

Uděláme z toho vraždu. Ratoff se o tom nemusí nic dozvědět.“

Ratoff, pomyslela si Kristin.

Simon šel zpátky ke dveřím. Opět se ozvalo klepání, ještě silnější než předtím. Někdo na ni nahlas volal. Ten hlas jí připadal povědomý, v té chvíli si však nedokázala uvědomit, komu patří. Simon otevřel dveře, okamžitě toho muže chytil a vtáhl ho do bytu. Když se otevřely dveře a Davidova pozornost byla na okamžik rozptýlena, Kristin využila svou šanci.

Vyskočila, prudce od sebe odstrčila Davida, který upadl na psací stůl, a rozběhla se ke dveřím. Pak uviděla, kdo je ten návštěvník. Exportoval chladírenská zařízení do Ruska.

Randolf.

„Pozor!“ vykřikla. „Jsou ozbrojení!“

Randolf už se nedostal k odpovědi. Spatřil paniku v její tváři, když běžela k němu, pohlédl do obývacího pokoje a uviděl, jak David upadl na psací stůl. Třeskl výstřel a Randolfovi se na čele vytvořila malá červená skvrna, právě když probíhal okolo Kristin. Kristin viděla, jak se skácel Simonovi do náruče. Ozval se další výstřel, když běžela ke dveřím. Kulka zůstala vězet ve dveřích. Seběhla tak rychle, jak jen mohla, po schodišti ke vchodovým dveřím, vyrazila ven a sněhem pádila dál. Zabočila za roh. David a Simon jí byli v patách.

Právě chtěla jít nakupovat, když jí bratr zavolal z ledovce, ale ještě si neobula boty. V ponožkách, širokých sportovních kalhotách a spodní košili pod větrovkou oběhla roh domu a pak proběhla dvorem. Neodvažovala se ohlédnout. Věděla, že ti šílení mormoni jsou jí v patách, a nepochybovala o tom, že to mysleli vážně. Přeskočila živý plot, přeběhla ulici a pak se vydala do zahrad na druhé straně. Přelezla přes další plot a pak zmizela v temnotě.

Život jí zachránilo to, že David a Simon neměli trénink v běhu ve sněhu. V lakýrkách neměli šanci ji dohnat. Když si je konečně sundali, byla Kristin pryč. Její stopy se ztrácely mezi mnoha šlépějemi. Vrátili se k jejímu bytu. Výstřely a honička v horních patrech domu nikoho nezalarmovaly. Vypadalo to, že nikdo není doma.

Simon a David za sebou zavřeli dveře, o pět minut později opustili byt a nasedli do džípu.

„Víš, co je na tom ledovci?“ zeptal se David.

„Bakterie, nějaká biologická zbraň,“ odpověděl Simon.

„Smrtící virus. Od druhé světové války je ukrytý v ledu.“

„Virus! Jak to víš?“

„Ratoff si to myslí a řekl bych, že jsem v C-17 viděl experty na bakteriologické zbraně.“

7

Ratoff přišel k oběma mladým mužům ze skupiny horské služby. Bylo jim tak dvacet a měli tlusté kombinézy v signální oranžové, což byla barva horské služby, jejíž odznaky měli našité na hrudi a ramenou. Ratoff viděl, že mají velký strach.

Pokusili se utéct, když se k nim vojáci vydali, ale po krátké honičce byli obklíčeni a přivedeni k Ratoffovi. U toho, který se jmenoval Elías, našli mobil. Druhý, který řekl, že se jmenuje Jóhann, neměl telefon ani vysílačku. Oba byli vysocí, světlovlasí a pohlední. Ratoff, který sám byl malý a ošklivý, měl pocit, že všichni Islanďané jsou takto pohlední.

Jejich sněžné skútry se objevily na malém radaru speciálních jednotek a Ratoff je mohl sledovat, když se oddělili od své skupiny a vyjeli na výlet. Celou dobu jeli přímo k letadlu a Ratoff a nenapadl žádný způsob, jak by je mohl přimět změnit směr. Horská služba cvičila sedmdesát kilometrů od nich a nepředstavovala žádné nebezpečí. Oddělili se od ní jen ti dva.

Mladíci byli odvedeni do Ratoffova stanu, kde je hlídali ozbrojenci. Viděli letadlo v ledu. Viděli hákový kříž pod pilotní kabinou. Viděli ozbrojené vojáky, dvě stě ozbrojených vojáků, kteří se tam pohybovali. Neměli tušení, co to znamená, ale viděli toho příliš. Ratoff musel být při výslechu opatrný. Navíc nesměl ztrácet čas. Horská služba nesměla začít prohledávat okolí. Ratoff byl jako vždy pod časovým tlakem v nejlepší formě.

Elías a Jóhann měli příliš velký strach na to, aby předstírali, že nerozumí anglicky. Tak jako většina Islanďanů tento jazyk ovládali dokonce poměrně dobře. A byli příliš bezstarostní na to, aby je napadlo, že něco musí zatajit.

„Kristin,“ řekl Ratoff a přistoupil k Elíasovi. „To je tvá sestra?“

„Jak to víš?“ zeptal se zaraženě Elías, který těkal pohledem mezi Ratoffem a ozbrojenci, kteří je ve stanu hlídali. Uplynulo jen pět minut od chvíle, kdy mu sebrali telefon.

„Spojil ses ještě s někým jiným?“ zeptal se Ratoff, aniž by na tu otázku odpověděl.

„Ne, s nikým,“ řekl Elías.

„Mluvil jsi s horskou službou?“

„S horskou službou? Proč? Jak víš o mé sestře? Jak víš, že se jmenuje Kristin?“

„Neměl bys…“

„O čem to mluvíš? Co se to tu vlastně děje?“

„Příliš mnoho otázek,“ povzdechl si Ratoff. Tvářil se, že musí přemýšlet. O krok ustoupil a rozhlédl se. Pohlédl na kufřík, který stál u stolu. Šel k němu, otevřel ho a začal se v něm hrabat. Vytáhl šroubovák, zamyšleně si ho prohlédl a opět ho položil do kufru. Sáhl po kladivu, potěžkal ho v ruce a zase ho položil zpátky. Pak Elías uviděl kleště. Oba mladíci na Ratoffa nechápavě hleděli. Neměli tušení, co to všechno znamená. Ratoff kufřík opět zavřel a otočil se k nim.

„Když teď slíbím, že tvého přítele nebodnu, zkrotí to tvou zvědavost?“ zeptal se Elíase, jako by o této možnosti musel sám nejdřív přemýšlet.

„Nebodneš?“ zeptal se Elías zvědavě a pohlédl na svého přítele. „Co se to tu děje? Kdo jste? Co to je za letadlo? A proč je na něm hákový kříž? Vy jste nacisti?“

Elías ten pohyb téměř neviděl. Jenom slyšel, jak Jóhann nahlas vykřikl, přitiskl si pravou ruku k oku a svalil se na led.

Ležel u nohou svého přítele a křičel bolestí.

„Když ti slíbím, že tvého přítele už nebodnu, přestaneš nám překážet?“ řekl Ratoff Elíasovi. Tentokrát musel kvůli Jóhannovým výkřikům téměř řvát. V ruce držel malé ocelové dláto.

„Cos to udělal?“ zasténal Elías. „Tys ho bodl do oka?“ Chtěl se sklonit k Jóhannovi, ale Ratoff ho chytil za vlasy a zvedl ho.

Držel ho těsně před sebou.

„Jaké souřadnice jste dali horské službě, než jste vyjeli?“

„Vůbec žádné. Řekli jsme jen, že si chceme vyzkoušet sněžné skútry a že budeme pryč čtyři až pět hodin.“

„Vědí, kam jste jeli?“

„Neměli jsme žádný cíl. Chtěli jsme jen vyzkoušet sněžné skútry. Jsou nové. Nechtěli jsme se od týmu vzdálit.“

„Jak dlouho jste už na cestě?“

„Už jsme se chtěli otočit. Jsme pryč možná tak tři hodiny.“

„Kdy vás začnou hledat?“

„Brzy, jestli se nevrátíme v dohodnutou dobu. Určitě už začali hledat. Jak víš o Kristin?“ Elías si pomalu uvědomoval, že jsou v ohrožení života, ale víc ho zneklidňovalo, že ten muž znal jméno jeho sestry.

„Cos své sestře řekl do telefonu?“

„Jen to, že právě zkouším nový sněžný skútr. Jinak nic.“

„Ke tvému mobilu jsem se dostal dvanáct minut po tvém telefonátu s ní. To znamená, žes jí volal. Co ví?“

„Nic. Neřekl jsem jí vůbec nic. Když jsem viděl vojáky, hned jsem přestal telefonovat a začali jsme prchat.“

Ratoff zasténal.

Pohlédl na Jóhanna, kterému dva vojáci ze speciálních jednotek mezitím pomohli na nohy, přistoupil k němu a pohlédl na jeho zdravé oko. Ocelová čepel se leskla. Krátce nato se ve stanu opět ozvaly výkřiky, které byly v tichu ledovce slyšet daleko. Muži u letadla krátce vzhlédli od rýčů a pak pracovali dál, jako by se nic nestalo. O něco později vyšel Ratoff ze stanu. Tvář měl zastříkanou od krve. Šel rovnou do komunikačního stanu. Tam ho již čekalo několik zpráv.

Rozhodl se, že nejdřív si promluví s Davidem. Vzal si ručník a utřel si tvář.

„Sebevražda?“ zeptal se, když se ozval David.

„Obávám se, že ne,“ odpověděl David. „Unikla nám a v jejím bytě jsme museli nechat jedno tělo.“

„Kurva! Hůř už jste to udělat nemohli!“

„Měla návštěvu. Nemohli jsme nic dělat. Chtěl jsi to vyřídit okamžitě. Neměli jsme čas na přípravu.“

„A co teď?“

„Samozřejmě ji najdeme.“

„Potřebujete víc lidí?“

„To bych neřekl.“

„Jak ji chcete najít?“

„Je její bratr ještě naživu? Mohli bychom potřebovat každou informaci.“

„Bratr bude ještě chvíli žít. Uvidím, co se bude dát dělat.“

„Má nějakého přítele, starou nebo novou známost, příbuzné? Každý detail je důležitý. Mohl něco vyžvanit?“

„Jen své sestře. Ta ví, že se to na ledovci jen hemží ozbrojenými vojáky, ví, že v ledu je letadlo, ví, že její bratr zmizel, a jsem si jistý, že ví i to, kde je teď Elías. Kdybyste nebyli takoví břídilové, měli bychom teď po starostech.“

„Najdeme ji. Máme číslo její kreditní karty a našimi počítači jsme se dostali do centrály její banky, takže můžeme sledovat, kde platí kartou. Hledáme její rodinu. Někde se musí objevit a pak budeme na místě.“

„Tak se snažte splnit slib.“

„Kolik máme času?“

„Vůbec žádný!“ zvolal Ratoff a ukončil hovor.

„Vůbec žádný, sakra!“ řekl si pro sebe a pohlédl na zakrvácené dláto, které držel v ruce.

8

Generál Vytautas Carr seděl ve své kanceláři, když zazvonil jeho soukromý telefon. Všichni ostatní už šli domů, měl celé patro jen pro sebe. Čekal na Ratoffův telefonát a přemýšlel. S

ministrem zahraničí se rozloučil s tím, že o letadle na ledovci se na veřejnost nikdy nic nedostane. Mladý demokrat hleděl Carrovi do očí a důrazně požadoval, aby operace zůstala utajena a aby ho ušetřili detailů. Chtěl o ní znovu vědět teprve až po jejím skončení. Teprve pak chtěl v hrubých rysech informovat prezidenta, v žádném případě ne předtím. Kdyby se něco pokazilo, nemusel by prezidentovi lhát, prostě by neměl tušení o letadle plném židovského zlata, o vazbách na americké ozbrojené síly ani nemluvě. Přesto si neodpustil pár otázek.

„Co s tím letadlem chcete dělat?“ zeptal se na konci jejich rozhovoru.

Carr byl na tuto otázku připravený, tak jako na další, o které věděl, že nevyhnutelně přijde.

„Posbíráme všechno, co můžeme najít, všechny trosky letadla, těla, která v něm patrně leží, a všechno ostatní.

Sneseme to z ledovce a převezeme přes Atlantik. Na to potřebujeme tu C-17. Má doslova neomezenou nákladovou kapacitu. Stroj odletí z Keflavíku a bez mezipřistání poletí přímo k našemu hangáru v Roswel u. Tam ten nacistický letoun zmizí jednou provždy.“

„Roswell?“ zeptal se ministr zahraničí. „Nemá to něco společného s mimozemšťany?“

„Po celém tom rozruchu s UFO si nedokážu představit lepší úkryt. Všechny spekulace o tom, co se vlastně skrývá a utajuje v Roswel u, všichni kromě několika ufologů považují za nesmysl. Když se náhle začne mluvit o tom, že v Roswellu ukrýváme nacistické letadlo, bude to ještě víc k smíchu než ta historka o UFO.“

„A zlato?“ zeptal se ministr.

„To samozřejmě nezahodíme. Navrhuji přidělit ho ke státním zlatým rezervám. Jedině že byste měl lepší nápad.“

Rozloučili se mnohem přátelštěji než jindy. Ministr byl nyní vůči úkolům tajné služby mnohem vstřícnější než předtím.

Vyvinulo se mezi nimi porozumění, které mezi nimi do té doby v žádném případě nepanovalo. To bylo Carrovi srdečně jedno, bavilo ho však, že ministr teď skákal podle jeho not, klidně by stál na jedné noze a vyplazoval jazyk, kdyby mu to Carr přikázal.

Carr byl litevského původu. Jeho rodiče se ve třicátých letech odstěhovali do Spojených států. Byl jedináček, narodil se v roce 1930. Své příjmení Karilius si změnil na Carr. Bylo mu jedenáct, když USA vstoupily do druhé světové války, a každý den napjatě sledoval válečné události. Jakmile to šlo, přihlásil se do armády a dělal velkou kariéru. Byl nasazen jako styčný důstojník amerických ozbrojených sil v NATO, ale kancelářská práce ho nebavila. Po vypuknutí korejské války se nechal přeložit na frontu.

V Koreji založil vojenskou tajnou službu. Osobně provedl mnoho tajných operací za nepřátelskými liniemi a získal při tom informace neocenitelné hodnoty. Po korejské válce působil ve vojenské tajné službě ve Washingtonu. Měl pověst důsledného, pomstychtivého a rafinovaného člověka. Nestrpěl chyby a všichni, kdo s ním měli co do činění, dělali všechno pro to, aby si ho neznepřátelili.

Carr zdědil letadlo na Vatnajökullu, když se na počátku osmdesátých let stal ředitelem vojenské tajné služby. Během seznamování se s úřadem ho jeho předchůdci postupně zasvěcovali do tajemství německého letadla na ledovci. Trvalo to pět let, než Carr o letadle a jeho nákladu zjistil téměř vše.

Věděl, jak reagovat, kdyby se letadlo na ledovci našlo. Pro tento případ existoval precizně propracovaný plán, který Carr v pravidelných intervalech nacvičoval. Jen několik málo osob v nejvyšších vojenských funkcích bylo o tomto letadle a o zmíněném plánu informováno. Po celé ty roky se tyto informace dařilo držet jen v tomto úzkém kruhu. Osobně se předávaly dál, když docházelo ke změnám v nejvyšších pozicích. Jedna generace za druhou mlčela, celých čtyřiapadesát let od zřícení letadla. Z velmi pochopitelných důvodů to bylo nejchráněnější tajemství americké armády.

Dokonce ani Carr nevěděl úplně všechno o tom, k čemu to letadlo sloužilo, přesto však věděl dost. Neodvažoval se představit si důsledky, kdyby se jednoho dne provalilo, co letadlo ukrývá.

Jeho telefon zablikal a Carr ho zvedl.

„Carr.“

„Všechno probíhá podle plánu,“ řekl Ratoff.

„Našli jste to letadlo bez problémů?“

„Bylo zasněžené, ale souřadnice souhlasily. Teď už jsme ho z poloviny vykopali z ledu. Předpokládám, že během tří až čtyř dnů bychom ho mohli odvézt do Keflavíku.“

„Žádné potíže?“

„Nic, co by stálo za řeč. Kromě nás je na ledovci ještě horská služba z Reykjavíku. Jsou od nás sice ještě daleko, ale dva z nich zabloudili k nám.“

„A?“

„Čtyřicet kilometrů od nás se jim stala nehoda. Zřítili se do jedné hluboké trhliny. Postaráme se o to, aby je rychle našli, aby záchranné družstvo nečenichalo u nás, až je budou hledat.“

„Byli to mladí lidé?“

„Mladí? Hraje to nějakou roli? Viděli nás i letadlo. Na to byli staří dost.“

„A teď je všechno v pořádku?“

„Jeden z nich má sestru v Reykjavíku.“

„Sakra!“ Zřetelně bylo slyšet zklamání v Carrově hlase.

„Volal jí, když se dostali k nám. Víme, kdo to je, ale unikla nám. Jsme jí na stopě.“

„Kdo je jí na stopě?“

„David a Simon. Nejsou to naši nejlepší lidé, já vím, ale byli jsme pod časovým tlakem.“

„Ratoffe, krucinál, vzpamatuj se. Islanďané jsou ještě pořád naši spojenci.“

Carr zavěsil, ale hned zase sluchátko zvedl a vyťukal jedno číslo. Nedokázal potlačit zasténání. Nyní přišel čas pro druhou část jeho plánu. Ministr měl pochybnosti kvůli Ratoffovi a Carr již také přemýšlel, zda jeho volba byla v tomto směru správná.

Ratoff své rozkazy prováděl důsledně, často však zacházel příliš daleko. Carr znal Ratoffovu vojenskou minulost ze všech nejlépe. Chvíli to trvalo, než se ve sluchátku někdo ozval.

Mezitím přemýšlel o tom, co všechno teď přijde. Musel letět na Island.

Nejdřív ale musel splnit jeden starý slib.

„Mil er?“ zeptal se. „Tady Vytautas. Letadlo se objevilo.

Musíme se setkat.“

9

Kristin běžela tak rychle, jak jen mohla, k moři a pak odbočila na Aegisída. Tam se držela, pokud to jen šlo, v tmavých zahradách. Byla ovládána jedinou myšlenkou – uniknout těm dvěma mormonům. Ani jednou se neohlédla.

Chlad téměř necítila. Hlavou jí probleskly ty hrozné události.

Neustále před sebou viděla Randolfův pohled, když ho kulka trefila do čela.

Slyšela hvizd kulky a viděla, jak narazila do dveří. Cítila bolest v uchu, ze kterého krvácela. Myslela na svého bratra na ledovci. Tvrdili, že je mrtvý. Vzpomněla si na jeho poslední slova: ozbrojení vojáci, letadlo. O několik minut později vtrhli do jejího bytu dva muži, kteří ji chtěli zabít. Byli oblečení jako mormoni, co chodí ode dveří ke dveřím. Zmínili jedno jméno: Ratoff. Mluvili o spiknutí, do kterého je zapojená reykjavícká policie, ministerstvo zahraničí a ministerstvo spravedlnosti.

Nejdřív to považovala za vtip, ale teď už ne. Ne po tom, co viděla, jak před jejíma očima zabili Randolfa.

Po chvíli si uvědomila, jak je zima. Sebrala odvahu a ohlédla se. Ty dva neviděla. Zpomalila, ještě jednou se rozhlédla a zastavila se. Okolo byly jen výškové domy. V

jednom byla místnost pro popelnice. Vběhla tam a zavřela za sebou dveře. Protápala až do nejzazšího rohu a schoulila se.

Neměla tušení, jak dlouho tam seděla. Nikdo tam nebyl a po chvíli se připlížila ke dveřím a opatrně je pootevřela.

Vyhlédla. Nikde nikdo. Už ji nepronásledovali. Rozhlédla se.

Nedaleko stály řadové domy. Tam bylo světlo a teplo uprostřed tmy a chladu. Co teď měla dělat? Měla prostě zaklepat na nějaké dveře a všechno jim povyprávět? O mormonech, o mrtvole v jejím bytě a o spiknutí policie? Pokud do toho byla namočená policie, komu pak mohla říct o vraždě, o bratrovi na ledovci, o těch dvou zabijácích? Co když s tím mělo něco společného i ministerstvo zahraničí, pro které pracovala?

Sáhla si do kapsy. Peněženka tam byla.

Sakra! pomyslela si. Co když Elíase oddělali tak jako Randolfa, kterého zavraždili přímo před jejíma očima? O co tu vlastně šlo? A co to vůbec bylo za lidi?

Pomalu se jí začal zmocňovat hněv, který jí pomohl uvažovat jasně a logicky. Potřebovala střechu nad hlavou a musela někde sehnat oblečení. Musela získat informace, musela na ledovec, pomoct bratrovi. Pokud ještě vůbec žil.

Neměla odvahu obrátit se na policii nebo na ministerstvo. Ne teď. Ne předtím, než se dozví něco bližšího. Ne předtím, než si bude moct být jistá, že jí z této strany nehrozí žádné nebezpečí. Ale kam měla jít? Když věděli o ní, věděli i o jejím otci? K němu nemohla. Táta! Neměla ho varovat? Neobjeví se teď ti dva u něj?

Vyšla z místnosti a rozběhla se k řadovým domům. Hned u nejbližšího zabušila na dveře. A zvonila jako o život. O několik okamžiků později vyšel pán domu, následovaný ženou a dvěma dětmi. Seděli u televize a hluk u dveří je vyděsil.

Otevřeli a Kristin se vecpala dovnitř.

„Musím si zatelefonovat,“ řekla. „Kde je telefon?“

„No dovolte!“ řekl pán domu a změřil si ji pohledem. Přes chlad byla zpocená a zadýchaná, ve tváři měla strach a celá byla mokrá. Ucho jí krvácelo tak, že měla celou pravou stranu tváře od krve.

„Kde je telefon?“ zařvala na muže, takže pozpátku ustoupil do malé kuchyně a ukázal na telefon. Rodina se shlukla okolo něj.

„Omlouvám se,“ řekla, když pohlédla na vystrašené děti.

Vzala sluchátko a zavolala svému otci. Slyšela vyzváněcí tón, třikrát, šestkrát. Nezvedal to. Snažila se uklidnit.

Náhle se ozval záznamník. Netrpělivě čekala na signál a pak vyhrkla: „Tati! Musíš zmizet! Hned, jak to uslyšíš. Zmiz. Už zabili jednoho člověka, pokusili se odkrouhnout mě a určitě budou chtít zavraždit i tebe. Jsou dva a vypadají jako mormoni. To není vtip! Udělej to! Zmiz! Okamžitě! Tati, je možné, že Elías je mrtvý. Zmiz. O mě si nedělej starosti. Zmiz!

Je to nějaké spiknutí! Nepokoušej se mě najít. Musím zmizet.“

Rodina na ni hleděla. Muž pohlédl na svou manželku a pak oba na své děti. Choulili se k sobě. Všichni hleděli na tu podivnou, naprosto rozrušenou ženu, která právě zanechala zprávu na telefonním záznamníku. Kristin zavěsila a otočila se k nim. Všichni udělali krok zpátky.

„Je to všechno pravda,“ řekla Kristin, když si všimla výrazu ve tvářích těch lidí. „Pokusili se mě zabít. Nemohli byste mi půjčit nějaké oblečení? V žádném případě nevolejte policii.

Snažte se na to celé zapomenout. Policie by v tom mohla být namočená. Máte nějaké věci, které byste mi mohli půjčit? Můj Bože, to je zima. Boty a ponožky?“

„Když ti to dáme,“ řekla žena, která se uklidnila, pokud to jen bylo možné, „půjdeš potom?“

„Hned,“ přisvědčila Kristin. „Ale jenom nevolejte policii.“

O chvíli později opustila dům v šatech té ženy a dveře se za ní zavřely. Na uchu měla náplast. Pomalu šla slepou ulicí a odbočila na hlavní silnici. Kolem opatrně projížděla auta, vozovka byla zasněžená. Kristin sníh nenáviděla. Znamenal pro ni dvě věci: mokro a zimu. Přešla chodník a přemýšlela, kam by měla jít. Vydala se ke svému bytu v Tómasarhagi.

Pečlivě se rozhlížela. V hlavě jí pomalu krystalizoval plán, i když ještě stále nebyla schopná skutečně přemýšlet. Logicky přemýšlet. Najít tu nej ednodušší cestu.

Musela to všechno zvládnout sama, aspoň zatím.

Neodvažovala se jít za svými přáteli nebo známými, protože se obávala, že mormoni nebo jejich komplicové už o ní všechno vědí a číhají tam na ni. Od jejího telefonátu s bratrem na ledovci uplynulo jen několik minut, když se ti dva objevili.

Že by jí odposlouchávali telefon? Proč? Bylo to kvůli Randolfovi? Zavraždili ho. Randolf mluvil o spiknutí. O ruské mafi .

Znala jen jediného člověka, který jí mohl něco povědět o těch vojácích.

Pohlédla ke svému domu. Policie nikde. Všude panoval klid. Otočila se a šla dál. Na hlavní výpadovce zastavila taxík.

Taxikář bral kreditní karty. Kristin neměla žádnou hotovost. Jen své karty.

„Kam to bude?“ zeptal se taxikář. „Do Keflavíku,“

odpověděla a vyděšeně pohlédla do zpětného zrcátka.

10

Ratoff neviděl, kam padají, jen slyšel, jak kloužou po ledu, do hluboké trhliny. Na ledovci byla tma jako v pytli. Měsíc byl skrytý za mraky. Jenom Ratoffovo pásové vozidlo a sněžné skútry slabě svítily. Jeden z těch dvou mladých mužů byl v bezvědomí, když přijeli k trhlině. Druhý byl mrtvý. Nejdřív tam hodili je a pak oba sněžné skútry, načež za sebou zametli stopy. Potom Ratoff z Elíasova mobilu zavolal na číslo týmu horské služby na ledovci a hodil telefon na led.

Vytáhl z Elíase nejdůležitější informace o jeho sestře a dal je Davidovi a Simonovi. Elías, kladl odpor, ale Ratoff svému řemeslu rozuměl. Bratr mu pověděl o přátelích Kristin, o jejích kolezích, o bytu jejich otce, o jeho dlouhých cestách do zahraničí, dokonce i o milencích Kristin, o právníkovi a jeho přátelích, pověděl mu o tom, že jejich matka před několika lety zahynula při autonehodě. Pověděl mu, že Kristin studovala v Kalifornii, že nerada cestovala po Islandu, že někdy navštěvovala své přátele v cizině a že neměla zájem o túry po ledovci. Nakonec se Ratoff dozvěděl všechno, co chtěl, a Elías už jen prosil o milost. To už byl jeho kamarád Jóhann mrtvý. To poslední, co Elías slyšel, bylo, že jeho sestra byla zavražděna.

Omdlel, když mu to Ratoff pošeptal do ucha.

Příslušníci speciálních jednotek se střídali ve čtyřhodinových směnách při vykopávání letadla. V jedné směně pracovalo šedesát mužů a všechno šlo podle plánu.

Odkrývali letadlo kousek po kousku a již byla vidět první postranní okénka. Když se Ratoff vrátil do základního tábora, přišel k letadlu a dlouho hleděl okénkem dovnitř. Měl pocit, že na podlaze letounu vidí několik těl. Volali na něho z komunikačního stanu. Šel tam. U telefonu byl David.

„Použila kartu, platila jí taxík do Keflavíku,“ řekl David.

„Pověděl jí její bratr něco o Keflavíku?“

„Proč jede do Keflavíku?“ ptal se Ratoff, aniž by na tu otázku odpověděl. „Co se to vlastně děje? Co ví? Nebylo by v její situaci logičtější, kdyby se obrátila na policii v Reykjavíku?“

Nastala krátká pauza.

„Ví, že je přinejmenším velmi pravděpodobné, že její bratr je mrtvý,“ řekl David. „A je možné, že zná tvé jméno. Simon jí ho vyslepičil. Možná si myslí, že má být zavražděna kvůli nějakému spiknutí, do kterého je zapletená policie v Reykjavíku, islandské ministerstvo zahraničí a ministerstvo spravedlnosti. Simon je tak trochu padlý na hlavu.“

„Mé jméno!“ zařval Ratoff. „Vy jste jí řekli mé jméno?

Zbláznili jste se?!“

„Vlastně se to nemohlo pokazit. Nemohli jsme přece počítat s tím, že ji navštíví ten idiot.“

„Ksakru!“

„Podcenili jsme to. Už se to nestane.“

„Už se to nestane!“ vykřikl Ratoff. „Už se to nestane! To se nikdy stát nemělo!“

„Právě jsme odešli z bytu jejího otce. Nebyl doma.

Zanechala mu nějakou zprávu na záznamníku. Vzali jsme ho s sebou a na velvyslanectví to necháme přeložit. Možná se z toho bude dát něco odvodit.“

„Kurva! Ví toho příliš mnoho. Příliš mnoho.“

„Co je s Keflavíkem?“

„Je možné, že je na cestě na naši základnu. Její bratr něco říkal o jednom jejím příteli na základně. Rozešla se s ním a nějakou dobu se neviděli. Možná u něho bude hledat pomoc a bude tam chtít získat informace.“

„Roger,“ řekl David.

„A běda vám, jestli to znovu zbabráte.“

„Roger,“ opakoval David. Ratoff mu sdělil jméno toho muže a ukončil hovor.

Zatracení idioti, pomyslel si Ratoff. Vyšel z komunikačního stanu a dál si prohlížel letadlo. Tak jako ostatní příslušníci speciálních jednotek měl zimní kombinézu a sněžné brýle, které si vytáhl na čelo. Carr ho neinformoval o tom, co je v letadle, proto byl velmi zvědavý, co tam najde. Znal v hrubých rysech příběh toho letadla, věděl, že na konci druhé světové války letělo z Německa na Island, dostalo se do vichřice a zřítilo se. To, zda jeho cílem byl Reykjavík nebo nějaké jiné letiště, či zda měl stroj letět do USA, nevěděl. Nevěděl ani, kdo byli cestující.

Zamyšleně přišel zpátky k letadlu a nahlédl do kabiny.

Pokoušel se dát dohromady střípky mozaiky, ale bylo mu jasné, že to je beznadějné. Věděl, že jeho zvědavost bude ukojena, teprve až bude moct jít dovnitř. Otočil se a šel ke svému stanu.

Měl před očima tvář toho mladého muže, když mu pověděl o smrti jeho sestry. Viděl muka v jeho očích, než je zavřel.

Smrt těch dvou mladíků se Ratoff a vůbec nedotkla. Při všech svých misích počítal s nepředvídatelnými incidenty. Nic jiného to v jeho očích nebylo. Dělal všechno pro to, aby splnil svůj úkol, a všechny překážky, které mu v tom bránily, musel odstranit. Carr se ptal, jestli byli mladí. Změkl. Možná se bude ptát na totéž, až mu poví o smrti té ženy. Ratoff musel pomyslet na Davida a Simona.

Nechal se spojit s Carrem.

„Asi je na cestě na základnu v Keflavíku,“ řekl, když to Carr zvedl, „a myslím, že vím, za kým tam chce.“

11

To setkání probíhalo velmi formálně, i když z místa setkání vyzařovala úplně jiná atmosféra. Na islandské straně byli zastoupeni ministerský předseda a ministr zahraničí, údajně na zvláštní přání amerických vojenských úřadů. Naproti nim seděl admirál ze základny v Keflavíku jakožto nejvyšší velitel amerických sil na Islandu a generál, který zastupoval velvyslance po dobu jeho náhlé a neočekávané nepřítomnosti.

Členové islandské vlády byli k tomuto setkání pozváni tak nenadále, že to hraničilo s diplomatickým faux pas, pokud by nešlo o naléhavé okolnosti. Ministři neměli tušení o důvodu toho setkání. Přijeli na schůzku společně ve voze ministerského předsedy. Schůzka se konala v jednom hotelovém apartmá v centru Reykjavíku. Po cestě probírali několik možností. Nejpravděpodobnější se jim zdála být náhlá návštěva amerického prezidenta. Ještě si dobře vzpomínali na setkání Reagana a Gorbačova, na jehož přípravu neměli takřka žádný čas.

Když přišli do apartmá, přivítal je admirál. Už se s ním několikrát setkali při oficiálních příležitostech. Seznámil je s generálem, který se jmenoval Immanuel Wesson. Wesson byl malý a měl tvrdé rysy v obličeji. Admirál byl korpulentní, měl červenou tvář a lehce kulhal, protože měl jednu nohu kratší než druhou. Bylo devět hodin večer a ulice zely prázdnotou stejně tak jako hotel. Na nápad s oním apartmá přišel ministr zahraničí. Často se tam setkával se zahraničními hosty, kteří ze soukromých důvodů přiletěli na Island a neměli zájem o mediální rozruch.

Po pozdravech a vzájemném představení se posadili do křesel. Premiér se tvářil tázavě.

„O co se jedná?“ zeptal se, sáhl si na kravatu a poněkud si uvolnil uzel.

„Chtěli bychom vám poděkovat, že jste přijeli na tuto naléhavou schůzku,“ řekl admirál a pohlédl na ně. „Prosíme o prominutí, že se to seběhlo tak rychle. Okolnosti to vyžadovaly, jak jistě uznáte, až vám to vysvětlíme. Je důležité, to musím zdůraznit, aby všechno, co se tu řekne, zůstalo mezi námi.“

Ministři přikývli a napjatě čekali. Generál si odkašlal a začal vysvětlovat.

„Jak je vám samozřejmě známo, monitorujeme podle dohody o umístění našich jednotek na islandské půdě všechno, co se z vojenského hlediska kolem ostrova děje.

Pozorování provádíme s pomocí ponorek, letadel, radarů a satelitů. K místům, která monitorujeme intenzivně, patří i jistá oblast na Vatnajökullu. V posledních letech jsme ji kontrolovali výlučně satelity. Dříve nad ní…“

„Promiňte, řekl jste Vatnajökul ?“ vpadl mu do řeči udivený ministr zahraničí.

„Vysvětlím to později, když dovolíte,“ řekl generál a bez ohledu na tu námitku dodal: „Vašim otázkám se budeme věnovat na konec. Dříve nad tou oblastí na Vatnajökul u létala průzkumná letadla, ale už nějakou dobu je pozorování mnohem jednodušší díky satelitům. Kontrola ledovce má své historické důvody, ta záležitost je pro nás prekérní. Za druhé světové války se na ledovec zřítilo letadlo, které pak ledovec spolkl. Víme poměrně přesně, kde k havári došlo, ale kvůli povětrnostním podmínkám jsme tam tenkrát nedorazili včas.

Když oddíl přibližně 200 amerických vojáků ze základny v Reykjavíku konečně dorazil na ledovec, už po letadle nenašel ani stopu. Jak už jsem řekl, ledovec jej spolkl.“

Generál se odmlčel a ministerský předseda chytil příležitost za pačesy.

„O jaké letadlo se jedná?“

„Přednedávnem se objevilo na satelitních snímcích ledovce,“ řekl generál, který se nenechal vyvést z míry. „Na základě těchto snímků a dalších fotografií, které jsme zhotovili na místě, jsme se ujistili a rozhodli, že provedeme výpravu na ledovec, abychom letadlo vytáhli z ledu, odvezli na naši základnu a odtud přepravili přes Atlantik. To si vyžaduje přepravu enormního počtu vojáků přes islandské území.

Musíme tam dostat lidi i výstroj.“

Ministr zahraničí dokončil jeho myšlenku: „A k takové operaci potřebujete svolení islandské vlády.“

„Nikdy jsme nechtěli nic dělat proti vaší vůli,“ odpověděl admirál.

„Budeme se tam samozřejmě pohybovat tak nenápadně, jak je to jen možné,“ dodal generál, „a budeme dbát na to, abychom neobtěžovali obyvatelstvo. Proto jsme učinili různá opatření, která později rádi vysvětlíme. Je nám známo, jaký postoj má většina Islanďanů k našim ozbrojeným silám, a víme také, že transport jednotek přes islandské území vidí neradi, ale jde o výjimečný případ. Pokud se ta operace má zdařit, musí probíhat za naprostého utajení. Přesto jsme s vámi chtěli hovořit. Chtěli jsme vám hned na začátku vysvětlit, že v první řadě jde o průzkumnou operaci. Naše jednotky doprovázejí naši nejschopnější vědci.“

„A o jaké letadlo se jedná?“ opakoval ministerský předseda.

Admirál a generál na sebe pohlédli.

„Nedomnívám se, že v současné době bychom mohli říct víc. Jde jen o to, informovat vás, pokud by došlo k nějakým zádrhelům, samozřejmě z důvodů kooperace.“

„Zádrhelům?“ zeptal se ministr zahraničí. „Co tím myslíte?“

„Pokud se něco o té operaci dostane na veřejnost,“

odpověděl admirál. „Chceme, abyste na to byli připravení pro případ, že by informace o aktivitách našich jednotek na ledovci pronikly ven. Abyste měli připravené odpovědi.“

„Jak mají znít?“ zeptal se ministerský předseda.

„Nevýznamné zimní cvičení.“

„Nevýznamné…“

„Nejlepší bude uvést, že jde o několik malých belgických a nizozemských jednotek, které s americkými oddíly provádějí společné cvičení NATO. To musí i těm nejdotěrnějším zvědavcům vzít vítr z plachet. Jak vidíte, jsme na nepřátelský postoj Islanďanů dokonale připravení.“

„A víc se nedozvíme?“ zeptal se ministr zahraničí.

„Pro všechny to tak bude lepší.“

„Lepší? Proč to utajování? Proč nesmí být zveřejněno, že chcete vykopat to letadlo? O co tu vlastně jde?“

„Jedná se o velmi choulostivou záležitost, to je to jediné, co vám v této chvíli můžu říct,“ odpověděl generál. „Doufám, že později vás budu moci o motivech této akce plně informovat.“

„Pro nás ta záležitost choulostivá není,“ odpověděl ministerský předseda. „Proto považuji za přiměřené, že budete hrát s otevřenými kartami. Jinak nevidím možnost, jak bychom to mohli zařídit. Co je to za letadlo a proč je ta věc pro vás tak prekérní?“

„Při vší úctě vám do toho nic není,“ řekl generál, který náhle odložil veškerou zdvořilost stranou. „Nejlepší bude, když o tom nic nebudete vědět.“

„Při vší úctě nejsme na takovou drzost ze strany vašich jednotek zvyklí. Nepožádali jste nás o svolení, jenom jste nás informovali o vašich plánech. Znamená to, že už to probíhá?

Smím vám připomenout, že jde o hrubé porušení dohody mezi našimi zeměmi? Islandská média budou dozajista nadšená, až se dostanou k takové zprávě. Dosud jsme byli ochotní podpořit všechny vaše požadavky a velmi vám děkujeme, že jste nás přátelsky informovali o vašich aktivitách, ale tato chabá vysvětlení v žádném případě nebudou stačit, až si naše jednání budeme muset zodpovědět.“

„Omlouváme se, pokud se naše jednání zdá být příliš důrazné,“ řekl admirál podbízivě, „a západní mocnosti samozřejmě oceňují váš přínos v boji za mír, ale v tomto případě musím dát za pravdu generálovi. Nejlepší bude tu záležitost vyřídit, aniž by se o tom někdo dozvěděl, a pak se pokud možno co nejdříve vrátit ke každodenní rutině.“

„S tím se v žádném případě nespokojíme,“ opáčil ministr zahraničí. „Letadlo z druhé světové války? Co o tom víme?

Stejně tak dobře se mohlo zřítit včera. Možná na ledovci ani žádné letadlo není. Podle mě to je celé velmi nepravděpodobné, zní to jako z nějaké laciné kriminálky.“

„Mohli jsme vám lhát, mohli jsme tvrdit, že se jedná o běžné cvičení,“ řekl admirál, „ale ta věc je příliš vážná na to, abychom si mohli dovolit uvádět nepravdy. Musíme si důvěřovat. Pokud budou vzneseny otázky, je důležité, aby odpovědi byly shodné. S ohledem na to letadlo je utajení naprosto nezbytné.“

„Ptám se ještě jednou: Co je to za letadlo?“ řekl premiér.

„Na tuto otázku bohužel nemůžeme odpovědět,“ řekl admirál. „Bohužel.“

„Pak je toto setkání u konce, bohužel,“ řekl ministerský předseda, upravil si kravatu a vstal.

Američané na sebe pohlédli. Pozorovali, jak se oba ministři chystají k odchodu. Počítali s tím, že Islanďané se nenechají ukonejšit nějakými báchorkami, přesto to chtěli zkusit ještě jednou.

„Říká vám něco projekt Manhattan?“

„Projekt Manhattan? Nic moc,“ odpověděl ministr zahraničí.

„Jde o kód pro naše jaderné zkoušky na konci války. Sami toho moc nevíme, událo se to už dávno. Ke konci války jsme do Spojených států odvezli několik německých vědců, kteří pracovali na jaderném programu nacistů. Zapojili se do projektu Manhattan. To nás přišlo draho, hlavně když vyšlo najevo, co nacisté za války dělali Židům. Izraelci tvrdili, že někteří z těch vědců spolupracovali při pokusech v koncentračních táborech.“

Generál se odmlčel, aby dal ministrům možnost přemýšlet o jeho slovech. Řekl jen to, co říct měl, kdyby byly problémy. A ty byly. Ministři tam stáli s tázavými výrazy ve tvářích.

„Tehdy šlo, tak jako ve všech ostatních sférách, o závod s Rusy. Získali mnohem víc německých vědců než my. Ten stroj startoval z Hamburku a na palubě byli čtyři němečtí atomoví vědci. Mezipřistání měl ve Skotsku a po cestě do USA měl ještě jednou přistát v Reykjavíku. Dostal se však do vichřice a zřítil se na ledovec. Pokud víme, všichni zahynuli. Aspoň je nikdy nenašli. Letadlo zmizelo, ale teď, jak se zdá, nadešla chvíle, kdy ho budeme moct vykopat a přepravit domů.“

„Ale já stále nechápu, jaké problémy může odhalení toho letadla způsobit,“ řekl ministr zahraničí. Oba ministři se znovu posadili na pohovku.

„Odhalení toho letadla by pro nás mělo vážné důsledky a znovu by rozvířilo debatu o německých vědcích. To si můžeme ušetřit. Je to prosté. Teď znáte pravdu. Dokážete si nyní představit, že byste s námi kooperovali?“

„Myslím, že nám to budete muset blíž vysvětlit,“ řekl ministerský předseda.

Immanuel Wesson pohlédl na admirála a povzdechl si.

12

Když Island v osmdesátých letech s výstavbou svého vlastního terminálu převzal od Američanů provoz letiště v Keflavíku, skončila tranzitní přeprava přes základnu.

V důsledku toho byla základna ještě izolovanější než předtím, ačkoli kontakty mezi místním obyvatelstvem a vojáky byly vždy omezené na minimum. Základna byla obehnaná vysokým plotem. Vstoupit se do ní dalo pouze přes dvě kontrolní stanoviště, která byla dnem i nocí hlídaná. Plot nebyl nijak zvlášť hlídaný, ale na sídlištích na základně pravidelně patrolovala vojenská policie, která kontrolovala plot i všechno ostatní.

Kristin se taxikářem nechala přivézt na místo, kde byl plot nejblíž. Počkala, až odjede, a rozběhla se k plotu. Po několika okamžicích k němu dorazila, vylezla nahoru a ještě jednou se rozhlédla. Nahoře byl ostnatý drát, který jí roztrhal oblečení, když ho přelézala. Plot byl skoro tři metry vysoký, ale dopad ztlumil sníh. Chvíli tam stála a pak běžela dál.

Po cestě do Keflavíku se pokoušela uspořádat myšlenky, ještě jednou vše logicky promyslet. Randolf obchodoval s Rusy a v kanceláři na ministerstvu tvrdil, že došlo ke spiknutí proti němu. Vyhrožoval úředníkům ministerstva a teď ležel s kulkou v hlavě v jejím bytě. Mluvil o ruské mafi . I Kristin se stala terčem útoku zabijáků a ti rovněž mluvili o spiknutí.

Jenže to byli Američané. Jak to šlo dohromady? A jak to souviselo s jejím bratrem na ledovci a s tím, co tam viděl? Byla pravda, že byl mrtvý? Byl Elías mrtvý? Neodvažovala se to domyslet.

Netrvalo to dlouho a stála před velkým domem. Zazvonila na zvonek. Třípatrový dům s dvanácti byty měl dvě schodiště.

Ta betonová kostka byla stejná jako ostatní příbytky vojáků umístěných na základně. Postavili je islandští zedníci.

„Ano,“ ozvalo se po chvíli z reproduktoru.

„Steve?“

„Ano.“

„To jsem já, Kristin,“ řekla anglicky. „Musím s tebou mluvit.“

„Kristin? Kristin! Okamžik.“

Dálkově odemkl dveře a ona ve vchodu hledala vypínač.

Rozsvítila a rozhlédla se. U stěny stál automat na cigarety, vedle něho další automat na čokoládu a oříšky. Na podlaze bylo PVC. Šla do třetího patra. Dveře Steveova bytu byly otevřené. Krátce zaklepala.

„Pojď dovnitř,“ ozvalo se z bytu, kde Steve rychle uklízel.

Moc se tím však nezměnilo. Vešla dovnitř a zavřela dveře.

„Hi,“ řekl Steve s velkým stohem novin a časopisů pod paží.

Sebral je ze země a z pohovky. „Omluv ten chaos, prosím.

Nepočítal jsem s tebou. Upřímně řečeno, s tebou jsem počítal ze všeho nejméně.“

„To nic,“ řekla Kristin.

„Trochu jsem usnul. Co tě sem přivádí? Už to musí být aspoň rok, co jsme…“ Uprostřed věty se odmlčel.

Dřív k němu chodívala často a od té doby se toho moc nezměnilo. Byt byl malý: kuchyně, obývací pokoj, ložnice a malá koupelna. Všude nepořádek, v jednom rohu bzučel počítač, v kuchyni balíčky s hotovými jídly a špinavé nádobí ve dřezu. Na stěnách visely fotografie a plakáty. James Dean v dlouhém plášti na newyorské ulici. V dešti. Revolucionář Che Guevara. Černé kontury na rudém pozadí.

„Nevěděla jsem, kam mám jít,“ řekla Kristin, která se pokoušela zkrotit své emoce. Měla slzy na krajíčku a Steve cítil, jak je rozrušená.

„Co se děje?“ zeptal se a odložil časopisy.

„Nevěděla jsem, kam mám jít,“ opakovala Kristin. „Musíš mi pomoct. Mému bratrovi se stalo něco hrozného.“

„Stalo něco hrozného? Tvému bratrovi? Myslíš Elíase? Co je s ním?“

„Dva muži se mě pokusili zabít. Byli to Američané.“

„Zabít tě? Ale…“

„A zavraždili Randolfa.“

„Randolfa?“ Steve jen stěží dokázal vyslovit to jméno. A jen stěží dokázal Kristin pochopit. „O čem to vlastně mluvíš? Co se děje?“

„Nevěděla jsem, kam mám jít,“ řekla Kristin ještě jednou.

Steve nechápal, o čem mluví, věděl však, že se stalo něco zlého. Pomalu přišel k ní, objal ji a odvedl ji do obývacího pokoje.

„Pokusili se mě zabít,“ řekla a rozvzlykala se. „Nevím proč.

Tvrdili, že to je spiknutí policie a ministerstva. Elías mi volal z ledovce a řekl, že viděl vojáky a letadlo a pak bylo spojení přerušeno. Právě jsem se snažila dovolat horské službě, když přišli ti mormoni. Řekli, že spáchám sebevraždu, ale potom zazvonil Randolf a oni ho zastřelili a já utekla. Tvrdili, že Elías je mrtvý.“

Steve vůbec nic nechápal, ale nechal ji mluvit. Viděl, že je vyřízená. Kristin se očividně muselo stát něco hrozného, těm zmateným řečem o Elíasovi, ledovci a mormonech však vůbec nerozuměl. Nepočítal s tím, že Kristin ještě někdy uvidí, a nechápal, co ta návštěva má znamenat. Copak přišla o rozum?

„Elías viděl na ledovci vojáky,“ dodala. „Museli to být američtí vojáci. To bylo to poslední, co viděl, než se spojení přerušilo. Víš, co dělají američtí vojáci na ledovci?“

„Na ledovci?“

„Na Vatnajökullu. Myslíš, že mluvím z cesty, vidím to na tobě. Sama mám pocit, že jsem zešílela, že jenom sním, že to všechno je jen zlý sen a že se jednou probudím a budu moct dýchat. Jenže já se nemůžu probudit. A už nikdy nebudu moct dýchat. To všechno je pravda.“

Pohlédli na sebe.

„A pak jsou tu ještě Rusové,“ řekla váhavě.

„Rusové?“

„Muž, který byl zavražděn u mě doma, obchodoval s Ruskem. Vpálili mu kulku do hlavy. Amíci. Předtím mi na ministerstvu vykládal něco o spiknutí. Nevím, co si mám myslet. Komu mám věřit. Nevím toho spoustu, ale musím zjistit, co se stalo Elíasovi. Pokusila jsem se volat horské službě a potom se objevili mormoni.“

„Mormoni?“

„Ti vrazi. Pokusili se mě oddělat. Byli dva a vypadali jako mormoni, však víš, tmavé obleky, kravaty, účes na pěšinku, jako mormoni, co chodí se svými brožurami ode dveří ke dveřím. Proto jsem otevřela. Myslela jsem si, že to jsou mormoni. Jak jsem jen mohla být tak pitomá!“

„O.K., O.K.,“ řekl Steve, který však věděl, že nic není O.K.

Vojáci na ledovci, Rusové, mormoni. „Dělala jsi na ministerstvu něco, co by mohlo vést k takovým akcím?“

„Vůbec nic. Jen svou normální práci. Nedělala jsem nic. To jsem nezavinila já. To jsem nezavinila já! Neudělala jsem nic, co by to mohlo vyvolat. Ani Elías ne. To jsem nezavinila já.“

„Ne, samozřejmě ne. Ale podle toho, co mi vyprávíš, ty věci spolu vůbec nijak nesouvisejí. Američtí vojáci na ledovci a spiknutí v obchodu s Ruskem.“

„Já vím. Vůbec to nechápu.“

Kristin se uklidnila. Steveovi se podařilo zbavit ji nejhoršího tlaku, když s ní o všem mluvil a naslouchal jí, aniž by ten šílený příběh zpochybňoval. Chápal, že musela projít něčím hrozným a že je na dně. To jediné, co teď mohl dělat, bylo neodporovat. Přestávala vzlykat a hovořila klidněji a uvážlivěji.

„Můžeš pro mě zkontrolovat tu věc s vojáky na ledovci?“

zeptala se.

„Uvidím, co budu moct udělat,“ řekl Steve. „Co tvůj bratr říkal?“

„Že z ledu trčí letadlo a že na ledovci jsou vojáci.“

„To říkal, v ledu? Nepřipadá ti to zvláštní?“

„Co?“

„Že z ledu trčí letadlo, to řekl?“

„V ledu, na ledu. Jaký je v tom k čertu rozdíl? Tvrdil něco o letadle a vojácích.“

„Je možné, aby letadlo bylo v ledu?“

„Nevzpomínám si, jestli řekl v ledu, nebo na ledu, Steve! To je jedno. Musím vědět, co se na ledovci děje.“

Steve přikývl. Žil na Islandu už tři roky. Pracoval na základně společně s tiskovým referentem a byl partnerem islandských ministerstev, která se dostávala do styku se základnou, především ministerstva zahraničí. Tak se poznali, přes práci. Bydlel sám a měl za sebou rozvod. Rozvedl se, než odjel na Island. Bylo mu pětatřicet a byl o několik let starší než Kristin. Jeho předkové pocházeli z Irska, měl tmavou pleť a kudrnaté černé vlasy. Byl přibližně stejně vysoký jako ona, hubený, ale silný. Měl přátelský obličej, hodně se smál a Kristin ho považovala za velmi zábavného. Setkali se při nějaké oficiální příležitosti. Slovo dalo slovo a Steve ji jednou pozval na večeři.

Poprvé se oba setkali v jedné restauraci v Reykjavíku.

Vyprávěl jí o sobě a o své rodině. Pracoval jako politolog pro americké ministerstvo obrany. Po mnoho generací byli v jeho rodině jen obchodníci. O byznys neměl sebemenší zájem, jeho vášní bylo cestování. Když mu nabídli místo na Islandu, nemusel dlouho přemýšlet.

Při jejich třetím rande ji pozval do důstojnického klubu na základně a pak k sobě domů. V žádném případě nebyl dotěrný, když tam přišli, ale na Kristin to všechno šlo příliš rychle. Náhle si nedokázala představit, že by spala s nějakým Američanem ze základny. Vzpomněla si na všechny ty historky o Islanďankách, které běhaly za americkými vojáky. Coury, co se tahají s Amíky. Cítil, že něco není v pořádku, a když se mu to pokusila vysvětlit, jen ho ranila. Pak odjela domů. Potom byly jejich kontakty stále sporadičtější, až zcela utichly. Už déle než rok spolu nemluvili, nikdy se však nepohádali.

„Co kdybys teď znovu zkusila zavolat horské službě?“ řekl.

„A zjistila něco o svém bratrovi?“

„Předtím jsem tam nikoho nezastihla.“

Vstal, našel v telefonním seznamu to číslo a zavolal tam.

Nikdo to nezvedl. Zkusil to s jiným číslem, ale ani to nikdo nezvedl. Zvolil třetí číslo a mávl na ni. Konečně to někdo vzal.

Vyskočila.

„Jmenuji se Kristin,“ řekla, „mluvím s horskou službou v Reykjavíku?“

„Ano.“

„Jak můžu zavolat týmu na Vatnajökullu?“

„Máme několik mobilů a vysílaček. O co se jedná?“

„Stala se na ledovci nehoda? Nepohřešují někoho?“

„S kým mluvím?“

„S Kristin. Můj bratr je v tom týmu. Jmenuje se Elías.“

„Pokusím se spojit tě s vůdcem toho družstva. Okamžik, prosím.“

Kristin čekala u telefonu. Prohlížela si Stevea, který neklidně chodil sem a tam, Jamese Deana v New Yorku, tvář revoluce.

„Ano?“ ozvalo se náhle ze sluchátka. „Mluvím s Kristin?

Tady Júlíus. Vedu cvičení tady na Vatnajökul u. Rozumíš mi?“

„Rozumím ti dobře,“ řekla rychle Kristin. „Je s tebou Elías?

Je s Elíasem všechno v pořádku?“

„Elías je pohřešovaný.“

„Pohřešovaný? Co to znamená? Kde je?“

„Před přibližně sedmi hodinami odjel spolu s Jóhannem z našeho tábora a ještě se nevrátili. Máme signál z Elíasova mobilu a předpokládáme, že je najdeme, až se rozední.

Možná zabloudili. Je tu tma jako v pytli. Nemůžeme vyloučit, že měli nehodu. Ale Elías je vynikající horolezec a není důvod k přehnaným obavám.“

„Všimli jste si v okolí nějakých vojáků?“ zeptala se Kristin.

„Vojáků? Ne. Co tím myslíš?“

„Elías mi volal z ledovce a pak k němu přijeli vojáci.“

„Kdy ti Elías volal?“

„Před zhruba třemi až čtyřmi hodinami. Uviděl ty vojáky a pak se spojení přerušilo.“

„Nikoho jsme si na ledovci nevšimli. Ti chlapci chtěli vyzkoušet nové skútry a určitě jeli pěkně daleko. Několik hodin na západ od nás je poměrně velká oblast s trhlinami, ale Elías je opatrný, stejně jako Jóhann. Určitě se někde zastavili a telefon se jim porouchal. Jestli zůstanou tam, kde jsou, najdeme je, jakmile se rozední. Proč voláš? Máš nějaký nápad?“

„Dostala jsem zprávu, že Elías je mrtvý,“ odpověděla Kristin, „a souvisí to s vojáky, které viděl na ledovci.“

„Elías není mrtvý. Je pohřešovaný. Žije. Kdo ti řekl, že je mrtvý? Kdo mohl říct něco takového?“

„Kristin!“ zavolal Steve. Stál u okna obývacího pokoje a ukazoval ven.

„Nemůžu ti zavolat později přímo?“ zeptala se Kristin, aniž by odpověděla na Júlíovu otázku.

„Kdo ti řekl, že Elías je mrtvý?“

„To je příliš komplikované na to, abych ti to vyprávěla do telefonu. Později ti zavolám ještě jednou.“

Dostala jeho číslo. Telefonát jen zvýšil její strach. Steve na ni kývl, aby přišla k oknu. Hleděl na parkoviště dole vedle svého domu.

„Ti mormoni, byli blondýni?“ zeptal se klidným hlasem.

„Proč se ptáš?“

„Akorát nemají obleky, ale zimní kombinézy a zimní boty.“

„Co tím chceš říct?“

„Stojí tady dole a hledí do mého okna.“

„Co tím chceš říct?“ vykřikla Kristin. „Tady? Oni jsou tady?

Jak to?“

Přiběhla k oknu, pohlédla na parkoviště a zalapala po dechu, když poznala oba zabijáky.

„Ježíši Kriste, to jsou oni. To jsou ti zabijáci!“

„Viděli tě! Pojď!“

„Jak mě tu mohli najít?“

Kristin se ještě nesvlékla. Steve si rychle obul zimní boty a hodil na sebe zimní kabát. Bleskově vyběhli na schodiště.

„Jak ses sem dostala?“

„Taxíkem.“

„Věděl někdo, že jsi chtěla jet sem?“

„Nikdo.“

„Platila jsi hotově?“

„Kartou.“

„Sakra.“

Na schodišti pohlédli dolů a uviděli Davida a Simona, kteří vešli dovnitř a rozběhli se po schodech nahoru.

„Všechny telefonáty ze základny se kontrolují. Vědí, že jsem volal horské službě. Už nesmíš použít své karty.“

„Máš pistoli?“ zeptala se.

„Pistoli? Proč?“

„To jsem celá já, narazím si jediného Amíka na Islandu, který nemá pistoli,“ odsekla islandsky.

„Pojď,“ řekl, vběhl zpátky do bytu a zamkl za sebou. Vyběhli na malý balkon. Byl šest metrů nad zemí. To bylo příliš vysoko.

Na balkon pod nimi skočit nemohli, mohli však přeskočit na sousední balkon. Slyšeli, že mormoni už jsou u dveří. Steve pomohl Kristin přes zábradlí, načež přeskočila na sousední balkon. Chvíli balancovala na jeho zábradlí, ale dokázala se udržet a bezpečně se dostala dolů. Steve skočil za ní, zatímco ve stejném okamžiku byly vyraženy dveře jeho bytu.

Ještě doma Steve vzal sádrovou sochu basebal ového hráče Babea Rutha, kterou nyní rozbil balkónové dveře.

Prostrčil jimi ruku, otevřel je zevnitř, proběhli bytem a po schodišti se dostali ven.

David a Simon přiběhli na Steveův balkon. Slyšeli tříštění skla, když Steve Babem Ruthem rozbil dveře. Otočili se a běželi zpátky. Viděli, že Steve a Kristin běží dolů po schodech.

Rozběhli se za nimi a při tom ze svého bytu vyšel jeden muž ve spodním prádle a vstoupil jim do cesty. Srazili ho, přičemž David upadl. Simon se je pokusil přeskočit a kopl při tom toho muže do obličeje. Muž vykřikl a Simon klopýtl.

Steve a Kristin využili svůj náskok a vyběhli z domu, zatímco mormoni se ještě sbírali ze země. Všimli si, že džíp těch dvou stojí nastartovaný před domem, a rozběhli se k němu. Steve se posadil za volant, Kristin na sedadlo spolujezdce. Kristin se ohlédla. Ti dva ještě chvíli běželi za džípem a pak to vzdali. Stáli tam jako přikovaní a hleděli za nimi, dokud džíp nezmizel.

„Omlouvám se,“ řekl Steve.

„Co? Proč?“ zeptala se Kristin.

„Když jsi přišla ke mně, myslel jsem si, že ses zbláznila. Že nemáš všech pět pohromadě. Že jsi mimo.“

„Ano, vím.“

„Teď už si to nemyslím.“

„Je jen jediné vysvětlení toho, že o tobě vědí,“ řekla Kristin.

„A to?“

„Mluvili s Elíasem. Mezi nimi a událostmi na ledovci je nějaká souvislost. Pravděpodobně vycházejí z toho, že mi něco řekl. O nich a o tom letadle. Co to může být za letadlo? Ti mormoni mají kontakt s vojáky na ledovci. Museli zjistit mé číslo v Elíasově mobilu. Proto o mně vědí. Vědí, že jsem jeho sestra. Myslí si, že něco vím. Že mi Elías něco řekl. Proto se mě pokoušejí oddělat.“

„Co je to vlastně za lidi?“

„Málem jsem na to zapomněla. Zmínili jedno jméno, když mě přepadli. Mluvili o nějakém Ratoffovi. Říká ti to jméno něco?“

„Ratoff? Ratoff. To jsem nikdy neslyšel.“

„Chudák Elías. Co se mu stalo? Tvrdili, že je mrtvý.

Opravdu ho zabili? Proč by ho měli zabíjet?“

„Zavolám pár lidem a zjistím, co se tu děje. Půjdeme na to od podlahy. Vědí, kdo jsi?“

„Věděli, kde bydlím. Věděli to od Elíase.“

Kristin na něho pohlédla, pak vyhlédla ven a pomyslela na Elíase.

Potom její myšlenky zabloudily k jejímu otci. Asi byl v cizině.

Byl pořád v cizině a u kratších cest o tom svým dětem ani neřekl. Neudržovali těsný kontakt. Někdy Kristin bolelo, že se na něho nikdy nemohla obrátit. Vždycky se se vším musela vypořádat sama. Ale nejhorší bylo vědomí toho, že jí zřejmě bude dávat za vinu to, co se stalo jejímu bratrovi. To dělal vždycky. Vždycky ji ze všeho obviňoval.

13

Miller přišel ke dveřím a pustil Carra dovnitř. Dřevěný patrový dům s udržovanou zahradou stál v lese, bylo to idylické místo za městem. Napadl sníh. Mil er už měl přes osmdesát a byl to rozvážný člověk. Byl již téměř holohlavý a ve tváři měl hnědé skvrny. Chodil skloněný, šoural se ve svých roztrhaných filcových pantoflích. V domě byl udržován pořádek. Jeho žena zemřela před dvaceti lety. Děti neměli.

Třikrát týdně chodila k Mil erovi pečovatelka, v poledne a večer mu vozili teplé jídlo. Navenek vypadal jako bezcenný stařec, který jen čeká na smrt. Ale za jeho stářím a vetchostí se skrýval bdělý a bystrý duch, kterým se vždy honosil.

Ve dveřích si podali ruce a Mil er odvedl Carra do své pracovny v přízemí. Byla tam spousta předmětů z jeho minulosti. Většinu místa zabíraly fotografie z doby vojenské služby, snímky jeho druhů z druhé světové války, Koreje a Vietnamu.

Byly tam i fotky z mírových dob. Na všech stěnách byly regály plné knih, většinou válečných.

„Určitě je to kvůli tomu letadlu?“ zeptal se Miller a přinesl dvě skleničky, do kterých nalil koňak. Pro Carra to bylo příliš brzy, ale nechal to být. Denní doba pro Millera už dlouho nehrála roli.

„To nemůžu popřít,“ odvětil Carr a usrkl koňaku.

„Už jste byli uvnitř?“

„Ještě ne. Operaci vede Ratoff.“

„Bylo to nutné?“ zeptal se Mil er a zašklebil se.

„Připadalo mi to nejlepší. Za takové situace je pro tu operaci nutný člověk Ratoffova typu.“

„Chcete to ještě stále převézt přes Atlantik? Do Argentiny?“

„Ano, do Argentiny.“

„Na starém plánu se nic nezměnilo?“

„Ne. Dosud vše probíhalo jako na drátkách. Až na skutečnost, že je u letadla překvapili dva lidé. Islanďané. Dva muži. Obávali se, že toho viděli příliš mnoho. Ratoff si myslí, že má situaci pod kontrolou.“

„Nebude s nimi mít slitování.“

„Proto potřebujeme člověka, jako je Ratoff.“

„A ten sedlák?“

Carr pokrčil rameny.

Miller zavřel oči. Viděl před sebou ty bratry tak, jak je poznal poprvé, před několika desetiletími na úpatí ledovce.

Byli milí a pohostinní, spolupracovali, a co bylo nejdůležitější: mlčeli. Nikdy mu nekladli zbytečné otázky, prostě ho vzali k sobě domů a zavedli na ledovec. Byli přibližně v jeho věku.

„Ratoff neví, co je v tom stroji?“ zeptal se.

„Brzy na to přijde. Jsem si jistý, že mu můžeme důvěřovat, aspoň nám předá ty dokumenty. Máme tam nákladní automobily, které jednotlivé díly letadla převezou na základnu v Keflavíku. Pak budou transportována těla. Dal jsem Ratoffovi pokyn, co má dělat se spisy, až je najde. Určitě si je přečte, ale pochybuji o tom, že by je proti nám použil. Nemá šanci z té Bohem zapomenuté země uniknout. Když půjde všechno podle plánu, bude tato kapitola studené války za několik dnů uzavřena a my si budeme moct oddechnout. Oni si budou moct oddechnout.“

„Co bude s Ratoffem?“

„To je zatím otevřené.“

„Až si přečte ty spisy, pozná, že je v nebezpečí.“

„Uvidíme, jak na to bude reagovat. Ratoff není nijak zvlášť složitý člověk.“

Miller usrkl koňaku.

„Vědí o této situaci ostatní?“

„Těch pár, co ještě zbyli.“

„A politikové?“

„Myslím, že jsem je dokázal neutralizovat. Použil jsem tu historku o zlatě z Walchensee. Ten namyšlený frajírek od demokratů se málem podělal, když jsem mu o tom pověděl.

Stačí jednou zmínit Židy a hned se třesou.“

„Ale něco tu nehraje.“

„Jedna mladá žena v Reykjavíku. Jeden z těch dvou mužů, kteří na ledovci zkřížili cestu Ratoffovi, ještě stačil zavolat své sestře, že na ledovci jsou ozbrojení vojáci a letadlo. Ratoff to z něho vymlátil. Mezitím unikla našim lidem a požádala o pomoc jednoho civilního zaměstnance na základně. Určitě se na něho obrátila proto, že jí její bratr pověděl o našich vojácích. Je to její bývalý milenec nebo něco takového. Ještě jsou na základně. Pověděli mi, že základna je pečlivě střežená. Velitel je na naší straně. Nedostanou se daleko.“

Chvíli mlčeli.

„To byly kdysi strategické úvahy armády,“ řekl Mil er. „Dělat za politiky špinavou práci. Vždycky jsme to za ně museli dělat.“

„To je mi jasné. Přesto si myslím, že se jednalo spíš o chvilkovou duševní pomatenost. Na konci války se staly věci, které by si nedokázal vymyslet žádný autor detektivek.“

„Nehledě na to jsme měli postupovat dál. Patton měl pravdu.“

„Váhali.“

„A my jsme přišli o polovinu Evropy.“

Miller dolil koňak. Ten patřil k těm několika málo příjemnostem života, které si ještě mohl dovolit. Lékaři mu řekli, že už nebude žít dlouho. To mu bylo jedno. Už dávno se vypořádal se smrtí a přijal by ji s otevřenou náručí, kdyby přišla.

„Není naším úkolem psát dějiny,“ řekl.

„Ne, naším úkolem je vymazat je a přepsat,“ odpověděl Carr. „Dnes už není nic, co by se dalo označit za historickou pravdu. Tolik jsme toho utajili, tolik jsme lhali, tolik jsme si vymýšleli, vyprávěli pravdu o lži a lhali o pravdě. Vytáhnout jeden kus historie a nahradit ho jiným, to je naším úkolem.

Kdysi kdosi řekl, že dějiny lidstva jsou jen jedním řetězem zločinů a katastrof, jsou však i řetězem pečlivě aranžovaných lží.

„To zní, jako bys byl unavený.“

„Jsem unavený. Brzy skončím. Až bude po všem.“

„Oba bratři mi pověděli, že zima roku 1945 byla obzvlášť tuhá,“ dodal Mil er. „Poslední sníh zmizel na svazích nad statkem teprve v červenci. Tenkrát jsem tu oblast prozkoumal s hrstkou mužů, ale nenašli jsme jediný pozůstatek letadla. Musí být pod ledem relativně neporušené, stejně jako ti mrtví. Leželi dobrého půl století na ledu.“

Carr mlčel.

„Závidím Ratoffovi, tomu zatracenému psovi. Celý život jsem hledal to letadlo a teď, když se našlo, jsem starý vrak, který se už na nic nehodí. Kdy to odvezete do Argentiny?“

„Ratoff mluví o čtyřech dnech. Ještě to ale není jisté.

Předpověď počasí pro region je nepříznivá. Během následujících dvaceti čtyř hodin očekáváme vichřici. Můžeš jet do Jižní Ameriky, jestli si troufáš.“

„Přemýšlel jsem, jestli by nebylo lepší, kdyby to letadlo zůstalo na ledovci navždy. Pak bychom si nemuseli dělat starosti. To by pro nás všechny bylo nejlepší.“

„Pravděpodobně. Někdy si říkám, že to zatracené letadlo je jediný důvod pro umístění našich jednotek na Islandu. Někdy mám pocit, že to tak opravdu je.“

Chvíli mlčeli.

„A ta sestra? Nemohli bychom to nechat být?“ zeptal se Miller.

„Ne, dokud je letadlo ještě tam. Pak už bude jedno, jestli ji vyřídíme nebo ne.“

„Takže ji stačí jen na pár dnů umlčet a může z toho vyváznout bez úhony?“

„Tak nějak.“

Miller usrkl koňaku.

„Kdo o tom nálezu ví?“ zeptal se.

„My dva. Ministr obrany, který si myslí, že jde o židovské zlato. Několik nejvyšších činitelů vojenských tajných služeb.

Ostatní už jsou pod zemí. Je to starý příběh a kromě nás už není nikdo, kdo by věděl, co v tom letadle opravdu je.“

„A brzy i my budeme pod zemí.“

„Noví, mladí lidé pro to nemají smysl. Jsou příliš mladí na to, aby pochopili, proč tu záležitost musíme udržet v tajnosti.

Možná je jim dokonce jedno, jestli se něco o tom letadle dostane na veřejnost. Někteří radikálové se možná dokonce pokusí vytlouct z toho kapitál a vydělat na tom. Čím déle operace potrvá, tím větší bude nebezpečí, že se něco dostane na veřejnost.“

„Když mluvíš o radikálech…“

„Nevím, co by udělali, kdyby se dozvěděli o tom letadle.“

Miller náhle změnil téma. Čas tlačil.

„Trochu jsem Islanďany poznal, když jsem tam ke konci války byl. Je to navýsost tajuplný nárůdek. Žijí v tom nejzapadlejším koutě Evropy uprostřed Atlantiku. Většinu roku tam je tma a lidé tam po staletí žili v zemi, v takových chatách z rašeliny, protože rašelina a kamení tam byly jediný stavební materiál. Když jsem tam byl, právě vylezli ze země a začali si stavět normální domy. Ale na druhé straně jsou to vyložení světoobčané. Jako třeba ti dva bratři na úpatí ledovce. Přečetli Miltona v islandském překladu. Znali ho slovo od slova. Měli ho kompletně v hlavě. Podivuhodný národ.“

„Kam tím míříš?“

„Na světě je příliš málo Islanďanů. Neměli bychom je zbytečně dál decimovat.“

„To ne.“

„Když to nezvládnu do Argentiny, pošleš mi ho pak domů?“

„Pokud vím, tak od našeho posledního rozhovoru se na našem plánu nic nezměnilo. Spočine u tebe.“

„Pořád musím myslet na ten mráz. Jestli při té nehodě nebyl těžce raněný, bude vypadat stejně jako před půlstoletím.

Nedokážu na to přestat myslet. Přemýšlím o tom čím dál tím častěji. Bylo by to pro mě jako cesta do minulosti.“

„Škoda, že jsme tehdy neměli žádné astronauty, abychom odvedli pozornost jinam.“

Miller se usmál.

„Islanďané byli vždycky citliví, pokud jde o vojenskou základnu v jejich zemi, což je zcela pochopitelné,“ řekl.

„Nezávislost pro ně znamená hodně. Mnozí považovali za zradu, když u nich byly trvale umístěny zahraniční ozbrojené síly. Vždycky se vůči nám měli na pozoru. Nikdy jsme nemohli operovat mimo základnu, aniž bychom vzbudili velkou pozornost, protesty a kontroverze.“

Miller se usmál.

„A najednou jsme mohli zastavit dopravu, přepravit naše jednotky přes celý ostrov – a nikdo si nevšiml, o co ve skutečnosti šlo.“

„Chudák Armstrong. Nikdy se nedozvěděl, čemu vlastně na Islandu posloužil,“ řekl Carr.

„Udělal tam velký krok pro lidstvo,“ dodal Mil er.

14

Muži ze speciální jednotky neúnavně kopali. V ranním šeru bylo letadlo vidět stále zřetelněji. Pracovali současně na obou stranách trupu a vedle letadla vršili vysoké haldy sněhu. Příď trčela v úhlu deseti stupňů z ledu, ale záď byla ještě pohřbená v tvrdém, takřka neproniknutelném ledu. Dveře letounu byly na levé straně za řadou okének a byly rovněž ještě pod ledem.

Do letadla podle všeho pronikla jen trocha sněhu. Z toho, co zatím viděli, se zdálo, že je relativně nepoškozené.

Přes noc bylo to místo osvětlené silnými reflektory, které ve dne vypnuli. Vznášela se před nimi jemná mlha. Na ledu byly postavené nesčetné bílé stany, v nichž dnem i nocí svítily plynové lampy. Největší z nich byl komunikační stan. Velké mobilní dieselové generátory se staraly o elektrickou energi .

Všude stály sudy s palivem, sněžné skútry a pásová vozidla odstavená vedle stanů, kromě toho tam bylo několik velkých palet, na nichž měly být části letadla přepraveny z ledovce.

Nechyběly ani řezací hořáky, s jejichž pomocí měli letadlo rozřezat. Jednotlivé části letadla měly být na paletách odtaženy k okraji ledovce, kde již na ně čekaly návěsy, v nichž měly být přepraveny na základnu.

Postupovali rychle. Na ledovci bylo při bezvětří minus patnáct stupňů. Příslušníci speciálních jednotek rozbíjeli krumpáči tvrdý led. Jedna malá skupina řezacími hořáky rozřezávala letadlo. Ratoff stál před komunikačním stanem a pozoroval modré plameny řezacích hořáků. Vycházel z toho, že operace by mohla být dokončena podle plánu. Předpověď počasí hlásila vichřici, ale ta se zase brzy měla utišit.

V mnoha ohledech měli štěstí, že se letadlo objevilo v zimě.

Samozřejmě museli počítat se změnami počasí a s obtížemi na silnicích, ale tma byla vítaným spojencem a oblast byla tou dobou takřka liduprázdná.

U odvrácené strany letadla se muži náhle zarazili a pohlédli dolů na led. Po chvíli jeden z nich zavolal na Ratoffa, který okamžitě spěchal k vraku. Sklonil se pod přídí stroje a přišel k vojákům. Vedle letadla se v ledu objevila noha. Byla v černé vojenské holínce, která sahala skoro až po koleno, a v šedé nohavici. Přikázal mužům, aby vykopali tělo, a brzy spatřili i majitele nohy.

Ratoffovi to připadalo, že někdo to tělo položil vedle letadla, což jasně svědčilo o tom, že někteří cestující pád letadla přežili. Očividně se mohli pohybovat a uklidili mrtvé. Muž na sobě měl uniformu vysokého německého důstojníka. Ratoff takovou hodnost neznal. Na krku měl Rytířský kříž. Zkřížili mu ruce na hrudi a obličej zakryli čepicí. Tělu chyběla jedna noha.

Vypadalo to, jako by byla utržena přímo u boku. V otevřené ráně muži viděli bílý kyčelní kloub. Chybějící nohu nenašli.

Ratoff se sklonil k tělu a chtěl zvednout čepici, aby si prohlédl tvář mrtvého, byla však přimrznutá k obličeji.

Opět vstal a přikázal svým lidem, aby tělo uvolnili z ledu a odnesli ke komunikačnímu stanu. Přemýšlel o tom, jak dlouho po nehodě ti muži mohli žít. K havári došlo přibližně ve stejném ročním období. Ratoff a jeho muži byli vybavení speciálním polárním oblečením, a přesto cítili mráz. Jako zdroje tepla jim sloužily plynové lampy a za sebou měli speciální výcvik v zimním prostředí. Cestující letadla byli mrazu na ledovci vystaveni bez ochrany. Ti, co přežili, museli pomalu zmrznout. To mohlo trvat nanejvýš několik dnů.

Osm mužů horské služby z Reykjavíku hledělo do hlubiny.

Displej mobilního telefonu ještě stále svítil ve sněhu na okraji trhliny a jeho tiché pípání se ozývalo do ranního ticha. Těsně před svítáním vyrazili a nalezli stopu sněžných skútrů. Dva kilometry od tábora horské služby odbočovala na západ a vedla přímo k oblasti ledovcových trhlin. Ve stejné době se jim v základním táboře povedlo lokalizovat mobil. Zbytek už byla hračka. Vypadalo to, že oba sněžné skútry se do trhliny zřítily v plné rychlosti. Zdálo se, že Elías a Jóhann si ničeho nevšimli, dokud se nezřítili do hlubiny.

Členové horské služby s sebou měli lano, po kterém se jeden z nich mohl spustit dolů. Po přibližně osmi metrech své druhy našel. Vypadali hrozně. Zdálo se, že několikrát narazili do stěn trhliny a pak na ně spadly skútry. Byly zohavení tak, že je téměř nešlo poznat. Muž, který tam slezl, se s takovou nehodou ještě nesetkal. Otočil se a začal zvracet.

Nejprve vytáhli sněžné skútry. Pak dolů spustili nosítka a naložili na ně Elíase a Jóhanna. Odnesli je na pásové vozidlo.

Zvedl se ostrý severní vítr, který je řezal ve tvářích a na rukou a brzy zavál všechny stopy u ledovcové trhliny.

Júlíus, velitel cvičení, stál přikrčen u trhliny a sledoval záchranné práce. Chlad necítil. Ztratil dva mladé muže, za které nesl zodpovědnost, dva mladé muže, kterým dovolil vzdálit se z tábora, aby mohli vyzkoušet sněžné skútry. Měl počítat s tím, že budou řádit, že ztratí pojem o čase a že se dostanou do těžkostí. Ale něco takového by ho nenapadlo ani v tom nejhorším snu.

Muži u pásového vozidla na něho zavolali. Jeden z nich, jistý Heimir, který studoval medicínu, položil Elíasovi dva prsty na krční tepnu. Júlíus netrpělivě čekal.

„Ještě je slabě cítit pulz,“ řekl Heimir.

„Žije Elías ještě?“

„Jeho život visí na vlásku. Pochybuji, že vydrží dlouho.“

„Mohli bychom ho ošetřit tady, nebo s ním musíme jet do tábora a pak tam zavoláme vrtulník?“

„Jak už jsem řekl, může zemřít každým okamžikem.

Nejlepší by bylo nepřevážet ho odtud, ošetřit ho, jak to jenom půjde, a zavolat vrtulník sem. Jak dlouho to bude trvat?“

„Nesmí to trvat dlouho,“ řekl šéf a zapnul vysílačku. „Přesto si myslím, že ho odtud musíme odvézt dřív, než se přižene vichřice. Může to začít každou chvilku a pak bude lepší, když budeme v táboře. Pospěšme si.“

Náhle se ozvalo Elíasovo tiché sténání. Vypadalo to, jako by pohyboval rty.

„Pokouší se něco říct?“ zeptal se vůdce horské služby.

Heimir se sklonil k zakrvácené tváři a přiložil ucho k Elíasovým rtům. Po chvíli se opět narovnal a pohlédl na Elíase.

„Znovu ztratil vědomí.“

„Řekl něco?“

„Nezřetelně. Znělo to jako Kristin.“

„To je možné,“ řekl Júlíus.

Zavolal vrtulníkové oddělení pobřežní stráže. Jediný vrtulník pobřežní stráže se právě nacházel v půli cesty mezi Islandem a Grónskem, zachraňoval jednoho zraněného námořníka. Pokud byl vrtulník pobřežní stráže právě nasazen, bylo nouzové volání přepojeno na americkou základnu v Keflavíku, která mohla vyslat jeden z tamních záchranných vrtulníků. Pobřežní stráž se po nouzovém volání horské služby obrátila na příslušné osoby na základně a poprosila je o vyslání vrtulníku pro oba raněné na ledovci.

„Proč si Elíasova sestra myslela, že je mrtvý?“ ptal se šéf týmu horské služby, když ještě jednou přišel k trhlině a pohlédl dolů. „Jak se o tom mohla dozvědět před námi?“

Bál se toho, že jí bude muset říct, že měla pravdu. Elías ještě nebyl mrtvý, ale jeho šance nebyly dobré. Věděl, že pokud to vrtulník nestihne do vichřice, Elías nepřežije.

15

Při třetím zazvonění se ředitelka Fulbrightovy nadace na Islandu probudila. Nadace měla své sídlo na americkém velvyslanectví v Reykjavíku a její ředitelka tam i bydlela.

Jmenovala se Monica Garciová, měla kolem čtyřicítky a tak jako většina lidí nebyla ráda, když ji uprostřed noci budil telefon. Protáhla se a doufala, že zvonění přestane.

Pokračovalo však, takže vstala a zvedla sluchátko. Na velvyslanectví bylo předchozího dne všechno vzhůru nohama a ona doufala, že aspoň noc bude klidná.

„Moniko?“ ozval se hlas ve sluchátku.

„Jsou čtyři hodiny ráno,“ řekla. „Kdo je tam?“

„Tady Steve. Omlouvám se, ale je to naléhavé.“

„Steve? Proč mi voláš uprostřed noci?“

„Došlo k takovému incidentu. Myslím, že se mě nějací lidé z velvyslanectví snaží oddělat.“

„Oddělat? Proč by tě někdo chtěl oddělat, Steve? Co to je za nesmysly? Kouřil jsi trávu?“

„Dva chlapi, asi metr osmdesát pět vysocí, v civilu. Vypadají jako mormoni.“

„Mormoni?“

„Jdou i po mé přítelkyni. Kdysi jsem ti vyprávěl o Kristin. Ví něco o vojenské operaci na Vatnajökul u, která je dost významná na to, aby po ní šli ti najatí zabijáci, kteří ji mají umlčet. Utekla ke mně a krátce nato se ti dva objevili u mě doma, ale unikli jsme jim. Co se děje na velvyslanectví? O co jde na tom ledovci?“

„Ona utekla na základnu?“

„Je to složité.“

„Steve, já ničemu nerozumím.“

„Já vím. Později ti to všechno vysvětlím. Musíš mi důvěřovat.“

„Kde jsi teď?“

„Ještě pořád jsem na základně. O co tu jde? Víš, co se stalo?“

„Na velvyslanectví je všechno vzhůru nohama. To je to jediné, co vím.“

„Co to znamená, vzhůru nohama? Co tím myslíš?“

„Na přímý rozkaz ministra obrany, toho hejska od demokratů, převzala řízení velvyslanectví vojenská tajná služba. Objevili se tu muži ze speciálních jednotek pěchoty a nadělali tu pěkný chaos. Velvyslanec byl poslán na zimní dovolenou. Předevčírem v noci na letiště v Keflavíku přiletěly tři speciální jednotky. Ti muži na ledovci by klidně mohli být oni. Nevím to. Abych byla upřímná, nevím vůbec nic. Oni chtěli zabít tu ženu?“

„Ano.“

„Dá se říct, že tu panuje výjimečný stav. Připojili si tu spoustu počítačů. Nemám tušení proč. Zřídili si tu speciální zpravodajskou centrálu. Personál velvyslanectví nic neví. Bylo nám řečeno, že se máme držet zpátky a před ostatními mlčet.

Tvrdí, že tu budou jen pár dnů.“

„Znáš někoho jménem Ratoff?“

„Ne. To jméno jsem nikdy neslyšela. Kdo to je?“

„To jméno Kristin slyšela od těch dvou mormonů. Asi je to šéf té skupiny.“

„Mormonů? Co tím myslíš?“

„Musím už končit. Můžeš mi pomoct?“

„Pokusím se něco vypátrat. Jestli vojenská tajná služba převzala celé velvyslanectví, tak určitě kontrolují i základnu.

Buď proto opatrný, až tam budeš hledat pomoc. Vzpomínáš si na irskou hospodu v Reykjavíku, v centru?“

„Ano.“

„Zavolej tam ve čtyři odpoledne nebo tam přijď, uvidím, jestli pro tebe do té doby seženu nějaké informace.“

„Díky, Moniko.“

„Buď opatrný.“

Steve zavěsil a otočil se ke Kristin.

„Ti, co tě pronásledují, nejsou z velvyslanectví. Vůbec ne.

Jsou to příslušníci jedné speciální vojenské jednotky. Na příkaz Washingtonu převzali velvyslanectví. Monica o operaci na ledovci nic neví, ale později se s ní ještě spojím.“

Byli ve Steveově kanceláři v jedné z úředních budov základny. Kristin hlídala u okna. Volala na středisko řízení letového provozu v Keflavíku, vydávala se za novinářku z Reykjavíku a ptala se, zda nedošlo k nějakému leteckému neštěstí nad Vatnajökul em. Nikdo o tom nic neslyšel. Volala na středisko řízení letového provozu v Reykjavíku, položila totožnou otázku a obdržela tutéž odpověď. V poslední době k žádnému leteckému neštěstí nad Vatnajökullem nedošlo. Už celá desetiletí se na ledovec nezřítilo letadlo. Od havárie letadla společnosti Loftleidir. Když se ptali, z kterých novin je, zavěsila.

Již přibližně deset minut byli v kanceláři a Kristin už byla nervózní. Džíp nechali u jednoho panelového domu, poměrně daleko. Pokud by ho mormoni hledali, našli by ho rychle.

Kristin si nejasně vzpomínala na neštěstí, které se na ledovci odehrálo před mnoha lety. Letadlo společnosti Loftleidir tam muselo nouzově přistát. Vyprávěla o tom Steveovi. Všichni byli zachráněni.

„To je ten stroj, který viděl Elías?“ zeptal se Steve.

„Nemám páru. Nevím, co se s tím letadlem stalo. Ale proč by se armáda starala o starý letoun Loftleidiru? To už je určitě čtyřicet let. To je absurdní.“

Kancelář bylo první místo, na které si Steve vzpomněl, když ujeli Simonovi a Davidovi před nosem. Nejel tam však proto, aby se tam ukryl – věděl, že mormoni tam při svém pátrání rychle přijdou, takže tam nemohli zůstat dlouho. Důležité bylo, že v budově se nacházela část vojenského archivu, do kterého měl přístup. Po telefonátu s Monikou se vydal nekonečnými chodbami v přízemí do suterénu, kde byl archiv.

Steve vyťukal kód elektronického zámku, což udělal i u vstupních dveří budovy, otočil klíčem a otevřel těžké železné dveře. Za nimi byly další dveře z pletiva, které vedly do archivu. Archiv byl rozdělený drátěným pletivem, bylo i na stropě. V každém boxu stály dlouhé řady skříní, vedle nich byly regály se složkami a šanony.

„Cítím se jako špion, který byl právě aktivován,“ zašeptal Steve.

„Jak chceš v těchto skříních něco najít?“ zeptala se Kristin, která rezignovaně hleděla na skříně a regály. „A co vlastně hledáš?“

„Možná je tu něco o expedicích na Vatnajökull,“ řekl. Vyznal se tam a věděl, kde jsou spisy z posledních let a desetiletí týkající se průzkumných letů nad Islandem. Měl za to, že pokud na ledovci bylo nějaké letadlo, mohlo jít o letadlo amerických ozbrojených sil. Rychle procházeli kolem skříní a četli nápisy na šanonech a šuplících. Už byli poměrně daleko, když tu se Steve náhle zastavil a sáhl po jednom šanonu.

Rychle do něho nahlédl, pak ho vrátil na místo a pokračoval v hledání. Několikrát se to opakovalo, vždycky vytáhl šanon s několika složkami, zalistoval v nich a zase vše vrátil na místo.

Nenašli nic zajímavého a brzy se opět vrátili do jeho kanceláře.

„Jeden můj známý má přístup k většímu množství materiálů než já,“ řekl Steve, zatímco stál u okna a hleděl ven. „Uvidíme, co na to řekne.“

„Omlouvám se, že jsem tě do toho zatáhla, ale nevěděla jsem, na koho se mám obrátit,“ řekla, když vyšli z budovy.

„To je v pořádku,“ odpověděl Steve a nenápadně se rozhlédl. „Chci vědět, co se děje na ledovci, tak jako ty.“

Rozhodli se, že džípem nepojedou, a raději šli pěšky. Steve se na základně dobře vyznal a držel se stranou frekventovaných cest. Proběhli zahradami několika domů, rychle přebíhali osvětlené ulice a dávali si pozor na to, aby neustále zůstávali v úkrytu. Ani jeden z nich neměl s něčím takovým zkušenosti, přesto se chovali tak, jako by už roky nedělali nic jiného. Steve to komentoval, aby trochu uvolnil napětí. „Je to jako ve filmu,“ řekl Kristin. Nevěděla, kam jdou.

Tak jako většina Islanďanů na základně skoro nikdy nebyla, vlastně jen jednou, když doprovázela své rodiče na mezinárodní letiště, bylo to předtím, než Islanďané v Keflavíku postavili své vlastní letištní budovy. Poznávala kino Andrews, kolem kterého právě kráčeli. Před sebou nyní viděla starou hlavní budovu letiště a důstojnický klub. Vzpomněla si na dva spolužáky z druhého stupně základní školy, kteří pracovali u největší islandské stavební firmy na základně. Každý víkend jezdili domů naložení cigaretami a vodkou, které levně nakoupili od Amíků. Tiše jim záviděla.

„Nepočítal jsem s tím, že tě ještě někdy uvidím,“ řekl Steve, když se brodili sněhem za jedním domem.

„Já vím,“ řekla Kristin.

„Vždycky jsem si o tom s tebou chtěl promluvit, ale nějak…“

„To jsem chtěla i já. Byla to má vina.“

„Ne, nebyla. Vůbec ne. Nebyla to ničí vina. Proč by pořád měl mít někdo na něčem vinu?“

Kristin mu neodpověděla a Steve to nechal být. Ulice zely prázdnotou, ale už dvakrát viděli vojenskou policii. Steve se zastavil u jednoho vícepodlažního domu, který se velmi podobal jeho vlastnímu, jen byl v úplně jiné části základny.

Poprosil ji, aby chvíli počkala, že nebude dlouho pryč. Stála u přední strany budovy a snažila se být nenápadná. Uplynula přibližně čtvrthodina, pak se Steve vrátil s poměrně tělnatým mužem v jeho věku, který se jí představil jako Arnold. Měl vlhké ruce, neklidný pohled a šišlal. Jeli jeho autem.

„Arnold je knihovník,“ řekl Steve a usmál se. „Vyzná se v archivu a kromě toho mi něco dluží.“

Kristin neměla tušení, kam tím mířil. Arnold mlčel.

Jeli k jedné patrové budově nedaleko od staré letištní budovy. Zavřeli za sebou venkovní dveře a vydali se do suterénu, který se podobal tomu v budově, kde měl Steve kancelář, akorát byl ještě rozsáhlejší a měl tři patra.

„O kterém roce mluvíme?“ zeptal se Arnold a rozmrzele pohlédl na Stevea.

„Vlastně o všech přeletech nad Vatnajökul em od konce války,“ řekl Steve. „Nevím, za jakým účelem byly ty lety prováděny. Možná to byly průzkumné lety, možná něco hledali.

Možná měli fotografovat ledovec. Nic zvláštního, jak už jsem řekl. Nic nebezpečného. Nic, co by ohrožovalo americký stát.“

„Průzkumné lety? Kvůli fotkám?“ zeptal se Arnold, který nedokázal zakrýt svou špatnou náladu. „Ty nemáš všech pět pohromadě.“

„Nebo nouzová přistání. Havárie na ledovci. Něco na ten způsob. Piloti, kteří by mohli něco vědět o ledovci. Rozumíš, všechno, co by s tím mohlo mít něco společného.“

Arnold zavrtěl hlavou a šel s ním po schodech dolů do druhého patra. Kráčel kolem řady skříní, pak zpomalil a zastavil se. Otočil se, sešel do nejspodnějšího patra a tam zmizel mezi skříněmi. Vytáhl jeden karton a otevřel ho. Opět ho zavřel. Přišli k velké skříni a Arnold vytáhl jakýsi spis.

„Tady něco je,“ řekl Steveovi. „Dokumentace o průzkumných letech před rokem 1965. O průzkumných letadlech U-2. Později byly používány satelity.“ Arnold se vytratil, jako by do toho nechtěl být zatažen víc, než bylo bezpodmínečně nutné. Vysvětlil jim, že na ně počká nahoře u vchodu, a zmizel. Steve se sklonil ke spisu.

„Uvidíme… tady… není nic. Jenom nějaké žvásty o pravidelných průzkumných letech nad severem ostrova. Ne nad Vatnajökul em. Nic o fotografické dokumentaci.“ Steve se zahloubal do složek.

„Protokoly o opravách!“ zasténal. „Technické bláboly.

Počkat, tady jsou jména několika pilotů,“ řekl. Byl to celý seznam. Steve vytáhl tužku a papír a začal si psát jména.

„Arnold není zrovna zábavný člověk,“ poznamenala Kristin.

„Neznám nikoho, kdo by na základnu propašoval tolik trávy jako on,“ řekl Steve.

„Och,“ řekla Kristin. „Knihovník?“

„Vlk v rouše beránčím.“

„Cos mu řekl?“

„Nějaké lži o tom, že jsi, jak tomu říkáte? Děcko po Amících? Že jsi děcko po Amících. Že hledáš svého otce.“

„Pilota?“

„Přesně.“

„Nepřipadá mu tato hodina pro takové hledání zvláštní?“

„Určitě už jsou všichni dávno mrtví,“ řekl Steve a neodpověděl jí. Ještě stále si zapisoval jména pilotů.

„Co v těch spisech je?“

„Nic z toho nevyplývá. Píše se tam jen o pravidelných průzkumných letech. Jsou to velmi omezené informace.

Samozřejmě že tu neuchovávají nic důležitého.“

„Nic o Vatnajökul u? Nebo o fotkách?“

„Tady ne.“

„Mohl by Arnold vědět víc?“

„Můžeme se ho zeptat. Rád bych věděl, jestli máme něco o těch pilotech.“ Pak schoval své poznámky.

Arnold stál přede dveřmi a přešlapoval z nohy na nohu, když přišli nahoru. Steve poprosil Kristin, aby na něho chvíli počkala, pak šel k Arnoldovi a promluvil si s ním mezi čtyřma očima. Arnold mezitím znervózněl a vypadal velmi nevrle.

Chvíli se hádali, pak se Steve vrátil za Kristin.

„O Vatnajökul u neví nic a já mu věřím. Máme pět minut na to, abychom u něho v počítači našli jména těch pilotů.“

Rozmrzelý Arnold šel před nimi dlouhou chodbou, otevřel dveře své kanceláře a zapnul počítač. Nerozsvěcoval tam.

Místností se rozlila modrá zář obrazovky. Bleskově se dostali k seznamu příslušníků armády a vyťukávali jedno jméno za druhým. Kristin hlídala u okna. Bála se, že si někdo všimne záře obrazovky.

„Buďto jsou mrtví, nebo se už dávno vrátili do Ameriky,“ řekl Steve u počítače. Napsal ještě jedno jméno. Arnold byl na chodbě.

„Co to k čertu na tom ledovci je?“ řekla Kristin jakoby sama pro sebe. „Co to Elías viděl?“

„Počkej, tady něco máme. Michael Thompson. V důchodu.

Ještě stále žije na základně. Pilot, narozen 1921. Byl tu na základně od šedesátých let. Bydlí celkem blízko. Pojď,“ řekl Steve a vyskočil ze židle. „Musíme ho probudit. Možná nám dá pár odpovědí.“

Vrátili se stejnou cestou, kudy tam přišli. Arnolda nikde nebylo vidět. Neustále sněžilo, tma byla jejich spojencem.

Zamířili do nejstarší čtvrti základny. Základna byla malá a v porovnání s ostatními opěrnými body Američanů rozesetými po celém světě na ní nebylo mnoho lidí. Nikdy tam nebylo umístěno víc než 4 až 5 000 vojáků a od konce studené války se jejich počet značně snížil. Mnoho obytných domů bylo prázdných a už nebyly udržovány, obzvlášť v nejstarší čtvrti.

Sníh jim sahal až po kolena, protože se vyhýbali veřejným cestám. Pořád se ustaraně rozhlíželi. Po krátké době však dorazili k cíli. Po cestě spolu promluvili jen jednou jedinkrát, když Steve vyjádřil svůj údiv nad tím, že Michael Thompson ještě stále žije na základně. Většina z těch, kdo byli posláni na Island, si odkroutila svou službu – nanejvýš tři roky – a pak byli rádi, když je převeleli jinam, pokud možno někam jižněji.

16

Na štítku u zvonku bylo Thompsonovo jméno. Steve zazvonil. Thompson bydlel v bloku podobném tomu Steveovu, jenom vypadal ještě sešleji. Už roky nebyl opravován. Omítka se loupala ve velkém, takže byl vidět beton. Lampa nad vchodovými dveřmi nesvítila. Zdálo se, že v domě je obývaných jen pár bytů.

Steve ještě jednou zazvonil. Čekali a neustále se ustrašeně rozhlíželi. Ještě jednou zazvonil a tentokrát nechal prst na zvonku tak dlouho, dokud ho Kristin neplácla přes ruku. Po chvíli se ozvalo praskání v reproduktoru u dveří a váhavě je pozdravil slabý, nejistý hlas.

„Michael Thompson?“ zeptal se Steve.

„Ano,“ ozvalo se z reproduktoru.

„Omlouvám se, prosím, že vás o půlnoci tahám z postele, ale musím s vámi naléhavě mluvit. Můžu dovnitř?“ zeptal se Steve tak tiše, jak to jen bylo možné.

„Co?“

„Smím dovnitř?“

„Co se děje?“

„Prosím, pusťte mě dovnitř.“

„Co chcete? Vůbec tomu nerozumím.“

„Jde o Vatnajökull.“

„Co?“

„Vatnajökul ,“ řekl Steve. „Chci se vás zeptat na přelety nad Vatnajökullem. Vím, že to je teď nečekané a úplně idiotské…“

„Přelety?“

„Jde o lidský život. Prosím, otevřete.“

Po krátkém tichu a několika škrábavých zvucích v reproduktoru zabzučel otvírač dveří.

Steve zatlačil a pustil Kristin dovnitř. Nerozsvěcovali si. Po schodech se vydali nahoru. Michael Thompson bydlel v druhém patře. Tiše zaklepali na jeho dveře a Thompson okamžitě otevřel a pustil je dovnitř. Měl na sobě župan a pantofle. Nohy, které mu byly vidět pod županem, měl bledé a kostnaté. Byl vychrtlý a shrbený, jeho knírek a la Clark Gable musel zbělat už dávno a jeho barva se téměř neodlišovala od barvy jeho obličeje.

„Musí to být nějaká naléhavá záležitost, když jste sem vtrhli v tuto dobu,“ řekl Thompson a šel před nimi do obývacího pokoje. Posadili se na úzkou koženou pohovku, zatímco on si přitáhl židli. Těkal pohledem mezi nimi.

„Můj bratr mi dnes večer volal,“ začala Kristin, která při tom měla pocit, že od té chvíle musel uplynout nejméně měsíc.

„Účastnil se nějakého cvičení na Vatnajökul u a viděl tam vojáky a letadlo. Pak se spojení přerušilo a od té doby jsem se mu už nedovolala. Krátce potom se mě v mém bytě v Reykjavíku pokusili zabít dva Američané. Utekla jsem a vyhledala Stevea, protože mluvili o spiknutí v Reykjavíku. A pokud jsou na ledovci vojáci, tak musí být odtud.“

„Oni vás chtěli zabít?“

„Ano!“

„Co je to za nesmysl? Proč jste sem přišli takto v noci a obtěžujete mě s takovými nesmysly? Co je mi po tom?“

„Byl jste pilot. Kdysi. Víte něco o průzkumných letech nad Vatnajökullem?“

Thompson těkal pohledem mezi nimi.

„Nevím, o čem to mluvíte,“ vyhrkl. „A teď, prosím, běžte, nebo budu muset zavolat policii.“

„Vím, že ve vašich očích musíme vypadat jako šílenci, protože jsme vás uprostřed noci vytáhli z postele s takovým ztřeštěným příběhem,“ řekl Steve, „ale to jenom svědčí o tom, v jak zoufalé situaci jsme. Toto není žádná hra, nechceme si z vás utahovat. Jestli nám nemůžete pomoct, dobrá. Pak půjdeme. Ale jestli nám můžete povědět něco, co na tu záležitost vrhne světlo, pak by nám to velmi pomohlo.“

„Můj bratr viděl na ledovci letadlo, které vidět neměl,“ řekla Kristin. „A kromě toho viděl vojáky, kteří určitě byli z této základny. Ti si myslí, že mi pověděl, co tam viděl, a teď nás pronásledují. Stevea napadlo, že pilot jako vy by o tom letadle na ledovci možná mohl něco vědět.“

„Kdo jsou ‚oni‘, o kterých celou dobu mluvíte?“ zeptal se Thompson.

„Nemám tušení,“ řekl Steve. „Jsou nám v patách dva muži.

Před několika hodinami se pokusili zavraždit Kristin. Nevím, na čí pokyn jednali.“

„Podle našich informací,“ dodala Kristin, „do Keflavíku přednedávnem dorazily tři speciální jednotky.“

Thompson chvíli mlčel.

„Chtěli vás zabít?“

Hleděli na něho, aniž by něco odpověděli.

„Kolovalo tolik fám,“ řekl po chvíli. Vypadalo to, že kapituloval.

„Čeho se ty fámy týkaly?“ zeptala se Kristin.

„Nikdy jsme si nebyli jistí, co jsme vlastně hledali,“ řekl Thompson. „Mysleli jsme si, že by to mohlo být letadlo, ve kterém byl nebezpečný náklad, že kvůli tomu se začaly dělat průzkumné lety nad ostrovem i nad mořem. Jednou za měsíc jsme letěli nad ledovcem, nad jeho jihovýchodní částí, a dělali jsme snímky ledovce. Řídil to Leo Stil er, náš nadřízený. Já sám jsem na ledovci nikdy nic neviděl, ale občas, vždycky po pár letech, se tam očividně objevilo něco, co vzbudilo pozornost.“

„Leo Stil er?“ opakoval Steve.

„Vynikající muž. Zemřel při havári vrtulníku tady na základně. Jeho žena se po jeho smrti odstěhovala do Reykjavíku. Sarah Steinkampová.“

„Kdo má ty snímky?“ zeptal se Steve.

„Myslím, že se posílaly do ústředí vojenské tajné služby ve Washingtonu. Moc o tom nevím. Vlastně znám jenom řeči a spekulace, které se před několika desítkami let vyrojily. I dnes se ještě občas objeví. Leo věřil v nejrůznější teorie spiknutí a všude o tom mluvil. To s vaším bratrem je mi líto. Dokážu si představit, že se na ledovci ocitl v nebezpečí, když vezmu do úvahy, jaký rozruch ta věc po celé ty roky vyvolávala.“

„O jaké letadlo se jedná?“

„Nemám tušení.“

„Co je na něm tak důležitého?“

„Nemám tušení.“

„Co myslíte, že je v tom stroji?“ zeptala se Kristin. „Co si mysleli piloti?“

1 Thompson jí neodpověděl. Pomalu vstal a zeptal se, zda nemá postavit vodu na kávu. Vypadali promrzle a ani on se ráno bez kávy neobešel. „Sice ještě není ráno,“ řekl, „ale už to nebude dlouho trvat a po takové noční návštěvě už nemá cenu jít znovu do postele.“ Chodil po malé kuchyni, která byla vedle obývacího pokoje, a Kristin a Steve na sebe pohlédli.

Steve jí dal znamení, že má zůstat v klidu, že se nemá vzrušovat. Starý pán měl dostat svůj čas. Pohlédla na Stevea a zašeptala, že čas nemají.

„Přemýšlel jsem, jestli dovolíte,“ volal Steve ke kuchyni, „proč ještě žijete na základně. Normální by bylo, kdybyste se vrátil do Států. Všichni odtud při nejbližší příležitosti odjeli. To na to nejsou žádné předpisy?“

Thompson se vrátil s třemi hrnky kávy.

„Dáte si mléko nebo cukr?“ zeptal se.

Oba zavrtěli hlavou.

„Káva za něco stojí jen tehdy, když je černá a silná.“

Pohlédl na Stevea. „Chápu, že se na to ptáte,“ odpověděl.

„Přijel jsem na tento podivuhodný ostrov v roce 1955. Byl jsem pilotem vrtulníku v Koreji a převeleli mě sem, když to tam skončilo, pokud to tedy vůbec někdy skončilo. Předtím jsem byl v Německu a na Filipínách. Byl to zvláštní zlom, být poslán tak daleko na sever, na tento ostrov uprostřed Atlantiku, kde po většinu roku vládne tma. Tady na základně není vůbec nic, čím by se dal zabít čas, a místní s námi jednají s nedůvěrou.

Přesto tu ještě stále jsem.“

„Proč?“ zeptala se Kristin. „Kromě toho si nejsem jistá, jestli se setkáváte s takovou nedůvěrou,“ dodala a pohlédla na Stevea.

„Vy Islanďané máte k americké armádě dvojaký postoj.

Bráníte se jakémukoli kontaktu a chováte se tak, jako by vás Američané nezajímali, zároveň ale tvrdíte, že se bez nich neobejdete. Nechápu, jak se to může slučovat. Enormně z nás profitujete. Pumpujeme do vašeho hospodářství miliony, už celá desetiletí, a přesto se tváříte, jako bychom neexistovali.

Jste malý národ, který je hrdý na svou samostatnost, což je hodné obdivu. Po celou dobu jste protestovali proti armádě, stáli jste tu před checkpointy s transparenty a bojovými hesly, ale teď, když studená válka skončila a my se pomalu chceme stáhnout, tyto hlasy utichly a naráz všichni chtějí základnu udržet, ovšem jen pod podmínkou, že s námi nebudete mít žádný kontakt. Pokud je někdo na tomto ostrově izolovaný, pak jsme to my.“

„Když je to tak, proč tu tedy ještě jste?“ zeptala se Kristin.

„Měl jsem přítelkyni,“ řekl náhle Thompson islandsky, čímž Kristin vyděsil tak, že vylila horkou kávu, kterou právě usrkla.

Před Steveovou kanceláří zastavil tmavozelený Jeep Cherokee. Vystoupili z něj David a Simon. Našli bílý Explorer a pak šli po stopách ve sněhu ke kanceláři. Zapojili do toho několik mužů z vojenské policie a několik vojáků v civilu, kteří za nimi jeli ve svých džípech. David a Simon hledali Kristin a Stevea. S podporou admirála sestavili pátrací oddíl, který pročesával základnu, zastavoval dopravu, zřizoval kontrolní stanoviště na cestách a prohledával správní budovy, hangáry a obytné domy. Sbírali informace o Steveových přátelích a známých na základně, na které by se mohl obrátit.

David a Simon šli ke správní budově a zalomcovali dveřmi.

Byly zamčené. Oběhli budovu a dostali se k zadnímu vchodu.

„Myslíš, že to byli oni?“ zeptal se David, který si prohlížel dvoje různě velké stopy, které od budovy vedly směrem na jih, do nejstarší části základny, která začínala hned za kinem Andrews.

„Je to jednodušší než hledat jehlu v kupce sena,“ řekl Simon. Šli po těch stopách.

„Odkdy se na základně zaznamenávají telefonáty?“ zeptal se David.

„Ujistili mě, že to je rutina. Registrují všechna čísla mimo základnu a zaznamenávají adresy.“

„Nemyslel jsem si, že se odtud dá volat přímo přes mezinárodní telefonní ústřednu v Reykjavíku.“

„Je to novinka. Islanďané uvolnili podmínky.“

„Komu volal?“

„Jmenuje se Monica Garciová a pracuje u té zkurvené nadace, jak se jenom jmenuje, Fulbright, ne?“

„Jo.“

Pod nohami jim křupal sníh. „Potřebujeme psy,“ řekl David.

„To je jasné,“ přisvědčil Simon.

Kristin nechápavě pohlédla na starého pilota a postavila hrnek s kávou na stůl. Poté, co přešli k islandštině, Steve rozuměl jen pár slovům.

„Vy myslíte islandskou přítelkyni,“ řekla Kristin.

„Měla nevyslovitelné islandské jméno. Thórgerdur Kristmundsdóttir. Před několika lety zemřela. Bydlela v jedné vesničce blízko základny. To od ní jsem se naučil islandsky.

Byla vdaná a nedokázala si představit, že by opustila svého muže. Pracovala v supermarketu tady na základně. Tam jsme se poznali a tam jsme se tajně setkávali. Přezdívalo se jí Tobba, to pro mě bylo snazší. Vzbudila ve mně zájem o tuto zemi a náhle mi Island učaroval tak jako Tobba samotná. Pak se o nás začalo mluvit. O tom, že se spustila s Amíkem ze základny. Myslím, že to je to nejhorší, co se Islanďance může stát.“

Kristin pohlédla na Stevea, který z toho rozhovoru nerozuměl jedinému slovu.

„Vždycky jsem si zařídil, abych tu mohl zůstat, v tříletých turnusech. Po její smrti jsem nevěděl, kam bych šel. Mám povolení zůstat tu a už se o mě ani nikdo nestará. V létě hodně cestuji po Islandu, často pracuji jako turistický průvodce a vodím malé skupiny ze základny k atrakcím, jako je Gul foss, Geysir a Thingvel ir.“

Thompson se odmlčel.

„Někdy ji navštěvuji na hřbitově,“ dodal a už nemohl dál mluvit.

„Omlouváme se, pane Thompsone,“ řekla Kristin. „Máme hrozně naspěch. Ti chlápci nás pronásledují a můj bratr…“

„Největší rozruch kolem toho letadla byl v roce 1967,“ řekl náhle Thompson, který zničehonic změnil téma. Vypadalo to, že se vzpamatoval. Opět mluvil anglicky. „Pokud vím, tenkrát na ledovci zahynuli čtyři vojáci. Jste dost staří na to, abyste si pamatovali první astronauty?“

„Astronauty?“

„Neila Armstronga.“

„Armstrong byl první člověk, který vkročil na Měsíc.“

„Přesně ten.“

„Počkat, co…“

„Víte, že s několika dalšími astronauty přijel dva roky před přistáním na Měsíci na Island, aby tu trénoval?“

„Co?“

„Kontrolní lety vedl Leo. Byla to rutinní práce, kterou tu dělali všichni piloti. Ale při jednom letu měl Leo pocit, že na ledovci něco viděl, a pak pořád létali nad ledovcem a dělali fotky. Já při tom nebyl, Leo mi o tom vyprávěl. Pokusili se na ledovci přistát s vrtulníkem, ale nevyšlo to. Bylo to uprostřed zimy, tak jako teď. Vyslali tam malou skupinu s detektory kovů a pak se rozjela velká operace, která probíhala za maximálního utajení. Přesto o ní všichni věděli. Je to tu jako na malé vesnici.“

„Kdo jsou ‚oni’?“

„Na prvním místě vojenská tajná služba. Věděli, že Islanďané reagují na pohyby amerických jednotek na svém území velmi alergicky, obzvlášť tehdy. Proto někoho napadla ta skvostná myšlenka poslat Armstronga a ostatní astronauty na výcvik do lávových polí na severu Islandu. Islanďané astronautům připravili nadšené přivítání a měli porozumění pro to, že se po celé zemi pohybovali vojáci. Nikoho ani nenapadlo ptát se, proč astronauti museli cvičit právě na Islandu.“

„Ale proč astronauti?“

„Tvrdilo se, že sopečná krajina s lávovými poli připomíná povrch Měsíce. Směšné! Ale spolkli jim to. Přitom to celé sloužilo jen k tomu, aby to odpoutalo pozornost od největšího přesunu amerických sil na ostrově od války. Jejich cílem byl Vatnajökull. Ať už je v tom letadle cokoli, v USA jsou mocní lidé, kteří jsou připravení udělat všechno, jen aby to získali.“

„Proč nejel na Havaj, když pro svůj výcvik potřeboval lávu?“

„Myslím, že vím, z čí hlavy ten nápad vzešel,“ dodal Thompson, který ožil, když rekapituloval tyto dávné události.

„Po roce 1960 přijel na základnu jeden pilot bojových letounů Scorpion. Jmenoval se Anders a byl to důstojník. V roce 1965

se na letišti v Keflavíku při mezipřistání objevilo několik astronautů, které nikdo neznal. Tisk se rozhodl to nafouknout.

Mezi Islanďany to vzbudilo obrovský zájem. Anders se o ně staral. Když pak v roce 1967 museli na ledovec, aniž by to vzbudilo pozornost, dostal Anders nápad přivézt sem Armstronga. Mediální zájem byl obrovský, ten kluk už totiž předtím ve vesmíru byl. Vedl misi Gemini 8.“

„Armstrong?“ zeptal se Steve.

„S tou věcí mělo co do činění tolik lidí, že se nedalo zabránit průsaku informací ven, i když se nic nedalo dokázat.

Pokud tam nahoře je nějaké letadlo, každopádně nebylo nalezeno. Byla to absolutně nepovedená akce. Šuškalo se o tom, že během operace tajná služba převzala velvyslanectví a kontrolovala základnu. Muž, který tu operaci vedl, se jmenoval Carr. Vytautas Carr. Generál. Drsňák ze staré školy.“

„A to letadlo nebylo nalezeno?“

„Nevím, co se stalo. Bylo to v dubnu a zima ještě očividně neskončila. To se na Islandu stává často. Náhle přijde vichřice, která trvá několik dnů. Na to nebyli připraveni. Čtyři muži tenkrát zahynuli. V té vichřici neviděli ani na krok a museli se stáhnout. Dva se zřítili do ledovcové trhliny. Dva další se ztratili a umrzli. Byl duben a nikdo s takovým počasím nemohl počítat. Z posledních sil slezli dolů, zranění a na konci se silami. Když se počasí zlepšilo, letadlo znovu zmizelo, pokud tam tedy nějaké bylo. Jak už jsem řekl: Leo a ostatní o tom sice pořád vyprávěli, ale nevím, co z toho byla pravda. Ale ti astronauti tu byli, to je jisté.“

„Jestli se to letadlo teď objevilo a vojáci viděli mého bratra…“ Kristin to nedopověděla.

„Nevím,“ řekl Thompson. „Nevím, co vám mám říct, děvče.

Musíte doufat. Armádu to letadlo z nějakého důvodu zajímá.

Kdosi mi řekl, že ten letoun se zřítil po skončení války a že ho chtěli rozřezat a odvézt. Tvrdil, že přiletěl z Berlína. Dlouhou dobu se mluvilo o zlatě. O posledních zlatých rezervách Třetí říše. Prý ho Američané ukradli a chtěli odvézt domů. Šuškalo se i o tom, že na palubě byla cenná umělecká díla, která Němci za války naloupili v Evropě.“

Nějakou dobu mlčeli.

„Co myslíte, že v tom letadle je, pane Thompsone?“ zeptala se Kristin.

„Slyšeli jste, co jsem vám řekl. Může to být cokoli.“

„Co připadalo nejpravděpodobnější pilotům?“

„Někdo mi vyprávěl, že v něm byla bomba, kterou Němci sestrojili a kterou jsme získali dřív než Rusové. To letadlo ji prý převáželo přes Atlantik.“

„Bomba?“ zeptal se Steve. „Jaká bomba?“

„To nevím, ale možná je nebezpečná. To by vysvětlovalo, proč se tak snaží to letadlo najít.“

„Víte, kdo to je Ratoff?“ otázala se Kristin.

„To jméno jsem nikdy neslyšel,“ odvětil Thompson.

„Odkud šli na ledovec? Víte to?“

„Z jihu. Nemůžu si vzpomenout, jak se to místo jmenuje.

Poblíž mají statek dva bratři, kteří je přivedli na ledovec.

Sedláci. Víc nevím, opravdu. Znám jenom fámy a spekulace.

Podle mě celou pravdu nikdo nezná.“

Arnoldovi odletěla hlava stranou, když ho Simon praštil pěstí do obličeje. Obočí mu krvácelo ještě víc. Křičel by, kdyby neměl ústa zalepená lepicí páskou. Byl přivázaný k židli.

Sípavě dýchal nosem a vyděšeně hleděl na oba muže v bílých zimních kombinézách.

Vtrhli do jeho bytu a zeptali se ho, jestli mu patří stará toyota venku na parkovišti. Jejich psi zastavili u auta a nechtěli dál. Motor byl ještě teplý. Stačil jeden telefonát a dozvěděli se, kdo je majitelem auta. Jeho jméno našli na štítku nad zvonkem. Bylo to té noci už podruhé, co Arnolda někdo vytáhl z postele, a jeho nálada byla na bodu mrazu, když se ho ti muži přes reproduktor u vchodových dveří vyptávali na všechno možné. Zdráhal se pustit je dovnitř, ti dva však neměli sebemenší zábrany a vykopli dveře.

Řekl jim, co věděl. Jel se Stevem a Kristin do archivu a tam se s nimi rozloučil, protože hledali něco, o čem neměl tušení.

David a Simon chtěli vědět, co ti dva hledali, kde teď jsou a jak chtějí uniknout ze základny. Arnold Stevea v duchu proklínal.

Kéž by se tak na něho vykašlal a nepomáhal mu.

Jeho tvář byla zbrocená krví. Nemazlili se s ním. Arnold, který se už mnohokrát dostal do konfliktu s vojenskou policií, ty dva ještě neviděl, o tom, že by už zažil takové výslechové metody, ani nemluvě.

Přivázali ho k židli a zbili ho. Neměl tušení, kde teď Steve a Islanďanka jsou a co hledají. Snažil se co možná nejdéle tajit jedinou důležitou informaci, ale dlouho to nevydržel.

Simon vzal tlustou, lesknoucí se roli lepicí pásky a odtrhl z ní deset centimetrů dlouhý kus. Tak jako David měl na rukou bílé gumové rukavice. Přilepil Arnoldovi pásku na nos. Stál před ním a pozoroval, jak lapá po dechu, jako by to byl nějaký vědecký pokusný objekt. Bylo to beznadějné. Když Arnold začal ztrácet vědomí, chytil Simon pásku a strhl mu ji z nosu.

Arnoldovi se rozšířily nosní dírky, jak nasál vzduch. Ústa měl ještě pořád zalepená, takže mohl dýchat jen nosem. Ze všech sil lapal po dechu. Simon vzal pásku, kus odtrhl a znovu Arnoldovi zalepil nos, aniž by řekl jediné slovo.

„Nemíním mu dávat umělé dýchání, jestli to přeženeš,“ řekl David.

„Co myslíš, kolik by ten tlusťoch měl shodit?“ zeptal se Simon.

„To je jen otázka životosprávy.“

„Kolik toho asi každý den sežere? Pět kilo?“

„Hamburgery a majonéza.“

„Podívej, jak se nafukuje,“ řekl Simon. Oba pozorovali, jak Arnold bojuje o život. Škubal sebou na židli. Byl celý rudý a vypadal jako obrovský balon těsně před prasknutím. Simon mu konečně strhl lepicí pásku z úst a nosu.

„Mám nafukovací člun,“ vyhrkl Arnold, jakmile popadl dech.

„Steve ví, kde je. Chce uprchnout na něm. Už to, prosím, nedělejte, prosím. Nechte mě dýchat.“

„Nafukovací člun?“ řekl Simon.

„Pašuji na něm drogy na základnu a ven. Dělám to už dva roky. Většinou kokain, ale i LSD a trávu… Prodávám to v Reykjavíku. Jsou tam dva prostředníci, jmenují se…“

„Arnolde,“ řekl David klidným hlasem. „To svinstvo si můžeš strčit někam. Kde je ten člun?“

„Člun, samozřejmě. Je v jedné zátoce, na západ od základny. Tam, kde cesta vede od velkého skladiště doprava k lávě, je v plotě díra. Když jí prolezete a půjdete dál, narazíte po nějakých pěti stech metrech na člun.“

„Kam chtějí plout?“

„Do Hafniru. Najdete to na mapě.“

Když Simon a David na to místo dorazili, člun tam už nebyl.

Viděli stopy dvou osob, které vedly k zátoce, kde ten malý člun měl být schovaný. Nechali Arnolda naživu, protože měli naspěch, ale věděli, že už nikdy nikomu nebude lhát. A věděli i to, že Steve a Kristin uprchli ze základny.

17

„Je tu několik nesrovnalostí,“ řekl přibližně padesátiletý, nedbale oblečený pracovník kriminální policie a porozhlédl se po bytě Kristin. Policie krátce před půlnocí obdržela od otce rodiny ze sousedství hlášení o dramatické příhodě, jejíž ústřední postavou byla jedna rozčilená mladá žena. Víceméně k němu vtrhla, vzala si telefon a zavolala někomu, komu řekla o přepadení a vraždě, údajně v jejím bytě. Pak chtěla šaty, které jí dali, a potom zase utekla. Muž to nahlásit nechtěl a odhodlal se k tomu až po dvou hodinách, hlavně na naléhání své manželky. Výslovně to nezmínil, ale vypadalo to, že se stydí, že svou rodinu nedokázal lépe ochránit. Nechtěl, aby se to rozneslo.

Policie zaprotokolovala jeho výpověď a v paměti telefonu nalezla číslo, na které ta tajuplná žena volala. Nikdo tam nebyl doma, ale při dalším vyšetřování se ukázalo, že ten člověk má dceru. Její věk přibližně souhlasil s věkem ženy, která vtrhla k oné rodině. Ukázalo se, že žena bydlí v jednom z řadových domů. Policie dospěla k názoru, že celé je to podezřelé, a vyslala tam dva své lidi. Nikdo nepřišel ke dveřím, když zazvonili. Dům měl dvě patra a podkroví a lidé v horním patře uvedli, že celý večer nebyli doma.

Když si policisté všimli dírky ve dveřích, která mohla pocházet od kulky, zavolali zámečníka. To první, čeho si v bytě všimli, bylo Randolfovo tělo na psacím stole.

Nyní stál jeden z kriminalistů nad tělem a prohlížel si mužovu peněženku. Jmenoval se Randolf Zophóniasson.

„Import – Export“ stálo na vizitce. Řidičský průkaz, několik bankovek a účtenek z restaurací, kreditní karty. Kriminalista se rozhlédl po bytě. Pozvedl toho muže, prohlédl si ránu na čele a pistoli, kterou držel v ruce.

„Není to podivný úhel?“ zeptal se svého o několik let mladšího kolegy, který byl mnohem lépe oblečený. „Kdyby ses chtěl zastřelit, mířil by sis na čelo?“

„O tom jsem ještě nepřemýšlel,“ odpověděl jeho kolega.

„A kdyby si přiložil pistoli k čelu, neměl by začouzené ruce?“

„Takže ty pochybuješ o tom, že to byla sebevražda?“

„Tady v počítači je dopis na rozloučenou. Už nemůžu déle žít. Odpusť mi.“

„Hmm.“

„V řidičském průkazu stojí, že ten muž bydlí v Breidholtu.

Kdyby ses chtěl oddělat, šel bys to provést k někomu jinému?“

„Proč se mě pořád ptáš, jestli se chci oddělat?“ zeptal se mladší kriminalista a uhladil si svou pečlivě vybranou kravatu, která mu dobře seděla k saku. „Je to tvé skryté přání?“

„Očividně ne dost skryté,“ odpověděl starší muž, který na sobě měl obnošený pulovr a ošuntělý klobouk. „Co dělá ta Kristin, která tu bydlí?“

„Je právnička a pracuje na ministerstvu zahraničí.“

„A ten Randolf dělal export – import, ať už to znamená cokoli. Nevypadá to, že by se tu odehrál nějaký zápas.

Sousedé nahoře nebyli doma, pokud jsem tomu porozuměl dobře. Toto je malá pistole. Výstřel z ní není příliš hlasitý.“

„Mluví z tebe odborník na zbraně.“

„Budu teď trochu spekulovat,“ řekl starší muž, který se nenechal jízlivou poznámkou svého kolegy vyvést z míry.

„Kdyby ses chtěl odpravit, střílel bys nejdřív na dveře?“

„Mohlo to být takto: dveře byly otevřené a on se chtěl střelit do spánku, ale netrefil se. Kulka uvízla ve dveřích. Potom si namířil doprostřed čela, aby se trefil. Možná to bylo takto.“

„Takže se zastřelil, když dveře bytu byly otevřené?“

„Vypadá to tak.“

„To je ta nejidiotštější sebevražda, jakou jsem kdy viděl.

Proč by se měl zastřelit tady? Byl tu s Kristin?“

„To asi Kristin ví lépe než já.“

„Zřejmě po ní musíme vyhlásit pátrání v rozhlase, televizi a novinách. Ale neřekneme, že je podezřelá z vraždy, jenom to, že s ní musíme mluvit kvůli jedné nehezké záležitosti v jejím bytě.“

„Je možné, že tohoto muže zavraždila právnička z ministerstva?“

„Kdybych já někoho oddělal, pak by to určitě byl nějaký dovozce,“ řekl starší kriminalista a znovu si začal prohlížet střelnou ránu v čele toho muže.

18

Arnoldovy rady byly prosté. Než se s ním rozloučili v kanceláři, řekl Steveovi, jak se dostanou ze základny, aniž by museli jít přes checkpoint nebo přes plot. Kristin nevěděla, co Arnold Steveovi dlužil, ale nemohla to být maličkost. Raději o tom nepřemýšlela.

Z Thompsonova bytu šli směrem na západ, tedy na opačnou stranu, než bylo letiště a mezinárodní terminál. Všimli si, že počet vojenských vozidel se mezitím drasticky zvýšil.

Vojenská policie zřídila všude možně kontrolní stanoviště a plot u Keflavíku nyní hlídala dlouhá řada vojáků. Na jihu a na západě základna hraničila s mořem. Drželi se stranou cest, pohybovali se stíny, plížili se dům od domu, až se dostali z obydleného území. Před nimi už byla jen láva a sníh. A moře.

Postupovali rychle. Noc byl jasná, zářily hvězdy a na cestu jim svítil měsíc. Rychle našli nafukovací člun, protože Arnold jim to místo přesně popsal. Teď už jen museli plout podél pobřeží směrem na jih, do Hafniru, což byl nejbližší přístav.

Tam měli člun nechat a pak mohli stopovat do Reykjavíku.

Nastartovali tichý motor o výkonu dvaceti koní a Steve vyplul na moře. Kristin měla pocit, že to nedělá poprvé. Nemyslela však na to. O čtvrt hodiny později dorazili do Hafniru. Na moři spolu nehovořili.

„Takto se pašují drogy?“ zeptala se Kristin, když Steve člun zakotvil.

„Nemám tušení,“ řekl a tím rozhovor na toto téma ukončil.

Z Hafniru se vydali na sever, na hlavní silnici do Reykjavíku.

Na obzoru viděli zář Keflavíku a Njardvíku. Poté, co tři čtvrtě hodiny kráčeli po cestě, za sebou uviděli světlo. Auto zpomalilo a zastavilo vedle nich. Byl to pekař, který jel do Keflavíku. Nabídl jim, že je vezme až na výpadovku na Reykjavík. Tam brzy stopli auto, které je vzalo do hlavního města.

Mormony nepotkali.

Michael Thompson jim dal adresu Sarah Steinkampové v Reykjavíku. Byla to vdova po Leo Stil erovi a Thompson jim pověděl, že se od ní můžou dozvědět, co si o letadle na ledovci myslel Stil er. Jinak o ní Thompson skoro nic nevěděl a nechtěl o ní mluvit. Řekl, že ji kvůli svému starému nadřízenému vždy jednou za několik let navštívil, ale že ty návštěvy pro něj byly vysilující a nikdy tam proto nezůstal dlouho.

Bydlela ve čtvrti Thingholt, v malém, sešlém dřevěném domě. Vlnitý plech, kterým byl dům pobitý, byl na některých místech rezavý. Dům měl malá, prostá okna. Kdysi byl zelený, ale teď už se barva z větší části sloupala. V malé zahradě, jež patřila k domu, rostl velký jehličnan. Plot zahrady byl polámaný a částečně zhroucený.

Kristin a Steve pomalu kráčeli k domu. Opatrně se rozhlíželi. Věřili, že při jejich útěku ze základny si jich nikdo nevšiml, přesto se však měli na pozoru. Vešli do kuželu světla před domem. Do tváří jim vanul ostrý vítr.

Steve zazvonil. Jméno se na malém mosazném štítku téměř nedalo rozluštit. Přesto ho Kristin po jistém úsilí přečetla: Sarah Steinkampová. Horní patro bylo neobývané.

Tmavá okna připomínala prázdné oční důlky. Steve ještě jednou zmáčkl zvonek, ale zevnitř se nic neozývalo. Neslyšel vůbec nic, přestože přitiskl ucho ke dveřím.

Zazvonil ještě jednou, tentokrát zvonek silně zmáčkl, nic se však nestalo. Ustoupili několik kroků zpátky a pohlédli na dům, ale nikde se nesvítilo. Steve pro jistotu ještě jednou zazvonil a slyšeli, jak se zvonění ozývá domem. Už se otočili a chtěli odejít, když tu se otevřelo okno ve spodním patře a chvějící se ženský hlas se zeptal, co se děje. Trhli sebou, jak se vyděsili.

„Vy jste Sarah Steinkampová?“ zeptal se Steve, odpovědi se však nedočkal. „Omlouváme se, že vás rušíme tak brzy ráno, ale ta věc nesnese odkladu.“

„Proč se mnou chcete mluvit? Kdo jste?“

„Jde o…,“ začal Steve. „Můžeme, prosím, dovnitř? Já se jmenuji Steve a toto je má přítelkyně Kristin. Je to Islanďanka.“

„Islanďanka?“ zeptal se slabý hlas v okně. Tvář potmě nebylo vidět.

„A vy?“

„Jsem Američan. Potřebujeme pár informací. Pustíte nás dovnitř? Jste vdova po Leo Stil erovi, že ano?“

„Leo? Co chcete od Lea? Leo je mrtvý.“

„To víme. Chceme s vámi mluvit o Leovi,“ řekl Steve, který se snažil hovořit co nejpřesvědčivěji. Bylo sedm hodin ráno.

Stáli před domem a hleděli do okna, potmě tam však nikoho neviděli. Už se vzdali veškeré naděje, když tu se vchodové dveře náhle pootevřely a uvnitř se objevila malá žena. Zařinčel bezpečnostní řetízek.

„O co jde?“ zeptala se a pohlédla na Kristin. Její angličtina byla poznamenaná přízvukem z nějakého evropského jazyka, který si Kristin nedovedla zařadit, ale který byl nejspíš slovanský.

„Má to něco společného s tím, že byl pilot,“ řekl Steve.

„Potřebujeme informace o něm.“

„Jaké informace? O čem to mluvíte?“

„Smíme jít dovnitř a promluvit si s vámi?“ zeptal se Steve.

„Ne,“ řekla žena. „Nesmíte.“

„Je pro nás velmi důležité s vámi mluvit,“ řekla Kristin a udělala krok dopředu. „Vy jste Sarah, že ano? Sarah Steinkampová.“

„Kdo jste?“ zeptala se žena. „Jak víte, jak se jmenuji?“

„Jsem Kristin. Můj bratr je v nebezpečí. Jeden starý pilot, Michael Thompson, nám poradil, abychom si s vámi promluvili.

Znáte ho přece, ne? Žije na základně v Keflavíku.“

„Znám Thompsona,“ řekla žena. „Byl to Leův přítel. Proč je váš bratr v nebezpečí?“

„Kvůli tomu letadlu,“ odpověděla Kristin. „Váš muž byl pilotem na americké základně, ne?“

„Ano, Leo byl pilot.“

„Proto s vámi chceme mluvit,“ řekla Kristin, která teď stála přímo přede dveřmi. Nyní tu ženu viděla zřetelněji. Měla dlouhé šedivé vlasy, vrásky v obličeji, pohublou postavu s křivými zády a roztrhaný hnědý župan. Vyrušili ji z nočního klidu, ale Kristin měla pocit, že udělali něco ještě mnohem horšího. Váhala. Cítila se rozpačitě, když stála před ženou, která byla napůl skrytá za dveřmi. Ohlédla se na Stevea.

„Co to je za letadlo?“ opakovala žena.

„Je na Vatnajökullu,“ řekla Kristin.

„Na Vatnajökul u?“ zeptala se malá žena udiveně.

„Ano,“ odpověděla Kristin.

„Vy jste řekla letadlo na Vatnajökul u?“

„Můj bratr uviděl na ledovci letadlo a pak se spojení přerušilo. A viděl tam i vojáky.“

Stará žena těkala pohledem mezi nimi.

„Pojďte dál,“ řekla tiše, vyvlekla bezpečnostní řetízek a otevřela dveře. Kristin krátkou chvíli váhala, ale pak vešla dovnitř, následována Stevem. Schodiště vedlo nahoru k hornímu bytu, zatímco byt staré ženy se nacházel v přízemí na konci chodby. Uvnitř bylo horko a tma. Kristin ztratila ženu z očí, zmizela v temnotě. Neodvažovala se pohnout a hleděla na byt. Měla pocit, že postřehla nějaký pohyb. Pak náhle škrtla sirka a tvář ženy osvítil plamínek. Zapálila svíčku. V bytě bylo plno svíček, které žena zapálila jednu po druhé. Vešli do obývacího pokoje, který byl zalit měkkým, mihotavým světlem.

Kristin viděla klavír a housle, rodinné fotografie na stěnách a na nábytku, starou, roztrhanou pohovku a měkký koberec.

Žena jim nabídla místo, sama však zůstala stát vedle klavíru.

„Připadám si jako Mařenka,“ zašeptala Kristin Steveovi do ucha.

„A já jako Jeníček,“ zamumlal Steve. „Doufám, že nás nestrčí do pece.“

„Prosím, omluvte naše nevybíravé chování,“ řekla Kristin ženě, když se rozhlédla. „Neměli jsme na vybranou.

Nebudeme vás rušit dlouho.“

„Nechápu, co máte společného s Leem,“ řekla žena.

„To je příliš složité na to, abychom vám to mohli vysvětlit,“

řekl Steve.

„Zemřel před víc než třiceti lety,“ řekla žena.

„Třicet let?“

„Ano.“

„Jak zemřel?“

„Při havári vrtulníku na základně. Údajně šlo o lidské selhání, víc mi neřekli. Ten případ nikdy nebyl podrobněji vyšetřován, ale já mám své pochybnosti. O rok později jsem se ze základny odstěhovala do Reykjavíku. Pobírám od armády vdovský důchod.“

„Co se stalo?“ zeptala se Kristin.

„Leo byl mimořádně schopný pilot,“ řekla žena. Její tvář byla zalitá svitem svíčky. Kdysi to byla krásná, křehká mladá žena, ale Kristin cítila, že život si s ní zle zahrál. Stáří jí zanechalo stopy ve tváři a pohled jejích očí prozrazoval těžký osud. Mohlo jí být tak kolem osmdesáti. Kristin si prohlížela rodinné fotografie na stěnách a na klavíru. Byly staré a vypadaly, jako by pocházely z první poloviny 20. století. Vězely v silných černých rámečcích a byli na nich jenom dospělí, mnozí z nich staří. Na fotkách nebyly žádné děti a všechny snímky byly staré, žádné barevné fotografie. Jen staré černobílé snímky mužů a žen, které pózovaly v nedělních šatech. Žena si všimla, jak si Kristin ty fotografie prohlíží.

„Všichni už jsou dávno mrtví,“ řekla. „Všichni. Proto tu nejsou žádné novější fotky. A rámečky jsou smuteční. Stačí?“

„Omlouvám se,“ řekla Kristin. „Nechtěla jsem být dotěrná.“

„Leo si myslel, že bych si měla ponechat své dívčí jméno.

Steinkampová. Byl Žid tak jako já. Po válce jsme se potkali v Maďarsku. Celá má rodina byla vyvražděna. Zůstaly jen ty fotky. Všechno ostatní bylo zničeno. Náš soused v Budapešti je zachránil. Leo ho našel. Od té doby jsou ty fotky u mě.“

„To jsou moc hezké fotky,“ řekla Kristin.

„Provádíte vyšetřování kvůli Leovi?“

„Vyšetřování? Ne, vůbec ne. Jenom potřebujeme pár informací.“

„Nikdy žádné vyšetřování neprovedli. Tvrdilo se, že to byla nehoda. Řekli, že udělal hloupou chybu. On nikdy nedělal hloupé chyby. Takový můj Leo nebyl. Vždycky všechno udělal správně. Vždycky. Zachránil mi život. Nevím, co by se mnou bylo, kdybych se s ním náhodou nesetkala…“ Chvíli mlčela.

„Jaké informace?“

„Jde o to letadlo na Vatnajökullu.“

„Ano?“

„Pověděl vám Leo něco o tom letadle?“

„Leo věděl, že na ledovci je nějaké letadlo. Mluvil o nacistech.“

Nechápavě na ni hleděli.

„Pak přišel o život,“ dodala.

„O nacistech?“ zeptala se Kristin. „Co tím myslel?“

„Na ledovci bylo nacistické letadlo. To Leo řekl. Pak zemřel při nehodě vrtulníku. Leo byl skvělý pilot. Je zvláštní, že jste přišli po všech těch letech a chcete mluvit o letadle na ledovci.

Od té doby o tom letadle nikdo nemluvil.“

„Ale zřítilo se po skončení války,“ řekla zvědavá Kristin.

„Ne,“ řekla Sarah a zajiskřilo jí v očích. „Zřítilo se před koncem války.“

„Ale…,“ chtěla namítnout Kristin.

„Nacisté chtěli pláchnout,“ řekla stará žena. „Mizeli v krysích dírách.“

„Thompson tvrdil, že američtí vojáci se pokusili uloupit nějaké zlato,“ řekla Kristin.

„Samozřejmě.“

„Vyprávěl vám o tom Leo?“

„Věděl, o co šlo.“

„Co vám přesně řekl?“ zeptal se Steve.

„Leo kvůli tomu na základně udělal rozruch. Kvůli tomu letadlu. Chtěli to utajit, ale můj Leo chtěl vědět, co se tam děje.

Nenechal se odbýt. Nesnášel tajnosti.“

„A co se stalo, odpověděli mu?“ řekl Steve.

„Vůbec ne. To letadlo se vynořilo z ledu a zase zmizelo.“

„Co jste říkala?“

„Leo si myslel, že ledovec je takový. Tvrdil, že ten stroj zapadl do ledovce a pak se zase objevil.“

„To bylo v roce 1967?“

„Ano, v roce 1967.“

„Proč si Leo myslel, že v tom letadle byli nacisté? Co tím mínil?“

„Vy nevíte, kdo byli nacisti?“ vyhrkla náhle a v její tváři se objevil tvrdý rys. „To už se na všechno zapomnělo? Jako by to nikdy nebylo?“

Kristin a Steve na sebe pohlédli.

„Ti vrazi,“ řekla stará žena a Kristin v jejím hlase slyšela bolest. „Ti proklatí vrazi!“

Kristin vstala. Po zádech jí přeběhl mráz, když jí to všechno došlo. Ty fotografie. Budapešť. Steinkampová.

„Prosím, omluvte…“

„Na nacisty se nesmí nikdy zapomenout,“ řekla stará žena a v jejích očích jiskřilo, když stála před rodinnými fotografiemi se silnými černými rámečky. „Vyvraždili celou mou rodinu.

Spálili je v peci. Povraždili naše děti. Takoví byli nacisté. Na to nikdy nezapomeňte.“

„Chcete tím říct, že…?“

„Kdo jste?“ Ta otázka zněla nevrle. Zdálo se, že stará žena se vzpamatovala. „Kdo jste? Vůbec vás neznám. Běžte, prosím.“

„Proč si Leo myslel, že v tom letadle byli nacisté?“ zeptal se Steve.

„Nechte mě na pokoji,“ řekla žena. „Nechte mě na pokoji.

Běžte a nechte mě na pokoji.“

Pohlédli na sebe a Kristin Steveovi naznačila, že to stačí.

Rozloučili se se starou paní a odešli. Stála u klavíru a hleděla za nimi. Pečlivě za sebou zavřeli a kupodivu byli rádi, že jsou venku, v zimním chladu.

19

Vytautas Carr rychle prošel řídícím střediskem. Se syčením se za ním zavřely dveře. Byly to pancéřové dveře, které měly vydržet i výbuch bomby. Za nimi vládla tatáž studená tma.

Jediným zdrojem světla byly obrazovky. Většina z nich byla zapnutá. U kontrolních pultů a počítačů, které řídily satelity tajné služby, seděli její pracovníci. Jeho asistent Phil mu vyšel vstříc a zavedl ho do jedné mnohem menší místnosti. Zavřeli za sebou.

„Za chvíli zahájíme přímý přenos,“ řekl Phil, hubený muž s energickými pohyby. Kouřil jednu cigaretu za druhou, měl košili s vyhrnutými rukávy a brýle s kostěnými obroučkami. Skla měl upatlaná, ale to ho podle všeho nerušilo. Patřil k těm pracovníkům tajné služby, kteří řídili družice.

„Kolik času potom budeme mít?“ zeptal se Carr.

„Satelitu trvá přibližně sedmatřicet minut, než tu oblast přeletí. Teď je jasno, ale blíží se vichřice.“

„Ví Ratoff, že ho sledujeme?“

„Určitě.“

Na obrazovce před Carrem se objevil Island a východní část Grónska. Výřez zmizel a objevil se další, s jihovýchodní částí Islandu. Phil zmáčkl tlačítko a objevil se další obrázek, na kterém byla jižní část ledovce Vatnajökull. Phil záběr zvětšil. Nejprve byl vidět firn s trhlinami, pak se náhle objevily malé černé tečky, které se pohybovaly po ledovci. Carr měl pocit, jako by pod mikroskopem pozoroval mikroorganismy.

Obrázek se ještě zvětšil a Carr nyní mohl vidět aktivity na ledovci.

Uviděl letadlo, které zpola trčelo z ledu, a rozbušilo se mu srdce. Spatřil muže, kteří kopali kolem vraku, rozeznával jejich stany a vozidla rozmístěná v půlkruhu okolo letadla, viděl zář řezacích hořáků. Začali letadlo rozřezávat.

„Zaznamenáváme to?“ zeptal se Carr.

„Jo,“ přisvědčil Phil stroze. „Neměli bychom už brzy vidět to zlato?“ zeptal se a usmál se.

„Ano, zlato, přesně.“

Carr ty muže chvíli pozoroval. Obrázek nebyl příliš jasný.

Muži vypadali jako tečky, které se pohybovaly po ledovci.

Letadlo se ještě nedalo zřetelně rozeznat. Operace podle všeho probíhala dobře. Ratoff se držel plánu. Postupovali systematicky. Brzy měl být stroj vysvobozen z ledu.

Náhle se na ledovci něco stalo. Všichni se rozběhli k letadlu. Carr měl pocit, že se uprostřed rozlomilo.

Bylo otevřené.

Ratoff vyběhl z komunikačního stanu, když uslyšel volání svých mužů, a rozběhl se k vraku. Když se prodíral mezi ostatními, příď stroje se s ohlušujícím vrzáním a skřípěním odlomila a spadla na led. Zadní část stroje byla ještě napůl v ledovci. Vrak byl nyní otevřený a Ratoff pohlédl dovnitř. Otočil se k vojákům a přikázal jim, že mají zahájit přípravy k odvezení přídě. Zároveň jim zakázal nahlížet do letounu bez jeho povolení.

Muži odešli a řezací hořáky odnesli s sebou, takže Ratoff mohl vlézt dovnitř. Lehce se sklonil a vstoupil do kabiny. U

vstupu stáli čtyři velitelé speciálních jednotek. Znali svůj úkol.

Vojáci se rozptýlili a pokračovali ve své práci. Brzy to vypadalo, jako by se nic nestalo.

V této části letounu ležela těla dvou mužů středního věku v německých důstojnických uniformách. Takže jsme našli už tři Němce, pomyslel si Ratoff. Leželi těsně vedle sebe na podlaze stroje, jako by je tam někdo pečlivě položil. Jejich kůže byla modravě bílá a Ratoff neviděl žádné známky rozkladu. V jejich hodnostních označeních se nevyznal. Odhadoval, že zřícení letadla pravděpodobně nepřežili a že je tam takto položili ti, kdo přežili. Jeden měl velkou ránu na hlavě a zřejmě byl okamžitě mrtev, když letadlo dopadlo na ledovec. Ten druhý na první pohled vypadal nezraněný. Byl lépe oblečený, měl na sobě dva pláště a kožešinovou čepici na hlavě.

Otočil se, vylezl z přední části vraku a vlezl do zadní části.

Byla tam tma, protože záď ještě z větší části vězela v ledovci. Ratoff potřeboval pomoc, aby tam mohl vlézt. Sáhl po baterce, posvítil dovnitř a spatřil další tři těla. Ležela těsně vedle sebe, jako by se ti muži pokoušeli navzájem zahřát. Ve stroji se tedy nacházelo šest těl, pokud se počítalo i to, které bylo nalezeno vedle letadla. Podle Ratoffových informací jich mělo být sedm.

Muži byli všichni modravě bílí a bez sebemenší známky rozkladu. Ratoff viděl, že dva z nich mají na nohou primitivní dlahy, a pak si ke svému údivu uvědomil, že dva mrtví jsou oblečení jako Američané! Tento musel být pilot, pomyslel si Ratoff. Měl koženou bundu, uniformu amerických letců za druhé světové války. Na rukávu měl přišitou americkou vlaječku a na levé straně hrudi malou černou nášivku se jménem. Bezpochyby to bylo americké jméno. Ratoff odhadoval, že mu nebylo víc než pětadvacet. Druhý muž měl uniformu amerického generálmajora se dvěma hvězdami na náramenících. Na hrudi měl vyznamenání, které Ratoff neznal, a byl mnohem starší než pilot, určitě mu bylo skoro šedesát. K

zápěstí měl železným řetízkem připoutanou aktovku.

Ratoff tomu nerozuměl. Co dělal americký letec s německými důstojníky v půlce cesty mezi Evropou a Amerikou, v nacistickém letadle s americkými barvami?

Musel se přikrčit, aby se dostal do zádě letadla. Posvítil si tam baterkou a brzy narazil na dvě dřevěné krabice, přibližně velikosti beden na víno. Jejich víka byla přibitá, ale Ratoff našel na podlaze kus železa a jednu z nich otevřel. Hřebíky ve víku skřípaly, když je pomalu vytahoval. Bedna obsahovala malé sametové váčky, které byly pečlivě zavázané. Bylo jich zhruba dvacet. Ratoff sáhl po jednom z nich, rozvázal ho a vytáhl studený zlatý prut. Byl na něm punc Třetí říše. Ratoff si prohlížel zlatý prut, potěžkával ho v dlaních a usmíval se. Pak se opět rozhlédl.

Jen dvě bedny, pomyslel si. To vůbec nic není! Kde je zbytek? Proč tu není víc zlata? Ratoff očekával mnohem víc než dvě bedny. Počítal s tím, že letoun bude napěchovaný zlatem. Strčil zlatý prut ve váčku zpátky do bedny a opět víko přibil.

Je možné, že by zlato vynesli? pomyslel si. Že by ho z letadla vytáhli a zahrabali v ledu? Když o tom tak přemýšlel, uvědomil si, že letoun není dost velký na to, aby mohl přepravovat všechno to zlato, které bylo podle jeho informací na palubě. Pokud však důvodem dlouhodobého eminentního zájmu vojenské tajné služby o tuto oblast nebylo židovské zlato, tak co potom? Dvě bedny se zlatem by těžko vyvolaly třetí světovou válku. Dvě zatracené bedny! Co ještě bylo naložené v tomhle letadle? ptal se Ratoff. Co, k čertu, bylo ve stroji, který jeho nadřízené děsil vždy, když si mysleli, že se znovu objevil?

Ratoff si pomalu zvykl na temnotu a nyní toho již viděl víc.

Prohledal celé letadlo, žádné další bedny však neviděl. Osobní zavazadla pasažérů sestávala výlučně z oné aktovky. Dostal od Carra výslovný pokyn vytáhnout z letadla všechny dokumenty, ať už by se jednalo o cokoli. Přišel k aktovce a kusem železa rozbil zámek. Když aktovku otevřel, uviděl složky a papíry. Na ty se chtěl podívat později. Prozkoumal těla a nalezl peněženky a pasy. Vzal si je. Mužům v německých uniformách mohlo být mezi čtyřiceti až šedesáti lety, když se letadlo zřítilo. Jeden z nich měl nárameníky, o kterých Ratoff soudil, že jsou generálské. Na hrudi měl řády, které Ratoff neznal, a tak jako muž, kterého položili vedle letadla, měl na krku Rytířský kříž, nejvyšší válečné vyznamenání Třetí říše.

Ratoff opět vylezl z letadla. Viděl, že přípravy na transport přídě letadla již probíhají. Přikázal vynést těla z letadla, uložit je do igelitových pytlů a odnést do jednoho stanu. Ještě jednou šel k přední části vraku a vlezl do kokpitu. Rozhlédl se tam.

Byla tam dvě místa, pro pilota a druhého pilota, ale vypadalo to, že americký letec stroj řídil sám. Nalezl navigační mapu, kterou si pilot zhotovil, a vzal si ji i s letovým deníkem. Právě když se chtěl otočit a jít ven, všiml si malého červeného notýsku pod sedadlem druhého pilota. I ten si vzal.

Když vylezl ven, zavolali ho z komunikačního stanu. U

telefonu byl Carr.

„Špehuješ mě z nebe?“ zeptal se Ratoff, když zvedl sluchátko.

„Na co by se do těch strojů investovaly miliardy, kdybychom je nenasadili,“ odpověděl Carr. „Cos našel?“

Ratoff poslal spojaře pryč. Telefonické spojení se uskutečňovalo přes šifrovaný kanál speciálních jednotek Delta.

Ratoff počkal, než spojaři odešli.

„O co tu jde?“

„Co tím myslíš?“

„Našel jsem jenom dvě bedny se zlatem. Říkal jsi, že letadlo je jím napěchované, a přitom jsou tam jenom dvě zatracené bedny. To je všechno.“

„Možná ho zakopali do ledu. Možná nebude nikdy nalezeno.“

„Možná vůbec nejde o to zlato,“ řekl Ratoff.

Rozhostilo se krátké ticho.

„Ani jsi mi nikdy neřekl, že na palubě byl americký pilot,“

dodal Ratoff. „A americký generálmajor.“

„Dávej si pozor. Nemusím ti skládat účty.“

„Vypadá to, že někteří z nich pád přežili,“ řekl Ratoff. „Náš pilot a dva Němci. Jeden Němec chybí, pokud jsou tvé údaje správné. Třeba ho zahrabali do ledu. Nebo šel hledat pomoc.

V tom oblečení a bez potravin na ledovci nemohli přežít dlouho a velmi pochybuji o tom, že by se trmáceli po ledovci se zlatem jen proto, aby se zahřáli. Kromě toho je letadlo na těžký náklad příliš malé. Jestli vám nejde o zlato, tak o co potom? Pověz mi, o co v téhle zatracené prdeli světa jde.“

„Je tam šest těl?“

„Ano.“

„Mělo by jich být sedm.“

„Musíme si kvůli tomu dělat starosti?“

„Sedmý muž se nikdy neobjevil. Možná ho zakopali ve větší vzdálenosti od letadla. Možná se pokusil dostat do obydlených oblastí.“

„Pokud v letadle není zlato,“ opakoval Ratoff, „proč se o ně potom tak zajímáte?“

„Ratoffe,“ řekl Carr důrazně. „Nepřísluší ti čmuchat a klást otázky. To dobře víš.“

„Jde o tu aktovku?“

„Ratoffe!“ Carrův hlas byl nyní velmi vážný. „Nehraj si s ohněm. Dělej, co se ti řekne. Tato operace ti nebyla svěřena náhodou.“

„To jediné, co jsem našel, byla generálova aktovka.

Neotevřel jsem ji. Kromě toho tu je ještě pilotův letový deník a notes, o kterém nevím, k čemu sloužil. Nedíval jsem se do toho.“

„Posbírej všechny papíry, tašky, knihy, pasy, jména, každý dokument, který v letadle najdeš. Dobře ty věci uschovej, Ratoffe, nikomu je neukazuj a přivez mi je. Všechno mi to předáš. Každý cár papíru.“

„Samozřejmě.“

„Ratoffe, velmi by sis pomohl, kdybys v těch papírech nečmuchal. Už jsme to všechno jednou prošli. Řiď se plánem tak, jak jsme ti ho nastínili.“

„Na mě bylo vždycky spolehnutí.“

„Kdy přijedeš do Keflavíku?“

„Budeme moct vyrazit do dvou dnů, pokud nás nezastaví vichřice.“

„Výborně.“

Ukončili hovor. Ratoff si prohlížel aktovku, mapu a notes, které položil na židli. O tajuplném nákladu letadla slyšel mnoho fám, ale když si uvědomil, že jde výlučně o papíry, zdálo se, že veškeré napětí a očekávání z něj spadly. Nebylo to zlato.

Nebyla to bomba. Nebyla to biologická zbraň. Nešlo o zmizelé nacistické zločince. Nebyla tam žádná umělecká díla. Nebyl tam diamantový poklad. Jenom papíry. Nudné papíry.

Zatracené nudné papíry. Úředničina.

Když se probral z šoku, vzal dokumenty s sebou do svého stanu. Měl tam přenosnou postel, židli a malý umělohmotný psací stůl, ke kterému se posadil. Nejprve studoval letový deník a rekonstruoval, kdy a odkud letadlo odstartovalo a jak vypadala plánovaná trasa. Otevřel červený notýsek a zalistoval v něm. Viděl, že pilot si na ledovci psal deník. Položil ho stranou, otevřel aktovku a vytáhl tři složky svázané bílou šňůrkou. Vzal první z nich a rychle dokumenty prolistoval. Byly v němčině. V druhé složce to bylo podobné. Uměl německy pár slov, ale ne dost na to, aby chápal, o čem se tam píše.

Otevřel třetí složku a nalezl tam několik dokumentů, které byly označené jako důvěrné. Všechny byly v angličtině.

Nacházel se mezi nimi nepodepsaný pamětní protokol. Ratoff se do těch papírů začetl. Rychle je přeletěl očima a pomalu mu začalo docházet, o co jde. Bezděky vstal, aniž by odtrhl oči od papírů. „Je to možné?“ zašeptal tiše. Zavrtěl hlavou. „To je šílené!“ Přestal číst a nechápavě pohlédl na papíry, aktovku, pasy a deník. Chvíli mu trvalo, než ty informace zpracoval a než si je spojil s tím, co už věděl. Četl si jména, která tam stála. Ještě jednou pohlédl na podpisy. Znal je.

Náhle mu došlo, jaký je význam toho letadla. Už chápal, proč ho armáda po celá desetiletí hledala. Střípky mozaiky do sebe pomalu začaly zapadat. Už rozuměl těm lžím. Už rozuměl všem těm mylným informacím, které byly šířeny.

Ratoff se zašklebil, když pochopil pravdu v celém jejím rozsahu. Pokud to, co bylo psáno v těch dokumentech, odpovídalo pravdě a tato vojenská operace byla uskutečněna jen proto, aby toto tajemství zachovala, nacházel se nyní ve smrtelném nebezpečí. Při nejbližší příležitosti mě odklidí z cesty, pomyslel si. Udělají to, i kdybych ty dokumenty nečetl.

Když ho tam vysílali, Carr věděl, že Ratoff si podepíše svůj vlastní rozsudek smrti, pokud se operace zdaří. Usmál se nad tou ironií osudu. Na jejich místě by udělal to samé. Znovu pohlédl na dokumenty a zavrtěl hlavou.

Do stanu se opřel poryv větru a vytrhl Ratoffa z jeho myšlenek. Vichřice lomcovala stanem sem a tam. Když Ratoff vyšel ven, neviděl ani na krok.

Carr viděl, jak ledovec zmizel z obrazovky. Dokázal si představit, co teď Ratoff dělá. Málokdo znal velitele operace tak dobře jako on. Opustil malou místnost, těžkými kroky prošel řídícím střediskem a chodbou se vydal do své kanceláře. Pečlivě za sebou zavřel dveře, posadil se k psacímu stolu a zvedl sluchátko. Nastal čas pro další krok.

Poprosil o Buenos Aires.

A pak objednal letadlo, které mělo letět na Island.

20

Kristin dávala na svého bratra pozor odmalička. Bylo jí deset, když se narodil, a okamžitě se o dítě zajímala víc než rodiče. Vzpomínala si, že si přála bratříčka. I když to vlastně nehrálo roli. Hlavně toužila po nějakém sourozenci. Jako jedináček se nudila a záviděla svým kamarádkám. Ty všechny měly bratry a sestry. U nich doma vládly klid, ticho a mír. Její rodiče nesnášeli hluk. Nechtěli být rušeni. Oba hodně pracovali, dokonce si brali práci domů, takže na Kristin neměli moc času. Naučila se chovat se tiše a vystačit si sama.

Naučila se své rodiče nerušit.

Potom nedokázala pochopit, jak to bylo možné, že měli Elíase. Někdy o tom Elíasovi vyprávěla, když byli oba velcí.

Jejich rodiče zřejmě s Elíasem vůbec nepočítali. Když křičel, Kristin často cítila, jak jde rodičům na nervy. Připadalo jí, jako by litovali času, který museli věnovat dětem. Jako by pro ně děti byly přítěží. Kristin se přimkla k bratrovi ještě víc, když si uvědomila, jak je zanedbávají. Rodiče je nikdy netýrali, nebili ani tvrdě netrestali. Nejhorší trest, který je postihl, když ona nebo její bratr něco provedli, bylo to, že ticho v domě bylo ještě tíživější. Klid, ticho a mír.

Přestože se Kristin brzy naučila brát na rodiče ohledy, když se tiše plížila domem, nerušila a dávala pozor, Elías se to nikdy nenaučil. Byl hlučný, dělal problémy a neustále vyžadoval pozornost. Hyperaktivní, tvrdili rodiče. První tři měsíce poté, co ho přivezli z nemocnice, pořád řval a Kristin někdy plakala s ním. Cítila napětí svých rodičů. Když Elías vyrostl, neustále rozléval mléko, zvrhával talíř s polévkou, vrážel hračkami do stereoaparatury nebo něco rozbíjel. Kristin za něho převzala odpovědnost, běhala za ním s hadrem a snažila se zabránit tomu, aby něco provedl. Když dospívala, už se o něho starala jen ona. Než šla do školy, brala ho do školky. Po škole ho vyzvedla, šla s ním domů, uvařila mu a hrála si s ním. Dávala pozor, aby šel včas spát. Četla mu.

Někdy si připadala, jako by to bylo její dítě. Hlavně se starala o to, aby nebyl rušen klid v domě, aby její rodiče nebyli rušeni.

Byla za to zodpovědná.

Teprve mnohem později zjistila, co se skrývalo za jejich nezájmem a zanedbáváním. Příznaků si všimla už dřív, ale pochopila je teprve později. Na nejrůznějších místech nacházela neznámé láhve s čirým či barevným obsahem, plné či poloprázdné. Nacházela je v šatníku, ve skříňkách v koupelně, pod manželskou postelí. Nechávala je tam. Vždycky je tam nechala. Jakoby nějakým kouzlem mizely samy od sebe.

Další příznaky ji zneklidňovaly víc. Její otec často na celý týden mizel na služební cesty a nezřídka ležel celé dny nemocný v posteli. Její matka byla mnohdy úplně apatická.

Tvrdila, že vidí věci, které nikdo jiný neviděl. To se nestávalo často a Kristin se s tím naučila žít, stejně tak jako později i Elías.

„Přála bych si, abychom se o vás mohli starat víc,“ řekla její matka jednou Kristin a Kristin opět cítila ten podivný pach, který se z její matky linul. „Bůh ví, že děláme, co můžeme.“

Byla opilá, když v devadesátikilometrové rychlosti narazila do sloupu. Byla okamžitě mrtvá.

To všechno Kristin blesklo hlavou, když stála ve své kanceláři na ministerstvu zahraničí a od jí neznámého muže se dozvěděla, v jakém stavu je Elías. Od Sarah Steinkampové šli přímo tam, pěšky na to nepotřebovali ani deset minut.

Položila sluchátko a do očí jí vhrkly slzy. Pohlédla na Stevea, který přišel k ní a objal ji. Už víc než dvacet čtyři hodin nespala. Na uchu a na líci měla ještě stále zaschlou krev. Opět ji dohnal starý pocit viny.

„Nevěří, že to přežije,“ řekla tiše.

Steve zvedl sluchátko a představil se Júlíovi, veliteli cvičení na ledovci. Kristin z kanceláře zavolala na jeho mobil. Bylo to brzy ráno a ministerstvo zelo prázdnotou. Vrátný, který ji znal, je pustil dovnitř. Nechtěla se tam zdržet dlouho.

Kristin slyšela celou pravdu. V ledovcové trhlině nalezli Jóhannovo tělo, v hrozném stavu. Elías tam spadl taky, ale ještě žil. Júlíus si myslel, že Elías to nepřežije, a pověděl jí to.

Byl velmi těžce zraněný. Byli na zpáteční cestě do základního tábora, kam měl přiletět záchranářský vrtulník. Nevěděli, zda to do tábora stihnou dřív, než se přižene vichřice.

„Řekl něco o té nehodě?“ zeptal se Steve.

„Mumlal jenom jméno své sestry, jinak nic,“ odpověděl Júlíus.

Kristin se poněkud vzpamatovala a znovu si vzala sluchátko.

„Elías neměl nehodu,“ řekla. „Někde na ledovci jsou američtí vojáci a letadlo. Když je Elías a Jóhann překvapili, zajali je a hodili do té trhliny.“

„Ty víš, kde na ledovci zastavili?“ zeptal se Júlíus a Kristin slyšela skučení větru. Jel na sněžném skútru a musel do mobilu křičet.

„Myslíme, že jsou v jihovýchodní části ledovce. Mluvili jsme s jedním starým pilotem, který tu oblast dřív pozoroval.

Pokusím se tam dostat. Nevím, s jakou podporou můžu počítat. Slyšeli jsme, že to je spiknutí. Základnu v Keflavíku a americké velvyslanectví v Reykjavíku kontroluje vojenská tajná služba. Jestli jsou do toho zapletení islandští politici, nevíme.

Policie mě hledá kvůli vraždě, kterou na mě chtějí hodit, takže nevím, na koho se můžu obrátit.“

„Vraždě?“

„To je dlouhá historie. Hlavní je toto: můžu počítat s vaší pomocí, když přijedeme na ledovec? Když najdeme ty vojáky a to letadlo, pomůžete nám?“

„Na to se můžeš spolehnout. Ale, Kristin…“

„Co?“

„To je zatraceně velký ledovec.“

„Já vím. Jak velké je tvoje družstvo?“

„Je nás sedmdesát. Musíme se snažit odvézt Jóhanna a Elíase do Reykjavíku a pak budeme hledat ty zatracené vojáky. Jak se chcete dostat na ledovec?“

„Nemám tušení.“

„Čekáme ještě na vojenský vrtulník, který má odvézt Jóhanna a Elíase…“

„Proč jste o to nepožádali pobřežní stráž?“

„Jejich vrtulník je jinde.“

„Júlíe, nejsem si jistá, jestli v této chvíli můžete očekávat od amerických sil pomoc. Teď je kontroluje někdo jiný a já pochybuji, že někomu na ledovci pomůžou.“

„To zařizovali kolegové v táboře. Nevím, co se v Keflavíku děje. Ztratil jsem jednoho muže. A pokud jde o druhého, musím ti říct, jak to je, Kristin: Elíasův život visí na vlásku.

Právě začíná vichřice. Říkáš, že pomoc, kterou potřebuji, nedostanu, protože nějaká tajná služba kontroluje základnu.

Omlouvám se, ale mám pocit, že mluvíš z cesty. Tak podivný rozhovor jako s tebou jsem ještě nikdy nevedl.“

„To je mi jasné,“ řekla Kristin. „Občas si sama připadám, že mluvím z cesty. Ale musíš mi věřit. Existuje důvod, proč se mého bratra pokusili zabít, mnohem, mnohem komplikovanější důvod, než si my dva dokážeme představit. Nejsem si jistá, jestli vojenský vrtulník přiletí. Zavolej islandskou pobřežní stráž a dotírej na ně, dokud ti nepošlou jejich vrtulník. Na to, co říkají o vojenském vrtulníku, kašli. Zavolej pobřežní stráž!“

„Rozumím,“ řekl Júlíus.

„A čekej na můj další telefonát.“

Spojení se náhle přerušilo a Kristin zavěsila.

„Kdy se setkáme s tvou přítelkyní, Steve? Jmenuje se Monica, že?“

„Za pár hodin,“ odpověděl Steve opatrně. „A Elías je stále naživu. Naděje ještě žije.“

„Nepovedlo se jim oddělat ho,“ řekla Kristin. „Nesmí se jim povést oddělat ho, nesmí z toho vyjít jen tak. Setkáme se s Monikou a pak pojedeme na ledovec.“

„Na to potřebujeme odpovídající vybavení. Horského vůdce. Džíp. Kde bychom to všechno sehnali?“ zeptal se Steve ustaraně.

„Musíme na ledovec, musíme se setkat s těmi dvěma bratry, o kterých mluvil Michael Thompson. Určitě nám pomůžou, pokud ještě žijí, oni nebo lidé, kteří tam bydlí teď.

Kromě toho vím, kde bychom mohli sehnat džíp.“

„A co budeme dělat na ledovci, jestli tam ti vojáci ještě jsou?“

„Nemám tušení,“ odpověděla Kristin, „ale musím tam.

Musím vidět, co se tam děje. Musím vědět, o co jde.“

Teď už nešlo jen o jejího bratra. Probudila se její zvědavost.

Chtěla vědět, co je v tom letadle, a byla odhodlaná to zjistit.

Chtěla o tom vyprávět. Chtěla odhalit ty parchanty, kteří zavraždili Jóhanna a kteří se pokusili zabít jejího bratra. Chtěla odhalit ony machinace a vrhnout na celou záležitost světlo.

Pohlédli si do očí. Zdálo se, že jí čte myšlenky, protože náhle přikývl a usmál se.

„Nejdřív se ale stavíme v knihovně,“ řekla Kristin.

„V knihovně?“

„Podívám se, co se stalo v roce 1967. Musím zjistit to o Neilu Armstrongovi.“

V čítárně bylo jen málo návštěvníků a ticho rušila pouze Kristin, která v archivu mikrofilmů listovala novinami ze šedesátých let. Seděla před čtečkou mikrofilmů a prohlížela jednu stranu za druhou. Mikrofilmy zahrnovaly různé časové úseky, podle toho, kolik měly dané noviny stran. Na jednom filmu mohly být až dva ročníky. Kristin prolétávala titulky z tehdejší doby. Zprávy z vietnamské války, zavraždění Martina Luthera Kinga, Kennedyho vražda, revoluce v Paříži, Nixonova prezidentská kandidatura.

Steve čekal v malém hostelu poblíž, když Kristin byla v knihovně. Měl u sebe pár dolarů, které šéf hostelu rád strčil do vlastní kapsy. Potřebovali ten pokoj jen na několik hodin a ředitel hostelu vyhověl jeho prosbě, aby jejich jména nikam nezapisoval. Po setkání s Monikou chtěli jet do Höfnu v Hornafjörduru. Steve jí vysvětlil, že chce ještě získat pár informací o operaci na ledovci, že chce zavolat několika známým a poptat se jich.

Kristin narazila na návštěvu astronautů v roce 1967. Tehdy na Island přiletěla skupina pětadvaceti osob a vypadalo to, že média je sledovala na každém kroku. Jeden z těch astronautů se jmenoval Bil Anders, což potvrzovalo slova Michaela Thompsona. Muž, který létal s letadly Scorpion. Patřil i ke skupině, která na Islandu pobývala už předtím. Během pobytu astronautů média informovala i o této dřívější návštěvě z roku 1965, kdy na Island přijelo cvičit osm astronautů. Tak jako tým okolo Neila Armstronga byla i tato první skupina odvezena na vysočinu do Herdubreidarlindiru a k sopce Askja. Neil Armstrong byl jediný, kdo měl „astronautská křídla“, jak se říkalo, čili už byl ve vesmíru. Byl pilotem lodi Gemini 8, když se v roce 1966 poprvé podařilo v kosmu spojit dvě kosmická tělesa.

Jak se dalo čekat, upoutal na sebe právě Armstrong největší pozornost. V jednom článku byl popisován jako velmi zdrženlivý. Uvedl, že jedinou nevýhodou amerického kosmického programu je zájem o jeho osobu, se kterým se setkává všude, kam se hne.

Zájem o jeho osobu, všude, kam se hne, opakovala si v duchu Kristin.

Její bývalý přítel, advokát, zprvu nebyl ochotný džíp jí půjčit.

Měl chuť volat policii, když se Kristin náhle objevila v jeho kanceláři v centru města. Slyšel policejní oznámení o pátrání.

Ve večerních televizních zprávách ukazovali její fotku, stejně tak i ráno v novinách. Přesto se jí rychle povedlo uklidnit ho a vysvětlit mu, že jeho džíp potřebuje jen na pár hodin. Tvářil se, jako by mu trhali zub moudrosti. „Jen na dvě hodiny,“ řekla.

„Hned ti ho vrátím.“

Po chvíli rezignoval a slíbil, že ji neprozradí. Nyní Kristin a Steve seděli ve zbrusu novém tmavohnědém Pajeru před restaurací, kde Steve domluvil schůzku s Monikou. Džíp byl vybavený autotelefonem a měl tónovaná skla, takže nebylo vidět dovnitř. Kristin zaparkovala poblíž hospody, na místě, odkud měla dobrý výhled. V hospodě panoval klid. Blížila se čtvrtá hodina a už se šeřilo. Před vchodem se shromáždila skupina urostlých mužů, kteří na sobě měli džíny, tlusté pulovry a kožené kabáty. To jsou asi námořníci, pomyslela si Kristin. Stáli tam a nahlas debatovali, kam toho večera půjdou.

Pak vstoupili dovnitř. Vešel tam i jeden mladý pár. Ven vyšel tělnatý muž v tlustém kabátě. Jinak všude vládl klid.

Bylo deset minut před pátou, když Steve drcl do Kristin.

„Tamhle je Monica,“ řekl a ukázal na vysokou, štíhlou ženu s tmavými vlasy v béžovém kabátě. Rychle vešla dovnitř.

Chvíli čekali a pak vystoupili z auta. Steve nahlédl oknem dovnitř a viděl, že Monica se posadila do nejzazšího koutu vedle baru. Šli dovnitř. Námořníci stáli u baru a již byli v náladě, nahlas se smáli a mluvili jeden přes druhého. U

jednoho ze dvou oken do ulice seděli čtyři muži, kteří předstírali, že si námořníků nevšímají. Kromě nich tam ještě sedělo několik lidí. Hospoda byla obložená dřevem, byly v ní velké dřevěné stoly a mohutné dřevěné židle, žalostný pokus o navození atmosféry irského pubu. Do patra, kde někdy hrály kapely, vedly úzké schody. Přišli k Monice a posadili se.

„Co se děje, Steve? Co se to tu, ksakru, děje?“ zeptala se, když je uviděla. Doslova to vyhrkla a vypadala velmi rozčileně.

Na horním rtu měla malé kapičky potu.

„To nevím,“ odpověděl Steve. „Přísahám, že nemám tušení.“ Hovořili o tom, co se stalo večer a v noci, a Monica neklidně a napjatě naslouchala. Mnula si ruce a uštvaně se ohlížela. V autě Steve Kristin řekl, že s Monikou spolupracoval před tím, než sehnala práci na velvyslanectví. Občas jeho známá působila, jako by byla duchem nepřítomná. Jako by měla problémy soustředit se.

Kristin nechápala proč. A pak už bylo pozdě.

„Zjistila jsi něco?“ zeptal se Steve, když dokončil své vyprávění.

„Nikdo o tom nechce mluvit,“ odpověděla a prohrábla si vlasy. „Na velvyslanectví panuje stav obležení. Ještě nikdy jsem tam neviděla pistoli, ale teď je tam ozbrojený každý.

Myslím, že to jsou jednotky Delta, speciální síly. Je to, jako by tam tikala bomba. Většina zaměstnanců velvyslanectví byla odeslána na dovolenou. Když jsem se chtěla dozvědět, co se děje, přivedli mě k jednomu veliteli, který řekl, že za pár dnů bude po všem a pak půjde vše ve starých kolejích. Poprosil mě o trpělivost. Byl mimořádně zdvořilý, ale jsem si jistá, že by neváhal a provrtal mi hlavu kulkou, kdyby pro to měl sebemenší důvod.“

„Za pár dnů,“ opakovala Kristin její slova. „Pak zřejmě opustí ledovec i zemi.“

„Co je zač ten Ratoff?“ zeptal se Steve. „Zjistila jsi o něm něco?“

„Nic jsem se o něm nedozvěděla. Ani jsem neměla moc času. Pokud je u tajné služby, tak samozřejmě není snadné něco o něm zjistit. Ani nevím, jestli je Ratoff jeho křestní jméno, nebo příjmení, nebo jenom krycí jméno.“

„My taky ne,“ řekla Kristin. „Je to jenom jméno, které jsem zaslechla. Víš něco o vojácích na ledovci?“

„Mluvila jsem s Eastmanem, což je můj kamarád, který pracuje na základně. Patří k dozorčímu personálu v hangárech a vyprávěl mi, že se děje něco zvláštního. Kolují zvěsti o tom, že na Island přiletěl dopravní letoun C-l 7, který ještě stále stojí na přistávací dráze, připraven k odletu. To je velmi neobvyklé.

Nikdo se k tomu letadlu nesmí přiblížit, mají dokonce své vlastní techniky, kteří se o letadlo starají. Přiletělo zhruba dvě stě příslušníků speciálních jednotek s kompletní výstrojí pro expedici na ledovec. To jsou lidé, které tvůj bratr viděl na ledovci. Cíl té expedice Eastman neznal. Top secret, se vším všudy.“

„Co ti dva, co se pokusili zabít Kristin, ti mormoni?“ zeptal se Steve.

„Na velvyslanectví je spousta lidí, kteří vypadají jako nájemní zabijáci.“

„Odposlouchávají telefony?“

„Ano, Steve, odposlouchávají telefony.“

„A vědí, kdo komu volal a odkud?“

„To je to, co se ti právě snažím vysvětlit.“

„Sakra,“ zaklel Steve, „pak vědí o tobě a o mně a o nás.

Cos myslela tím, že ses mi to pokoušela vysvětlit?“

Vstal a chtěl zvednout Kristin, které to ještě nedošlo.

„Zradila jsi nás, Moniko?“ zvolal Steve, „je to past?“

Když se ohlédl, uviděl, že do hospody vešel David. Měl na sobě tlustou bílou zimní kombinézu a klidně se šoural k rohu.

Steve pohlédl na Moniku.

„Vyhrožovali mi, že něco udělají mému chlapci,“ řekla Monica zoufale. I ona vstala.

Kristin nevěřila vlastním očím, když pohlédla ke dveřím.

Viděla, jak k nim jde David, a koutkem si všimla, že ze schodů vedoucích do patra schází Simon. Byl oblečený stejně jako David. Teď už nevypadali jako mormoni, ale jako turisté. Z této pasti nebylo úniku. Byli v rohu hospody, to místo zvolila Monica. Všechny únikové cesty byly zatarasené.

„Do třetice všeho dobrého i zlého,“ řekl David a vtlačil Kristin zpátky do židle. Pohlédla na něho a cítila, jak se jí podlamují nohy.

David se posadil vedle Moniky, Simon si přitáhl další židli a přisedl k nim.

„Jak útulné,“ řekl Simon.

„Mají tu dobré pivo?“ zeptal se David, který se se zájmem rozhlížel a choval jako turista.

„Než uděláte něco nepředloženého, rád bych vás upozornil, že jsme oba ozbrojení a že nebudeme váhat zbraň použít, pokud to bude nutné,“ řekl Simon s úsměvem. „Hlavně nezkoušejte volat a křičet.“

„Venku stojí naše auto. Chtěli bychom vás pozvat na malý výlet. Tebe se to samozřejmě netýká, Moniko.“

Kristin pohlédla na Stevea, který vyčítavě hleděl na Moniku.

„A když nebudeme chtít?“

„Ty jsi ten statečný malý hrdina, kterého našla na základně v Keflavíku, že?“ zeptal se David.

„Ten malý, jak se to jen… malý politolog, který s ní souloží?“ řekl Simon.

„Nemusíme být vulgární,“ ušklíbl se David.

„Jaký pěkný pár,“ řekl Simon a pohlédl na Kristin. „Ještě pořád spíš s Američany na základně, nebo byl náš Steve výjimkou?“ Natáhl ruku, jako kdyby ji chtěl pohladit po tváři.

Kristin uhnula hlavou. Steve se nehýbal. Monica hleděla před sebe.

„No, pak se dáme na cestu,“ řekl Simon. „Bylo to s vámi hezké. Monica, která nám hned zradila své přátele, se zvedne jako první a odejde odtud. Pak půjdu já s naším malým politologem. V klidu vstaneme a pomalu opustíme hospodu.

David a Kristin půjdou za námi. A to je všechno. Jestli chcete dělat potíže, tak prosím. Pak budeme střílet a budou mrtví. Je to jednoduché.“

„Kam s námi chcete jet?“ zeptal se Steve.

„Najdeme nějaké hezké místečko,“ řekl Simon. „Jen klid.“

„Co je v tom letadle na ledovci?“ zeptala se Kristin.

„To je zase ta tvá zvědavost, která nás tak rozčiluje,“ řekl Simon. „Nemyslíš, že bys už konečně měla držet jazyk za zuby a nechat nás dělat to, co dělat musíme?“

Simon vstal a nechal odejít Moniku. Se skloněnou hlavou šla k východu a nerozhlížela se. Otevřela dveře a zmizela venku.

„No, Steve, vstávej,“ řekl Simon, vstal, chytil Stevea za rameno a zvedl ho. Steve se postavil a vrhl na Kristin rezignovaný pohled. Simon se k němu otočil a strčil do něj.

Nejednal nijak hrubě, aby nedělal rozruch. David taky vstal.

„A teď ty,“ řekl a rozhlédl se. Ani námořníci u baru, ani ostatní hosté v lokálu si jich nevšímali. Kristin pomalu vstala a šla s Davidem k pultu. Když chtěli projít kolem námořníků, vstoupil náhle jeden z nich Kristin do cesty, takže se museli zastavit. David se ho pokusil odstrčit, ale námořník se nepohnul a Davida ignoroval. Kristin viděla, že Steve před barem nastoupil do bílého Fordu Explorer.

„Řekl, že jsi teplouš,“ poznamenala Kristin islandsky, než mohl námořník něco říct. Neuniklo jí, že na ni celou dobu hleděl, když se Stevem a Monikou seděla u stolu, ačkoli se snažila vzbudit co nejmenší pozornost. Věděla, co přijde, když chlap takto hledí. Problémy.

„Aha?“ řekl námořník tónem, který prozrazoval bojovnost.

„Teplé prase. Řekl, že jsi teplé prase,“ dodala Kristin a ukázala na Davida. Už se probrala z šoku.

„Už ani slovo,“ přikázal David a chtěl ji odtáhnout pryč. „Můj kamarád nebude váhat a odpraví tvého přítele, jestli se tu něco pokazí.“

„Řekl, že vy všichni jste teplí chudáci!“ křikla Kristin na muže u pultu a vytrhla se Davidovi. Měla pocit, že v jeho ruce viděla kolt. V následujícím okamžiku mu námořník, který na ni tak zíral, jednu vrazil.

„Já ti ukážu, kdo je tu teplouš,“ řekl.

Teď se k nim otočila celá skupina. Pokud chtěl David vytáhnout revolver, nyní už k tomu neměl příležitost, protože námořníci ho okamžitě obklopili. Kristin se klidila. Pohlédla na džíp venku. Steve seděl na zadním sedadle a Simon, který se posadil za volant, určitě přemýšlel, co jeho kumpána zdrželo.

Napjatě hleděl do hospody, ale Kristin nevěděla, kolik toho může vidět.

Všimla si dveří za pultem, které zřejmě vedly dozadu do kuchyně. Přelezla pult a rozběhla se do kuchyně, zatímco koutkem oka viděla, jak se David pokoušel bránit proti dvěma námořníkům, kteří ho však přemohli a pak si ho vychutnali.

Kristin proběhla kuchyní a dorazila k jedněm dveřím, které vedly do zadního dvora s úzkým vjezdem. Vyběhla na ulici a vyhlédla za roh. Džíp tam ještě stál a Simon a Steve byli podle všeho zatím uvnitř.

Připlížila se k autu a viděla, jak Simon gestikuluje na Stevea a jak na něho řve. Náhle Simon vyskočil z džípu a rozběhl se k hospodě. Neváhala, přiběhla k pravým zadním dveřím a pokusila se je otevřít. Byly však zamčené. Steve ji uviděl a zabušil na okno. Dveře na jeho straně byly taky zamčené. Nemohl se dostat ven.

Kristin se vyděšeně rozhlížela a pak její pohled ulpěl na malé výstražné značce, která informovala o stavbě na silnici.

Vzala ji a vší silou jí mrštila do okna auta. To se rozbilo a ve stejném okamžiku začal houkat alarm. Když pohlédla do hospody, viděla, jak se David na podlaze převalil. Simon mu pomáhal vstát. Námořníci stáli v chumlu u pultu. Simon něco křičel. Steve vylezl ven a pak běželi pryč.

„Náš džíp!“ zvolala Kristin, která běžela ulicí před Stevem.

Neodvažovala se ohlížet. Steve jí byl v patách, slyšela jeho dech.

Simon viděl, jak Steve a Kristin běží po ulici. Vyvlekl Davida z hospody a posadil ho na schody. Pak se s revolverem v ruce rozběhl za nimi. Viděl, že Kristin a Steve míří k džípu, který parkoval před květinářstvím.

„Cool, to je něco!“ zvolal mladík, který pod paží nesl skateboard. Ukázal na Simona, který si ho nevšímal. A nevšímal si ani toho, že okolo stáli lidé, kteří na něho hleděli, když vytáhl pistoli. Přikrčen běžel za Kristin a Stevem, jako lovec za svou kořistí, a pistolí se téměř dotýkal země.

Kristin se posadila za volant a šlápla na plyn tak prudce, že pneumatiky zapískaly. Rychle zařadila zpátečku a vjela do úzké ulice, voda na asfaltu jen stříkala. Náhle se v předním skle napravo od ní objevila dírka a pak ještě jedna. Simon na ně v běhu střílel. Když Kristin pozpátku vjela do sousední ulice, bokem narazila do protijedoucího auta. Džíp se otřásl a otočil o pětačtyřicet stupňů. Zařadila rychlost a pak se se svištěním pneumatik rozjela po Tryggvagata. Kulky s hvízdáním létaly kolem auta a Kristin se sklonila tak, jak to jen bylo možné. Steve se krčil na sedadle spolujezdce a vyděšeně na ni hleděl. Ve zpětném zrcátku viděl, že Simon vyběhl zpoza rohu a rozběhl se po Tryggvagata, ale potom to vzdal a oni mu ujeli.

21

Po cestě k ledovci dvakrát zastavili, aby natankovali. Kristin celou dobu řídila. Podle předpovědi počasí nad celým východním a severovýchodním Islandem zuřila vichřice.

V jihozápadní nížině, kterou museli projet, sice sněžilo, ale neměli problémy. Byla tma. Kromě nich na cestě skoro nikdo nebyl, a čím byli východněji, tím řidší byla doprava. Jen občas viděli auto, jehož světlomet na chvíli ozářil džíp a pak zase zmizel, takže Stevea a Kristin znovu zahalila temnota.

Byli zahloubaní do svých myšlenek a mluvili jen málo.

V rádiu odvysílali zprávu o přestřelce v centru Reykjavíku a Kristin ji Steveovi přeložila. Mluvilo se o tom, že do nemocnice byl odvezen jeden raněný, pravděpodobně komplic střelce.

Bylo zatčeno osm námořníků, kteří však kvůli opilosti ještě nemohli být vyslechnuti. Přestřelka prý souvisí s vraždou Randolfa Zophóníassona. Policie u obou případů hledá svědky.

Kromě toho ještě hlásili, že policie v souvislosti s Randolfovou vraždou stále hledá právničku z ministerstva zahraničí. Podle spolehlivých informací je hlavní podezřelou.

Randolf údajně neměl s ministerstvem dobré vztahy. Nedalo se vyloučit, že byla i u té přestřelky v centru. O střelci se nic neví. Šlo o výjimečný incident, neboť k přestřelkám v Reykjavíku nedochází.

Steve se mobilem spojil s Michaelem Thompsonem, který zjistil jméno sedláka na statku u ledovce a sdělil jim název té usedlosti. Brennigerdi. Kristin na informacích získala číslo jeho telefonu a zavolala onomu Jónovi, jestli je doma. Řekl jí, že bude rád, pokud ho navštíví, ale nebylo mu jasné, jak by jim mohl pomoct.

„Myslela jsi na mě někdy?“ zeptal se Steve, který přivřel oči, protože v protisměru jelo auto. Skoro celou cestu mlčel a hleděl před sebe.

„Mnohokrát,“ řekla Kristin. „Pokoušela jsem se ti to vysvětlit.“

„Já vím. Nechtěla jsi být coura, co se tahá s Amíky.“

„Tak jednoduché to není.“

„Očividně.“

„Odpusť mi, že jsem tě do toho zatáhla.“

„Ale co, byla to jen taková malá přestřelka.“ Neznělo to vůbec pobaveně, jen vyčerpaně.

„Má to jisté politické pozadí. Jsem proti umístění amerických sil na Islandu. Za studené války by se ještě nějak dalo pochopit, že to možná bylo nutné, ale nikdy jsem to neakceptovala. Vždycky jsem to pociťovala jako hanbu pro celý Island. Je to jednoduché. Islanďané nepotřebují americké vojáky a už vůbec by s nimi neměli spát. Příliš mnoho žen s nimi spalo, protože jim za to dobře zaplatili! Nemohla jsem připustit, aby to mezi námi dospělo tak daleko, ale…“

Hledala správná slova.

„Ty jsi proti armádě, že?“ řekl Steve.

„Tak jednoduché to není,“ vysvětlovala Kristin. „Nejsem v žádném hnutí nebo organizaci, jde mi jen o to, co sama cítím.

A vojáci na Islandu se mi protiví. Je mi úplně jedno, jestli jsou američtí, angličtí, francouzští, ruští nebo čínští, nikdy to nebudu akceptovat. Nikdy v životě se s tím nesmířím. A čím víc se u nás diskutuje o penězích, o pracovních místech, o výpovědích, o hospodářské situaci, tím pevnější je mé přesvědčení. Vůbec nechápu, jak ta debata mohla klesnout na takovou úroveň. To se nemělo stát. Nechápu, proč teď naráz Island potřebuje armádu z finančních důvodů. Kdo vlastně jsme? Co se s námi stalo?“

„Ale…“

„Chceme se na té základně jen obohatit. Jsme národ parazitů.“

„Nejsi náhodou komunistka?“ řekl Steve a pousmál se.

„To by zřejmě bylo logické, ale není to tak. Jsem…“

„Vlastenec?“

„Proti základně.“

„Teď už se tam toho moc neděje. Možná ji brzy zavřou.“

„Podle mě jste se tam usadili. Na tisíc let. Rozumíš?

Navěky, a ty si nedokážeš představit, jak hrozná je to představa.“

Jeli stodvacetikilometrovou rychlostí, jako velmi pomalý paprsek světla v temnotě.

„Já nejsem americká základna v Keflavíku,“ řekl Steve.

„Ne, já vím. Možná to všechno bylo příliš náhlé. Možná jsme si měli dát čas na to, abychom se lépe poznali.“

„Kde se lidé můžou poznat lépe než na útěku před mormony?“

Kristin se usmála.

„Chci ti říct, kdo jsem, abych to jednou provždy vysvětlil,“

dodal Steve. „Jsem z New Yorku. Tedy ne úplně, přesněji řečeno jsem z Albany ve státě New York, a kdybys četla knihy Wil iama Kennedyho, věděla bys, o čem mluvím.“

„Jako nepoddajný plevel,“ řekla Kristin.

„Tys viděla ten film?“

„Ano.“

„Kniha je lepší, i když si nedokážu představit, že by se to dalo zfilmovat jinak. V Albany žije spousta lidí irského původu, jako jsem já. Je tam hodně Quinnů. Moje prababička a můj pradědeček na přelomu století připluli z irské chudoby do země zaslíbené a usadili se u příbuzných v Albany. Žili v bídě, ale jejich děti už se měly lépe. Můj dědeček založil obchod, dovážel zboží z Irska a vydělal tím spoustu peněz. Táta obchod převzal. Nebyl to žádný velký podnik, ale šlo to. Irové z Albany bojovali a umírali ve válkách, které Amerika vedla v Evropě, v Japonsku, v Koreji a ve Vietnamu. Nebyli to vojáci, ale hlásili se dobrovolně, protože si mysleli, že Amerika je na ně odkázaná. Studoval jsem politologii, protože mě zajímalo, proč USA udržují základny po celém světě. Co z nás udělalo globálního světového četníka? Zažil jsem vaše averze vůči nám, ale i tanec kolem zlatého telete. Příliš jsem tuto zemi a tento národ nepoznal, ale kdosi mi řekl, že vašimi předky jsou Irové. Proto to možná přežiješ, když se mnou budeš sedět v autě.“

„Před tisícem let tu žilo několik irských mnichů.“

„Aha.“

„Ale nevěřím, že…“

Vyděsili se, když náhle začal zvonit autotelefon. Nějakou dobu na něj hleděli a pak ho Steve chtěl vzít, jenže Kristin řekla: „Ech, nech to být. To je určitě můj bývalý, ten právník, bojí se o svůj džíp.“

Když přijeli na statek k Jónovi, sněžilo tak, že nebylo vidět na krok. Starý sedlák stál u dveří domu. Na verandě svítila lampa. Viděli, jak tam stojí s nohama do O, v džínách a filcových bačkorách. Nic nenaznačovalo, že by odtud vytáhla speciální jednotka i s kompletní výstrojí. Od ledovce vanul vítr, který zavál všechny stopy. Kristin a Steve přeběhli od auta k domu a Jón za nimi zavřel dveře. Šli do obývacího pokoje.

Kristin v přítmí viděla staré rodinné fotografie, knihovnu a těžké závěsy. Bylo tam horko a cítili pach koňské stáje.

Posadili se a Jón v kuchyni uvařil kávu.

„Slyšel jsem o té přestřelce v Reykjavíku,“ řekl Jón Kristin.

Jeho hlas byl chraplavý, lehce se chvěl. Měl velké, silné ruce, na kterých bylo vidět, že tvrdě pracovaly. Jeho výrazné rysy v obličeji ve stáří změkly.

„Můj bratr umírá na ledovci,“ řekla Kristin pomalu. „Padl do rukou americkým vojákům, kteří ho hodili do ledovcové trhliny.

Jeho kolegové z horské služby ho našli, ale nevěří, že to přežije. Byl tam s jedním kamarádem a ten už nežije. Slyšeli jsme, že jsi často pomáhal vojákům, že jste je vodili na ledovec a dělali všechno, co po vás chtěli.“

Jónovi neunikl vyčítavý tón jejího hlasu. Očividně ho to ranilo. Celou dobu držel slovo, které s bratrem kdysi dali kapitánu Millerovi, a nikomu neřekl, co věděl. Ani poté, co jeho bratr Karl zemřel. Po celé ty roky mlčel. A teď tu před ním seděla ta žena a předhazovala mu smrt svého bratra. Chvíli přemýšlel. Co by na jeho místě udělal Karl?

„Operaci vede nějaký Ratoff,“ řekl Jón.

„Ratoff!“ zvolala Kristin. „To je on! Jeho jméno zmínili!“

„Ten není jako Mil er. Ale jestli ho Mil er poslal…“

„Jaký Mil er?“ zeptal se Steve.

„Mil er byl armádní kapitán, který vedl první pátrací akci tady, v roce 1945.“

„Copak to letadlo nahoře na ledovci je americké a ne německé?“ zeptala se Kristin.

„Spíš si myslím, že to je německé letadlo,“ řekl Jón pomalu a pohlédl Kristin do očí. „Zřítilo se na konci druhé světové války. Letělo nízko nad naším domem a zmizelo v hustém sněžení. Věděli jsme, že havaruje, letělo příliš nízko. Miller mně a mému bratrovi řekl, že v tom stroji je nějaká nebezpečná biologická zbraň, nějaký virus, který Němci vyvinuli. Chtěli to letadlo najít a já považoval za samozřejmé, že jsem jim při tom pomáhal.“

„To letadlo se zřítilo před koncem války?“

„Krátce před podpisem příměří.“

„To se shoduje s tím, co víme od Sarah Steinkampové,“

řekla Kristin Steveovi. „Pověděla nám, že v letadle byli nacisté.

Ale cos to říkal, virus?“ dodala k Jónovi. „Jaký virus?“

„Mil er se sice vyjadřoval velmi mlhavě, ale přesto si myslím, že řekl víc, než mohl. Dobře jsme si rozuměli a nikdy bych si nedovolil zklamat jeho důvěru. Nikdy.“

Jón těkal pohledem mezi nimi.

„Mil er tvrdil, že pilot toho letadla byl jeho bratr,“ dodal.

„Jeho bratr? Pilot německého letadla?“

„Nevím to,“ řekl Jón. „Asi nám to ani nechtěl říct, ale nějak se prořekl.“

„Řekl ti Mil er, že to je německé letadlo?“

„Ano.“

„Proč letěl americký pilot s německým letadlem?“ zeptala se Kristin.

„Když jsme tehdy s bratrem to letadlo viděli, bavili jsme se o tom, že je tak velké, že by to mohl být Junkers Ju 52. Taková letadla už dnes samozřejmě nikdo nezná. Je to stejný typ jako Himmlerovo soukromé letadlo. Nevěděli jsme ale, že to je opravdu německý stroj.“

Nechápavě na něho hleděli.

„Druhá světová válka byla pro mě a pro mého bratra něco jako koníček,“ dodal Jón. „Obzvlášť letadla. Karl věděl všechno o letadlech, která byla za války nasazena, a myslel si, že by to mohl být Junkers.“

Ještě stále na něho hleděli a nechápali, o čem to vlastně mluví.

„Mil er byl při pátrání po letadle nezdolný. Pochopili jsme to, teprve když nám řekl o svém bratrovi. Karl udělal jednu fotku s Millerem, někde ji tu ještě mám.“

Jón vstal a šel k velké skříni, která stála v obývacím pokoji.

Horní část, v níž bylo sklo a porcelán, měla prosklená dvířka, zatímco ve spodní části byly hezké, vyřezávané šuplíky. Jón se sklonil, vytáhl nejspodnější šuplík a chvíli se v něm hrabal, načež našel to, co hledal. Podal jim starou fotku.

„Často sem jezdil o prázdninách a dělal výstupy na ledovec.

Vždycky jsme ho brali k nám. Někdy tu byl celý týden nebo i půl měsíce. Jezdil sem vždycky po třech, pěti letech a hledal to letadlo. Ale naposledy tu byl před třiceti lety. Řekli nám, že je mrtvý. Dlouhou dobu nám psal,“ řekl Jón a podal jim několik dopisů. „Vždycky nám po návštěvě u nás napsal, aby poděkoval. Neuvěřitelně milý člověk.“

„Jaké bylo jeho křestní jméno?“ zeptala se Kristin, která si prohlížela fotografi .

„Robert,“ odvětil Jón. „Robert Mil er. Chtěl, abychom mu říkali Bob. Nejmenuje se většina Američanů Bob?“

„Našel něco?“

„Ne, nikdy. Bylo mi ho líto.“

„Chtěl najít svého bratra?“

„Měli jsme ten pocit.“

„Pověděl vám někdy něco o svém bratrovi?“

„Nic o něm neřekl a my jsme se neptali. Prosil nás, abychom ho už nefotografovali. Toto je jediná jeho fotka, kterou máme.“

Byl na ní vyfocený v létě před koňskou stájí. Držel za postroj vraníka a hleděl do fotoaparátu. Oblečený byl do kostkované košile a džín. Byl štíhlý a na rukou měl rukavice.

Dlaní si zastínil oči. Měl výrazné rysy a velký nos, ale ústa a brada tak výrazné nebyly, vysoké čelo a řídnoucí vlasy.

„Ten kůň ještě nebyl zkrocený. Nechybělo mnoho a málem Millera zabil,“ řekl Jón a ukázal na fotografi . „Vyrazil hned, když si na něho Miller vylezl, a rozběhl se přes dvůr přímo k elektrickému kabelu, který je tu natažený mezi budovami.

Naštěstí to Mil er viděl a včas seskočil.“

Jón chvíli mlčel a vypadalo to, že přemýšlí, zda má vyprávět dál nebo ne. Vzhlédli od fotky a tázavě se na něho dívali. Stál před nimi ve svých vlněných ponožkách a těkal pohledem mezi nimi. Pak je vyzval, aby šli za ním.

„Čert to vem,“ řekl. „Musím vám něco ukázat. Důkaz toho, že to byl německý letoun.“

Počkali, než si obleče bundu, boty, čepici a rukavice. Jejich zimní kombinézy byly v autě a Jón jim řekl, že si pro ně mají jít. Čekal na ně u dveří. Pak se před nimi vydal přes dvůr. Bylo vidět jen na pár metrů. Kristin šla těsně za Jónem a snažila se kráčet v jeho stopách. Viděla ho před sebou jen nezřetelně.

Když se Jón náhle zastavil, narazila do něho a Steve do ní.

Jón stál přede dveřmi, které otevřel. Vítr jimi bouchal o stěnu.

Steve musel vyvinout veškerou sílu na to, aby dveře zase zavřel. Jón potmě tápal před nimi a pak rozsvítil. Byli v kravské stáji, která však nyní sloužila pro koně.

V dřevěných boxech stálo šest koní, jejichž dech stáj alespoň trochu vyhřál. Zvláštně hleděli na nečekané hosty. Jón kráčel úzkou chodbičkou za boxy. Kristin žasla nad tím, jak čilý, mrštný a energický ten starý muž je. Šli těsně za ním.

Poslední box byl prázdný a byla v něm jen velká truhla. V

zámku byl klíč. Jón jím otočil a zvedl víko.

„Už to brzy bude dvacet let,“ řekl a zasténal. Víko bylo těžké.

Kristin pohlédla na Stevea.

„Možná kromě něho havári přežil i někdo další. Kdyby neletěl tak doleva, určitě by se zřítil na statek.“

„Kdo to přežil?“

„No ten Němec přece,“ odpověděl Jón, vytáhl z bedny roztrhanou německou vojenskou blůzu a zvedl ji.

22

Von Manteuffel šel pro pomoc. Vzal si s sebou dvě tabulky čokolády. Snažili jsme se obléct ho tak, jak to jen šlo. Je nejsilnější a nejhouževnatější z nás a nechtěl zůstat v letadle.

Říkali jsme si, že se mu možná povede slézt z ledovce, když půjde nejdřív na východ a pak na jih. Ale ta šance je malá, to ví a my to víme taky. Mráz ho zabije.

Mráz nás všechny zabije.

Ratoff seděl ve svém stanu a ve světle plynové lampy pročítal notes, který nalezl pod sedadlem pilota. Ten si po havári vedl deník. Bouře lomcovala stanem a v tom hukotu nebylo slyšet vlastního slova. Už odnesla dva stany. Sněžení bylo tak husté, že nebylo vidět na krok, a zatím se venku nedalo pracovat.

Pilot měl u sebe průkaz, z něhož vyplývalo, že se jmenoval Wil iam Mil er. Ratoff náhle věděl, proč mu jeho rysy připadaly tak povědomé. Kapitán Mil er byl dříve šéfem vojenské tajné služby a tento muž musel být jeho bratr. Ratoff přemýšlel o tom, že ta těla přečkala všechny ty roky neporušená. Dokázal si představit, jak asi vypadal mladý Miller. Ta myšlenka byla fascinující. Vypadalo to, jako by pilot půl století spal.

Deník byl psán tužkou, ale zápisky byly velmi sporadické.

Nebyly datovány, jako by pisatel ztratil pojem o čase. Některé byly velmi strohé, leckdy to nebylo víc než jedna věta, pár útržků myšlenek a pozdrav těm, kdo letadlo najdou. Ratoff nepoznal, jak dlouho ten deník mohl být psán, ale dlouho to trvat nemohlo. Pak zmrzli. Listoval notesem a tu a tam se u něčeho pozastavil. Pokoušel se představit si, co se stalo.

Občas pisatel mluvil k někomu, kdo byl pravděpodobně jeho bratr, jako by věřil, že deník najde.

Je tu pořád tma. Zima a tma. Vynesli jsme ven Dietricha, zemřel mi pod rukama. Trpěl hroznými bolestmi, chudák. Už raději nebudeme otevírat dveře, letadlo při tom málem zasypal sníh. Venku je hrozný nečas. Von Manteuffela nebylo možné zastavit. Tvrdil, že nemíní zemřít tady na ledovci, ale obávám se, že tu není nikdo, kdo by nás mohl zachránit. Jsem rád, že von Manteuffel je pryč. Je to nepříjemný člověk. Prohrál válku, ale tváří se jako vítěz. Ostatní jsou zdvořilejší. Všichni zemřeme, pak budou lidé ještě zdvořilejší. Nevím, jak bychom mohli být zachráněni, nevím.

Ratoff listoval.

… dostat letadlo nahoru, ale to bylo beznadějné kvůli námraze a turbulencím. Hrozné počasí, vichřice, sníh a tma jako v pytli. Náhle jsme cítili, jak letadlo narazilo do ledovce.

Stalo se to náhle a nedokážu si vzpomenout, jak k tomu došlo.

Pravděpodobně se ledovce nejprve dotklo levé křídlo. Není jasné, co se dělo pak. Byli jsme katapultováni do vzduchu a vrtule se zřejmě zaryly do ledu. Křídla se utrhla, všude létaly jiskry. Trup klouzal po ledu, ale nerozpadl se…

Ratoff listoval dál. Bouře lomcovala stanem, plamen plynové lampy se mihotal.

Předevčírem jsem poprvé v životě viděl Berlín. Myslím, že to bylo předevčírem. Je to zvláštní, přijet za války do Berlína.

Tak vidíš, co vzešlo z toho, že mě poslali za Atlantik. Co za tím je? Chtějí se dohodnout s nácky? Snaží se rychle ukončit válku? Dojde k ofenzívě proti Rusům? Kolují nejrůznější fámy.

Němci se k tomu nechtějí vyjádřit. Vím, že patří ke komisi vyjednávačů, ale o co při tom vyjednávání jde?

Americký generál byl na místě mrtvý. Těsně před nárazem vstal. On a jeden z Němců. Nevím, co si mysleli. Křičeli na mě, abych něco udělal. Jenže já nemohl udělat vůbec nic.

Mráz.

Už nemůžu udržet tužku.

Náhle se otevřel vchod stanu a dovnitř pronikl vítr. Zadul tak mocně, že švy stanu vrzaly a hrozilo, že prasknou. Kdosi ze speciální jednotky křičel, že v komunikačním stanu je na telefonu Simon.

Ratoff vstal, pečlivě za sebou zavřel vchodovou chlopeň a vydal se k velkému stanu. I těch pár metrů ho stálo obrovské úsilí, měl co dělat, aby se v tom nemilosrdném vichru udržel na nohou.

„Ještě nějaké špatné zprávy?“ zvolal Ratoff, který se pokoušel přeřvat bouři.

„Bohužel ano,“ řekl Simon. „David leží v bezvědomí v nemocnici. Ta ženská zmizela i se svým přítelem. Je to jeden z nás…“

„Co tím myslíš?“

„Že to je Američan. Myslím, že jsou na cestě k tobě. Jeden starý pilot tady na základně se vyptával po nějakých bratrech, kteří žijí poblíž ledovce a už dřív nám pomáhali. Hned nám řekl, na co ty informace potřeboval. Tvrdil, že k němu přišli ti dva. Prý chtějí na ledovec.“

„Děkuji mnohokrát!“ zařval Ratoff. „Už se mluví o tom, co tu děláme?“

„Kromě toho pilota se očividně s nikým nespojili. Na velvyslanectví ještě nemají žádné reakce místní vlády. To děvče je na útěku a asi nemělo čas informovat ostatní o tom, co se tu děje. Kromě toho se nám, myslím, povedlo navléct na ni jednu vraždu, to je plus.“

„Chceš se snad ještě pyšnit vaší tupostí?“ řval Ratoff pohrdavě. „Dva příslušníci jednotek Delta se speciálním výcvikem se nechají v této prdeli obelstít nějakou hloupou husou! A jednoho z vás dokonce pošle do nemocnice. Jak to chcete ospravedlnit Carrovi, vy idioti?!“

Ratoff práskl sluchátkem do vidlice a šel pryč.

23

Dva kriminalisté, kteří předešlého večera prohledávali byt Kristin, stáli v irské hospodě u baru. Okolo hospody byla natažená žlutá páska. Na druhé straně ulice se shromáždili zvědavci, kteří se zájmem pozorovali, co se tam děje. Uvnitř i venku svítily reflektory, hemžilo se to tam reportéry a fotografy, před domem parkovala policejní auta se zapnutými majáčky.

David a jeden z námořníků byli v nemocnici. Hezké, velké sněhové vločky tály, když dopadly na reflektory. Starší kriminalista si sundal klobouk a poškrábal se na hlavě.

„Člověk si tu připadá jako na Divokém západě,“ řekl.

„Sedí to ke Kristin, že tu byla,“ řekl mladší kriminalista.

„Popis svědků sedí k jejímu image.“

„Image?“

„Obraz. Představa. Projev.“

„Kruci, mluv islandsky. Nejsem si jistý, jestli jsem to pochopil správně: Kristin tu byla v doprovodu nejméně čtyř dalších osob, tří mužů a jedné ženy. Jeden z nich pak ležel venku na schodech, těžce zraněný při rvačce. Námořníci si myslí, že to je Američan. Hrdinové moře mu dali nakládačku.

Žena se vypařila. Další muž pronásledoval Kristin a třetího muže a střílel po nich. Předtím se pokusil pomoct svému kumpánovi v hospodě. Námořníci tvrdí, že i on je Američan.

Kristin a její průvodce nasedli do nějakého džípu a odjeli. Ten Američan na schodech u sebe neměl žádné papíry. Jeho džíp stojí tady, je registrovaný na základně v Keflavíku. Tys přece studoval v Americe, znáš je lépe než já. Já je znám hlavně z filmů.“

„Jsem z toho stejně zmatený jako ty. Možná nám to vysvětlí velvyslanectví.“

„Ano, ti určitě. Geniální nápad – velvyslanectví nám to vysvětlí, žádný problém! Prostě si promluvíme s velvyslanectvím, tam nám řeknou, jak to všechno spolu souvisí, a pak můžeme jít hezky spát.“

„Už máš zase ty své zažívací problémy?“

„Co? Připadá ti, že nejsem dost zábavný?“

Když přišli na americké velvyslanectví na Laufásvegur, pověděli jim, že velvyslanec a jeho zástupce nejsou v zemi.

Šéf tiskového odboru byl nemocný. Mohli si však promluvit s generálem Wessonem ze základny v Keflavíku, prý byl zmocněncem po dobu velvyslancovy nepřítomnosti. Potom se otevřely dveře a pozdravil je tělnatý muž okolo padesátky. Měl řídké vlasy a široký obličej s očividně velkým chrupem. Zavedl je do kanceláře a pokynul jim, aby se posadili. Měl na sobě uniformu, ale kriminalisté nevěděli, jakou má hodnost. Mladší z nich mu pokládal otázky, protože starší neuměl anglicky.

„Navýsost nemilá záležitost,“ řekl generál. Kromě něj tam byl ještě jeden mladší muž, jistý Smith. Stál v uctivém odstupu za generálem.

„Nevím, jestli už o tom víte, ale v centru Reykjavíku došlo k přestřelce, do které byl zapleten džíp zaregistrovaný na americké základně. Kromě toho byl zraněn jeden Američan, který je teď v nemocnici. Máte představu o tom, co se tam stalo?“

„Je to hrozné, jak se ti chlápci na něho vrhli. Už jste zjistili, co za tímto příšerným případem vězí? Nějaké vyřizování účtů mezi námořníky, pokud jsem to správně pochopil? Nějaké spory, do kterých se zamotal náš krajan? V našem zájmu samozřejmě je, aby se ta věc vyjasnila.“

„Námořníci vypovídali, že to on vyvolal tu rvačku a že ten druhý, který byl zřejmě taky Američan, do hospody vtrhl s pistolí a pak venku střílel kolem sebe.“

„To je naprosto absurdní. Chcete snad z té záležitosti obvinit naše lidi?“

„Takto zní výpovědi.“

„Ale to je přece naprosto scestné. Podle mých informací byli ti námořníci namol. Může snad náš člověk za to, že tam vyváděli jako šílenci? To je přece groteskní!“

„Zkoumáme všechny možnosti. Ten druhý pronásledoval jednu Islanďanku a střílel po ní. Jeho džíp má značku ze základny. Můžete nám něco říct k těmto souvislostem?“

„To nemůžu. Zatím jsem se kvůli této záležitosti nespojil s příslušnými místy v Keflavíku. Zatím. Pokud náš člověk chtěl přijít na pomoc svému kamarádovi v hospodě a vytáhl při tom pistoli, tak to sice není korektní, ale možná pochopitelné.“

„Zeptej se ho, jestli ví, kdo je ten muž v nemocnici,“ řekl starší kriminalista islandsky.

Generál si tu otázku vyslechl a mlčel.

„Co jste myslel tím, když jste řekl ‚náš člověk‘?“

„Jak prosím?“

„Řekl jste ‚náš člověk‘ a znělo to, jako by byl z velvyslanectví.“

„Tak jsem to nemyslel.“

„Zeptej se ho, jestli to odpovídá běžným služebním předpisům, že velvyslanectví převezme tříhvězdičkový generál, když je velvyslanec na dovolené.“ Mladší kriminalista tu otázku přeložil. Generál vycenil své velké zuby, uklonil se a široce se usmál.

„Nemyslím, že otázka toho, jak spravujeme ambasádu, má něco společného s touto záležitostí,“ odpověděl.

„Zeptej se ho, jestli zná Kristin.“

„Neznám ji,“ odvětil generál, když mu byla položena otázka.

„Zeptej se té koňské tlamy, jestli je možné, že ten pistolník a jeho kumpán byli v hospodě v rámci nějaké vojenské akce.“

Mladší kriminalista chvíli váhal, než otázku přetlumočil. Smith se sklonil ke generálovi, jehož úsměv se pak rozšířil ještě víc.

„Očividně jste viděli příliš mnoho našich filmů. My na Islanďany nestřílíme, my je chráníme. Platíme obrovské sumy islandským podnikatelům za služby, které nám poskytují.

Přátelíme se s nimi, nezabíjíme je. Domnívám se, že pro pány už nemůžu udělat víc. Je mi líto. Pokud jste přišli, abyste uráželi národ, který je vaším spojencem, tak se vám to podařilo poměrně dobře. A teď mě, prosím, omluvte.“

Vstal. Smith vyšel zpoza stolu a počkal, až Islanďané vstanou. Pomalu se zvedli a starší kriminalista pohlédl na Smithe a Wessona.

„Smith and Wesson?“ zeptal se. „To má být žert?“

„Ty sám jsi žert, můj drahý,“ odpověděl Smith. Bezchybnou islandštinou.

„Kdo vlastně jste?“

„Prosím, opusťte teď místnost.“

„O co tu vlastně jde? Co tajíte?“

„Neprodleně!“

Ve voze zazvonil autotelefon, jen co vyjeli od velvyslanectví. Hovor byl propojen přes policejní ústřednu.

Volal jeden právník, který lamentoval nad tím, že mu byl uloupen džíp.

„Ta zatracená kráva,“ řekl. „Půjčila si ho prý jenom na hodinu, ale určitě ho rozmlátila.“

„Mluvíš o ženě, kterou hledáme, o Kristin?“ zeptal se starší kriminalista.

„Ano, o té,“ přisvědčil podrážděný právník. „Ty máš asi dlouhé vedení, ne?“ dodal.

„Co chce s tím džípem dělat?“

„To je přece jedno, sakra!“ Právník byl rozzuřený. „Snažte se to zatracené auto najít, a to rychle!“

„Kam, říkala, že chce jet?“

„Kdybych věděl, kam chtěla, neobracel bych se na vás, vy idioti!“

„Je v tom džípu autotelefon?“ Kriminalista pomalu ztrácel trpělivost, ale věděl, že se musí ještě chvíli ovládat.

„Samozřejmě.“

„Už jsi na něj zkoušel volat?“

„Krucinál, za koho mě máš? Samozřejmě, že jsem zkoušel volat. Buďto to nebrala, nebo byl telefon vypnutý. Jednou bylo obsazeno.“ Právník jim řekl telefonní číslo.

„Začneš ji už konečně hledat?“ dotíral právník.

„Ech, polib mi, víš co…,“ řekl kriminalista unaveným hlasem a ukončil hovor. Netrvalo to dlouho a autotelefon znovu zazvonil. Nyní byl u telefonu policejní prezident.

„Vy jste uráželi naše přátele na americkém velvyslanectví?“

zeptal se stroze.

„O tom nevím,“ odvětil zaražený kriminalista. To se ale rozkřiklo rychle, pomyslel si.

„Volal mi ministr spravedlnosti. Telefonoval mu nějaký Smith, který tvrdil, že jste se posmívali jejich chargé ďaffaires a jejich jménům. Je to pravda?“

„Vyšetřujeme jeden případ a velvyslanectví by mohlo být kooperativnější. Máme na krku mrtvolu a přestřelku a tebe rozčiluje nějaká koňská tlama?“

„Nepokoušej se z toho vykroutit. Pokud tomu rozumím správně, byli jste nestydatí a arogantní.“

„Proč jste naráz tak choulostiví? To přece nebyl ani velvyslanec, jenom nějaký generál, který má ksicht jako buchar v kamenolomu a přesně tak s námi i spolupracoval.“

„Ta Kristin, kterou hledáte, máte tušení, kdo to je?“

„Vůbec,“ odvětil kriminalista a poškrábal se na hlavě.

24

Kristin držela v ruce německou blůzu a přejížděla po ní dlaní, po knoflících, kapsách a límci. Na levé straně hrudi visely tři medaile. Podala blůzu Steveovi, který si ji taky prohlédl. Tázavě pohlédli na Jóna.

„Našel jsem to v jedné malé rokli, ani ne pět kilometrů východně odtud,“ řekl pomalu a pohlédl na ně. „Pohřbil jsem ho tam, to, co z něho zbylo, a vztyčil jsem tam malý kříž. Jsem přesvědčený, že patřil k nim. Tu blůzu jsem si vzal na památku. Kromě vás jsem o tom nikomu neřekl. Chudák, zbyly z něho jenom kosti.“

„Na památku?“

„Druhá světová válka je pro mě takový koníček. I můj bratr se jí zabýval, než zemřel.“

„Cos to říkal, jak dlouho to je?“ zeptala se Kristin.

„Zhruba dvacet let.“

„Počkat, pak tedy víc než třicet let ležel přímo před tvými dveřmi?“

„Přímo přede dveřmi ne, to ne. Vůbec ne. To místo je odtud daleko a je ukryté mezi dvěma skalami.“

„Proč jsi to neohlásil?“

„Do toho nikomu nic není. Poslední velká pátrací akce proběhla před desetiletími a od té doby se tu už neukázali.

Nikdy by mě nenapadlo kontaktovat se s tak vysoce postavenými osobami.“

„Ale proč sis vzal tu uniformu? Proč jsi ji nezahrabal?“

„Nevím. Možná jsem chtěl mít něco na památku. Jak už jsem řekl, zajímá mě válka a všechno, co s ní souvisí. Dobře si vzpomínám, jak nad námi letělo to letadlo. S Karlem jsme o tom hodně mluvili. Od nás se dá na ledovec vylézt snadno; pro někoho, kdo má trochu výcvik, to není nic jiného než strmý svah. Ale musí se dávat pozor na ledovcové trhliny. Často jsme chodili na ledovec a hledali letadlo, ale nikdy jsme ho nenašli. Takový je ledovec, všechno pohltí.“

„A vyplivne to o sto let později.“

„Přesně.“

Kristin si nedokázala představit, co dělalo německé letadlo tak daleko na severu. Jón jí vyprávěl, že za druhé světové války byla německá letadla mnohokrát spatřena na jihovýchodě Islandu. Startovala z letiště Sola u Stavangeru.

Měla velké benzínové nádrže, protože let přes Atlantik a zpátky trval víc než jedenáct hodin. Teplota v kabině mohla klesnout až na minus třicet stupňů a níže. Jón si vzpomínal, že to byla letadla typu Junkers Ju 88. Většinou šlo o špionážní lety, ale někdy to byly bombardéry. Vzpomínal si na jeden bombardér Heinkel He 111, který v roce 1941 zaútočil na britský tábor u Selfossu. Zahynula při tom jedna osoba.

Německé letouny byly často viděny i nad Hornafjördurem, létaly podél hor a mizely u Eystrahornu. Bombardér Focke-Wulf Fw 200 jednou zaútočil na britskou radarovou stanici u Höfnu. Proto Jóna nepřekvapilo, že se na ledovec zřítil německý stroj, zvláštní bylo jen to, kdy se to stalo. Tak těsně před koncem války nemohl v žádném případě letět z Norska, ale jen z Německa.

Jón Kristin vyprávěl i o americkém letadle, které se za druhé světové války zřítilo na Eyjafjal ajökull. O tom se však moc nevědělo, protože se to utajilo. Posádka havári přežila a povedlo se jí dostat z ledovce do obydlené oblasti.

„Na to jsme s Karlem mysleli, když k nám Mil er přijel poprvé a my byli ochotní udělat pro něj první i poslední. Možná byla naše věrná podpora trochu přehnaná, ale dali jsme slib a ten jsme dodrželi. Jenom jsme dodrželi slib, nic víc.“

Chvíli tam mlčky stáli.

„U toho Němce ležel kufřík, byl napůl zasypaný. Vypadalo to, jako by ho měl připoutaný k zápěstí. Táhl se s ním z ledovce.“

„Kufřík?!“ zvolala Kristin.

„Kufřík, ano, kufřík nebo něco takového. Musí tu někde být.“

Jón se opět hrabal v truhle. Kristin a Steve se rozhlédli a viděli, že koně je se zájmem pozorují.

„Nevím, jestli se tomu vlastně dá říct kufřík,“ řekl. „Je kovový. Tady je.“ Jón zvedl pomačkaný a poškrábaný kovový box. Měl velikost malé aktovky a zámek, který byl očividně vylomený. Na několika místech už byl rezavý. Jón ho otevřel.

„Našel jsem v něm nějaké papíry, ale všechny byly už shnilé. Jinak nic. Nic jsem z toho nevyndal.“ Podal kufřík Kristin. Ta si ho chvíli prohlížela zvenčí a zevnitř. Papíry byly vystavené větru a dešti, byly rozmočené, přesto byla na větších cárech vidět jednotlivá slova. Bylo to psáno na stroji, ale písmo bylo vybledlé a prakticky nečitelné. Vše bylo německy. Na jednom listu stálo velkými písmeny: OPERACE

NAPOLEON.

„Máš tušení, co to znamená?“ zeptala se Kristin Jóna.

„Vůbec,“ odvětil a pohlédl na Stevea. „Ale musí to být něco důležitého, když se s tím v tom počasí tahal po ledovci.“

„Thompson si myslel, že v letadle je bomba,“ řekl Steve Kristin.

„Co říkáš?“ zeptal se Jón.

„Slyšeli jsme, že v letadle je bomba, kterou vyrobili nacisté a kterou chtěli Američané odvézt za Atlantik.“

„Bomba?“

„Přesně. Německá vodíková bomba, kterou vlastně chtěli shodit na Londýn. Nebo na Rusy, kdo ví.“

„A ta bomba může vybuchnout?“

„To nevím,“ řekla Kristin.

Hleděli jeden na druhého.

„Neříkal jsi, žes tam, kde je pohřbený ten Němec, postavil kříž? Stojí tam ještě?“

„Ne, už ne. Moc jsem se s tím nepáral. Ani nevím, proč jsem to vlastně udělal. Jenom jsem k sobě přibil dvě desky. Už jsem tam dlouho nebyl, ale ten kříž spadl už dávno. A…“

Odmlčel se.

„Co?“ zeptala se ho Kristin.

„Nevím, jestli o tom mám mluvit,“ řekl Jón.

„O čem? O čem chceš mluvit?“

„Je mi to poměrně trapné.“

„Co?“

„Vyřezal jsem do toho kříže nápis.“

„Nápis?“

„Jméno.“

„Jméno? Tys věděl, jak se ten Němec jmenoval?“

„Ne, přirozeně ne.“

„Ale…“

„To nebylo jméno člověka.“

„To nebylo jméno člověka? A koho potom?“

„Tou dobou jsem měl starého psa, kterého jsem musel zastřelit. Zakopal jsem ho u toho Němce. Nevím, co to do mě vjelo. Vím, že to bylo hanobení těla.. Pak jsem toho litoval, ale vždycky jsem si říkal, že ten nácek si asi nic lepšího nezasloužil. Tak jako většina z nich.“

„Tys na ten kříž vyryl jméno svého psa?“

„Ívan.“

„Ívan?“

„Vždycky to byl hrozný pes.“

Kristin pohlédla na Stevea, který pokrčil rameny.

„Můžu si odtud zavolat?“ zeptala se Kristin.

Jón souhlasně zabručel. Šli ven. Kristin nesla kovový box a Steve uniformu. Kráčeli za Jónem k domu a neslyšeli, že autotelefon neustále vyzvání.

25

Jsme uvěznění v letadle. Vichřice už není slyšet. Už není taková zima. Máme dvě petrolejové lampy. Nevím, jak dlouho vydrží. Nevím, jak dlouho tu už jsme. Nevím, co to je „tu“.

Pravděpodobně jsme na Vatnajökul u. Občas trup skřípe, jako by se rozpadal. Naší jedinou nadějí je von Manteuffel, ale ta šance je malá. Vzal s sebou kovový box, který má připoutaný k zápěstí. Jako by k němu sám neměl klíč. Kdo ho tedy má?

Musí v tom být něco důležitého, když se to neodvážil nechat tady. Sedím v kokpitu. Držím se stranou od Němců. Tři z nich ještě žijí. Baví se tou jejich hatmatilkou a dívají se na mě. Za všechno prý můžu já.

Kdyby se nám povedlo zvednout dveře z pantů, možná bychom se mohli prokopat ven. Okna jsou příliš malá na to, abychom jimi mohli vylézt. Neuvědomili jsme si, že by nás sníh mohl uvěznit. Počasí je pořád hrozné. O logickém myšlení už nemůže být řeč. S mrtvolami tady uvnitř je to těžké. Při dopadu se rozbili na kaši. Ledovec jsem uviděl, teprve když jsme do něho narazili. Sakra! Vůbec nic jsem neviděl. Myslel jsem si, že jsme jižněji. Jednu chvíli jsme byli ve vzduchu a pak jsme klouzali po ledě. Dva z nich stáli vedle mě, odhodilo je to dozadu a byli na místě mrtví. Kdoví, kolikrát jsem jim říkal, že mají sedět. Jeden z nich se myslím jmenoval Dietrich.

Pokoušíme se zahřát u petrolejových lamp. Moc nemluvíme. Slyšel jsem, jak mluví o von Manteuffelovi. Neřekl jsem jim to, ale existuje možnost, že nás někdo viděl. Letěli jsme tak nízko, že jsem pod námi ve vánici viděl dům. To už jsem věděl, že jsme ztraceni. Pokoušel jsem se letadlo zvednout, ale byli jsme příliš blízko ledovce. Museli to ohlásit, určitě to ohlásili.

Berlín vypadal jako Londýn, byl úplně rozbombardovaný.

Letiště naprosto zničené. Delegace, kterou jsem tam přivezl, tam zůstala. Kdo byl ten Švéd? Byl tak zdvořilý, nějaký šlechtic. Pokusím se ti popsat, co se stalo, pro případ, že bys nás někdy našel.

Poté, co jsme se rozloučili v Kodani, jsem se setkal s oběma muži z tajné služby, přesně podle tvých pokynů.

Neřekli mi, jak se jmenují. Čekali na mě v parku, jak jsi říkal, a potom se mnou jeli vojenským džípem na jih. To město se jmenovalo Flensburg, čekali nás tam dva Němci, šikovatel a podplukovník. A ten švédský hrabě. Museli jsme přes frontu.

Lidé na útěku. Krátery po výbuších bomb. Už několik dnů probíhala ofenzíva v Ardenách. Dorazili jsme do Šlesvicka-Holštýnska a dostal jsem německou uniformu. Projeli jsme Hamburkem, kde jsme natankovali. Pak jsme podél Labe jeli do Berlína, kam jsme dorazili večer. Když nás někdo zastavil, stačilo, když švédský hrabě zamával svými papíry, a pustili nás.

Dostal jsem zpátky svou bundu. Dlouho spolu jednali na letišti. Nikoho jsem neznal. Všechno to byli vysoce postavení nacisté, kteří toho Švéda očividně dobře znali. Myslím, že přijeli dva němečtí generálové. Byl při tom ale i jeden z našich, jak jsi řekl. Nevím, odkud přijel. U rozhovorů jsem nebyl, jsem jenom pilot. Vojáci přinesli do letadla dvě bedny. Zlaté pruty a nějaké jídlo. Nic víc. Letadlo má naše barvy. Je to skvělý stroj, Junkers.

Vyjednávání trvalo déle, než se plánovalo, táhlo se to celou věčnost. Proto jsme teď tady, protože jinak bychom se nedostali do té vichřice, o tom jsem přesvědčený. Jednou z místnosti, kde spolu jednali, náš člověk vyběhl, ale ten Švéd ho přivedl zpátky. O něco později oba znovu vyšli ven a o něčem spolu hovořili. Mluvili o Rusech a Ardenách a myslím, že jsem zaslechl i něco o Argentině. Je to možné?

Neviděli mě a šli zase dovnitř. Pak se jednání protahovalo.

Pokoušel jsem se mluvit s německými vojáky, ale nerozuměli ani slovo anglicky. Dal jsem jim cigarety. Byli to ještě mladíci, nebylo jim ani dvacet. Usmívali se.

Město bylo zahalené tmou. Všude panovalo podivné ticho.

Vědí, že je po všem. Nechápu, o čem tam vyjednávali. Šlo o konec války? Chtěli válku ukončit dohodou? Víme, že už to nebude dlouho trvat. Mohli by to zkrátit? Zachránilo by to tisíce lidských životů. Rusové budou v Berlíně před námi. Jde o to? Slyšeli jsme něco o útoku na Rusko. Říkal jsi, že Patton je chce napadnout. Mluví se o tom, že Churchill není proti, že už nechal vypracovat strategi . Proč ty tajné rozhovory s nacisty? Mají s námi bojovat proti Rusům? Pro koho je to zlato?

Jsem si skoro jistý, že jsem na té schůzce viděl Guderiana.

Rozsvítil jsem lampu. Vím, žes mě vybral proto, že mi věříš, a proto, že jeden z nás musel s tímto strojem letět přes Atlantik. Nevyčítej si to, nesmíš si to vyčítat.

Myslím, že ledovec nás spolkne.

Budeme pohřbení zaživa.

Navěky.

Ratoff zavřel sešit. Připadalo mu, že vichřice utichla. Aspoň už tolik neburácela. Vstal, otevřel stan a vyhlédl ven. Na ledovci byla tma jako v pytli, ale vítr a sněžení už polevily.

Jediným zdrojem světla byl reflektor v komunikačním stanu.

Bude trvat dlouho, než znovu začneme, pomyslel si. Zřejmě budou muset letoun znovu vykopat. Čím déle byli na ledovci, tím větší bylo nebezpečí, že vzbudí pozornost. Věděl, že čím dříve odvezou to letadlo a vrátí se na základnu, tím lépe.

Zvažoval možnost zavolat helikoptéry ze základny. Jejich použití bylo součástí nouzového plánu, jenže problém byl v tom, že by to vzbudilo rozruch. Nejen u islandských leteckých úřadů, které by kladly nekonečné otázky, ale i u médií, která vždy dobře věděla, kdy a kam letěli. Počasí je zpozdilo nejméně o den. Na ledovci bylo družstvo horské služby, které už pravděpodobně mířilo k nim. Přišlo o dva muže. Ratoff se musel rozhodnout. Příslušníci speciálních jednotek vyšli ze svých stanů a pustili se do práce.

Zamířil do komunikačního stanu a spojil se s admirálem v Keflavíku.

26

„Je mrtvý?“

Slyšela jen šumění.

„Je Elías mrtvý?“ zvolala Kristin do telefonu. „Je ještě stále s vámi?“

Spojení bylo špatné. Velitel cvičení byl slyšet jen útržkovitě, moc mu nerozuměla. Stála na chodbě u Jóna, držela prastaré černé sluchátko a rukou se opírala o zeď. Zavřela oči a snažila se soustředěně poslouchat. Jón a Steve byli v kuchyni. Steve vstal.

„Júlíe!“ zvolala Kristin.

„Vrtul… ještě… je,“ slyšela, „…uklidni… lékař… skupiny.

Elías… naživu.“

„Je naživu? Je Elías ještě naživu?“

„…vrtulník… cestě… Počasí…“

„Rozumíš mi?“

„Ne!“

„Budete hledat ty vojáky?“

„…me… idi… hledat.“

„Skoro ti nerozumím, takže teď budu mluvit já a pak zavěsím. Ti vojáci jsou pravděpodobně jen deset až patnáct kilometrů od okraje ledovce, přímo nad statkem Brennigerdi.

Jsou ozbrojení, buďte opatrní! Vykopávají z ledu jedno německé letadlo, které skrývá nějaké tajemství, nevíme jaké.

Musíš se rozhodnout, co uděláš, ale ti lidé jsou velmi nebezpeční. Teď jsme v tady v Brennigerdi a odtud se vydáme nahoru. Doufám, že se tam setkáme.“

Opět slyšela jen praskání, a tak zavěsila a šla do kuchyně k Jónovi a Steveovi.

„Elías je ještě naživu,“ vzlykla. „Myslím, že chtějí navštívit ty vojáky. Setkáme se s nimi nahoře.“

„Dobrá,“ řekl Jón. „Povím vám, jak se dostanete na ledovec. Odtud to není těžké.“

„Kristin, musím s tebou mluvit o samotě,“ řekl Steve a omluvil se Jónovi. Šli do obývacího pokoje. „Jsi si jistá, že chceš na ten ledovec?“ zeptal se Steve. „Hoši z horské služby to už zvládnou. Oznámí do Reykjavíku, co se tam děje.

Nechceš raději počkat? Jít na ledovec je možná zbytečné riziko. Vlastně už nemůžeme udělat víc.“

„Chci ty vrahy vidět na vlastní oči, Steve. Chci vidět, co je to za lidi. A chci si být absolutně jistá, že z toho nevyvážnou bez trestu. O to se musím postarat, a to teď.“

„Ale…,“ snažil se namítnout Steve.

„Prostě si nemůžete hrát ty své kovbojské hry všude, kde se vám to hodí.“

„Naše co?“

„Viděl jsi ty chlápky v hospodě. Víš, co udělali na ledovci.

Co je to za lidi?“

„Přesto jsi přišla za mnou, na to nezapomeň.“

„Přišla jsem za tebou proto, abych tě poprosila o informace.“

„A o pomoc. Akorát si to nechceš přiznat.“

„Hloupost!“

„Ne. Znám ten postoj. Jsme agresoři. Jsme vojenská velmoc. Rozpoutáváme války. Jsme padouši. Ale jakmile se něco pokazí, máme být zachránci. Můžeme do té vaší podivné selské společnosti pumpovat miliardy dolarů, ale držíte nás za mřížemi, jako bychom byli životu nebezpeční. Mohli jsme zasáhnout do války, kterou rozpoutala Evropa, a držet Rusy v šachu a Araby pod kontrolou, ale všichni jdou na barikády, jakmile…“

„Nedělej z vás svatoušky. Vyhnali jste od vás Charlieho Chaplina.“

„Poslouchej, Kristin, proč se vlastně hádáme?“

„Chci na ledovec.“

„Jsou tam ozbrojení vojáci.“

„Budou tam i lidé z horské služby. Nemůžou nás přece odstřelit všechny. Kromě toho Júlíus informoval Reykjavík. Už nemůžou dál tajit, co tam dělají.“

„Máte nějaké potíže?“ zeptal se Jón, který náhle stál u dveří. Starý muž se poté, co se vrátili ze stáje, většinou držel stranou a Kristin přemýšlela, zda ho netrápí, že porušil slib daný Mil erovi. Možná ale měl výčitky svědomí, protože tajně podporoval Američany.

„Všechno je v naprostém pořádku,“ odpověděla Kristin. „Ale co ty? Ty jsi v pořádku?“

„Jakou to hraje roli?“ řekl Jón. „Stejně už tu dlouho nebudu.

To vůbec nehraje roli. Ani tu nejmenší.“

„Ale je…“

Jón jí skočil do řeči, protože chtěl obrátit list.

„Jestli opravdu chcete na ledovec, měli byste si na dvě, na tři hodiny lehnout,“ řekl. „Můžete se vyspat v pokoji mého bratra.“

Pohlédli na sebe a Kristin přikývla. Už si nevzpomínala, kdy naposledy spala. Necítila únavu, ale určitě bylo rozumné odpočinout si. Jón je zavedl nahoru do pokoje u schodů, v němž byla velká postel a psací stůl. Na podlaze bylo žluté linoleum, na stěnách police s knihami. Oproti obývacímu pokoji tam byla zima.

Kristin se uvelebila na posteli. Steve si chtěl lehnout na zem, ale Kristin se posunula a udělala mu místo. Lehl si vedle ní. Neuvolnila se, cítila však, jak se jí zmocňuje únava a jak se šíří od hlavy až po paty. Když zavřela oči, zmocnil se jí k jejímu údivu pocit, jaký už dlouho nezažila.

„Děkuji ti za tvou pomoc, Steve,“ řekla.

„Není zač.“

Otevřela oči a otočila se k němu.

„Ale je. Nemusel jsi mi pomáhat. Mohl jsi mě prostě poslat domů a na všechno zapomenout. Nebyl jsi mi nic dlužný.“

„Ale no tak, žena v nouzi…“

„Ano, žena v nouzi. A ty jsi rytíř na bílém koni.“

„Nejsem rytíř na bílém koni, jsem jenom Amík ze základny.“

„Ano, jsi jenom Amík ze základny.“

Tón jejího hlasu byl náhle jiný. Pohlédl na ni. Téměř se dotýkali tvářemi. Nevěděla, co se děje. Co všechno už měla za sebou, honičku, nebezpečí, strach o Elíase, strach o sebe, bezmocný hněv – a přesto se ještě nikdy necítila tak živá, ještě nikdy se tak neovládala a necítila tak sebevědomě.

Uvolnila se v ní vnitřní síla, o jejíž existenci neměla tušení.

Hrůzy a útrapy, které prožila, jako by účinkovaly jako elixír života. Rozehnaly mlhu, která se vznášela nad jejím životem, a přiměly ji vyrovnat se sama se sebou. Najít rovnováhu.

Přiznat si své city a vychutnat si je.

„Vzpomínáš si, jak jsem tenkrát zdrhla?“

„Odpůrkyně základny jako coura Amíků! Na to nikdy nezapomenu. Teď už ti rozumím lépe, ale…“

Steve se odmlčel.

„Proč jsi vlastně náš vztah nechala zajít tak daleko?“ zeptal se potom.

„Nejdřív jsem s tím vůbec neměla problémy, teprve až večer u tebe. Možná to bylo tím místem a okamžikem. Asi jsem potřebovala víc času. Všechno se to na mě toho večera tak nějak nahrnulo. Nevyrovnala jsem se s tím. Nemá to nic společného s tebou. Se všemi ostatními ano, ale ne s tebou.

Celé to svinstvo kvůli základně.“

Mlčeli.

„A to, co jsi prožila za posledních dvacet čtyři hodin, tvou nenávist k Američanům asi nezmenšilo,“ řekl.

Zasténala.

„Nejde o nenávist vůči Američanům. V této zemi je armáda a já jsem proti ní. Je to jednoduché.“

„Mluvme raději o něčem jiném. Neměli bychom se snažit usnout?“

„Jsem ráda, že jsem za tebou přišla,“ řekla Kristin. „Nevím, jak bych to bez tebe zvládla. Děkuji ti, Steve.“

„Bylo dobře, žes přišla za mnou. Vždycky jsem doufal, že nějak… Celé by to dopadlo jinak, kdybych věděl, že…“

Odmlčel se.

„Až bude po všem,“ řekla, „až to tady skončí, začneme znovu a uvidíme, co bude. Souhlasíš?“

Steve pomalu přikývl.

„Proč se na mě tak díváš?“ zeptal se. „Hledíš tak…“

Políbila ho.

„Co to má být?“

„Nemám tušení,“ řekla Kristin a políbila ho ještě jednou, tentokrát na ústa. Žena ve válce, pomyslela si, ale dál už o ničem nepřemýšlela.

Rázem ze sebe strhli zimní věci. Knoflíky, zipy, další knoflíky, ještě větší zipy. Vlezli si pod deku, na nepovlečenou matraci, a začali se vášnivě a bez zábran líbat. Objímali se.

Líbal ji na prsa, pak vlezl pod přikrývku a roztáhl jí nohy. Když se narovnal, cítila, že do ní vnikl, a začala spolupracovat.

Ratoffa zavolali z komunikačního stanu. Práce na ledovci byly opět v plném proudu. Na jedné straně letadla byl sníh odházený, ale na druhé straně byly velké závěje. K přední části Junkersu právě přivazovali ocelová lana. Ratoff očekával dvě helikoptéry. Chtěli položit těla zpátky do letadla a jeho části pak odvézt vrtulníky. To sice znamenalo, že o tom bude vědět ještě víc nepovolaných než dosud, ale části letadla měly být přikryté plachtami. Ratoffa nevzrušovalo, že vzniknou fámy. Beztak už jich kolovalo dost.

Když přišel do stanu, ukázal jeden spojař na obrazovku radaru. Byly tam malé zelené body, které se pomalu, takřka neznatelně pohybovaly.

„Horská služba,“ řekl spojař.

„Spoj mě s velvyslanectvím,“ přikázal Ratoff.

27

Druhé setkání mezi zástupci islandské vlády a Američany bylo rovněž tajné. Konalo se u jezera Thingvel ir v letní rezidenci premiéra. Účastnili se ho premiér, ministr zahraničí a tentokrát i ministr spravedlnosti. Naproti nim seděli admirál jako vrchní velitel amerických sil v Keflavíku a po jeho boku zplnomocněnec amerického velvyslanectví, generál Wesson.

Bylo devět hodin večer. Předsedovi vlády volali z policie a ze střediska řízení letového provozu. Jedno družstvo horské služby, které se nacházelo na Vatnajökul u, hlásilo, že na ledovci byli viděni ozbrojení američtí vojáci. Dva členové družstva se s nimi pravděpodobně dostali do kontaktu. Později byli nalezeni v ledovcové trhlině, jeden mrtvý, druhý těžce raněný s malou šancí na přežití. Muž, který přežil, se jmenoval Elías a byl bratrem jisté Kristin, která beze stopy zmizela a zanechala ve svém bytě mrtvolu jednoho muže, Randolfa Zophóníassona. Ve všech novinách bylo oznámení o pátrání po ní. Kristin se taky pravděpodobně zapletla do přestřelky v centru Reykjavíku. Mluvilo se o tom, že se jí zúčastnili dva nebo víc Američanů, z nichž jeden byl zraněn a nyní pobýval v nemocnici. Druhý z nich uprchl. Nebylo známo, kde byla Kristin.

Kromě toho vládní místa obdržela zprávu, že ze základny vzlétly dva americké vojenské vrtulníky, které se podél jižního pobřeží vydaly směrem na východ. Nebyl znám důvod ani cíl tohoto letu a Američané nepožádali o schválení, což bylo v takovýchto případech nutné. Ministerský předseda byl rovněž informován o tom, že pro oba muže, kteří byli nalezeni v ledovcové trhlině, letěl vrtulník islandské pobřežní stráže; výslovně se poukazovalo na to, že americké síly nereagovaly na nouzové volání horské služby na ledovci, což bylo označeno za neslýchaný incident. Na ledovci zuřila vichřice, která se však podle všeho nyní utišila, a účastníci cvičení horské služby byli na cestě do míst, kde operovali vojáci. To, co se dělo na ledovci, se rychle rozkřiklo. Ve večerních zprávách rozhlasu hlásili, že na ledovci došlo k neštěstí a že poblíž oblasti, kde družstvo horské služby provádělo cvičení, byli viděni američtí vojáci.

Poté, co večer tyto informace postoupil dál, se ministerský předseda rozhodl požádat admirála o rozhovor, ten ho však předešel. Zavolal premiérovi a poprosil ho o schůzku, která podle něj nesnesla odkladu. Vysvětlil ministerskému předsedovi, že to setkání musí být za každou cenu utajené a že se musí konat mimo Reykjavík. Americký ministr obrany byl ochoten se schůzky telefonicky zúčastnit, pokud by si to přáli.

Premiér byl poněkud překvapený. Ačkoli mu už při první schůzce bylo jasné, že ta záležitost je pro Američany velmi choulostivá, domníval se, že nyní se již to, co se dělo na ledovci, utajit nedá.

Představil oběma Američanům ministra spravedlnosti a vysvětlil jim, že je o té záležitosti informován. Pak začal rekapitulovat informace, které o událostech na ledovci a v Reykjavíku měli. Američané mlčky poslouchali.

„Nacházejí se na ledovci ozbrojení američtí vojáci?“ zeptal se premiér, když dokončil svůj souhrn. Američané je na začátku pozdravili jen chladně. Admirál byl jako na trní, generál se naopak dosud nepohnul. Oproti admirálovi měl na sobě svou uniformu. Islanďané měli džíny a pulovry.

„Víte, proč jsou ti vojáci na ledovci,“ odpověděl admirál.

„Znáte naše vyjádření. Jedná se o krátkodobé cvičení, které provádějí společně s belgickými a nizozemskými jednotkami.

Simulovali jsme pád letadla. Na ledovci je zhruba sto padesát osob. Myslel jsem, že jsme si to při našem posledním setkání vyjasnili. Účastníci cvičení nemají skutečné zbraně, nýbrž atrapy, které nejsou nebezpečné.“

„Proč jste nás potom neinformovali o tom, co to je za zbraně?“ zeptal se ministerský předseda. „Na naší první schůzce byla řeč jen o tom, že chcete na ledovci naložit to zatracené letadlo a odvézt ho do Ameriky. To se mělo dít s vyloučením veřejnosti. Mezitím na ledovci zemřel jeden člověk. Bylo nám řečeno, že jde o vědeckou expedici a ne o válku. Co je to za způsoby? Proč to hrubé porušení všech smluv? Co tímto jednáním sledujete? Co má ta provokace znamenat? Takové jednání je neslýchané a může ohrozit naše vzájemné vztahy.“

Opět odpověděl admirál.

„Neneseme vinu na tom, co se stalo členovi toho týmu horské služby. Mimochodem, zítra dopoledne bude operace ukončena. Pak ledovec opustíme a postaráme se o to, aby po nás nezůstaly žádné stopy. V podstatě to není nic velkého.

Doufám, že se budeme držet oficiálních vyhlášení, na kterých jsme se dohodli při našem posledním setkání: dvoudenní cvičení, nic víc.“

„Naše horská služba hlásila, že vaši lidé jsou ozbrojení, velitel toho družstva má podezření, že oba Islanďané, kteří byli nalezeni v ledovcové trhlině, se střetli s vašimi lidmi na ledovci. Je to možné?“ zeptal se ministr spravedlnosti.

„My žádné informace tohoto druhu nemáme,“ opět odpověděl admirál, který dosud generála nepustil ke slovu.

„Musíme nahoře na ledovci pracovat za velmi obtížných podmínek, ale můžu vás ujistit, že nikdo nevydal příkaz střílet na Islanďany nebo na někoho jiného.“

„Ta dnešní přestřelka v centru Reykjavíku s tím má něco společného?“ zeptal se ministerský předseda. „Odkdy na Islanďany střílíte? To jsme se stali terči při vašich hrách na policajty a zloděje?“

„O tom incidentu víme, ale s tou akcí na Vatnajökul u nemá vůbec nic společného,“ odpověděl admirál. „Mezi těmito dvěma záležitostmi neexistuje žádná souvislost.“

„A ty dvě helikoptéry, které vzlétly ze základny?“

„Tři naši lidé utrpěli úraz, naštěstí nic vážného. Ty vrtulníky je mají odvézt.“

„Bylo nám řečeno, že nebylo reagováno na nouzové volání z ledovce, když je prosili o záchranný vrtulník,“ řekl ministr zahraničí. „To je podle vás korektní?“

„O tom nic nevím,“ odpověděl admirál. „Ani si to nedokážu představit. Samozřejmě to prošetřím.“

„O jedno vás ovšem musíme poprosit,“ promluvil konečně generál. Všichni se k němu otočili. Odkašlal si. „To družstvo záchranné služby na ledovci musí pryč.“

Znělo to, jako by si myslel, že má na práci něco lepšího než diplomatické řečičky a neustálé omluvy, kterými tak oplýval admirál.

„Co tím myslíte?“ řekl premiér udiveně. Admirál pomalu zavřel oči.

„Pryč, řekl jsem. To družstvo musí zmizet. Zhatí nám naši práci, jestli se dál bude plést do našich záležitostí. To nemůžeme strpět. Chceme, aby zmizeli. Je to snad složité?“

Ministři na sebe pohlédli.

„Je to snad složité?“ opakoval Wesson.

„Nemůžeme horské službě nic přikazovat,“ odpověděl premiér. „Nemůžeme je zastavit. Pokud vím, byli na ledovci už při našem prvním setkání. Kdybyste nás včas informovali o tom letadle, mohli jsme zajistit zákaz vstupu na ledovec. To jste neudělali, takže…“

„Pak nemůžeme nést odpovědnost za to, když se tomu družstvu něco stane,“ skočil mu generál do řeči. „Jsem si jistý, že si to rozmyslí, pokud se s nimi ministerský předseda spojí osobně.“

„Měl byste s takovými výhrůžkami být opatrnější,“

odpověděl premiér záměrně pomalu. „Na ledovci zahynul člověk, další je těžce zraněný a vy tu sedíte a urážíte mě tím, že tvrdíte, že s tím nemáte nic společného.“

„Snad vám můžu připomenout, že nemalé procento příjmů státní kasy toho vašeho ledového ostrova v prdeli světa pochází z našich aktivit. Pokud se nestydíte nás dojit, proč takové divadlo, když po vás jednou něco chceme?“ Generál hovořil celou dobu monotónně, aniž by nějak projevil emoce.

Byl zvyklý poslouchat rozkazy.

„Tato schůzka podle mého názoru k ničemu nevede,“

odpověděl ministerský předseda a vstal. „Vydáme oficiální protest. Budeme žádat důkladné vyšetřování nehody těch dvou členů horské služby, u nás i v USA. Uzavřeme všechny cesty z ledovce na základnu a tak to zůstane, dokud nezjistíme, co se na východě ve skutečnosti děje. Budeme o stavu věcí informovat média a jistě si dokážete představit, komu to asi tak přitíží. Obrátím se přímo k lidu. Vy si můžete dál mluvit o těch vašich procentech. Na shledanou.“

„Na ledovci je bomba,“ řekl generál, který tam stále strnule seděl a upřeně hleděl před sebe. „Opravdu byste měl to družstvo odvolat, a to v jeho zájmu.“

„O čem to mluvíte? Co tím míníte, bomba? Na ledovci je bomba? Jaká bomba?“

„Bomba, která může vybuchnout. Je to německá bomba, velmi stará, a právě se ji snažíme zneškodnit, což je spojeno s těžkostmi. Máme tam odborníky, naše nejschopnější vědce, ale to družstvo horské služby je v nebezpečí. Vy však katastrofě můžete zabránit.“

„Bomba v letadle? Jací Němci? Tam jsou němečtí vědci?“

„Tenkrát tam byli. Vycházíme z toho, že jde o prototyp vodíkové bomby.“

„Broken arrow číslo jedna,“ dodal admirál.

„Vodíková bomba? Broken arrow? O čem to vlastně mluvíte?“

„Broken arrow je vojenský kód pro atomovou bombu, která se ztratí při leteckém neštěstí nebo nějaké jiné havári . Na světě je jich několik a broken arrow číslo jedna je tady na Vatnajökullu.“

„A je ještě nebezpečná?“

„A jak,“ odpověděl Wesson.

28

Díky zimním botám a teplým kombinézám byli dobře vybavení, ale prašan byl hluboký a každý krok pro ně znamenal velké úsilí. Po vichřici se rozhostilo ticho. Měli s sebou silné baterky. Měsíc vyhlédl zpoza mraků a zalil ledovec svým bledým svitem. Cítili, že klesá teplota.

Sice nespali, ale trochu si odpočinuli a to jim prospělo.

Předtím, než odešli, se Kristin pokusila ještě jednou dovolat svému otci, ale bez úspěchu. Pak zavolala na policii. Okamžitě ji přepojili na kriminalistu, který vedl vyšetřování přestřelky v centru, a Kristin mu podrobně vylíčila, jaké neuvěřitelné věci se tam udály a proč se s policií nespojila dřív. Pozorně ji vyslechl. Svou zprávu ukončila tím, že ho informovala o tom, že se chystají na ledovec.

„Ten muž, kterého jsme našli ve tvém bytě, ten Randolf, s tím tedy nemá nic společného,“ řekl kriminalista, když Kristin skončila. Nezpochybňoval její vyprávění, předstíral, že mu věří. Nechtěl, aby rozhovor kvůli jeho pochybnostem ukončila.

Už byla téměř půlnoc, ale přestřelka a vražda znamenaly, že všichni pracovníci kriminální policie se těmito dvěma případy zabývali nonstop.

„Vůbec nic,“ odvětila Kristin, která se snažila vše líčit pokud možno zřetelně a věcně. „Dokonce bych řekla, že mi zachránil život.“

„Na ministerstvu mi řekli, že je klidně možné, žes ho zabila a pak zmizela. Podle nich to není nepravděpodobné.

Každopádně by to byla sebeobrana. Tvrdí se, že Randy ti vyhrožoval.“

„Proto jsem si nebyla jistá, na koho se mám obrátit. I kvůli tomu spiknutí, o kterém mluvili ti mormoni. Zavraždili v mém bytě člověka. Nevěděla jsem, co mám dělat.“

„Chlápek z té irské hospody byl v našich rukou,“ řekl kriminalista, „ale velvyslanectví trvalo na tom, aby byl převezen do vojenské nemocnice na základně. Islandské úřady souhlasily pod podmínkou, že neopustí zemi.“

„Pak už je určitě na cestě do Ameriky,“ řekla Kristin.

„Business class.“

„A ten druhý?“

„O tom nic nevíme. Byli jsme na velvyslanectví a tam se to jen hemží vojáky. Mluvili jsme s jedním generálem, který tu spravuje ambasádu, ale nic jsme z něho nedostali. Víme, že něco chtějí zamést pod koberec, a ty nám musíš pomoct zjistit, o co jde.“

„Vím, o co jde,“ řekla Kristin. „Tady na Vatnajökul u je vrak letadla, právě jsem na cestě tam. Ti zabijáci zmínili jedno jméno: Ratoff. To je jediná konkrétní stopa, kterou mám. Je možné, že vede tu operaci.“

„Operaci? Ratoff? Vrak letadla? To zní jako z nějakého levného filmu. Proč se nevrátíš do Reykjavíku? Pokusíme se to objasnit.“

„To už bude pozdě. Raději bys nám měl poslat na pomoc pár svých lidí.“

„Myslíš zvláštní zásahový oddíl, Vikingy?“

„Například.“

„Opravdu je to nutné?“

„Spoj se s lidmi z horské služby. Velitel cvičení na ledovci se jmenuje Júlíus a ten ti může říct, co udělali s Jóhannem a Elíasem. Jsou to všechno vrazi! Zabijáci ze speciálních jednotek, nebo jak si ti grázlové říkají.“

„Víš, že na celý ledovec byl vyhlášen zákaz vstupu, protože existuje nebezpečí sopečného výbuchu? Bylo to ve všech zprávách. Stupeň pohotovosti číslo jedna.“

„Sopečný výbuch! Co je to za zatracený nesmysl? Co tam tedy potom dělají ti američtí vojáci, když je vyhlášen stupeň pohotovosti číslo jedna kvůli sopečnému výbuchu? Ta zkurvená vláda jim určitě zase leze někam. Vždycky skáčou tak, jak Amíci pískají!“

„No, oficiálně se tomu říká přátelské vztahy.“

„Musím na ledovec,“ řekla Kristin.

„Co je to za letadlo?“

„V tom letadle je něco, co chtějí za každou cenu utajit.

Nevím co, ale mohla by to být bomba.“

„Bomba?“

„Přesně to nevím.“

„A to je to velké tajemství?“

„Přesně. Co uděláš ty, je tvoje věc, já jdu každopádně na ledovec,“ řekla Kristin a ukončila hovor.

Steve už byl čtyři metry za ní a odstup se stále zvyšoval.

Bylo bezvětří, ale chladno. Kombinézy šelestily, sníh šelestil a Kristin připadalo, jako by jí šelestily i plíce. Jón jim přesně popsal, jak se nejsnáze dostanou na ledovec. Překvapilo ji, že přes všechnu námahu byl výstup poměrně jednoduchý. V

postupu jim bránila pouze její a Steveova špatná kondice.

Slyšela za sebou jeho frkání a občas i šťavnaté nadávky.

Sama nemohla popadnout dech a každý krok v hlubokém sněhu ji stál velké úsilí.

Nevěděla, co ji na ledovci očekává. Doufala, že narazí na Júlía a možná dokonce na lidi z pobřežní stráže. Informovala o tom, co se tam děje, policii. Volala taky jedné známé z redakce zpravodajství islandské televize a bylo jisté, že média se brzy chytí zprávy o tom, že na ledovci jsou americké jednotky a že se tam objevilo německé letadlo z druhé světové války. Amíci už to nemohli déle tajit a ona chtěla být při tom, až se to všechno provalí.

Od chvíle, kdy před dvěma dny v klidu a v pohodě vstala a její jedinou obavou bylo setkání s Randolfem, nezamhouřila oko. Nyní, když kráčela sněhem k ledovci, se již únava začala projevovat. Myslela na Stevea a na to, jak spolu byli v Jónově domě. Představovala si budoucnost s ním. Řekla mu, že je ochotná začít s ním chodit, až to všechno skončí. Cítila se lépe, protože tam byl on.

„Víš, co jsem na tobě viděl?“ zeptal se, když odpočívali u Jóna.

„Cos na mě viděl?“

„Když jsem se s tebou setkal poprvé.“

„Tehdy na té recepci?“

„Byla jsi poměrně osamělá, znala jsi jen pár lidí.“

„Recepce nejsou zrovna má…“

„Měla jsi v obličeji takový ten výraz.“

„Výraz?“

„To ti ještě nikdo neřekl?“

„Jaký výraz?“

„Nejsi jen krásná, ale máš i takový výraz v obličeji, který dokáže chlapa zblbnout. Máš poměrně odhodlaný výraz, ale je v tom i něco vzrušujícího, něco… ve tvých očích a ústech…“

„To vždycky tolik mluvíš, když…“

„Ne, ne, ne, vůbec ne. Jenom jsem myslel na to, jaké to bylo, když jsem tě potkal poprvé,“ řekl a usmál se.

Musela myslet na Elíase. Pro něj by tento výstup byl hračkou a určitě by si ji dobíral, jak je slabá. Teď se tedy jejímu bratrovi podařilo dostat ji do hor, na ledovec. Ve svitu měsíce se blížili k okraji ledovce. O něco dál na východ byl svah rozeklaný a zbrázděný hlubokými roklemi. Tam Jón našel toho Němce.

V duchu viděla svého bratra, v rukou těch vojáků nebo těžce zraněného v ledovcové trhlině. Znala ten skličující pocit z dřívějška, když byl Elías malý. Když vběhl pod auto a tři týdny ležel v bezvědomí v nemocnici. Kladla si to za vinu, protože to ona ho poslala do kiosku. Rodiče nebyli doma, odcestovali do zahraničí. Nikdy je nebrali s sebou.

Bylo jí osmnáct a Elíasovi osm, když ho poslala do kiosku pro láhev minerálky. Když vyšel z kiosku, vběhl na silnici, aniž by se rozhlédl. Pak do něho narazilo auto. Letěl vzduchem, nejdřív narazil do kapoty a pak do čelního skla, takovou silou, že ho rozbil. Potom přeletěl přes střechu a skutálel se za auto.

Okamžitě ztratil vědomí a pod hlavou se mu utvořila velká kaluž krve. Bydleli poblíž toho kiosku. Když Kristin slyšela houkání policejního auta a sanitky, hned věděla, že Elíasovi se něco stalo. Už byla nervózní, protože se nevracel, a právě šla ven, když uslyšela sirény. Rozběhla se a ještě viděla, jak Elíase na nosítkách nakládají do sanitky. Řidič auta seděl na obrubníku a hlavu měl v dlaních. Poblíž místa nehody stálo několik chodců. Kristin viděla, jak Elías bezvládně leží na nosítkách. Jako v transu nastoupila do sanitky a jela s ním do nemocnice.

Operace trvala osm hodin. Elías utrpěl frakturu kosti lebeční a lékaři mu nedávali téměř žádnou šanci, protože utrpěl krvácení do mozku. Měl zlomenou nohu a dvě žebra, z nichž jedno propíchlo pravou plíci. Pravou ruku měl na dvou místech zlomenou.

Kristin seděla sama v čekárně. Trýznily ji výčitky svědomí, hleděla před sebe a občas tiše vzlykala. Poslala bratra pro láhev minerálky a teď umíral.

Jejich rodiče přerušili dovolenou na Kanárských ostrovech a vrátili se, ale teprve když se ujistili, že Elías byl skutečně těžce zraněn. Vinili z té nehody Kristin, i z toho, že jim pokazila dovolenou. Nebyla si jistá, co je rozhořčilo víc. Měla na svého bratra dávat pozor. To měla dělat vždycky. Měla tuto odpovědnost a selhala.

Těch výčitek svědomí se nikdy nezbavila, přestože Elías nehodu přežil a uzdravil se. Bylo to v ní jako zlý vřed, který se nedal vyřezat. Byla přesvědčená, že všechno, co se Elíasovi stane, bude způsobeno tou nehodou a úrazem hlavy. Ta myšlenka, ačkoli byla absurdní, ji stále pronásledovala. Kvůli ní byl citlivější, zranitelnější a choulostivější, když upadl nebo měl nějakou nehodu. Proto se jí tak příčil ten jeho sklon k dobrodružství, parašutismus, potápění, horolezectví. Proto se ho snažila brzdit, jak to jen šlo. Připadalo jí, že to všechno dělal jen proto, aby ji provokoval. Nikdy mu neřekla o svém strachu nebo o výčitkách svědomí, které ji trápily.

Neodvažovala se to nakousnout. Možná to ve svém nitru uchovávala tak, že na těchto vzpomínkách byla závislá. Jako teď.

„Počkej na mě,“ zavolal za ní Steve a ona si uvědomila, že už před ním má velký náskok.

Ratoff pozoroval na obrazovce radaru dva body, které se blížily z jihu. Zároveň viděl družstvo horské služby, které táhlo ze severu. Vyslal několik příslušníků speciálních jednotek, aby je zastavili. Ty dva body na jihu pro něho byly hádankou.

Přemýšlel, jestli to opravdu je to šílené děvče z Reykjavíku, sestra toho mladíka. Zašklebil se. Povedlo se jí setřást Simona a Davida a jednoho z nich dokonce poslala do nemocnice.

Už jim poslal uvítací výbor, který je měl čekat na okraji ledovce. Na zelené obrazovce viděl, že lidé, které nasadil proti horské službě, již zaujali postavení.

29

Júlíus, velitel cvičení, viděl, jak se k nim blíží vojáci na sněžných skútrech, jejichž světla prosvítila tmu. Měli na sobě helmy a sněžné brýle, takže jim nebylo vidět do tváří. Na zádech měli samopaly. Bylo jich okolo dvaceti. Náhle se objevili na ledovci a zaujali postavení. Jako by tam probíhala nějaká neviditelná linie, kterou chtěli bránit. Júlíovo družstvo sestávalo ze sedmdesáti mužů a žen na lyžích, se sněžnými skútry a dvěma pásovými vozidly. Když se vojáci přiblížili, dal Júlíus pokyn, aby zpomalili. Deset metrů před vojáky zastavili.

Júlíus seděl v jednom z pásových vozidel. Instruoval své lidi, aby se chovali klidně, až bude hovořit s vojáky. Všiml si, jak jeden slezl ze sněžného skútru a šel k němu. Ostatní vojáci rovněž sesedli a vydali se za svým velitelem. Setkali se v polovině vzdálenosti mezi nimi. Velitel vojáků si z úst stáhl šálu, přesto Júlíus kvůli sněžným brýlím neviděl rysy jeho obličeje. Vypadal však jako mladý muž, mnohem mladší, než byl on sám. Velitel oddílu na něho namířil samopal.

„Pronikli jste do uzavřené oblasti americké armády na Vatnajökullu. Mám rozkaz zabránit vám ve vstupu.“

„Co tím myslíš, uzavřená oblast americké armády?“

odpověděl Júlíus. „My o žádné uzavřené oblasti nic nevíme.“

„Nemám zplnomocnění k tomu, abych to vysvětloval.

Nej ednodušší pro všechny zúčastněné bude, když budete spolupracovat. Už to nebude trvat dlouho.“

„Spolupracovat? Zrovna ty mluvíš o spolupráci? Co tu vlastně děláte? Proč jste zavraždili jednoho z mých lidí? Co je to za letadlo tady na ledovci? Proč to zatracené tajnůstkářství?“

„Teď nám vydáte veškerou vaši komunikační techniku, telefony, vysílačky i nouzové signální rakety,“ řekl velitel oddílu, aniž by odpověděl na Júlíovu otázku.

„Naše vybavení? Zbláznil ses? Z té vaší uzavřené oblasti jsme obdrželi zprávu, volání o pomoc. Islanďané jsou v nebezpečí a…“

„To je nedorozumění. Kromě vás tu žádní další Islanďané nejsou,“ skočil mu velitel oddílu do řeči. Působil naprosto klidně a suverénně, v jeho hlase však byla i netrpělivost a arogance. Júlíovi to bylo proti srsti, namířená zbraň mu však bránila něco podniknout. Neměl z toho vojáka, který na něho mířil, strach. Ta situace mu nepřipadala nebezpečná, spíš absurdní a nereálná.

„A když se rozkazům amerických jednotek vzepřeme, budete na nás střílet?“

„Máme své rozkazy.“

„Víš, co mi s těmi svými rozkazy můžeš?! Nemáte právo bránit nám v pohybu. Na ledovci žádná uzavřená oblast není.

Prý je tu zvýšená sopečná aktivita, ale i to asi bude švindl, stejně jako ta vaše uzavřená oblast. Na islandském území si nemůžete dělat, co chcete. A nic vám nedáme.“

Chvíli si hleděli do očí.

„Nenecháme se zastavit,“ řekl Júlíus.

Otočil se a šel zpátky ke svému družstvu. Neviděl, jak velitel oddílu dal znamení jednomu ze svých lidí. Muž si sundal samopal z ramene a zalícil. Júlíus ještě nebyl u prvního pásového vozidla, když tu se ozvala salva. Mřížku chladiče a kapotu před jeho očima provrtaly kulky. Do ticha ledovce se ozval ohlušující třesk, když kulky probíjely ocel. Júlíus se vrhl k zemi. Motor začal hořet a pak vybuchl. Kapota odletěla a zůstala ležet na střeše vozidla. Lidé, kteří seděli uvnitř, vykopli dveře, vrhli se k zemi a odplazili se do bezpečné vzdálenosti.

Brzy bylo celé vozidlo v plamenech, které prosvětlovaly tmu.

Salva skončila tak náhle, jak začala. O chvíli později Júlíus vstal. Mladý velitel k němu přistoupil, jako by se nic nestalo.

Všichni vojáci na ně nyní mířili.

„Mobily, vysílačky a signální rakety,“ řekl velitel tím samým prázdným, chladným hlasem. Júlíus se rozhlédl a uviděl hořící pásové vozidlo a po zuby ozbrojené vojáky. Neviděl jim do tváří. Hleděl na své lidi, kteří vyskočili z pásového vozidla, a na ostatní, kteří stáli u sněžných skútrů. Na ledovci bylo patnáct stupňů pod nulou, z hořícího vozidla však sálalo teplo.

Nejdřív je uviděla Kristin. Vylezla na ledovec a pak v temnotě uviděla světla. Jeli na sněžných skútrech, objevili se ve chvíli, kdy ke Kristin dorazil Steve. Znovu za ní zaostal a ona se zastavila, aby na něho počkala. Hleděli si do očí a mysleli na totéž. Předpokládali, že to jsou vojáci. Bylo zbytečné prchat před nimi a ani prchat nechtěli. Zůstali tam stát a čekali na ně.

Mluvili sice o tom, že vojáci se je zřejmě pokusí chytit, ale překvapilo je, jak rychle se tak stalo. Měli strach o život, ale učinili veškerá bezpečnostní opatření, která učinit mohli.

Všichni věděli, co se tam děje. To byla pro Kristin životní pojistka. To, zda to mohlo vyjít, byla věc druhá.

Ti čtyři muži je obklíčili a jeden z nich, Kristin ho považovala za velitele skupiny, vypnul motor a sesedl. Měl na očích sněžné brýle a tak jako ostatní byl v tlustém zimním oblečení a rukavicích. Sundal si z úst šálu.

„Musím vás poprosit, abyste opustili ledovec,“ řekl. „Pronikli jste do uzavřené oblasti americké armády.“

„Uzavřená oblast,“ vyhrkla Kristin. To byli vojáci, které viděl její bratr. Možná to byli ti, kteří ho zajali na ledovci, a možná to byli ti, co ho hodili do ledovcové trhliny.

„Uzavřená oblast americké armády,“ opakoval voják. „Naše cvičení bylo schváleno. Oblast je pro nepovolané uzavřená.

Takže se, prosím, vraťte.“

„Ty se vrať,“ řekla Kristin a zatáhla mu za sněžné brýle, aby mu viděla do očí. Prudce trhl hlavou a brýle ho udeřily do tváře. Mráz ještě zesílil bolest a voják se na okamžik přestal ovládat a praštil Kristin pažbou samopalu do obličeje. Svalila se na led, a když se na vojáka chtěl vrhnout Steve, udeřil ho muž vší silou pažbou do břicha. Steve se zkroutil a klesl na kolena. Kristin krvácela z nosu a úst. Pokusila se vstát, ale voják ji kopl, takže znovu upadla na zem.

„Vraťte se,“ řekl voják.

„Poslal vás Ratoff?“ vykřikla Kristin.

Voják mlčel.

„Pověz Ratoffovi, že se s ním chci setkat,“ řekla Kristin.

„Co víš o Ratoffovi?“ zeptal se voják a ve stejném okamžiku si uvědomil, že toho řekl příliš mnoho, protože ho překvapila.

„Vím, že to je vrah,“ odpověděla Kristin.

Voják na ni nějakou dobu hleděl a pak pohlédl na Stevea, jako by si musel rozmyslet, co teď udělá. Přemýšlel nad svými možnostmi, potom sáhl do vnitřní kapsy kombinézy a vytáhl mobil. Vyťukal jedno číslo a okamžitě byl spojen. Poodešel stranou a Kristin nerozuměla, co říká.

„Jeden muž a jedna žena, ano,“ řekl přidušeným hlasem.

„Znají vaše jméno, pane,“ řekl potom a vrátil se ke Kristin.

„Ty jsi Kristin?“ zeptal se.

Pohlédla na něho, aniž by odpověděla.

„Máš bratra, který byl včera tady na ledovci?“ zeptal se.

„Vy jste ho zavraždili,“ procedila mezi zuby.

„Je to tak, pane,“ řekl voják do telefonu. „Rozumím,“ dodal, vypnul mobil a otočil se ke svým lidem.

„Vezmeme je s sebou,“ řekl a vojáci sesedli ze sněžných skútrů.

30

Přestal se ovládat. Kreutz. Musí z nich být nejmladší, ale přesto má velmi vysokou hodnost. Nejdřív ke svým druhům klidně hovořil, pak byl stále rozčilenější a nakonec řval.

Nerozuměl jsem jim ani slovo. Nevím, co mu odpověděli, ale bylo to něco, co ho dočista vyvedlo z míry. Vyskočil a běhal po letadle sem a tam. Řval, křičel a bušil do stěn. Shodil jednu petrolejovou lampu, kterou už se nám potom nepovedlo zapálit. Jeden z jeho druhů se pak na něho vrhl a po krátké rvačce se mu povedlo ho přemoct. Držel jsem se od nich zpátky, byl jsem v kokpitu. Vlastně už tu není dost světla na to, abych mohl psát. Máme už jenom jednu fungující lampu. A skoro žádný petrolej. Brzy tu zavládne naprostá temnota.

Možná se hádali o to, jestli byla chyba zůstat v letadle a nejít ven s von Manteuffelem. Venku je sice třeskutý mráz a vichřice, ale von Manteuffela to nezastavilo. Pokoušeli jsme se vysadit dveře z pantů, ale nešlo to. Letadlo se stane naší rakví, myslím, že už se to pomalu děje.

Úplně jsme ztratili pojem o čase. Od havárie uplynuly možná dva nebo tři dny, víc ne. Máme hlad. Už nemáme co jíst a je tu zatuchlý vzduch. Asi se tu dostatečně rychle neobnovuje kyslík. Němci dřímají. Od havárie si mě nevšímají.

Tehdy na mě křičeli a řvali, dokud je neuklidnil von Manteuffel.

Kéž bych tak uměl lépe německy. Rád bych věděl, co to je za misi. Vím, že je důležitá, jinak bys mě do ní nevyslal, ale o co jde? Proč se přistoupilo na spoluprácí s Němci? To už nejsou naši nepřátelé? Proč to tajnůstkářství?

Ležíme v železné rakvi a pomalu umíráme.

Jedině že bys nás našel.

Pospěš si, pospěš si, pospěš si…

Ratoff byl vytržen ze čtení.

„Telefonát od Carra,“ křikl jeden z příslušníků speciálních jednotek do jeho stanu. Ratoff šel do komunikačního stanu a chopil se telefonu.

„Islandské úřady jsou kvůli cvičení na ledovci pod stále větším tlakem,“ řekl Carr. Byl na základně v Keflavíku. Jeho letadlo přiletělo před dvaceti minutami a hned po natankování zase odletělo. Carr se chtěl vrátit s C-17. Krátce hovořil s admirálem, který ho informoval o narůstajících obavách islandských vládních míst kvůli přítomnosti amerických jednotek na Vatnajökul u. Podvod se sopečnou aktivitou nemohl vydržet dlouho. Čas pracoval proti nim.

„V dohledné době odtud odjedeme,“ řekl Ratoff. „Už jenom čekáme na vrtulníky.“

„Už žádné mrtvoly,“ řekl Carr, „a žádné lidi, kteří zmizeli beze stopy. Co nejrychleji slezte z ledovce a vypadněte.

Nějaké problémy?“

„Ne,“ odpověděl Ratoff. O družstvu horské služby a Kristin pomlčel.

„Dobrá.“

Pak telefonát ukončili.

Ratoff vrátil telefon spojaři a vyšel ven. Slyšel rachot vrtulí helikoptér Pavehawk, které letěly od západu, a viděl, jak se ve tmě blíží dvě světla. Jeho lidé připravili přistávací plochu.

Zarazili do ledu pochodně, do dvou velkých kruhů, a vystřelili do vzduchu čtyři velké signální rakety, které se ještě několik minut vznášely ve vzduchu a osvětlovaly místo přistání.

Vrtulníky přiletěly do osvětleného prostoru a chvíli se vznášely nad táborem, načež pomalu začaly přistávat. Sníh létal na všechny strany a hluk byl ohlušující. Příslušníci speciálních jednotek se drželi v bezpečné vzdálenosti, dokud nebyly vypnuty rotory a vrtule se nepřestaly točit. Dveře vrtulníků se otevřely a posádka vyskákala ven. Poslali je do Ratoffova stanu. Brzy se na ledovci opět rozhostilo ticho.

Piloti si zvídavě prohlíželi práci speciálních jednotek. Vše bylo osvícené reflektory. Viděli stany rozestavené v půlkruhu okolo letadla, které napůl trčelo z ledu. Hned si všimli hákového kříže pod kokpitem a toho, že pod odlupující se maskovací barvou je původní šedá. Kolem stroje se to jen hemžilo lidmi. Trup byl v polovině rozřezán, ale nemohli nahlédnout dovnitř, protože přes rozřezané části byly přehozené plachty. Pohlédli na sebe a pak zase na vrak.

Neřekli jim o této akci nic bližšího. Pověděli jim, že mají z ledovce odvézt nějaký těžký stroj a neklást žádné otázky.

Jejich cílem byl C-17, který už tři dny stál na letišti v Keflavíku.

Ratoff je přivítal. Byli čtyři, v každém vrtulníku dva. Byli to muži mezi třiceti až padesáti lety a měli na sobě šedozelené kombinézy typické pro příslušníky jednotek ze základny v Keflavíku. Na nich měli podšité kožené bundy. Sundali si helmy, když vstoupili do Ratoffova stanu. Velitele operace neznali a bylo na nich vidět, že nemají tušení, co se na ledovci děje. Prohlédli si Ratoffa a pak si vyměnili pohledy, protože se jim nějak nezdál.

„Přepravíme jedno staré letadlo vzdušnou cestou na letiště v Keflavíku,“ řekl Ratoff a pohlédl na piloty. Bylo na nich vidět, že obdrželi jen velmi kusé informace. Působili nejistě a on neměl chuť je tohoto pocitu zbavit, pokud by to jen šlo.

„Co je to za stroj, pane?“ zeptal se jeden z pilotů.

„Muzejní kus,“ odpověděl Ratoff. „Nemějte obavy. Rozřezali jsme ho a každý Pavehawk ponese jednu polovinu. Mělo by to být provedeno bez problémů a jsme vám za vaši podporu vděční. Musím si ale vymínit, abyste zůstali tady ve stanu a zbytečně tu nečmuchali. To bude pro všechny zúčastněné nejlepší. Rozumíte?“

„Nečmuchali?“ zeptal se jeden z pilotů. „Smím se zeptat, co se tu děje?“

„Přesně to jsem tím myslel. Čím méně toho budete vědět, tím lépe. Děkuji mnohokrát,“ řekl Ratoff a chtěl tím jejich rozhovor ukončit, ale pilot se nedal.

„Je to to německé letadlo?“ zeptal se váhavě.

Ratoff na něho chvíli hleděl.

„Co chceš říct tím ‚to německé letadlo‘?“ řekl.

„To německé letadlo na Vatnajökullu,“ řekl pilot, „slyšel jsem o něm. A viděl jsem hákový kříž.“

„A cos o tom letadle slyšel?“ zeptal se Ratoff a přistoupil o krok blíž.

„Souviselo to s astronauty.“

„Astronauty?“

„Armstrong.“

„Neil Armstrong?“

„Mluví se o tom, že ho v šedesátých letech hledal. A mluví se i o tom, že na palubě je bomba, vodíková bomba. Pokud je to pravda, rád bych to věděl.“

„Takové fámy kolují na základně?“ zeptal se Ratoff.

„Nacisté, Armstrong a vodíková bomba?“

„Opravdu je tu bomba? Můžeme se do toho letadla podívat?“

„Obávám se, že se musíte spolehnout na to, co jsem vám řekl. V letadle žádná bomba není. Je to německé letadlo, to je zřejmé, a pochází z druhé světové války, ale je naprosto neškodné. O tom, že by to letadlo hledal Armstrong, slyším poprvé a stejně tak poprvé slyším o tom, že by na jeho palubě byla nacistická vodíková bomba. Nic takového jsme nenašli.

Stačí vám to?“

„Mně to stačí,“ řekl jeden z pilotů.

„Proč se do toho letadla nesmíme podívat?“ zeptal se další pilot. „Když je tak neškodné, proč musíme dřepět tady ve stanu?“

„Nejsem vám dlužný vysvětlení.“

„Ne, ale…“

„Sakra,“ vyhrkl Ratoff. Šel ven, zavolal tři příslušníky speciálních jednotek a přivedl je do stanu. Tam jim dal rozkaz zastřelit každého, kdo by se pokusil stan opustit.

Piloti strnuli zděšením.

„Co to má znamenat?“ zeptal se jeden z nich. „Jak to s námi jednáte? Co je to za nestydaté způsoby? Kdo pak poletí s helikoptérami?“

„Na to máme své lidi,“ řekl Ratoff a vyšel ven. Před stanem ho čekal jeden muž, který ho doprovodil k letadlu.

„Jaký byl let?“ zeptal se Ratoff.

„Nádherný,“ řekl Simon a usmál se.

31

Kristin nevěřila svým očím.

Scéna, kterou viděla, byla neuvěřitelná, jako by se dostala do nějakého vědeckofantastického románu. Možná to bylo dáno ospalostí a únavou, že už nedokázala jasně přemýšlet a cítila se slabá. Vše se rozpustilo do útržků myšlenek, do jednoho velkého zlého snu, v němž prchala před darebáky, ale nebyla dost rychlá. Ležela doma na pohovce? Zdálo se jí to všechno? To, co se odehrávalo před jejíma očima, jí neumožňovalo nalézt mezi těmi událostmi nějaké souvislosti.

Už téměř nedokázala rozeznat rozdíl mezi touto absurdní realitou a svými šílenými představami. Byla to všechno skutečnost, nebo to byl jen sen?

Na ledovci vedle sebe stály dva vrtulníky Pavehawk. V

půlkruhu tam bylo rozmístěno třicet menších a větších stanů.

Všude kolem byly sněžné skútry, pásová vozidla, přívěsy s dieselovými motory a mobilními generátory, světlomety, satelitní antény a další zařízení, které jí nic neříkala. Po ledu pobíhaly tucty, pokud ne přímo stovky mužů a Kristin viděla, že někteří z nich začali balit stany a vyklízet tábor. Bylo jí jasné, že se připravují k odjezdu. Že tam po nich brzy nezůstanou žádné stopy. Hluboko v jejím podvědomí se rozezněl alarm, který ji pomalu vracel do reality. Připravovali se na odjezd!

Chtěli odjet z ledovce!

Pak spatřila letadlo. Leželo v mělké dolině a bylo rozřezané na dvě poloviny. Dvě skupiny ho ocelovými lany připevňovaly k vrtulníkům. Došlo jí, že vrtulníky mají vrak odvézt a že to pak nebude dlouho trvat a vojáci zmizí.

Panovalo naprosté bezvětří a silný mráz. Ledovec byl zahalený temnotou, kterou však prosvěcovaly světlomety.

Kristin a Stevea tam přivezli na dvou sněžných skútrech. Po cestě byli vojáci ustavičně ve spojení se základním táborem.

Po přibližně patnácti až dvaceti minutách dorazili na návrší, z něhož se jim skýtal tento obrázek. Potom se vydali z mírného svahu dolů a zastavili před jedním větším stanem, před nímž hlídali dva vojáci. Odvedli je dovnitř.

„Všechno v pořádku, Kristin?“ zeptal se Steve. Vešli do stanu a uvnitř se drželi co nejdál od stráží.

„Ano, co ty?“

„Mohl bych na tom být lépe,“ odvětil Steve. „Mohl bych být například na základně a dívat se na baseball. Dnes večer je jedno důležité utkání. Nebo co je vlastně dnes za den?“

„To utkání může být těžko zajímavější než toto tady,“

odpověděla Kristin. Nedokázala se usmát. Pohlédla na Stevea a všimla si ustaraného výrazu v jeho obličeji.

Na stole stála velká plynová lampa, která osvětlovala stan a z níž sálalo teplo. Přesto jim byla zima. Stály tam i čtyři skládací židle. Na zemi viděli rozprostřenou stanovou plachtu, nedokázali si však představit, co je pod ní. Pohlédli na muže u vchodu do stanu, kteří na ně chladně hleděli.

„Chci mluvit s Ratoffem,“ zavolala na ně Kristin. Žádná reakce.

„Neměla tu už dávno být horská služba?“ zeptal se Steve a jeho hlas prozrazoval strach. „A vaše pobřežní hlídka, nebo jak se to jmenuje? A policie, novináři a televizní kamery? Kde je CNN? Kde jsou všichni?“

„Já vím,“ řekla Kristin. „Určitě se brzy někdo objeví.

Nevěřím tomu, že to můžou utajit, prostě tomu nevěřím.“

Pohlédla na plachtu na zemi.

„Co je to tu?“ zeptala se tiše a ustoupila kousek dozadu. Na jednom místě vykukoval kousek šedého pytle na těla. Steve a Kristin se pomalu a opatrně stáhli do zadní části stanu.

Hlídající vojáci si podle všeho ničeho nevšimli.

„Co to tu leží?“ zašeptala. Položila nohu na plachtu a přitáhla ji k sobě. Plachta se svezla, Kristin na ni znovu položila nohu a opakovala ten pohyb. Dělala to tak dlouho, dokud se neobjevilo to, co bylo pod plachtou. Pytel byl otevřený a oni spatřili vojenskou čepici s hákovým křížem.

Když Kristin znovu posunula plachtu, objevila se pod čepicí hlava. Mlčky hleděli na mrtvolu. Byl to muž středního věku a Kristin skoro měla pocit, jako by spal, byl bledý a skoro průsvitný jako led.

Vyděsili se, když za sebou uslyšeli chraplavý hlas.

„Hezký pohled, že? Člověk by řekl, že zhebl teprve před týdnem.“

Do stanu vešel Ratoff a hned po něm Simon. Kristin okamžitě poznala muže, který se ji už dvakrát pokusil zavraždit, nejprve v jejím bytě, později v centru. Ještě nepříjemnější pocit však měla z Ratoffa. Udělala si o něm obrázek, ale ten se nikterak nepodobal muži, jenž nyní stál před ní. Byl tak malý, že se málem nahlas rozesmála, protože si představovala dvoumetrového obra. I v tom oblečení bylo vidět, že je hubený. Chvíli přemýšlela, zda netrpí nějakou nevyléčitelnou nemocí. Rysy v kostnatém obličeji byly slovanské. Měl vystouplé lícní kosti, na kterých byla napjatá kůže. Nos měl úzký a rovný, oči malé, pichlavé a zapadlé.

Když přišel blíž, viděla, že kolem zorniček má bílé kroužky. Měl malé uši, které jako by srostly se spánky, a tenké rty, které jen podtrhovaly jeho krutost a nemilosrdnost. Pod levým okem měl jizvu, která upoutala její pozornost. Nedokázala se jí vyhnout, musela na ni stále hledět. Ta jizva byla kruhovitá, podobala se malému slunci, které vyrůstalo z tváře.

„Nejsi první,“ řekl a ukazováčkem si přejel po ráně.

„Doufám, že to bolelo,“ řekla Kristin.

„Nehoda,“ dodal Ratoff. „Kulka, tudy vletěla dovnitř a za uchem vyletěla ven. Trochu jsem kvůli tomu ztratil hlas, to je všechno.“

„Škoda, že tě nezabila,“ řekla Kristin.

„Mnoho nechybělo. Hledáš svého malého bratra? Pozdě, obávám se, že už mu nepomůžeš.“

„Tím si nejsem tak jistá. Byl ještě naživu, když jsem s nimi naposledy mluvila. Je to sice vážné, ale když takový hajzl jako ty může přežít průstřel hlavy, možná má ještě šanci.“

Ratoff chvíli mlčel.

„Islandské ženy,“ řekl a pak pohlédl na Stevea. „O tom už jsem četl. Rády se tahají s cizinci.“

„Vrahu,“ zabručela Kristin a udělala krok směrem k Ratoffovi.

Ratoffovy tenké rty se stáhly do šklebu.

„To přece nehraje žádnou roli,“ řekl. „Tady už jsme skončili a nejlepší na tom je, že jsme tu nikdy nebyli.“

„Všichni o tom vědí. Pověděli jsme o tobě a tom letadle tady stovkám lidí. Je jen otázkou času, než se to tu bude hemžit dobře informovanými lidmi. A všechny je hodit do ledovcových trhlin nemůžeš.“

„Proto také spěcháme. Škoda, že si s vámi nemůžu trochu zašpásovat. Smetanu vždycky slízne Simon.“

„Simon!“ zvolala Kristin. „To monstrum má i jméno?!“

Simon se nepohnul, ale Ratoff přistoupil ke Kristin a ta o krok ucouvla. Téměř se dotkl její tváře a ona hleděla do jeho malých očí, v nichž nebylo nic než chladná zlomyslnost. Linul se z něho nakyslý zápach.

„Možná jsi trochu houževnatější než tvůj malý bratr,“

procedil mezi zuby. „Ten naříkal. Jak ten naříkal a vyl, když jsem jeho příteli vypíchl oko a pak jsem pokračoval. Naříkal a vyl, volal svou velkou sestru. ,Kristin!‘ pořád kňučel a nechtěl s tím přestat. ,Kristin.‘ Ale jeho Kristin nic neslyšela, protože se namísto toho válela v posteli s Američanem. Měla jsi to slyšet, Kristin, jak kňučel. Nekřičel ‚mami‘ jako všichni ostatní…“

Slina mu přistála na čele a stekla do oka, ale on svým tichým, chraplavým hlasem pokračoval.

„Proč nevolal matku? Proč svou velkou sestru?“

Ve vchodu se objevil voják.

„Helikoptéry jsou připravené,“ hlásil. Ratoff se otočil a utřel si slinu z tváře. Pohlédl na Simona a pokynul mu. „Pak naložte ty Němce,“ řekl a odešel. Už byl téměř venku, když za ním Kristin zavolala: „Vím o Operaci Napoleon!“

Ratoff se ve vchodu stanu zarazil a otočil se.

„Vím všechno o Operaci Napoleon,“ řekla Kristin.

„Co to žvaníš za nesmysly!“ Ratoff se vrátil do stanu.

„Vím o tom dokumentu,“ dodala Kristin ve slepém hněvu.

„Operace Napoleon.“

„A co o tom víš?“ řekl Ratoff výhružně.

„Všechno.“

„Co?“

„Všechno o tom, co chtěli udělat Němci,“ řekla a vsadila na tuto kartu. „Vím, co se skrývá v tom letadle. Tajné spisy. Žádná bomba, ani zlato, ani virus. Jenom papíry.“

„A kdo všechno ještě o Operaci Napoleon ví?“ zeptal se Ratoff, který nyní opět stál před Kristin. Působil výhružně.

Dlouho si hleděli do očí. Ratoff opakoval svou otázku a Kristin si všimla, že se dotkla jeho slabého místa. Nevěděla však, jak z toho vytlouct kapitál.

„Komu jsi ještě pověděla o Operaci Napoleon?“ řekl a Kristin v jeho ruce spatřila lesknoucí se ocel.

32

Vytautas Carr stál u vrat hangáru 11 na letišti v Keflavíku.

Hleděl do temnoty a v myšlenkách byl u operace na ledovci.

Potmě C-17 neviděl, věděl však, že dopravní letadlo je připravené ke startu. Každým okamžikem měly helikoptéry zvednout části letadla z ledovce, a pokud by šlo všechno podle plánu, mohli být během tří hodin mimo Island. Tím by vše bylo vyřízené. Příslušná islandská vládní místa byla velmi znepokojená. Velvyslanectví v Reykjavíku bylo bombardováno dotazy médií ohledně přestřelky v hospodě a vojenské operace na Vatnajökullu, jak to nazývali novináři. Policie v Reykjavíku tušila, že na ledovci se pohybují vojenské jednotky, znali Ratoffovo jméno a dokonce už pátrali na velvyslanectví a na velitelství v Keflavíku. Vrtulník islandské pobřežní stráže odvezl z ledovce dva muže, o kterých se tvrdilo, že měli nehodu. U pobřežní stráže věděli, že americká základna v Keflavíku nereagovala na nouzové volání ohledně těchto mužů. Na středisku řízení leteckého provozu v Reykjavíku věděli o letu helikoptér Pavehawk. Obyvatelstvo bylo v rádiu alarmováno kvůli údajnému nebezpečí sopečného výbuchu.

Bylo jen otázkou času, než si tyto informace někdo dá do souvislostí a vyvodí z nich závěry. A pak bude nemožné nadále to tajit.

Nejdůležitější teď bylo dostat vrak letadla a jeho obsah ze země. Co se stane pak, v zásadě nehrálo žádnou roli. Až se vojáci vrátí na základnu, může si admirál vymyslet nějakou lež o tom, proč byli vojáci na ledovci. Tak dlouho se budou vypouštět mylné informace, až bude všechno, co se týká těchto vojenských akcí, odmítnuto jako čirá spekulace. Bylo nutné připravit se na rozruch, protesty, animozity, ale to bude jen bouře ve sklenici vody jako vždy u tohoto národa, který se nedokázal rozhodnout, zda americké jednotky v zemi chce nebo ne. Vytautas Carr si kvůli očekávaným reakcím starosti nedělal. Jako vždy rozhodnou hospodářské zájmy. Za pár týdnů už nikoho nebude zajímat, zda na ledovci vojáci byli nebo ne.

Jediné opravdové nebezpečí představovala ta žena, ale kdo by jí věřil, až Junkers bude pryč? Kdo by věřil fámám o německém letadle z druhé světové války, které pohltil a půl století skrýval ledovec – a s ním i něco nebezpečného, neuvěřitelného, bizarního. Carr byl přesvědčený o tom, že ta žena neví, co to je. Nemohla to vědět. Byli informováni o každém jejím kroku, věděli, s kým mluvila, než odjela na ledovec, a nic nenasvědčovalo tomu, že by se dozvěděla pravdu. Takže jim vlastně ani nemohla způsobit velké škody.

Pomyslel na muže, který velel té operaci, a přemýšlel, zda to nebyla chyba, svěřit tento úkol Ratoffovi. Ratoff byl známý tím, že věci důsledně dotahoval do konce. Vždy si to však vyžádalo zbytečné oběti. Carr ho na počátku sedmdesátých let osobně přijal do vojenské tajné služby a Ratoff se osvědčil.

Nikdo, kdo s Ratoffem spolupracoval, ho neměl rád. Byl to člověk, se kterým nikdo nechtěl být spojován, o kterém nikdo nechtěl nic vědět. Časem se v rámci organizace stal legendární postavou, o které kolovaly nejrůznější fámy, které nikdy nebyly potvrzeny a o kterých většina lidí nechtěla nic vědět. Carr věděl o jeho minulosti před vstupem do tajné služby jen málo. V roce 1968 se přihlásil k námořní pěchotě a byl tři roky ve Vietnamu. Po návratu se poprvé setkali. Už tehdy měl Ratoff jizvu v obličeji. Tvrdil, že se mu pažba pušky zasekla mezi dveře a panty, při tom zbraň vystřelila a kulka ho zasáhla do obličeje. Lékaři jen kroutili hlavou nad tím, že přežil, že nebyla zasažena krční tepna, mozek nebo páteř.

Jedinou újmou, kterou utrpěl, byl chraplavý hlas, který mu zůstal. Carr vyslal jednoho muže, který měl tu historku ověřit.

Když se poptal mezi Ratoffovými kolegy, dospěl k úplně jiné variantě. Ratoff byl sadista a při získávání informací od nepřátel postupoval brutálně a nemilosrdně jako nikdo jiný, dokonce i když věděl, že žádné informace nemají. Z čirého sadismu mrzačil lidi a zabíjel je pro potěšení. Tvrdilo se, že sbírá části těl svých obětí, i když pro to nebyly žádné důkazy.

To zranění mu způsobila jedna mladá Vietnamka, která mu dokázala vzít pistoli a pak ho přinutila, aby si před ní klekl. Z

bezprostřední blízkosti ho střelila do obličeje a potom spáchala sebevraždu.

Ratoff v sedmdesátých letech proslul v Latinské Americe.

Byl v Salvadoru, Nikaragui, Chile a Guatemale. Vždy se pohyboval okolo týmů amerických poradců, kteří pomáhali tamním diktátorům. Když byla americká vláda nucena kvůli vnitropolitickému tlaku svou podporu stáhnout, byl Ratoff vyslán na Blízký východ. Tam pokračoval ve svém běsnění a získával informace metodami, o kterých Carr raději nechtěl vědět.

Pobýval v Libanonu a jistý čas spolupracoval s izraelskou tajnou službou Mossad. Oficiálně v tajné službě žádný Ratoff nebyl. Carr byl jeden z mála, kdo věděli o jeho existenci. To byl jeden z důvodů, proč ho vybral pro tuto operaci. Nikomu by nechyběl.

Carrovi vanul do obličeje ledový vítr, když stál u hangáru a přemýšlel, co za národ to žije v této studené a temné zemi.

Neslyšel muže, který k němu přišel, neslyšel, co mu řekl, a všiml si ho, teprve když mu poklepal na rameno. Carr sebou trhl.

„Je tu někdo, kdo vás hledá, pane,“ řekl muž, který měl na sobě uniformu amerického letectva. Carr ho neznal.

„Co?“

„Přiletěl ze Států, aby se s vámi setkal,“ opakoval ten muž.

„Aby se se mnou setkal?“

„Přiletěl před patnácti minutami,“ řekl muž. „Normálním spojem. Mám vás o tom informovat.“

„Kdo se se mnou chce setkat?“ zeptal se Carr.

„Mil er,“ zněla odpověď.

„Mil er?“,

„Přesně. Kapitán Mil er s vámi chce mluvit. Přiletěl před patnácti minutami, civilním letadlem.“

„Mil er? Tady? Kde je?“

„Chtěl vás neprodleně vidět, proto jsme ho vzali sem do hangáru,“ řekl muž a ukázal za sebe. Když se Carr otočil, otevřely se jedny dveře a v nich se objevil Miller. Měl na sobě tlustou zelenou bundu a kožešinovou čepici, takže toho z jeho hubeného, bledého obličeje nebylo moc vidět. Carr se rychle vydal k němu.

„Co to má být?“ zvolal, když byl ještě deset metrů od něj.

„Co to má znamenat? Co tu děláš?“ Millerovu odpověď uslyšel, teprve když přišel blíž. Pohlédli si do očí.

„Pořád stejně čistý vzduch,“ řekl Mil er. „Na ten jsem nikdy nezapomněl.“

„Co se to tu vlastně děje?“ zeptal se Carr. Pohlédl na tři agenty tajné služby v civilu, kteří jej doprovázeli na každém kroku a kteří k němu přivedli Mil era.

„Nevzrušuj se,“ řekl Mil er. „Vždycky jsem chtěl zpátky na Island. Toužil jsem po tom studeném vzduchu.“

„Studeném vzduchu? O čem to mluvíš?“

„Promluvme si mezi čtyřma očima, ano?“ řekl Miller.

„Ostatní tu můžou počkat.“ Carr mu chvíli hleděl do očí a pak se otočil. Pomalu přišli k obrovským vratům hangáru, kde se zastavili. Plynový ohřívač vzduchu tam bez úspěchu bojoval s mrazem.

„Když jsem se po válce poprvé dostal na Island,“ řekl Mil er, „chtěl jsem se setkat se svým bratrem. Připadá mi, jako by to byly už stovky let. Vyslal jsem ho tehdy na tu misi a chtěl jsem ho přivítat, až s těmi Němci přistane v Reykjavíku. Pak jsem s ním chtěl letět dál. Tak jsem si to naplánoval. V jistém smyslu vím, že to je nesmyslné, ale mám pocit viny za to, co se s ním stalo. Přemluvil jsem ho na tu misi ze sobeckých důvodů.

Chtěl jsem ho dostat z války. To se mi hořce vymstilo, protože zemřel tady, na konci války. Buďto zahynul při té havári , nebo zmrzl. Nikdy jsme se to nedozvěděli. Nikdy jsem neměl jistotu.

Kvůli té absurdní operaci, do které jsme se nikdy neměli pouštět.“

„So what?“ zeptal se Carr netrpělivě.

„Už jsi o sobě nedal vědět. Co jste našli na ledovci? Našli jste těla? V jakém stavu? Víte, co se stalo? Kruci, řekni mi to.“

Carr hleděl na svého bývalého nadřízeného.

„Skoro všichni jsou nedotčení,“ odpověděl. „I tvůj bratr. Po celé ty roky byli zakonzervovaní v ledu. Nouzové přistání asi nebyl problém. Museli uhasit požár, ale ten byl jen omezený.

Jak víš, zuřila vichřice, když se zřítili, a v krátké době je zasypal sníh. Uvěznil je tam. To však nehraje roli. I kdyby se dokázali osvobodit, v tom mrazu by nepřežili. Nejsou tam žádné známky boje. Pravděpodobně zmrzli jeden po druhém.

Všichni u sebe mají legitimace a podle našich informací chybí jen jeden z nich. Von Manteuffel nebyl ani na palubě, ani poblíž vraku.“

„A co to znamená?“

„Mohlo by to znamenat, že se pokusil přivést pomoc. Že se pokusil dojít k lidem.“

„Nikde se neobjevil.“

„Ne. Jsem si jistý, že si kvůli němu nemusíme dělat starosti.“

„Zmrzl někde po cestě.“

„Ano.“

„Jsou na palubě nějaké papíry?“

„Ratoff nic takového nehlásil. Myslíš, že ti tvůj bratr zanechal zprávu?“

„Po celou válku jsme si dopisovali. Byli jsme si velmi blízcí.

Přemýšlel jsem, jestli něco nemohl napsat, pár slov, nějaké myšlenky, pokud ten pád přežil.“

„Sorry.“

„A dokumenty?“

„Ty má Ratoff.“

Chvíli mlčeli.

„Celé to jenom komplikuješ,“ řekl Carr, „to přece víš.“

„Nechci ho znovu ztratit,“ řekl Mil er.

33

Kristin upřeně hleděla na Ratoffa. Stál těsně před ní a dlátem jí jezdil po krku, po bradě, po obličeji, až po oči.

Neměla tušení, co by mu měla říct o Napoleonovi, ale něco říct musela, něco, co by ho zastavilo, něco, co chtěl slyšet.

Nehrálo roli co. Něco. Musela se pokusit získat čas. Cítila, že je teď ve stejné situaci jako její bratr, a chápala, jak mu muselo být. Teď už věděla, jaký strach mu tento muž musel nahnat.

Smrtelný strach. Strach z šílenství. Kdy to bylo? Včera večer?

Předevčírem večer?

Co měla říct?

„Vím, že se snažíš hrát na hrdinu a že nás chceš zastavit,“

řekl Ratoff.

Kristin před ním ustoupila do nejzazšího rohu stanu. Simon na ni mířil samopalem. Dva vojáci, kteří stáli ve vchodu do stanu, pevně drželi Stevea.

„Myslíš si, že sem brzy dorazí horská služba,“ dodal, „a že tě odtud dostanou a celý svět se dozví o tom, co jsme tu dělali.

Jenže z toho nic nebude. Nikdo nás tu nezastaví. Vaši vládu máme v hrsti. Vaši horskou službu jsme poslali pryč. No tak co, mé dítě? Teď slezeme z ledovce a pak už nebude nikdo, kdo by o naší akci věděl. Proč chceš spasit svět? Proč nejsi doma a nečumíš na bednu? Neuvědomuješ si, že jsi směšná?

Že jsi hloupá husa?“

Kristin mu neodpověděla. To, co říkal, ji míjelo. Chápala jen, že je nebezpečný. Šílenec. Vrah.

„Teď mi pověz od začátku…“

„…Pavehawky odlétají,“ zavolal do stanu jeden z vojáků.

„…jak jsi přišla na Operaci Napoleon.“

Slyšeli, jak vrtulníky nastartovaly motory.

„To jsme se dozvěděli od jednoho starého pilota v Keflavíku, ten nám povyprávěl o Operaci Napoleon,“ zvolal Steve. „Ona neví, co to znamená. Já ano.“

„Jak rytířské!“ zašeptal jí Ratoff do ucha.

„On lže,“ řekla Kristin.

„Ne, jak vzrušující,“ zašeptal Ratoff.

Kristin neviděla, jak bodl. Nejdřív jí to připadalo jako štípnutí. Skrze zimní bundu a oblečení ji bodl dlátem několik centimetrů do boku. Bleskově. Pak náhle ucítila ostrou bolest v boku a poznala, že krvácí. Nechal dláto v ráně.

Vykřikla bolestí a pokusila se na něho plivnout, ale měla vyschlá ústa.

Otočil dlátem v ráně a málem jí vypadly oči z důlků, když jí bolest projela celým tělem. Znovu nahlas vykřikla. Koutkem oka viděla, jak se Steve snaží osvobodit.

„Kdo ještě ví o Napoleonovi?“ zeptal se Ratoff, který s vědeckým zájmem pozoroval, jak Kristin reaguje na bolest.

Stála na špičkách a byla vyšší než on.

„Všichni,“ zasténala.

„Co to znamená, všichni?“

„Vláda, policie, média. Všichni.“

„Lžeš?“

„Ne,“ řekla islandsky. „Ne.“

Znovu dlátem otočil.

„Tak mi tedy řekni, co je to Operace Napoleon.“

Kristin mu neodpověděla. Bolest byla nesnesitelná. Měla pocit, že každým okamžikem ztratí vědomí. Dláto muselo proniknout nejméně deset centimetrů hluboko.

„Co je to Operace Napoleon?“ zeptal se Ratoff.

Kristin mlčela.

„Už jsi přemýšlela o tom, co udělali s Napoleonem?“

„Často.“

„Co mi o tom můžeš říct?“

„Spoustu věcí.“

„A co tedy Operace Napoleon znamená?“

„Ty víš, čím se proslavil,“ zasténala.

„Byl to velký císař,“ řekl Ratoff, „a velký vojevůdce.“

„Ne, ne, nic z toho,“ řekla Kristin.

„Co potom?“

„Byl tak malý.“

„Co tím myslíš?“

„Byl malého vzrůstu. Byl to trpaslík.“

„Nerozumím, co tím myslíš.“

„Napoleon je ten malý chudák, který ti visí mezi nohama,“

vyhrkla Kristin a znovu se pokusila plivnout mu do tváře.

Připravila se na novou vlnu bolesti, ta však nepřišla. Hleděli si do očí a Ratoff se šklebil. Vytáhl dláto z rány a hned ho schoval.

„To je jedno,“ řekl a chopil se pistole. „Chci ti ale nechat hezkou vzpomínku. Nemuselo to takto dopadnout. Mohla jsi ho zachránit. Mysli na to, stále. Toto tady je tvá vina.“

Otočil se a střelil Stevea do hlavy. Rychle a bez varování.

Kulka mu pronikla těsně pod pravé oko a vyletěla zátylkem, přičemž za sebou zanechala velkou díru. Steve se s vytřeštěnýma očima zhroutil. Kristin na to hleděla jako v transu. Viděla, jak Steve klesl na led. Jeho mrtvé oči hleděly na ni. Viděla, že plachta stanu je od krve. Viděla, jak do ledu pod jeho hlavou vsakuje krev.

Ucítila hořkou pachuť, pálilo to. Stáhlo se jí hrdlo a skácela se na zem.

Pak ztratila vědomí.

To poslední, co slyšela, byl Ratoffův hlas.

Toto je tvá vina.

Toto je tvá vina.

34

Krátce předtím, než Júlía zajali, viděl, jak do jednoho ze stanů odvedli dva lidi, muže a ženu. Předpokládal, že ta žena bude Kristin.

Poté, co vojáci zastavili jeho družstvo salvou ze samopalů, je nechali být, jenom se postarali o to, aby družstvo nemohlo dál. Sebrali jim veškerou komunikační techniku a vše důkladně prohledali, lidi, pásová vozidla a sněžné skútry, dokud neposbírali všechny signální rakety, vysílačky a mobily.

Družstvo horské služby stálo kolem pásových vozidel a čekalo. Nikdo se neodvážil proti vojákům něco udělat. Nikdo nechtěl, aby znovu sáhli po samopalech. Zdálo se, že pro vojáky to skončilo tím, že je zastavili a zabránili jim v dalším postupu.

Júlíus se v druhém pásovém vozidle posadil dozadu ke dveřím. Po nějaké době se situace poněkud uklidnila a družstvu horské služby se zdálo, že vojáci už nejsou tak nervózní. Júlíus otevřel dveře a vyskočil. Chvíli zůstal ležet ve sněhu pod vozidlem a nehýbal se. Slyšel, jak se vojáci spolu baví, ale nerozuměl jim. Po zhruba deseti minutách se začal plazit pryč, proplazil se mezi dvěma sněžnými skútry a zmizel v temnotě. Jakmile se cítil v bezpečí, rozhlédl se a viděl, že si ho nikdo nevšiml. Vstal, obešel vojáky a dával pozor na to, aby byl dost daleko, aby byl skryt ve tmě.

Júlíus se nemínil nechat komandovat nějakými Amíky ze základny, Amíky, kteří mučili a vraždili jeho přátele. Kteří mu chtěli zakázat volně se pohybovat v jeho vlastní zemi. Kteří po něm stříleli. Kteří mu vyhrožovali, kradli a loupili. Nemínil se nechat zastrašit a kapitulovat. Kromě toho na něho spoléhala Kristin. Sám toho sice moc svést nemohl, ale chtěl za každou cenu zjistit, co ti vojáci na ledovci dělají. Pokud by později mohl jako svědek podpořit její svědectví, k něčemu by to bylo.

Jakmile byl v bezpečné vzdálenosti od vojáků, vyrazil a běžel po ledovci ke světlu, které bylo zhruba osm kilometrů odtud. Věděl, že Američané hlídají pohyb na ledovci, a každým okamžikem musel počítat s tím, že se z temnoty vynoří vojáci a zastaví ho. Pravděpodobně pod pohrůžkou násilí.

Júlíus byl trénovaný a běžel rychle. Čím blíž byl, tím jasnější bylo to světlo a on přemýšlel, co se to tam děje. Slyšel hukot, který se blížil, a pozoroval, jak tam přistály dva vrtulníky Pavehawk. Rachot rotorů pomalu utichal, až se znovu rozhostilo ticho. Běžel ještě rychleji a pak se dostal na okraj osvětlené plochy. Tam zpomalil, vrhl se na led a poslední kus se plazil. Tak dorazil na malou výšinu, z níž to celé mohl vidět.

Neměl tušení, co ho tam čeká. Nechápavě na to hleděl.

Dvě helikoptéry. Vrak starého letadla, který byl rozřezaný na dvě poloviny a zakrytý plachtami. Vojáci, kterými se to tam jen hemžilo. Stany. Vybavení. Nevěřil svým očím. Viděl, jak piloti helikoptér odešli do jednoho stanu a jak o chvíli později byla do dalšího stanu přivedena nějaká žena. Nikdy se s Kristin nesetkal, o muži, kterého vedli za ní, ani nemluvě. Viděl však, že jsou to zajatci.

V tom okamžiku uslyšel křupnutí ve sněhu a potom se vedle něho objevily vojenské boty. Když vzhlédl, spatřil tři vojáky, kteří na něho mířili samopaly. Júlíus pomalu vstal, a protože nevěděl, co má dělat, zvedl ruce. Vojáci to, jak se zdálo, akceptovali. Nehovořili, jen kývli hlavněmi samopalů, aby s nimi šel dolů k táboru. Pozorovali ho na obrazovce radaru jako malý bod, který se pomalu blížil. Když to začali zkoumat, zjistilo se, že to není žádný z příslušníků speciálních jednotek, ale někdo z islandské horské služby. Tou dobou však už Júlíus téměř dorazil k táboru.

Pokoušel se všechno si zapamatovat, když ho vedli k jednomu z důstojníků jednotky Delta. Všiml si, že vojáci už začali balit stany a snášet nářadí a zařízení. Vypadalo to, že akce na ledovci končí.

Júlíus a důstojník byli ve stanu sami. Američan na něho hleděl nevěřícně, jako by byl z jiné planety, a Júlíus, který se tak i cítil, mu vylíčil, jak se odplazil od svého družstva a pak pod rouškou tmy běžel až k táboru. Řekl, že k ledovci se blíží i další Islanďané, a zalhal mu, že krátce předtím, než jim sebrali veškerou komunikační techniku, obdrželi zprávu z Reykjavíku, že na ledovec míří další družstva horské služby a s nimi i policie a pobřežní stráž.

Důstojník mu naslouchal a přikyvoval. Zeptal se Júlía, zda z jeho skupiny odešli i další lidé, což Júlíus popřel. Potom protestoval proti zacházení se svým družstvem a řekl, že celá věc bude mít dohru a že se těší na to, až média budou vysílat zprávu o tom, jak americké jednotky na islandském výsostném území zacházely s ním a jeho družstvem.

Slyšeli, jak jeden z vrtulníků nastartoval motor.

„Zůstaň tady,“ řekl důstojník Júlíovi, šel ke vchodu do stanu a viděl, jak do jednoho z Pavehawků nastoupil Ratoff, načež vrtulník vzlétl. Rachot byl ohlušující a helikoptéra téměř zmizela ve zvířeném sněhu. Silná ocelová lana, která z ní visela, se napjala a přední část starého letadla sebou trhla a zvedla se z ledu. Ještě chvíli se vznášela v osvětleném kuželu, pak zmizela v temnotě.

Když se důstojník znovu otočil, spatřil jen velkou díru ve stěně stanu. Prolezl jí, ale Júlíus už byl pryč.

Júlíus věřil, že ví, kde je stan, kam odvedli Kristin, a vydal se tam. Neváhal ani okamžik, prořízl stěnu stanu a vlezl dovnitř. Za hukotu helikoptéry se mu naskytl strašlivý obrázek.

Celý stan byl od krve a uprostřed ležel Steve s prostřelenou hlavou. Nedaleko od něho ležela Kristin, která zřejmě byla v bezvědomí. Viděl, že ve vchodu do stanu stojí Simon a další dva vojáci, kteří pozorovali, jak se německé letadlo pomalu zvedá z ledovce.

Júlíus se sklonil ke Kristin a několikrát ji pleskl po tváři.

Otevřela oči a pohlédla na něho.

Júlíus jí zacpal ústa a zašeptal jí do ucha: „To jsem já, Júlíus. Jsem sám.“

35

Ratoff byl v zádi Pavehawku a snažil se malým okénkem sledovat ocelová lana a letadlo. Vrtulník se pomalu zvedl z ledu, pak sebou trhl a chvíli stál ve vzduchu, načež se vrak uvolnil a helikoptéra začala pomalu stoupat a zrychlovat.

Vznášeli se v temnotě a po chvíli stanový tábor zmizel jeho zrakům.

Letěli ve výšce pět set stop a brzy nechali ledovec za zády.

Hukot byl ohlušující, ale Ratoff měl přilbu a přes interkom měl spojení s oběma piloty v kokpitu. S vrakem letadla, který visel na třech ocelových lanech, mohli letět jen malou rychlostí.

Brzy měl vzlétnout i druhý vrtulník se zadní částí vraku a těly na palubě. Obě poloviny letadla byly zvednuty z ledu, z místa, kde je našli, otvory byly zakryté plachtami.

Ratoff byl jediný pasažér v helikoptéře. Na půl ucha naslouchal rozhovoru mezi piloty a leteckými navigátory na základně v Keflavíku, zatímco přemýšlel o prekérní situaci, ve které se ocitl. Do Keflavíku měli dorazit přibližně za padesát minut. Letové podmínky byly vynikající, byla zima, ale bezvětří a letělo se dobře. Vrtulník měl přistát hned vedle C-17 a náklad měl být naložen na speciální vozidlo, které ho mělo převézt do letadla. Ratoff věděl, že C-17 se v letecké hantýrce přezdívá Keiko. Před rokem kosatka Keiko letěla přímým letem z Newportu v Oregonu na Island, obrázky obletěly celý svět. Stroj natankoval ve vzduchu, aby nemusel přistávat a ztrácet čas. U tohoto letu to mělo být stejné.

Za necelou hodinu a půl už měl být C-17 ve vzduchu a tím měla být islandská část operace ukončena. Následoval let přes půl zeměkoule. Ratoff předpokládal, že do příletu na místo určení se o něho nikdo nebude starat, na to se však nemohl spolehnout. Byl přesvědčený, že dokumenty, které mu byly svěřeny, ho budou stát život, pokud nebude jednat.

Přemýšlel o tom, proč Carr pro tento úkol vybral právě jeho.

Carr ho kdysi přijal do tajné služby, ale časem se od něho stále víc odvracel a nakonec ho prakticky ignoroval. Proti tomu Ratoff nic nenamítal, protože tak mohl sám rozhodovat o svých akcích a měl v rámci tajné služby jistou svobodu. Věděl, že mnozí z něho mají hrůzu. Možná je trápily výčitky svědomí.

Ratoff za ně dělal tu nejšpinavější práci. Nutil lidi mluvit. Jak, to už byla jeho věc. Čím méně o tom věděli, čím méně o tom věděl Carr, tím lépe.

Na ledovci dospěl k závěru, že může existovat jen jediný důvod, proč Carr pro tuto misi vybral právě jeho: totiž že ji neměl přežít. Bylo by jednoduché, kdyby zmizel. Beztak byl nepohodlný a pocházel z dob, na které nechtěl nikdo vzpomínat. Ratoff vycházel z toho, že Carr přesně věděl, co v letadle je, a s ním velmi pravděpodobně i několik vysoce postavených osob ve vojenské tajné službě, ale nebyl si jistý, zda o tom ví i někdo další. Zda s tím byli obeznámeni i lidé mimo tajnou službu.

Přemýšlel, kde mohlo to děvče získat informace o Operaci Napoleon. Ten slaboch, který byl s ní, mluvil o jednom starém muži na základně, ale to byla lež, ke které sáhl v panice. To mu bylo jasné. Kdyby měl víc času, tak by to z ní dostal.

Simon měl ve výslechu pokračovat a pak je měl oba uklidit.

Vzpomněl si na to, co četl ve spisech.

… po setkání na Jaltě se objevily obavy, že Stalin ovládne východní Evropu a nebude se držet dohod. Britské ministerstvo války vypracovalo předběžný plán ofenzívy spojenců proti Stalinovi, která by vedla ke zničení Ruska. Plán obdržel název „Operace Unthinkable“. Válka na západní frontě měla být ukončena dohodou s Němci a statisíce německých vojáků se měly společně se spojenci zapojit do ofenzívy proti Stalinovi. Při útoku by Němci byli nasazeni v první linii. Ze strategického hlediska by bylo nejvýhodnější začít útok z okolí Drážďan, ale nedá se vyloučit, že další ofenzíva povede od Baltu. Dá se počítat s tím, že Rusové při protiútoku vpadnou do Turecka a Řecka, nebo dokonce ze severu do Norska.

Kromě toho existuje možnost, že se pokusí ovládnout zdroje ropy v Iráku a Íránu.

Tato myšlenka, jak známo, není nová. Diskutuje se o ní v zasvěcených kruzích a narazila na značný odpor. Její největší odpůrci považují jednání nebo spojenectví s nacisty za nepřijatelné. Právě Němci přece vyvolali válku, která zpustošila celou Evropu a stála miliony lidských životů, válku, která lidstvu přinesla nekonečné utrpení. Nová odhalení ve východní Evropě potvrzují pověsti o tom, že Židé byli systematicky likvidováni. Kromě toho je zde argument, že průběh války ovlivnili především Rusové a že teprve jejich zásah umožnil vítězství západních spojenců, což si na ruské straně vyžádalo značné oběti.

Na druhé straně stojí ti, kdo tvrdí, že válka by mohla být o několik měsíců zkrácena a že by tím mohlo být zachráněno mnoho životů. Kromě toho je motivuje ještě další věc. Obávají se uspořádání světa v budoucnu, pokud „Operace Unthinkable“ nebude provedena. Mají strach z poválečného vývoje, jelikož Stalin má díky jaltské dohodě prakticky volné ruce a může okupovat téměř polovinu Evropy a pobaltské země. Tvrdí, že nemá smysl věřit tomu, že se bude držet dohod. Jeho expanzivní politika ohrozí sotva vybojovaný mír na celá desetiletí. Churchill v důvěrných rozhovorech mluví o železné oponě…

Ratoff si vzpomněl na jednu větu z pilotova deníku. Písmo bylo stále nečitelnější a nakonec tam byly jen útržky, jednotlivé věty, které Ratoffovi nic neříkaly. Něco o jeho rodičích, o bratrovi, o smrti. Ale vzpomínal si na jednu větu: Jsem si skoro jistý, že jsem na té schůzce viděl Guderiana.

Guderian byl před koncem války Hitlerem jmenován náčelníkem generálního štábu.

Ratoff byl vytržen ze svých myšlenek. Piloti se snažili na něco upozornit a nakonec jeden z nich zařval do interkomu, ať se probere.

„Zpráva z ledovce,“ řekl, když se Ratoff zeptal, co se děje.

„Co?“

„Od nějakého Simona.“

„A?“

„Řekl, že zmizela.“

„Kdo?“

„Nějaká žena. Nechtěl o tom mluvit do vysílačky, nevěří nám. Zpráva zní: Už není v táboře.“

Kristin, pomyslel si Ratoff. Ten zatracený idiot! Nechal se spojit s ledovcem a po chvíli měl Simona na příjmu.

„To myslíš vážně?“ zařval.

„Je to nepochopitelné, dočista nepochopitelné,“ řekl Simon.

„Hledejte ji!“ řval Ratoff. „Jestli utekla, musíte ji najít radarem.“

„Ne, tam není nic vidět. Je to, jako by se do země propadla.

Kontrolní systém ji nikde v okolí tábora nenašel a tady jsme prohledali všechno, ale není tu. Prostě ji nemůžeme najít.

Právě jsme odpojili technická zařízení, takže je už nemůžeme použít.“

„Sakra!“ řval Ratoff.

„A ještě něco,“ řekl Simon. „Místo ní jsme ve stanu nalezli jednoho muže. Tvrdí, že je velitelem družstva horské služby, jistý Júlíus. Utekl našim lidem a určitě jí pomohl. Co s ním máme udělat?“

„Proč jste mi o tom muži nic neřekli?“ zabručel Ratoff.

„Na to nebyl čas,“ odpověděl Simon.

Ratoff přemýšlel.

„On ví, kde je. Vytáhni to z něho.“

„Na to už není čas. Jsme přichystaní k odjezdu. Předvoj se za pár minut vydá na cestu.“

Piloti vrtulníku se zájmem poslouchali.

„Vezměte ho s sebou,“ přikázal Ratoff. „Vezměte ho s sebou a ne aby vám utekl.“ Později ho mínil skřípnout.

36

Vrtulníky vzlétly deset minut po sobě, ale druhý letěl rychleji, takže na letiště v Keflavíku dorazil těsně před prvním Pavehawkem. Letěly přímo k dopravnímu letadlu C-17 na konci přistávací dráhy číslo 7. Tam byly obě části německého letounu naloženy na speciální vozidlo, které je odvezlo do C-17. Za necelou půlhodinu byly obě části vraku v C-17 a působily v jeho obřím břichu prťavě.

Poté, co se vrtulník zbavil nákladu, přistál nedaleko C-17.

Ratoff vyskočil a stroj hned odletěl k hangáru helikoptér.

Ratoff šel rychle k letadlu. Věděl, že tam na něho čeká Carr. Nevěděl o tom, že by s nimi přes Atlantik měli letět ještě další pasažéři. Jednotka Delta měla dorazit z ledovce následujícího dne i s veškerým vybavením a C-17 se pro ně měl vrátit. Vojáci měli dorazit asi za patnáct hodin.

Když Ratoff kráčel k letadlu, právě do něj nakládali druhou polovinu vraku. Šel za vozidlem po nakládací rampě do letadla, které mu připadalo velké skoro jako fotbalové hřiště.

Přední část německého letounu byla právě připevňována ke stěnám a podlaze letadla a Ratoff to nějakou dobu pozoroval.

„Doufám, že všechno proběhlo podle plánu,“ řekl hlas za ním. Když se otočil, stál tam Carr. Jeho bledý obličej byl vrásčitý, a přestože měřil dva metry, zdálo se, že uniforma je mu velká. Vypadal unaveně a byl lehce shrbený.

„Naprosto,“ odvětil Ratoff.

„Naprosto?“ opakoval Carr.

„To s tím děvčetem je neuvěřitelné. Opravdu se jí poté, co jsme ji chytili, povedlo uprchnout, ale to teď nehraje roli. Už nic neodhalí,“ řekl Ratoff a ukázal na letadlo. „Ten stroj už je v našich rukou.“

„Víš o tom, že by něco zjistila?“

Ratoff chvíli přemýšlel.

„Věděla o Operaci Napoleon,“ řekl potom, „ale nevěřím, že ví, co to znamená.“

„Ale ty to víš.“

„Ano.“

„Četl jsi spisy.“

„To je přece jasné a s tím jsi celou dobu počítal.“

Carr to prozatím přešel.

„Kde mohlo to děvče zaslechnout název operace v souvislosti s tím letadlem?“

„Je možné, že jí někdo na základně řekl nějakou starou historku. Měl jsem příliš málo času na to, abych ji pořádně vyslechl, ale pokud vím, tak tu ona a její společník, jistý Steve, navštívili jednoho starého pilota, který jim vyprávěl, o čem se tu dřív šuškalo. Když už nevěděla co by, zkusila to s Operací Napoleon. Nevěřím, že ví, co to znamená.“

„Má štěstí, když ti padla do rukou a přežila to.“

„Věděl jsi, do čeho se pouštíš, když jsi mě pověřoval tímto úkolem.“

„A co si myslíš o spisech o Operaci Napoleon ty?“

„Neutvořil jsem si žádný názor, ale ty informace jsou v mých rukou,“ řekl Ratoff a zvedl aktovku. „Doufám, že budeme moct vyjednávat o tom, co dál.“

„Vyjednávat?“

„Ano, vyjednávat.“

„Obávám se, že není o čem vyjednávat, Ratoffe. A to víš stejně dobře jako já.“

Náhle se z temnoty vynořili tři muži a postavili se před Ratoffa. Nedal na sobě nic znát, ohlédl se a všiml si, že kromě nich v letadle nikdo není. To jediné, co ho překvapilo, bylo, jak rychle Carr přistoupil k činu. Carr natáhl ruku k aktovce a Ratoff mu ji bez odporu vydal.

Carr otevřel aktovku, vytáhl z ní několik listů a prohlédl si je.

Byly prázdné. Opět pohlédl do aktovky. Nic.

„Doufám, že budeme moct vyjednávat o tom, co dál,“

opakoval Ratoff.

„Prohledat,“ přikázal Carr a dva muži Ratoffa chytili, zatímco třetí z nich ho prohledal od hlavy až po paty.

„Pojistil jsem se,“ řekl Ratoff. „Nevím, jestli se to, co je v těch spisech, opravdu uskutečnilo. Nemám nejmenší tušení, ale teď znám ten plán a pochopil jsem, jak je nebezpečné ho znát. To jsi mi teď potvrdil. Celé to divadlo, družicové sledování. Výpravy na ledovec. Neil Armstrong! Všechny ty lži o zlatě, o biologických zbraních, o bombě, o německých vědcích, všechno to se vypustilo do světa jen proto, aby se vytvořily falešné stopy, a to jenom kvůli několika starým papírům. Věděl jsi, že si je přečtu a že tomu tajemství přijdu na kloub. Okamžitě, když jsem si je přečetl, jsem věděl, že z toho nevyváznu. Proto jsem se pojistil.“

„Co požaduješ?“ zeptal se Carr.

„Život, samozřejmě,“ řekl Ratoff, „a trochu peněz.“

„Peněz? Ty chceš peníze?“

„Nemohli bychom vyjednávat na nějakém příjemnějším místě?“ zeptal se Ratoff a pohlédl na muže, kteří stáli kolem něho. „Přemýšlel jsem o tom, jak strávit důchod, a myslím, že teď jsem nalezl řešení.“

Carr udělal ještě jeden pokus.

„Co chceš s těmi dokumenty dělat? Sám jsi řekl, že se to nikdy neuskutečnilo. Byl to jen nápad. Šílený nápad na konci války, který dnes nemá žádný význam. Proč by na tom někdo měl mít zájem? Snadno to můžeme odbýt jako pomluvy a výmysly.“

„Zmiňuje se tam ten ostrov,“ řekl Ratoff. „Představ si televizní reportáž odtud.“

„A když dostaneš ty peníze,“ řekl Carr, „a my tě necháme na pokoji, jakou záruku budeme mít, že nemáš kopi ?“

„Jakou záruku budu mít, že mi nejste v patách a že mě jednoho dne neodděláte?“ opáčil Ratoff. „Jak bych si mohl pořídit kopi ? Kopírku jsme s sebou na ledovec nevlekli.“

Carr vypadal ještě unaveněji. S tímto vývojem počítal.

Krátce probral možnosti a pak pokynul svým mužům. Měl na práci důležitější věci. Neměl čas na takové hrátky.

„Jistě. Vezměte si ho do parády a vytáhněte z něho, co udělal s těmi dokumenty z letadla,“ přikázal svým lidem.

„Pokud do určité doby nedám znamení, že se mi nic nestalo, budou ty papíry zveřejněny,“ řekl Ratoff rychle.

„Takže si pospěšte,“ přikázal Carr svým lidem a otočil se.

Už neslyšel Ratoffovy výkřiky, protože v tom samém okamžiku se zavřela obrovská nakládací rampa C-17 a s ohlušujícím rachotem naskočily motory.

37

C-17 nastartoval o půlnoci a po hodině letu směrem na západ změnil kurz a zamířil na jih. Stroj letěl ve výšce patnáct tisíc stop a letové podmínky nemohly být lepší. V obrovském nákladovém prostoru, v němž nebylo nic jiného než vrak starého německého letadla, hučely motory.

C-17 byl gigantický kolos. Jeho plný název zněl Globemaster III a byl největším transportním letadlem amerických ozbrojených sil, jež ho do svých služeb přijaly v roce 1991. Mohl letět na kterékoli místo na světě, jeho akční rádius byl neomezený, jelikož mohl tankovat během letu. Přes svou velikost mohl přistávat i na těch nejmenších letištích.

Rozpětí křídel činilo dvaapadesát metrů, mohl letět ve výšce až dvaačtyřicet tisíc stop a unesl šestasedmdesát tun, což byla na letadlo ohromná váha. Podlaha nákladového prostoru sestávala z plně automatizovaných ocelových válečků, po nichž mohl být náklad posunován. Na stěnách se nacházely četné kamery, pomocí nichž mohl být nákladový prostor kontrolován z kokpitu.

Oddělení pro přepravu osob bylo s nákladovým prostorem spojeno velkými železnými dveřmi. Po čtyřech hodinách letu se tyto dveře otevřely a objevil se v nich Miller. Vstoupil do nákladového prostoru a pečlivě za sebou zavřel dveře. V

nákladovém prostoru, v němž svítilo několik zářivek, byla zima. Miller pomalu přišel k vraku Junkersu a začal v místech, kde tušil otvor, odepínat plachtu. Přeřízl popruhy, ale když se mu nepovedlo stáhnout těžkou plachtu z letadla, vyřízl v ní díru a vlezl dovnitř. Nevěděl, v jaké části letadla jsou těla, a když si posvítil baterkou, viděl, že je v přídi. Netušil, jak je ten stroj nízký a těsný. Šel ke kokpitu a posvítil tam. Dlouho si ho prohlížel, pak se otočil a vylezl z přídě ven.

U zádě postupoval stejně, přeřezal popruhy a plachtu. Bylo mu jedno, co se stane, až vyjde najevo, že tam vlezl. Byl příliš starý na to, aby měl strach. Celý život snil o chvíli, která nyní přišla. Nemohl čekat, až dorazí do cíle. V podstatě neměl žádnou záruku, že Carr dodrží slovo.

Carr ho chtěl poslat zpátky, ale Mil erovi se podařilo uklidnit ho. Znal Carra, protože ho sám vybral jako svého nástupce v tajné službě. Byl to velmi dynamický a odvážný člověk, který neváhal jednat nekompromisně, pokud to bylo nutné. V

hangáru na něho Carr dlouho hleděl, až se nakonec rozhodl, že Mil er smí letět v C-17. Jako bývalý ředitel tajné služby neměl Mil er právo být při tom, zasahovat do toho nebo klást požadavky, a to věděl. Věděl však také, stejně jako Carr, že okolnosti tohoto případu jsou výjimečné.

Hukot motorů šel Mil erovi na nervy a byl poměrně vyčerpaný, když se mu podařilo vyříznout díru do plachty natažené přes zadní část letadla. Vklouzl dovnitř, rozsvítil baterku a osvítil záď letadla. Jeho pohled okamžitě ulpěl na šedých pytlích na těla úplně vzadu. Byly dva a půl metru dlouhé a poměrně široké, zapínaly se na zdrhovadlo. Ležely na podlaze vraku a byly nepopsané. Mil er si klekl a rozepnul nejbližší pytel.

Když ho otevřel, spatřil bílou tvář ne úplně mladého muže, který měl na sobě německou uniformu. Zavřené oči, tmavomodré rty, špičatý nos a husté vlasy. Mil era by nepřekvapilo, kdyby mrtvola náhle oživla, a najednou měl strach z toho, že najde svého bratra. Strach z toho, že spatří tvář, kterou znal tolik let, neživou, bledou a chladnou.

Váhavě rozepnul druhý vak, ale ani v něm jeho bratr nebyl.

Když rozepínal třetí vak, už si nebyl jistý, zda vůbec chce pokračovat. Položil baterku tak, že svítila na vak, a přinutil se pytel rozepnout. Zip se zadrhl. Všiml si, že není dopnutý, ale škvíra byla příliš malá na to, aby mohl nahlédnout dovnitř. Trhl vší silou a zip se uvolnil. Dokázal ho posunout dál, potom se však znovu zadrhl. Teprve po několika pokusech zase povolil.

Když pytel otevřel, naskytl se mu pohled, při kterém se mu rozbušilo srdce. Ve slabém svitu baterky a zcela zabrán do svých vzpomínek věřil, že vidí svého bratra. Byl takový jako před půlstoletím.

Rty měl červené a tváře zrudlé, ale jinak byla jeho pleť velmi bledá. Na okamžik podlehl halucinaci a přemýšlel, zda si jeho bratr od jejich posledního setkání nechal narůst vlasy.

Potom si však uvědomil, že tu tvář nezná, ani ty rty, nos nebo tvar obličeje. To nebyl jeho bratr. Zcela určitě.

Miller sebou vyděšeně trhl, když mrtvola náhle otevřela oči a pohlédla na něho.

„Co jsi zač, dědo?“ řekla Kristin a posadila se.

38

Když se Kristin ve stanu na Vatnajökullu probrala a spatřila před sebou Júlíův obličej, chvíli jí trvalo, než pochopila, co se stalo, než si vzpomněla na hororovou scénu, která se odehrála těsně předtím, než omdlela.

„To jsem já, Júlíus,“ řekl muž, který ji držel v náručí. „Jsem sám,“ dodal. Šeptal jí to do ucha. Kvůli ohlušujícího hluku venku, o němž nevěděla, co znamená a co ho způsobuje, skoro nerozuměla, co jí říkal. Ten hukot jí pronikal až do morku kostí, vyvolával vlny, které v ní pulzovaly jako tlukot srdce.

Náhle si vzpomněla na Stevea.

Vzepjala se, vymanila se z Júlíovy náruče a pohlédla na Stevea, který ležel ve sněhu a hleděl na ni mrtvýma očima.

Júlíus se ji snažil zastavit, ale ona na něho křičela a bila ho, dokud ji nepustil. Její křik zanikl v rachotu vrtulníku, který se se zahalenou přední částí Junkersu zvedal z ledu. Na několik vteřin ten rachot přehlušil všechno ostatní.

Kristin se připlazila ke Steveovi a otočila ho na bok. Vzala ho do náruče a kolébala ho.

Júlíus pohlédl na muže, kteří ve vchodu do stanu napjatě pozorovali vrtulník. Věděl, že se každou chvíli vrátí.

Moc nechybělo a Pavehawk nedokázal vzlétnout. Nějakou dobu to vypadalo, že těžký náklad neunese. Tato část Junkersu zřejmě nebyla dostatečně dobře vysekaná z ledu a muži ve vchodu upřeně hleděli na boj vrtulníku s nákladem.

Nikdo si Júlía a Kristin nevšímal. Neúspěšně se snažil odtrhnout ji od Stevea. Řval jí něco do ucha, ale vůbec nereagovala. Sklonil se k ní a fackoval ji, dokud nepřestala křičet. Pustila Stevea a opatrně ho položila na led. Zdálo se, že si vůbec nevšimla, že kolem bylo všechno od krve.

Přinutil ji vstát a ona šla za ním jako v transu. Když však chtěl vylézt dírou ve stěně ven, znovu se vzpamatovala a začala se bránit, takže Júlíus málem ztratil rovnováhu.

Nechtěla utíkat. Pochopila, že vrtulníky právě odvážejí důkazní materiál. Slyšela, jak Ratoff řekl Simonovi, že těla mají být odnesena do zádě letadla, aby vrtulníky mohly odvézt všechno naráz. Pak by ti svinští Amíci mohli všechno popřít, až by vznikl rozruch kvůli vojákům na ledovci. Jakmile by odvezli důkazy, mohli by říkat cokoli.

Kristin to nemohla za žádnou cenu připustit, na to se toho stalo příliš mnoho. Stevea zavraždili před jejíma očima.

Hekticky se rozhlížela a pak v rohu, kde ležela těla, spatřila prázdný pytel na těla. Upozornila na to Júlía, ale ten jí nerozuměl a ještě stále ji chtěl odvléct ze stanu. Bránila se, ukázala na sebe, naklonila se k Júlíovi a zařvala: „Pomoz mi do toho pytle.“

Nechápavě na ni hleděl a vrtěl hlavou.

„To vůbec nepřipadá v úvahu,“ zvolal.

Vytrhla se mu, rozběhla se k prázdnému pytli a otevřela ho.

Júlíus si náhle uvědomil, že ztratili příliš mnoho času a že teď jde jen o to, zachránit Kristin. Přiskočil k ní a povedlo se mu stáhnout zip. Pomohl jí dovnitř a zase zip zapnul, nechal však kousek otevřený. Potom přitáhl vak k ostatním pod plachtu.

Rachot vrtulníku pomalu utichal. Júlíus se otočil a právě chtěl dírou ve stěně stanu vylézt ven, když tu muži ve vchodu přestali sledovat vrtulník a otočili se. Júlíus už byl u stěny, ale nepokoušel se utéct, když za sebou uslyšel volání vojáků.

Teprve když Kristin vlezla do pytle, pomyslela na Júlía.

Nepřemýšlela o tom, co s ním bude. Myslela jen na sebe a na to, že Amíkům nesmí dovolit zmizet s kořistí. Neměla ani čas přemýšlet o tom, jak bylo možné, že se velitel družstva horské služby dostal do stanu. Proč jen Júlíus? Kde byl zbytek družstva?

Hukot vrtulníku už se ozýval jen vzdáleně a Kristin slyšela, jak příslušníci speciálních jednotek řvou na Júlía. Simon, pomyslela si Kristin. Takže ještě byl ve stanu.

Slyšela, jak Júlíus vysvětluje, že je neozbrojený. Zabloudil a náhodou se dostal do tohoto stanu. To byla velmi nedůvěryhodná lež, to jí bylo jasné.

„Kde je ta hloupá husa?“ zařval Simon.

„Sjálfur geturdu verid stelpu fífl,“ odpověděl Júlíus islandsky.

„Co?“

„Omlouvám se, jakou hloupou husu jsi myslel?“ řekl Júlíus anglicky.

Kristin slyšela, jak Simon volá posily. Přikázal vojákům, kteří tam stáli, aby pročesali tábor. Slyšela, jak Júlía udeřil pažbou zbraně do spánku a jak se ten skácel na led. Pak do stanu přišli další vojáci, zvedli ji a ona věděla, že ji nesou pryč.

Velký vak na těla měl na všech čtyřech rozích úchyty. Vojáci ho zvedli a rozběhli se k vraku, následováni kolegy, kteří nesli další vaky. Ležela na zádech a nehýbala se. Byla tak strnulá, jak to jen šlo. Škvírou, kterou Júlíus nechal otevřenou, dovnitř pronikal slabý svit. Po cestě k vraku letadla nad sebou viděla hvězdami posetou oblohu.

Hodili ji na podlahu Junkersu a po chvíli zmizel i ten slabý svit, který dovnitř pronikal nedopnutým zdrhovadlem. Opět se ozval nesnesitelný rachot vrtulníku, teď přímo nad ní. Házelo to s ní sem a tam, když se záď letadla uvolnila z ledu a pak se houpala ve vzduchu.

Kristin se pokusila otevřít zdrhovadlo a povedlo se jí stáhnout ho o pár centimetrů, pak se však zadrhlo. Snažila se, ale nešlo to. Dýchat mohla, ale byla tam naprostá tma.

Téměř nezaregistrovala, že Pavehawk svůj náklad složil na zem, načež byl odvezen do C-17. Pokoušela se představit si, co se kolem ní děje. Když se stroj rozjel po přistávací dráze a vzlétl, uvědomila si, že je v letadle. Měla ten zvláštní pocit v žaludku, který se jí zmocnil vždycky, když letěla. Tlumený hukot motorů svědčil o tom, že ji čeká delší cesta, než si myslela. Ještě stále byla v zimní kombinéze, která ji dokázala poněkud zahřát, ale i tento tlustý oděv zmohl jen málo v tom mrazu, který nyní pronikal i do vaku. Když si byla jistá, že nikdo není poblíž, pokusila se znovu otevřít zip, ale bez úspěchu. Zadrhl se a Kristin začala přemýšlet, jestli se odtud někdy dostane. Odřela si při tom prsty a už se začala smiřovat s tím, že tam zmrzne, když náhle uslyšela nějaký hluk a škvírou spatřila světlo. Chtěla volat o pomoc, ale pak ji napadlo, že by to mohl být Ratoff.

Slyšela astmatické sípání a hekání, když se ten neznámý přiblížil. Náhle začal trhat zipem jejího vaku, a když se mu povedlo ho rozepnout, Kristin zavřela oči a nedýchala, dokud to jen šlo. Když je otevřela, klečel nad ní Miller. Ve tváři se mu zračilo zděšení.

39

„Ježíši,“ vykřikl Mil er a ucouvl, když viděl, jak se Kristin narovnala. Nevěřil svým očím.

„Kdo jste, sakra?“ zeptala se Kristin, ještě než se starý muž vzpamatoval. „Kde to jsem? Kam to letadlo letí?“

„Kdo jste?“ zeptal se Miller nechápavě. „Co tu děláte? Co se to tu vlastně děje?“

„Zavraždili jste mého přítele na ledovci,“ vyhrkla Kristin.

Vylezla z vaku, vstala a zamračeně pohlédla na starého muže.

„Můj bratr je těžce raněný,“ dodala. „Teď chci konečně vědět, co se děje. O co jde?“ vykřikla. „Co se to tu děje? Co je na tom letadle tak důležité, že jste ochotní kvůli němu vraždit? Proč vlastně? O CO JDE, KRUCI?“ křičela na Mil era.

Moc nechybělo a málem ho kopla, ale pak se vzpamatovala. Hleděla na něho planoucím pohledem a Mil er tam jen strnule stál. Takto uplynulo několik vteřin, než se opět probral. Svaly v jeho tváři a v celém těle se uvolnily. Miller se poněkud vzpamatoval ze šoku a posadil se na jednu ze dvou beden se zlatem, které byly v Junkersu. Viděla na ní hákový kříž.

„Prosím vás, řekněte mi, proč má to letadlo pro vás takový význam,“ řekla. Pak znovu dostala strach.

„Kde je Ratoff?“ řekla a rozhlédla se.

„Ratoff tu není,“ odpověděl Mil er.

„Kde je?“

„Tady ne.“

„Kde potom?“

„To nevím.“

„Ten hnusný zabiják,“ vyhrkla islandsky. „Ten Bohem zatracený, odporný zabiják! A kdo jste vlastně vy? Kde vůbec jsme?“

„Jsme na palubě dopravního letadla C-17 amerických ozbrojených sil a letíme nad Atlantikem,“ řekl Mil er klidným hlasem. „Starého člověka, jako jsem já, se nemusíte bát.

Pokuste se uklidnit.“

„Vy se uklidněte. Kdo jste?“

„Jmenuji se Miller,“ odpověděl.

„Mil er?“ opakovala. Nejasně si na to jméno vzpomínala.

„Vy jste ten, o kom mluvil Jón?“

„Jón?“

„Ten farmář! Jón. Dva bratři na ledovci! Jón!“

„Přesně. Ano, to jsem já. Vy znáte Jóna?“

„Vyprávěl nám o vás. Steveovi a mně.“ Selhával jí hlas, ale vzpamatovala se. „Byl jste v první expedici, měl jste v tom letadle bratra nebo tak. Vy jste ten Mil er?“

„Hledal jsem ho, když jsem…“

„Vy hledáte svého bratra?“

„Ano.“

„On je v jednom z těch vaků?“

Miller mlčel.

Neměl tušení, kdo je ta žena, která vylezla z pytle, ale podle toho, jak vypadala, ji nesměl dál děsit. Musel ji uklidnit, musel si získat její důvěru. Nevěděl o ní nic, nevěděl o hrůzných okamžicích, které prožila, o útěku před profesionálními zabijáky, o jejím pátrání po odpovědích. Po nějaké době se mu podařilo dostat z ní, co se stalo. Když poznala, že jí z jeho strany nehrozí nebezpečí, že chce slyšet její příběh, že chce vědět, kdo je a jak se dostala do vaku v Junkersu, byly všechny přehrady prolomeny. Naslouchal jí, když vyprávěla o svém bratrovi, o jejich posledním rozhovoru, o tom, že mluvil o letadle a vojácích a že ho později našli v ledovcové trhlině, těžce zraněného, o tom, že krátce po tom telefonátu u ní zazvonili mormoni, kteří se ji pokusili zavraždit a kteří mluvili o spiknutí, o tom, že se bála policie, že nejdřív jela na základnu a poprosila o pomoc Stevea, že na ni v Reykjavíku stříleli a že Jón jim ukázal cestu na ledovec, o tom, že tam padli do spárů Ratoffovi, který před jejíma očima zavraždil Stevea. Steve byl mrtvý. Steve, mrtvý. Kvůli ní. Byla to její vina.

„Proč?“ zeptala se zoufale. „Proboha, proč?“

Miller na ni dlouho hleděl. Nyní byla o něco klidnější, seděla naproti němu na druhé bedně, na které byl taky hákový kříž, a on jen kroutil hlavou.

„Ten Steve pracoval na základně?“

„Ano.“

„A oni ho zastřelili?“

„To bylo kvůli mně. Bylo to něco osobního, bylo to úplně nepochopitelné. Ratoff řekl, že chce, abych měla vzpomínku, a pak Stevea zastřelil. Vůbec pro to neměl důvod, udělal to jen proto, aby mě ranil. Steve pro něho nehrál žádnou roli.

Povězte mi, o co vlastně jde?“

Miller na ni dlouho hleděl.

„Bude lepší, když to nebudete vědět,“ řekl. „Nic vám to nepřinese, když se to dozvíte. Věřte mi. Nepomůže vám to.“

„A vy víte, o co se jedná?“

„Částečně ano. Můj bratr přišel o život v souvislosti s jednou operací, která byla uskutečněna ke konci války a o které dnes nikdo nechce nebo nesmí nebo by neměl vědět.

Ani vy. Nikdo.“

„Jak to, že jste si tak jistý?“

„Věřte mi. Postarám se o to, abyste se v pořádku vrátila na Island. Postarám se o to, aby se vám nic nestalo, ale pro všechny, včetně vás, bude nejlepší, když se toho pátrání vzdáte. Namísto toho byste se měla pokusit na všechno zapomenout. To nebude jednoduché, to je mi jasné, ale pro všechny to bude nejlepší.“

„I pro Ratoffa?“

„S výjimkou Ratoffa. Lidé jako on jsou někdy užiteční, ale nikdy je nemáme plně pod kontrolou.“

„Řekl jste, že jste ho hledal, když jsem vás tak vyděsila.

Myslel jste tím svého bratra? Je v některém z těchto vaků?“

„Letěl v tom letadle,“ řekl Miller jakoby sám pro sebe. „Za války byl vyslán na nepřátelské území, do Berlína, odkud měl odletět tím zatraceným letadlem. To já jsem ho tam poslal.

Chtěli jsme se setkat v Reykjavíku a pak společně letět přes Atlantik, do Argentiny. Zlato v bednách, na kterých sedíme, mělo usnadnit vyjednávání. Slíbili jsme jim ho ještě víc.

Všechno to židovské zlato mělo sloužit k podplacení vlády v Buenos Aires.“

Kristin na něho chvíli hleděla. Musela postupovat opatrně.

„Co byl Napoleon?“ zeptala se. „Kdo byl Napoleon? O co šlo při Operaci Napoleon?“

„Kde jste slyšela o Operaci Napoleon?“ zeptal se Mil er, který nedokázal zakrýt svůj úžas.

„Viděla jsem ty papíry u Ratoffa,“ zalhala Kristin. „Určitě pocházely z toho starého letadla. Viděla jsem to jméno.

Myslím, že pocházely od Němců.“

„Nevím všechno,“ řekl Miller.

„Pojďme hledat vašeho bratra,“ řekla Kristin, která jen stěží dokázala zkrotit svou zvědavost. Nejraději by Mil era chytila a cloumala jím, dokud by jí neřekl, co o tom letadle, Němcích a Napoleonovi ví. Cítila však, že musí postupovat takticky, pokud z něho chtěla dostat pravdu, kousek po kousku. Teď, když byla pravdě tak blízko, by netrpělivost nikam nevedla. Přesto neměla moc času. Ratoff musel být někde poblíž a s ním možná i jeho pochopové. Byla v letadle, které letělo přes Atlantik, a neměla sebemenší šanci uniknout. Ten starý muž znal řešení hádanky. Musela si získat jeho důvěru, možná mu musela dát ještě trochu času. Řekl, že ji může ochránit, ale na to se nemohla spoléhat.

Miller na ni pohlédl, souhlasně přikývl a pak se oba sklonili k vakům. V posledním z nich našel Mil er svého bratra. Kristin otevřela zdrhovadlo a spatřila tvář muže, kterému nemohlo být víc než pětadvacet let. Ustoupila a podala baterku Millerovi.

Sklonil se k tělu svého bratra a prohlédl si jeho tvář. Po všech těch letech ho našel.

Kristin si ho prohlížela. Udivilo ji, jak dobře bylo tělo zachované. Ledovec s mrtvými zacházel vlídně, nikde nebyl ani šrám. Tvář byla naprosto bledá, kůže připomínala průsvitný, bílý papír. Muž měl výraznou tvář s vysokým čelem, úzkým obočím a vystouplými lícními kostmi. Měl zavřené oči a klid, který byl v té tváři, připomněl Kristin fotografie mrtvých dětí, které viděla v jedné knize. Na těch snímcích vypadaly jako porcelánové panenky. I tato tvář byla jakoby z porcelánu.

Dopadla na ni slza.

„Konečně,“ zašeptal Mil er.

Kristin se k němu otočila.

„Měl jen třiadvacet let,“ řekl.

40

Náhle jí začal vyprávět o sobě a Kristin naslouchala. Bylo několik stupňů pod nulou, ale už jí nebyla zima. Vůbec si chlad neuvědomovala, protože v hlavě měla něco jiného. Místo, kam ji Ratoff bodl dlátem, hrozně bolelo, ale nevěřila, že to bude vážné zranění. Rána silně krvácela, ale nebyla velká a krvácení mezitím ustalo.

Bratři se po útoku na Pearl Harbor v prosinci 1941

dobrovolně přihlásili do armády, ale nemohli sami rozhodnout, kde budu nasazeni. On byl přidělen k vojenské tajné službě, která měla sídlo ve Washingtonu, ale jeho bratr se dostal k letectvu a cestoval po celém světě. Byl například i v Reykjavíku a létal přes Island a Grónsko.

Udržovali spolu spojení, pokud to v těch časech jen bylo možné. Jeho bratr byl válkou dotčen mnohem víc než on a Miller si o něho dělal starosti. Za války se s ním setkal jen dvakrát, jednou v Londýně a podruhé v Kodani, kde ho pověřil touto misí. Často si psali a těšili se, až budou po skončení války znovu spolu.

Pro tuto misi bylo potřeba pilota z řad spojenců, někoho, kdo byl obeznámený s touto trasou a mohl navázat spojení s leteckými dispečery západních spojenců na ostrově. Nejprve měl letět na Island a pak přes Atlantik. Mil erův bratr touto trasou létal často, proto navrhl jeho. Stalo se to v posledních měsících války a Miller věřil, že to je v zájmu jeho bratra, když ho dostane z bezprostředního válečného dění. Chtěli se setkat v Reykjavíku a společně letět do Jižní Ameriky, kde chtěli strávit pár dnů dovolené.

Miller nevěděl, kdo tento plán vymyslel a kdo ho prosadil, o tom, které vojenské orgány za to byly zodpovědné, ani nemluvě. Každý, kdo do něj byl zapojen, se dozvěděl jen část pravdy. Cíl znalo jen několik vyvolených v ozbrojených silách.

Miller jen prováděl rozkazy a svědomitě připravoval tu část mise, za kterou byl zodpovědný. Nevěděl, o čem západní spojenci s Němci vyjednávali nebo kdo byl u jednání v Berlíně, to se ukázalo teprve později. Původní plán předpokládal, že Němci poletí v jednom z ukořistěných amerických letadel, ale to z nějakého důvodu nevyšlo, takže bylo rozhodnuto přemalovat Junkers Ju 52 barvami spojenců.

Dva dny předtím, než měl bratr odletět s německou delegací z Berlína, dorazil Miller spolu s dalšími příslušníky vojenské tajné služby do Reykjavíku. Bydleli v hotelu Borg.

V Reykjavíku se to jen hemžilo vojáky, ale nebyli s nimi v kontaktu a drželi se v pozadí. Prohlédli si letiště v Reykjavíku, které postavili Angličané. Letoun měl v Reykjavíku zůstat tři hodiny, měl tam natankovat a nabrat zásoby a pak letět dál.

Předpověď počasí pro následující dva dny byla dobrá, ale pak byla povětrnostní situace nejasná. Trasa přes Island byla jen jednou z mnoha, které pro operaci připadaly v úvahu.

Vyjednávání v Berlíně se protahovala. Mil er nevěděl proč.

Harmonogram byl pevný, bylo nutné přesně ho dodržet, jinak by všechny plány přišly vniveč. Po odletu z Berlína se nad jihem ostrova vytvořila velká tlaková níže, která se pohybovala na jihovýchod, přičemž tlak rychle klesal. Letecký dispečink v Prestwicku ve Skotsku o letounu slyšel naposledy čtyři hodiny po odletu z Berlína, to se nacházel na severu Skotska. Pak bylo spojení přerušeno a o osudech letadla nebylo nic známo, dokud do Höfnu v Hornafjörduru nepřijeli dva bratři a neoznámili, že viděli letadlo, které letělo nízko a které se vší pravděpodobností havarovalo na ledovci.

Když se přerušilo rádiové spojení s letadlem, hned o tom Millerovi dali vědět. Tušil, že letoun se zřítil. Prostě to cítil.

Přesto většinu času strávil na letišti a doufal, že se jeho bratr ozve, ale marně. Dny plynuly a špatné počasí, které panovalo nad jihovýchodním Islandem, zavládlo i nad Reykjavíkem. Byl to hrozný nečas, psa by nevyhnal. Mil er předpokládal, že letoun se zřítil do moře nebo se vrátil do Skotska a tam havaroval. Ještě stále však choval slabou naději, že jeho bratr havári nějak přežil a že se ozve. To se ovšem nestalo.

Jakmile vojenské velení v Reykjavíku obdrželo zprávu o letadle u Vatnajökul u, byl Mil er pověřen velením nad pátrací akcí. V době, kdy bylo letadlo postrádáno, se neustále pohyboval mezi hotelem Borg a letištěm a myslel na osud letadla s bratrem na palubě. Přitom nemohl nic dělat a byl odsouzen k nečinnosti. Brzy museli zpátky do Washingtonu a pro Millera to byla hrozná myšlenka, nevědět, co se stalo s jeho bratrem. Když došlo hlášení z Höfnu, ožil. Okamžitě mu bylo jasné, že to je jeho bratr. Dokonce ještě mohl být naživu, ačkoli dobře věděl, že ta pravděpodobnost je malá.

Přinejmenším mohl domů přivézt jeho tělo.

Miller však tuto zimní zemi neznal. Kvůli další vichřici, která se přihnala k jihovýchodu ostrova, byl let do Höfnu vyloučen.

Navíc se ukázalo, že do Höfnu se nelze dostat po zemi, protože na jižním pobřeží byly nebezpečné, nepřemostěné ledovcové řeky, které tekly po obrovských nesjízdných písečných lavicích. Museli tedy jet severem, kolem celého ostrova, což trvalo mnohem déle. Krom toho byly silnice ve špatném stavu. Velitel amerických okupačních sil na ostrově, generál Cortlandt Parker, mu dal k dispozici své nejlepší lidi, z nichž někteří se na podzim zúčastnili cvičení na Eiríksjökul u.

Většina z nich však neměla zkušenosti se zimními výpravami.

Při cestě na ledovec se řídili vyjetými kolejemi a často se museli prokopávat sněhem. Cesta severní trasou kolem ostrova pro Mil era znamenala utrpení.

Ve východních fjordech se počasí i stav vozovek zlepšily.

Když konečně čtvrtého dne dorazili do Höfnu, vydal se Mil er k bratrům, kteří letoun viděli jako poslední. Oba byli velmi ochotní pomoci a dali mu důležité rady pro pátrání na ledovci.

Varovali ho však, aby si nedělal příliš velké naděje. Millera překvapilo, jak jednoduchý byl výstup na ledovec, přes masy sněhu, které v posledních dnech napadly. Bratři mu ukázali směr, kterým podle jejich názoru Junkers letěl. Doprovodili ho na ledovec, půjčili mu koně a poskytli mu veškerou myslitelnou pomoc. Spřátelili se.

Všechno však bylo zbytečné. Miller poznal, co si bratři o jeho úkolu myslí, jakmile si s nimi poprvé promluvil a přednesl jim svou prosbu. Viděl pohledy, které na sebe vrhali. Ledovec byl systematicky prohledáván. Vojáci se rozdělili a šli v řadě vedle sebe. Tři metry dlouhými tyčemi šťouchali do sněhu, ale nic nenašli. To jediné, co nalezli, byl ráfek kola, všechno ostatní ledovec spolkl.

V den, kdy Mil er nařídil pátrání přerušit, šel sám mnohem dál, než kam se doposud dostali. Ještě jednou se tam porozhlédl a pak se vrátil ke svému družstvu, které už sestupovalo. Bylo hezky, panovalo bezvětří a svítilo slunce.

Obloha byla azurová, a kam až oko dohlédlo, všude byl ledovec. Přes vážnost situace tato divoká krása přírody Mil era fascinovala. Na tyto chvíle myslel často, když vzpomínal na Island.

Nedokázal se ubránit myšlence, že toho dne stál přímo nad svým bratrem, který v těch chvílích někde hluboko pod ním v ledu, uvězněný v letadle, umíral hladem a mrazem.

41

Když Mil er dokončil své vyprávění, chvíli seděli a mlčeli.

Jednotvárný hukot motorů měl na Kristin uklidňující účinek a její ztuhlé svaly se postupně uvolnily. Pozorovala bratry, kteří se po těch letech setkali, jeden ještě tak mladý, druhý poznamenaný životem, bojem a stářím.

„Takže vám při vašem pátrání šlo o vašeho bratra i o Operaci Napoleon?“ zeptala se Kristin, která se pokoušela Millera přimět mluvit. Musela se dozvědět, proč byl ten stroj tak důležitý, musela ho přesvědčit, že ví víc, než tušil. Miller vzhlédl od svého bratra a nějakou dobu na ni hleděl. Pak se rozhodl.

„Napoleon na palubě toho letadla nebyl,“ řekl stejným klidným tónem a Kristin se ve tváři objevilo napjaté očekávání.

„Kde tedy byl?“ zeptala se.

„To nevím,“ řekl Miller a opět pohlédl na svého bratra.

„Nevím, kde přistál. Nejsem si ani jistý, jestli si na to ještě někdo vzpomene.“

Chvíli mlčel a Kristin čekala.

„Musíš to pochopit, o Operaci Napoleon věděl jen uzavřený okruh osob,“ řekl Miller. „Já jsem například ten text vůbec neznal, nikdy jsem nevěděl, co v něm bylo, protože jsem jeho obsah znal jen z doslechu. Byl jsem jenom malé kolečko v soukolí, poslíček, kterého vyslali provést jeden důležitý úkol.

Tak jako můj bratr.“

Miller opět chvíli mlčel.

„Myslím, že tu operaci zahájila skupina amerických generálů v Evropě. Nevím, kdy a kde ten nápad vznikl nebo kdo se ujal iniciativy, ale byla zahájena jednání s Němci. Od chvíle, kdy bylo jisté, že Němci prohrají válku, se spekulovalo o tom, jak by se mělo pokračovat. Jak by Evropa měla být rozdělena mezi Rusy a západní spojence na vojenské zóny.

Když se blížil konec války a Rusové okupovali celou východní Evropu, vážně se diskutovalo o tom, zda by se neměla vést ofenzíva směrem na východ, zda by se nemělo dokončit to, co se Němcům nepodařilo. Mnozí byli toho názoru, že vpád do Ruska je nevyhnutelný a že je nutné uzavřít příměří s Němci a společně bojovat proti Rudé armádě. Generál Patton o tom jako jediný mluvil na veřejnosti, ale nikdo ho nebral vážně.

Lidé už měli války dost, chtěli mír. Pochopitelně.“

Miller se opět odmlčel.

„No a co?“ zeptala se Kristin netrpělivě. „Všichni přece o těchto úvahách vědí. Znám je, nedávno psali v britských novinách o tom, že Churchill zvažoval plány útoku na Rusko, hned po zhroucení Německa.“

„Operace Unthinkable, tak se tomu říkalo,“ dodal Mil er.

„Přesně. A to se přece už dávno ví. To přece nemůže být to tajemství, které skrýval ten Junkers a kvůli kterému byli lidé ochotní mučit a vraždit. To už je přece pasé.“

„Z pohledu dějin je to velká otázka,“ řekl Mil er. „Rozdělení Evropy. Studená válka. Závody ve zbrojení. Vietnamská válka.

Mohli jsme tomu všemu zabránit? Porazili jsme Japonce. Dnes jsou hospodářskou velmocí. Stalo by se to samé s Ruskem?“

Teď už začíná fantazírovat, pomyslela si Kristin.

Vytautas Carr seděl v letadle vepředu a kvůli hluku motorů Ratoffův křik neslyšel. Věděl, že Ratoff kapituloval. Nikdo nemohl vydržet mučení, ani takoví tvrdí a chladnokrevní chlápci, jako byl Ratoff. Jenom to trvalo o něco déle. Nevěděl, co s ním udělali. Nechtěl to vědět, nechtěl znát detaily. Byli v časové tísni a Ratoff nemohl očekávat slitování. Bylo zbytečné bránit se. Nikdo to nevěděl lépe než Ratoff sám.

Carr hleděl do temnoty. Chtěl odejít do důchodu, až bude po všem. Toto byla jeho poslední akce a připadalo mu, jako by celý svůj život čekal na to, až ji bude moct dovést do konce. Až udělá tečku za touto marginálií z války, která upadla do zapomnění a která už nikoho nezajímala.

Přišel jeden z jeho lidí a sklonil se k němu.

„Hotovo,“ řekl.

„Žije ještě?“ zeptal se Carr.

„Jak se to vezme,“ odvětil muž.

„Už jste zařídili, aby ty spisy byly zajištěny?“

„To nebude problém. Jsou na cestě na naši základnu v Keflavíku.“

„Co?“

„Zařídili jsme to tak, že konvoj bude zastaven a spisy zničeny. To je přece to, co jste chtěl.“

„Správně.“

„Co máme udělat s Ratoffem?“

„Už ho nepotřebujeme.“

„Máme jeden nápad.“

„Nechci znát podrobnosti. Udělejte to, co musíte.“

„Musíme zapnout válečky a otevřít zadní rampu.“

„Obraťte se na piloty.“

„Takže to by bylo.“

„Pytle s těly. Zkontrolovali jste pytle s těly?“

„Ne.“

„Možná to ani není nutné. V nákladovém prostoru je taková zima, že těla neutrpí. Ne že by to hrálo nějakou roli, možná tak ještě pro Mil era.“

Carr se odmlčel.

„Kde je Miller?“ zeptal se potom.

„Nemám tušení. Myslel jsem, že je tady u vás.“

„Ještě před chvílí tu byl. Najděte ho.“

„Ano, pane. Mimochodem, kontroloval jsem ty pytle, když je nakládali do letadla, jsou tu všechny, sedm pytlů.“

Carr mlčel a hleděl do temnoty. Muž chtěl odejít.

„Sedm?“ zeptal se Carr.

„Ano, pane, sedm.“

„Chtěl jste říct šest.“

„Ne, je jich sedm.“

„Ale na ledovci přece bylo jen šest těl. Mělo jich být sedm, ale jedno nenašli. Těch vaků musí být šest.“

„Je jich sedm, pane.“

„Ale to není možné. Proč sedm? To prostě nesouhlasí.“

„O tom nic nevím, pane, vím jen, že jsem těch pytlů napočítal sedm.“

„To byla druhá schůzka s nacisty,“ řekl Miller a pohlédl na svého bratra. „Šlo o to, otestovat tu leteckou trasu a dostat pryč bedny se zlatem a pár nácků z vyjednávací komise. Ty dvě bedny sloužily jen k tomu, aby se to celé usnadnilo. Museli se dohodnout na nějakém místě v Argentině.“

„Kdo?“

„Nacisté.“

„Oni byli na útěku?“

„Všichni chtěli utéct. Všichni to byli ubozí zbabělci.“

„Hodně jich uteklo do Jižní Ameriky,“ řekla Kristin a pokusila se z Mil era dostat víc. V žádném případě se necítila být Millerem ohrožená a úplně zapomněla, kde je. „Adolf Eichmann, toho přece chytili v Argentině.“

„Eichmanna jsme jim nechali,“ řekl Miller.

„Co tím myslíte?“

„Navedli jsme je k němu.“

„Počkejte, co to říkáte?“ Kristin na něho pohlédla.

„Přihráli jsme jim Eichmanna do rukou,“ opakoval.

„Přihráli do rukou?“

„Ti Izraelci jsou nezdolní. Před těmi se nic neutají. Když už toho vyčmuchali příliš mnoho, naaranžovali jsme to tak, aby stopa vedla k Eichmannovi. S tím se spokojili. Bez naší tajné služby by ho nikdy nenašli.“

„Stopa…?“

„Němci nebyli v takové pozici, aby si mohli klást podmínky.

Byli jednoznačně poraženi a bylo jen otázkou času, kdy válka skončí. Obávali se, že Rusové dobudou Berlín. Mnozí se chtěli v posledních měsících války přidat na naši stranu, pokud bychom byli ochotní bojovat proti Rusům.“

„Stopa k Eichmannovi?“ řekla Kristin jakoby sama pro sebe.

„Ale na čí stopě potom byli?“

„Jeden švédský hrabě byl prostředník mezi námi a nacisty,“

řekl Mil er, aniž by odpověděl na její otázku. „Jmenoval se Bernadotte. Možná to byl on, kdo přišel s tím nápadem a přednesl ho v nejužším kruhu. Nebo to vymysleli nacisté.

Himmler chtěl uzavřít příměří se západními spojenci a pak chtěl bojovat proti komunistům; počítal s tím, že se stane předsedou vlády. Churchill nechal vypracovat plány útoku na Rusko s pomocí Němců. A z toho zřejmě vznikl tento nápad.

Nacisté si nemohli klást podmínky příměří, ale mohli přinášet návrhy. Nevěřím, že ta iniciativa vzešla od generálů, ale když o tom nápadu přemýšleli, vůbec se jim nezdál tak absurdní a scestný. A měli historický vzor, Napoleona.“

„Co s tím má co společného Napoleon? Proč Napoleon?“

„Víc říct nemůžu, už tak jsem toho řekl příliš.“

„Víc? Neřekl jste vůbec nic!“

„Vůbec nic nevím. Nikdy jsem ten spis neviděl.“

„O čem to mluvíte?“

„Spis o Operaci Napoleon. Nikdy jsem ho neviděl. Nevěděl jsem, v čem přesně ten plán spočíval.“

„Kdo byl jeho autorem?“

„Víc vám nemůžu říct a vy to ani nechcete vědět, věřte mi.

Nechcete vůbec nic vědět. Nikdo to nechce vědět. Už to nehraje roli. Všechno je pohřbeno a zapomenuto.“

„Co?“

Miller mlčel a hleděl na svého bratra. Kristin v jeho očích viděla slzy. Nejraději by ho chytila a cloumala jím tak dlouho, dokud by neřekl, co ví. Nechápala, o čem vlastně mluvil.

Neustále uhýbal a ona už ztrácela trpělivost.

„Jak dopadl Napoleon?“ řekl Miller náhle.

„Dopadl…?“

„Uvažujte, co se stalo s Napoleonem.“

„Co se stalo s Napoleonem? Zemřel izolovaný v exilu na ostrově Svatá Helena, to přece ví každý.“

„Přesně to samé tenkrát udělali.“

Kristin na něho šokované hleděla.

„Co to říkáte?“ zašeptala.

„Proto ta operace dostala název Napoleon.“

„Napoleon?“

„Mělo mu být dovoleno, aby si s sebou vzal svého psa.

Německého ovčáka jménem Blondie. Jinak nic. Celý svůj život jsem se tím zabýval, ale nikdy jsem nenašel důkazy. Zda součástí dohod s německým generálním štábem byl slib, že ho nechají naživu. Zda měl být vydán západním spojencům, aby se usnadnilo vyjednávání. Nebo zda došlo k závodu mezi Angličany a Američany na jedné straně a Rusy na straně druhé o to, kdo ho chytí. Nebo zda za tím byly nějaké úplně jiné pohnutky. Vrazit klín mezi spojence, to byla pro Němce poslední naděje. Věděli, že Churchil není přítelem Rusů.“

Miller se odmlčel.

„Můj bratr měl pilotovat letadlo s ním,“ řekl potom.

„Váš bratr?“ zeptala se Kristin.

„Nic o tom nevěděl. Neznal skutečný účel té cesty. Chtěl jsem mu o tom povyprávět při našem setkání, ale k tomu už nedošlo.“

„Ale to je přece groteskní,“ řekla Kristin.

„Ano, groteskní,“ přisvědčil Miller. „Opravdu. Můžete si představit, co by se stalo, kdyby se náhle ukázalo, že jsme mu pomohli utéct a že byl v americkém zajetí?“

„Ale vždyť padl do rukou Rusů.“

„Rusové našli zuhelnatělé tělo jednoho muže, což byl bůhvíkdo, a tyto ostatky pak zmizely.“

„Kam ho odvezli?“

„Nikdy jsem ten spis nečetl. Ve skutečnosti toho vím jen velmi málo. Byly to jen plány.“

„Chcete tím říct, že se nikdy neuskutečnily?“

„Nemám nejmenší tušení. Pokud se to stalo, nic o tom nevím. Nevěřím, že existuje někdo, kdo by měl přehled o celé operaci. Zúčastnění věděli jen to, co vědět museli.“

„Ale zmínil jste Eichmanna. Řekl jste, že jste odpoutali pozornost Izraelců, když jste je navedli na jinou stopu.“

„To je jen můj závěr,“ řekl Miller a Kristin cítila, že se stáhl, že se má na pozoru, protože má za to, že už toho řekl příliš mnoho. Už nechtěl dál mluvit.

„Kam Napoleona odvezli?“

„To nevím. Je to tak, nevím to.“

„Ale odvezli ho na nějaký ostrov.“

„To nevím.“

„Jaký ostrov?“

„To nevím.“

„Čeho se bojíte, Millere?“

Než mohl odpovědět, zhasla baterka a zahalila je černočerná tma. Ve stejném okamžiku se k hukotu motorů přidal další zvuk. Záď se otevřela a byla spuštěna nakládací rampa.

42

Vyčkávali a naslouchali. Ten zvuk neznali. Kristin tápala kolem sebe, pak našla Mil era a řekla, že se jde podívat, co se stalo. Připlazila se k díře, kterou Mil er vyřezal v plachtě, a opatrně vyhlédla ven. Viděla, jak velká nakládací rampa, která uzavírala záď, pomalu klesá a letadlo se díky tomu vzadu otevírá. Byla jasná noc a ve svitu měsíce viděla několik mužů, kteří stáli u otevřené zádi.

Prolezla dírou a slezla na podlahu nákladového prostoru.

Pak se připlížila podél stěny až k oněm třem mužům. V tom hluku nemohla rozumět ničemu, co říkali. Otvorem dovnitř foukal ledový vítr a hukot motorů sílil s tím, jak se rampa otevírala. Plížila se po levé straně nákladového prostoru, téměř až k nakládací rampě. Dávala pozor, aby zůstala ve tmě. Muži stáli blízko ní, viděla jim do tváře, ale byla si jistá, že je ještě nepotkala. Každopádně to nebyl ani Simon, ani Ratoff.

Držela se v bezpečném odstupu. Když už se chtěla vrátit za Millerem, uviděla desku, která se po válečcích posunovala z temnoty.

Na podlaze nákladového prostoru bylo několik pásů ocelových válečků a po jednom z nich se ta deska posunovala. Když přijela blíž, uviděla, že k ní je přivázaný Ratoff. Jako by byl ukřižovaný. Ležel na zádech s roztaženýma rukama. Hleděl na otvor v zádi, ke kterému se pomalu sunul. Od pasu nahoru byl nahý. Byl celý zakrvácený a ve tváři měl řezné rány. Smrt se blížila hlemýždím tempem.

Vší silou škubal provazy, kterými byl přivázaný k prknu, a vzpínal se. Kvůli hukotu motorů nebyly slyšet jeho výkřiky.

Tři muži na zádi si ho nevšímali, jako by pro ně vůbec neexistoval.

Kristin viděla, jak se stáhli dál do nákladového prostoru, když se rampa zcela otevřela. Pozorovala, jak Ratoff jede vstříc jisté smrti, a opět se jí zmocnila nenávist. Cítila bolest v boku a v duchu viděla, jak ho Elías prosí o milost a jak se Steve zhroutil po průstřelu hlavy.

Narovnala se, když se Ratoff přiblížil k ní, zapomněla na všechno kolem, vyšla z úkrytu a přistoupila k prknu. Vanul tam ledový vítr, ona však bez váhání přišla k Ratoffovi a pozorovala, jak sebou škube. Viděla, že mu chybí prsty na rukou, na hrudi mu byl vidět kus masa. Necítila vůči němu žádný soucit.

Ratoff s hrůzou hleděl na otvor, který se pomalu blížil, když k němu přišla Kristin. Jako by to vycítil, pohlédl na ni a zašklebil se. Nechtěl věřit svým očím. Pak sebou trhl a zařval bolestí. Rozkašlal se a zmocnila se ho křeč. Celý se chvěl. A smál se.

„Na Carra nikdo nemá,“ vyhrkl.

Kristin mlčela. Prkno se se skřípěním posunovalo a ona šla za ním.

„Musím… Nejmenuješ se Kristin? Musím říct, že jsi…“

Kristin konec věty neslyšela. Hluk byl ohlušující a Ratoff opět řval bolestí, když se ještě jednou pokusil osvobodit.

„Pomoz mi!“ zvolal. „Prokrista, pomoz mi, Kristin, osvoboď mě! Kristin! Kristin!“

Hleděla na něho, ještě chvíli šla vedle prkna a pak zůstala stát. Necítila už vůči němu hněv ani nenávist. Prkno se posunovalo dál. Hleděla za ním a pak viděla, jak Ratoff zmizel ve tmě. Nakládací rampa se znovu zavřela. Kristin tam stála jako zkamenělá. Nemohla se hýbat a cítila, že je na konci svých sil. Nyní na ni dolehla veškerá ta hrůza. Najednou jí bylo všechno jedno a na zlomek vteřiny přemýšlela o tom, zda by neměla využít příležitosti, zda by taky neměla zmizet v temnotě. Prostě skočit ven.

Hned to však přešlo.

Poté, co se nakládací rampa opět zavřela, už v nákladovém prostoru nebyl takový hluk.

Kristin se otočila a spatřila vysokého, respekt vzbuzujícího staršího muže v uniformě generála. Za ním stáli tři chlápci, které předtím viděla u rampy. Mil er stál po boku muže, který jí podával ruku.

„Kristin, předpokládám,“ řekl Carr.

43

Carr, Kristin a Mil er se posadili do prostoru pro pasažéry.

Kristin nevěděla, kde zůstali ostatní. Nevěděla, kolik lidí je na palubě. Podali jí šálek kávy. Nevzpomínala si, kdy naposledy něco jedla. Možná u Jóna, možná také ne. Neměla tušení, co bylo za den, za týden, za měsíc, jak dlouho už nespala.

Věděla jen, že je v letadle, které letí přes Atlantik. Věděla, že Steve je mrtvý.

„Mil er se mě snažil přesvědčit o tom, že nevíte, co v tom německém letadle bylo,“ řekl Carr. „Trvá na tom, aby váš život byl ušetřen. Myslí si, že na světě je příliš málo Islanďanů.“

„Jak se jmenujete?“ zeptala se.

„To nehraje roli.“

Na Carra nikdo nemá, pomyslela si Kristin. Viděla před sebou Ratoffa, jak jede po válečcích.

„Vy jste Carr?“ zeptala se.

„Akce je ukončena, pokud jde o nás. Právě skončilo závěrečné dějství.“

Ve dveřích se objevil jakýsi muž, sklonil se k Carrovi a zašeptal mu něco do ucha. Carr přikývl a muž zase odešel.

„Vy prase,“ sykla Kristin tiše.

„Jak prosím?“ řekl Carr.

„Vy zatracené americké prase.“

„Dokážu pochopit, jak se cítíte.“

„Pochopit?“ Ironicky se zasmála. „Jak vy něco můžete pochopit?“

Kristin ta slova vyhrkla. Nevšimla si Millerova vyděšeného výrazu. Pokusil se něco namítnout, ale Carr tomu zabránil.

„Vy vrazi!“ řekla Kristin.

„Hluboce lituji toho, co se přihodilo vašemu bratrovi a jeho příteli,“ řekl Carr. „To se nikdy nemělo stát.“

Kristin vyskočila, opřela se o stůl a dala mu takový políček, že mu odletěla hlava. Miller ji okřikl. Objevili se za ní dva muži a přinutili ji, aby se posadila. Carr se hladil po zrudlé tváři.

„Viděla jste, co se stalo s Ratoffem,“ řekl klidně.

„A to pro mě má být zadostiučinění?“

„Zašel příliš daleko a byl za to potrestán. Neměl jsem pocit, že byste mu chtěla pomoct.“

„Vy prasata.“

„Ne, Kristin,“ řekl Mil er. „Už toho bylo dost.“

„Odvezeme vás zpět na Island,“ řekl Carr. „Musíme jen počkat, až ze země odletí jednotka Delta. Pak se vy zbavíte nás a my vás. Můžete klidně vyprávět, co chcete, můžete se obrátit na vládu a média, mluvit s vaší rodinou a vašimi přáteli, ale jsem si poměrně jistý, že vám nikdo nebude věřit. Jsme připraveni vypustit nejrůznější dezinformace. Nakonec zavládne takový zmatek, že nikdo nebude nic vědět. S našimi jednotkami na Islandu je na cestě do Keflavíku i jeden Islanďan, jmenuje se Júlíus. Je to váš přítel, pokud tomu správně rozumím. Nic se mu nestalo a v pořádku ho pustíme u brány naší základny. Může potvrdit vaše výpovědi tak jako váš bratr. Nejmenuje se Elías? Pokud vím, je naživu a leží v nemocnici v Reykjavíku.“

Kristin zatnula zuby.

„Kdykoli na vás můžeme někoho nasadit. To musíte vysvětlit i těm dvěma. Myslíme to vážně. Pro mě za mě si můžete říkat, co chcete, ale pokud jednoho dne zmizí například ten Júlíus, budete vědět proč.“

„Všechno jenom kvůli…“

„Jednomu starému letadlu,“ řekl Mil er. „Všechno kvůli jednomu starému letadlu.“

„Chci jen vědět, o co tu jde. Co se vlastně děje? Jaká je pravda?“

„Pravda,“ řekl Carr. „Kladete si příliš vysoké požadavky, Kristin.“

„Požadavky?“

„Dnes už neexistují žádné pravdy, pokud vůbec někdy nějaké byly. Pravda a lež jsou jen nástroje v našich rukou. Pro mě v tom neexistuje rozdíl. Dalo by se říct, že jsme v jistém smyslu historikové, kteří opravují jisté chyby tohoto právě končícího století. Nemá to nic společného s nějakou pravdou, protože ta už vůbec nehraje roli. Utváříme dějiny tak, jak se nám to hodí. Armstrong, astronaut, který kdysi přiletěl na Island. Ale kdo může říct, zda skutečně přistál na Měsíci? Kdo ví, zda je to pravda? Viděli jsme fotografie, ale jaké máme důkazy, že nebyly zhotoveny v některém z hangárů NASA? Je to pravda? Kdo zavraždil Kennedyho? Proč byla vedena vietnamská válka? Zavraždil Stalin čtyřicet milionů lidí? Kdo zná pravdu?“

Carr chvíli mlčel.

„Žádná pravda neexistuje, Kristin,“ řekl potom. „Nikdo nezná odpovědi a nikdo nemá zájem klást otázky.“

To bylo to poslední, co Kristin slyšela.

Měla pocit, jako by ji někdo štípl do krku. Nikoho za sebou si nevšimla, injekční stříkačku neviděla. Cítila, jak ji opouštějí síly. Pak se jí zmocnil nekonečný klid a zahalila ji tma.

44

Kdo byl Ratoff? To jméno jí neustále znělo hlavou.

Ratoff?

Ležela na pohovce ve svém bytě na Tómasarhagi a nemohla se hýbat. Cítila, jak se pomalu probírá. Přemýšlela, zda už v obchodě mají zavřeno. Byla ospalá. Možná spala příliš dlouho. Vždycky pila kávu s mlékem, jenže zapomněla koupit mléko, když šla z práce domů.

To jméno jí pořád znělo hlavou a nahánělo jí strach. Chvíli přemýšlela, ale nedokázala vstát. Nejraději by dál spala. Ráno vstávala příliš brzy.

Musím ještě koupit mléko, na to nespím zapomenout. To byla její první myšlenka.

A Ratoff.

Pomalu otevřela oči. Jako by měla víčka z olova. V jejím bytě byla tma jako v pytli. Nějakou dobu jenom ležela. Neměla sílu pohnout se, chtěla jen ležet a čekat, až únava ustoupí.

Hlavou se jí honily nesouvislé myšlenky. Nepokoušela se je utřídit. Totální chaos. Cítila se dobře a chtěla, aby tento pocit pokud možno vydržel. Už dlouho se necítila tak dobře. Ačkoli byla unavená. Poprvé po dlouhé době pomyslela na své rodiče a na bratra Elíase. Na právníka, s nímž žila, a na Stevea. Vždycky litovala toho, jak se s ním rozešla. Jednou to musí napravit. Toužila po setkání s ním. Pomyslela na toho šílence Randolfa a své kolegy na ministerstvu a přemýšlela, zda by si neměla najít jinou práci. Možná by si s jednou přítelkyní mohla otevřít vlastní advokátní kancelář, už o tom jednou mluvily. Neměla místo na ministerstvu nijak zvlášť ráda, a když se k tomu ještě přidaly ty výhrůžky, situace byla ještě nesnesitelnější. Všechny tyto myšlenky se jí honily hlavou, aniž by se některou z nich zabývala déle. Proletěly jí hlavou a jen lehce se dotkly jejího podvědomí.

Poté, co víc než půl hodiny omámená ležela na pohovce, se znovu pokusila vstát. Tu ucítila bolest v boku. Tiše vykřikla, když se ozvala. Lehla si na pohovku a čekala, až to poleví.

Měla na sobě špinavou zimní kombinézu, ale toho si vůbec nevšimla a nepřemýšlela o tom, proč v ní je. Rozepnula si zip, svlékla pulovr a pak spatřila obvaz na boku. Chvíli na něj hleděla a už vůbec nic nechápala. Nevzpomínala si na to, že by se zranila. Nevzpomínala si na to, že by byla v nemocnici, že by se nechala ošetřit. Nevěděla, co to bylo za zranění.

Pravděpodobně však v nemocnici být musela.

Měla neuvěřitelné sny.

Ještě jednou se pokusila zvednout a dokázala se posadit, ačkoli trpěla bolestmi. Neměla tušení, kolik je hodin, ale předpokládala, že v obchodě už mají zavřeno. Rozhlédla se po bytě a všechno se zdálo být v pořádku. Přesto jí připadalo, že v kuchyni nechala rozsvíceno, než si šla lehnout. A kde přišla k tomu zranění? Na nic si nevzpomínala, ale muselo to být poměrně zlé. Obvaz byl velký a celý bok měla modročerný.

Ztěžka vstala a šla do kuchyně. Rozsvítila, šla k ledničce a vytáhla láhev minerálky. Měla velkou žízeň. Naráz láhev vypila, šla do koupelny, otočila kohoutkem a pila přímo z něj. V

bytě bylo horko. Šla k velkému oknu v kuchyni, otevřela ho a zhluboka se nadechla studeného zimního vzduchu.

Její aktovka byla na svém místě a dokumenty, který si vzala domů a které položila na kuchyňský stůl, tam ležely tak jako předtím. Pohlédla na kuchyňské hodiny, bylo těsně po sedmé.

Spala příliš dlouho, celou hodinu. Na nákupy teď mohla zapomenout. Tiše klela. Byla malátná a slabá. Posadila se na kuchyňskou židli a pak zírala před sebe. Něco se stalo, něco hrozného, při nejlepší vůli však nevěděla, co to bylo.

Ratoff?

Náhle začal zvonit telefon. Kristin se vyděsila, protože ten zvuk byl v tichu velmi výrazný. Hleděla na telefon, jako by to byl nějaký zcela neznámý objekt. Z nějakého důvodu ho nechtěla zvednout. Mohl to být Randolf. Pak si vzpomněla, že Elías jí chtěl volat z ledovce. Ale nevolal už?

Nebylo s ním něco?

Vstala, pomalu přišla k telefonu a vzala sluchátko.

Byl to nějaký cizinec. Mluvil anglicky. Docela určitě Američan. Možná Steve, ale ne. Podle hlasu to byl starší člověk.

„Na Carra nikdo nemá,“ řekl ten muž a pak zavěsil.

Nepráskl sluchátkem, jenom zavěsil. Pomalu. Jako by neměl naspěch.

„Haló,“ řekla Kristin, ale slyšela jen obsazovací tón. Opět sluchátko zavěsila. Na Carra nikdo nemá. Nepochopitelné.

Určitě nějaký omyl.

Můj Bože, jak jsem vyřízená! pomyslela si. Měla pocit, že dostala chřipku. To bylo touto roční dobou normální. Vrátila se do obývacího pokoje. Ještě stále měla v hlavě tu větu.

Na Carra nikdo nemá.

Na Carra nikdo nemá.

Na Carra nikdo nemá.

Co to znamenalo?

Stála uprostřed obývacího pokoje, sama v temnotě, ve špinavé zimní kombinéze, a ta věta jí nešla z hlavy. Náhle si na něco vzpomněla. Zvláštní. Něco z toho, o čem se jí zdálo.

Chytila se za bok a pohlédla ke dveřím. Pak tam chvíli nehybně stála, než se odvážila pohnout. Najednou si na to celé zřetelně vzpomínala. Byla si jistá, že se jí to jen zdálo, ale viděla to tak jasně a bezprostředně, jako by to opravdu prožila.

Chvíli stála přede dveřmi, načež je otevřela a vyhlédla na tmavou chodbu. Rozsvítila a prohlédla dveře.

Ta malá dírka po kulce se nedala přehlédnout. Dotkla se jí prsty, přejela po ní a náhle jí do očí vhrkly slzy. Vzpomněla si na ten sen a potom si uvědomila, co se stalo. Že to nebyl sen.

Náhle věděla, že není ten den, který si myslí. Ne, od té doby už uplynulo mnoho času. Příliš mnoho času. Všechno skončilo.

Vzpomněla si na Ratoffa.

Vzpomněla si na Stevea.

Pochopila, co řekl ten muž do telefonu.

Na Carra nikdo nemá.

Zavřela dveře. Na chodbě viselo zrcadlo, a když se otočila a chtěla jít zpátky do obývacího pokoje, nepoznala svou tvář.

Měla pocit, že hledí na někoho neznámého, tak hrozně vypadala. Měla kruhy pod očima a špinavé vlasy přilepené k zakrvácenému uchu. Rána znovu začala krvácet. Zimní kombinéza, kterou měla na sobě, byla od Steveovy krve.

Nevěděla, kdo je ta žena, hleděla na ni a nechápavě vrtěla hlavou.

Steve.

Vzpomněla si na něho, na Stevea.

Viděla, jak se žena v zrcadle rozplakala, a pak klesla na zem, když ji přemohl smutek.

45

Později už si nedokázala vzpomenout, co dělala v prvních minutách poté, co se probrala a vybavila si vzpomínky na to, co se dělo v uplynulých dnech. Teď už tomu telefonátu rozuměla až příliš dobře. Vzpomněla si na Ratoffa v letadle a na všechno, co řekl Mil er. Vzpomněla si na pytle s těly a na Stevea a na Jóna, který bydlel na úpatí ledovce, na přestřelku před hospodou a na honičku na základně. Na mormony, kteří k ní přišli, a na Elíase, který volal z ledovce. Elías!

Přiskočila k telefonu, obtelefonovala všechny nemocnice v Reykjavíku a zjistila, že Elías je v Borgarspítal in. Ještě stále ležel na jednotce intenzivní péče, ale už nebyl v ohrožení života a brzy ho měli převézt na jiné oddělení. Mohla ho kdykoli navštívit.

„Je neobvyklé, aby návštěvy chodily tak brzy,“ vysvětloval hlas v telefonu.

„Tak brzy?“ zeptala se Kristin.

„Tak brzy ráno.“

„Omlouvám se, co je dnes za den?“

„Středa. S kým hovořím?“

Kristin zavěsila. V pátek se ji mormoni pokusili odpravit. Od té doby uplynulo šest dnů. Jenom šest dnů. Celý lidský život v šesti dnech. Vyběhla z bytu, vrátila se, zavolala si taxík, znovu vyšla ven a pak čekala. „Do Borgarspítal in,“ řekla, když se posadila do taxíku. Město se právě probouzelo. Lidé vstávali, starali se o děti, šli do práce. Z oblohy padaly velké vločky.

Připadala si, jako by to nebyla ona sama, jako by stála vedle a dívala se na sebe. Jako by to nebyla její realita, ale život někoho jiného. Zaplatila taxík kartou, ale měla nejasný pocit, že by jí platit neměla. Jenom nevěděla proč.

Zdravotní sestra, která ji přivedla k Elíasovi, jí podala roušku, tenký plášť, který jako by byl z papíru, a modré gumové návleky na boty. Procházeli dlouhou, světlou chodbou a dorazili do tmavé místnosti, kde v posteli ležel muž napojený na všelijaké hadičky a kabely vedoucí k různým přístrojům, které buďto vrčely, nebo v pravidelných intervalech pípaly. Na obličeji měl kyslíkovou masku, ale Kristin ho hned poznala.

Pohlédla na něho a neubránila se slzám. Viděla jen hlavu a obvaz přes jedno oko.

„Elíasi,“ řekla tiše.

„Elíasi,“ opakovala poněkud hlasitěji. Nehýbal se.

Nejraději by ho objala, vzala do náruče a ujistila se o tom, že se znovu uzdraví. Že se mu nestalo nic, co by nešlo napravit, že bude zase takový jako dřív. Ustavičně plakala, po tvářích jí tekly slzy a celá se chvěla. Elías to přežil, bude žít. V

nemocnici se brzy uzdraví a pak se vrátí domů.

Vzpomněla si na to, že před mnoha lety byla ve stejné situaci, když vběhl pod auto, ale už necítila výčitky, zmizely.

Bylo jí nyní jasné, že nenese zodpovědnost za Elíase ani za nikoho jiného. Nebylo v její moci rozhodovat o smrti a o životě.

Steveova smrt ji poučila.

Nevěděla, jak dlouho tam takto stála, když za sebou náhle uslyšela čísi hlas.

„Kristin?“ zeptal se tiše. Vyděsila se a pootočila se. Přišel tam, aniž by si toho všimla. Byl vysoký a štíhlý, měl husté černé vlasy, sčesané dozadu. Kolem hlavy měl obvaz. Mlčky na něho hleděla.

„Kristin!“ řekl pomalu.

„Kdo jsi?“

„Bodejť bys mě v tom turbanu poznala,“ řekl ten muž. „Už jsme se jednou setkali. Jsem Júlíus.“

Chvíli jí trvalo, než si vybavila vzpomínku na muže, který jí ve stanu pomohl, který ji znovu probral k životu a který jí šeptal do ucha.

„Júlíus!“ řekla tiše, jakoby sama pro sebe. „Můj Bože, ty jsi Júlíus?“

Přišla k němu, rozpřáhla ruce a objala ho. Vypadalo to, jako by ho nechtěla pustit. Zoufale se k němu přitiskla, jako by pro ni byl tím jediným, co jí v životě zůstalo. Po nějaké době ji chytil za ramena a jemně ji od sebe odstrčil.

„Včera mě pustili a hned jsem jel do nemocnice,“ řekl.

„Elías to zvládne. Řekli mi, že mu dokonce zachránili oko.“

„Oko?“

„Jedno oko měl poraněné, ale zachránili ho.“

Kristin nějakou dobu hleděla na Elíase.

„Co se s tebou dělo?“ zeptala se pak.

„Na to bych se spíš měl zeptat já tebe,“ odpověděl.

„Nevím, jak to udělali. Něco mi píchli do krku. Přivezli mě do mého bytu, probudila jsem se doma. Nejdřív jsem si myslela, že to všechno byl jen sen. Zlý sen. Co ty?“

„Zajali mě a musel jsem s nimi do Keflavíku. Muž, který mi způsobil tu ránu na hlavě, se mě neustále vyptával, kde jsi.

Nechápal, jak jsi mohla tak beze stopy zmizet. Dělal jsem, že to nevím. Slezli jsme z ledovce, pod kterým čekaly čtyři velké nákladní vozy, které pak všechno odvezly. Mě vezli v jednom z nich. Nevím, jak dlouho to trvalo, ale ten chlápek mi celou dobu vyhrožoval a šermoval nožem.“

„To byl určitě Simon.“

„Jak se jmenuje, nevím. Ale po cestě se stalo něco zvláštního. Náhle do našeho vozu vtrhli vojáci, chytili toho muže a vytáhli ho z auta. Sebrali mu papíry, které měl u sebe, a pak jsem ho už neviděl.“

„Oni mu sebrali ty papíry?“

„Měl je pod oblečením. Jeden z nich je spálil před jeho očima, vůbec se na ně nepodíval. Popel rozfoukal vítr. Pak mě nechali na pokoji.“

„Kde tě pustili?“

„U checkpointu na základně. Viděl jsem, jak tam konvoj zmizel. Když jsme slezli z ledovce, byla tma, a do Keflavíku jsme dorazili taky potmě. Nevím, kolik času uplynulo. Potom mě někdo vzal do Reykjavíku a já se spojil s družstvem na ledovci. Amíci nás zastavili, když jsme ti chtěli jít na pomoc, stříleli po nás.“

Júlíus jí podal jedny noviny a ukázal na titulek: HORSKÁ

SLUŽBA ZASTAVENA OZBROJENCI. Pod ní byly fotografie spáleného pásového vozidla. Další titulek sděloval: HORSKÁ

SLUŽBA POD PALBOU.

„Jakmile to šlo, spojili jsme se s médi ,“ dodal Júlíus. „Amíci se nám oficiálně omluvili. Mluvčí armády neustále vystupovali v rozhlase a v televizi a vykládali cosi o naprosto normálním zimním cvičení NATO s nizozemskými, belgickými a americkými jednotkami. Řekli, že nebylo jejich záměrem nás zastavit. Hluboce litují toho, že několik vojáků zašlo tak daleko, že na nás stříleli. Tvrdí, že případ bude prošetřen, a nabízejí odškodné. Prý nevědí o tom, co se stalo s Jóhannem a Elíasem. Vehementně popírají, že by s nimi měli něco společného, a stejně tak prý nic nevědí ani o tobě.“

„Co to letadlo, co říkají na to?“

„Popírají, že by z ledovce bylo odvezeno německé letadlo.

V rádiu hlásili, že hledali satelitní navigační přístroj, který před několika lety vypadl z jednoho letadla. V televizi říkali, že ty jednotky kromě obvyklého zimního cvičení prováděly i nácvik záchranářských prací a že tam kvůli tomu měly několik částí starého letadla Douglas DC-8. Ve večerních zprávách se mluvilo o pátrání po zlatě. Tak vidíš, do čeho jsme se to zapletli.“

„Tvrdili, že vypustí nejrůznější dezinformace.“

„Ti nic nepodcení.“

„A Steve?“

„Řekli, že je pohřešován. Můžou provést pátrací akci, ale ta může nějakou dobu trvat.“

„Jak na to reagovala islandská vláda?“

„Tvrdí, že cvičení povolili.“

„Nevyjádřili se k tomu letounu nebo ke Steveovi?“

„Jak vidíš, vyprávěl jsem novinářům o letadle a o tom, žes zmizela a že tě pravděpodobně drží Američané. Armáda k tomu nezaujala žádné stanovisko a odmítla to jako neprokázaná tvrzení. Ale teď jsi zase tady, a až přijde Elías k sobě, budeme tři. Pak nám přece budou muset věřit. Lidé nám uvěří, tím jsem si jistý. Nemyslíš? Jsme přece tři.“

Kristin střídavě hleděla na Júlía a Elíase.

„Vyhrožovali mi,“ řekla tiše. „Mám strach. Už mi to stačilo.

Vyhrožovali mi Elíasem a řekli, že dostanou i tebe. Chci, aby to skončilo. Už mi to stačilo.“

„To chápu.“

„Viděla jsem, co udělali s chlápkem, který tak zřídil Elíase a který zastřelil Stevea. Myslím, že chtěli, abych to viděla, chtěli mi tím dát najevo, že našli viníka, udělali s ním soud a potrestali ho a to pro mě má být zadostiučinění. Když budu pokračovat, vědí, kde mě najdou. To bylo jejich poselství.“

„Kam tě vzali? A co to bylo za letadlo, to na ledovci?“

„Pojď,“ řekla Kristin, „pojďme do čekárny, tam si povykládáme.“ Opustili Elíase a šli chodbou do čekárny, v níž stály tři židle a stůl. Na jedné polici leželo několik časopisů.

Pověděla mu o tom, co jí Mil er řekl o Operaci Napoleon, vyprávěla mu o výhrůžkách jistého Carra, který pravděpodobně celou tu akci řídil. Po rozhovoru s ním už si na nic nevzpomínala až do okamžiku, kdy se dnes ráno probudila ve svém obývacím pokoji.

„Myslíš, že to s Napoleonem je pravda?“ zeptal se Júlíus.

„Myslíš, že ho odvezli z Berlína?“

„Myslím, že takto jednat museli, pokud nechtěli, aby se to provalilo. Pokud v tom letadle skutečně byly informace toho druhu, ať už ten plán byl proveden či nikoli, je jasné, že museli zjistit, co se s tím letadlem stalo, zda se může objevit. Museli se postarat o to, aby nikdo nezjistil, co v něm je. Museli na ledovec poslat vojáky, kteří měli zajistit vrak i s nákladem, a museli udělat všechno pro to, aby postupovali nenápadně.

Jistě si dokážeš představit, co by se stalo, kdyby se ukázalo, že to všechno je pravda.“

„A kdybychom se s tou teorií spiknutí obrátili na média…“

„Vysmáli by se nám.“

Chvíli mlčeli.

„Nikdo by nám nevěřil,“ řekla Kristin.

„Sám tomu nemůžu uvěřit,“ řekl Júlíus.

„Přesně,“ dodala Kristin. „Je to šílené.“

46

Dny ubíhaly, střádaly se do týdnů a měsíců a rozruch v médiích ohledně ozbrojeného přepadení družstva horské služby postupně utichal. Kristin trávila spoustu času v nemocnici s Elíasem, který se brzy probral a mohl jí povyprávět o svém setkání s Ratoffem. Jeho stav se pomalu zlepšoval. Jejich otec přiletěl ze zahraničí a informoval se o Elíasově stavu, o detaily se však nijak zvlášť nezajímal. „To je hrozné, to bláznění na sněžných skútrech,“ byl jeho jediný komentář. „Myslel jsem si, že už je rozumnější.“ To bylo vše. O

čtyři dny později byl znovu v zahraničí.

Od Kristin se Elías dozvěděl, co se stalo s Jóhannem. Jeho rodiče se nejprve spokojili s původním vysvětlením, že se zřítil do ledovcové trhliny. Sourozenci o tom přemýšleli a pak dospěli k názoru, že Jóhannovi rodiče se musejí dozvědět pravdu. Když byl Elías trochu při síle, pozvali Jóhannovy rodiče do nemocnice a řekli jim, že Jóhann byl zavražděn.

Německé letadlo nezmínili. Kristin jim pověděla, že Elías je samozřejmě svědek, ale že se musí počítat s tím, že americká armáda nikdy nepřizná nějaký přehmat, vraždu ani nemluvě, a že z jejích řad se nikdy žádní svědci, kteří by jejich výpovědi podpořili, nepřihlásí.

Jóhannovi rodiče, dobře situovaní lidé středního věku, dělali všechno pro to, aby zjistili pravdu, ale bez úspěchu. Elías, Kristin a Júlíus jim ze všech sil pomáhali, ale skepse Kristin se potvrdila. Soud se nekonal. Obvinění, které bylo podáno na prokuratuře, a vyšetřování, jež pak bylo provedeno, nepřinesly žádný úspěch. Armáda nesla nelibě, když v jejích řadách hledali vraha. Nevěděli nic o tom, že by na Island přiletěly speciální jednotky nebo že by tam bylo nasazeno letadlo C-17.

Znovu z toho byl rozruch v tisku, k lítosti Kristin, Elíase a Júlía.

Randolfova vražda nikdy nebyla objasněna. Kristin byla mnohokrát vyslýchána na kriminální policii a trvala na své výpovědi, že s tím nemá nic společného. Po rozsáhlém vyšetřování se dospělo k závěru, že neexistuje dostatečný důkazní materiál pro obžalobu. Pro pozastavení vyšetřování se zasazovali především oba kriminalisté, s nimiž Kristin hovořila po telefonu z Brennigerdi. Ta záležitost však ještě nějakou dobu zatěžovala vztahy mezi islandskou policií a armádou na základně v Keflavíku.

O Steveovi zjistili, že byl nalezen na základně poblíž kina Andrews. Zastřelil ho neznámý pachatel. Jeho tělo bylo odesláno do vlasti, kde byl pohřben.

Bez ohledu na aktivity Kristin panovalo ohledně německého letadla v následujících letech mlčení. Intenzivně se zabývala nacismem a zánikem Třetí říše. Ke svému údivu zjistila, že o osudu Adolfa Hitlera existují četné teorie. Věděla, že vydal pokyn spálit jeho ostatky v bunkru, až Berlín dobudou Rusové.

Po válce se však vyrojily pochybnosti, zda to skutečně byl jeho konec. Kristin zjistila, že výsledek zkoumání ostatků, který Rusové zveřejnili dlouho po jeho smrti, zněl: „Pravděpodobně tělo Adolfa Hitlera.“ Rusové taky hned po konci války tvrdili, že srovnávali jeho chrup se záznamem ve spisech jeho zubního lékaře a zjistili, že se shodují. O něco později se však objevila zpráva, že Britové ho drží v zajetí ve svém sektoru v Berlíně, a na postupimské konferenci Stalin tvrdil, že Rusové o něm nic nevědí, že jeho tělo nenašli. Stalin prohlásil, že se pravděpodobně skrývá ve Španělsku nebo v Jižní Americe.

Pak vznikly nejrůznější divoké teorie. Mluvilo se o tom, že je v nějakém španělském klášteře nebo na ranči v Jižní Americe.

Narazila i na teori , podle níž ho Britové ponorkou odvezli na nějaký vzdálený ostrov. Četla o tom, že Stalin na konci války podezíral Brity, že s Němci tajně vyjednávají.

Na jednom místě se dočetla, že Hitler prohlásil, že mu nakonec zůstanou jen dva přátelé, Eva Braunová a jeho pes.

Půl roku po těchto událostech našla jednoho dne ve špinavém prádle zimní kombinézu. Ještě se nedostala k tomu, aby ji vyprala, protože neměla dost sil na větší domácí práce.

Než ji strčila do pračky, prohledala jako obvykle všechny kapsy, aby tam náhodou nebyl nějaký předmět, který by mohl pračku poškodit. Nalezla složený papír, na kterém bylo mimo jiné napsáno: OPERACE NAPOLEON. Byl to jeden z cárů papíru, které Jón našel u těla německého důstojníka a které dal Kristin. Věděla, že tento kus papíru patří ke spisům o Operaci Napoleon. Ve svitu silné lampy se pokoušela rozluštit, co tam bylo napsáno.

Mohla rozeznat jen jednotlivá slova, která si pak napsala na papír, z některých nečitelných slov rozšifrovala jen jednotlivá písmena. Poté, co text opsala, zašla o několik dnů později k jednomu svému známému na ministerstvu zahraničí, který dlouhou dobu pobýval jako velvyslanecký rada v Německu.

Poprosila ho, aby text přeložil do islandštiny a aby mezery pokud možno doplnil svými návrhy. Při tom se od něj nehnula na krok. Neřekla mu, o co jde, odkud má ten text nebo s čím souvisí. Povedlo se mu to celé přeložit a dokonce to dát do jisté souvislosti, netušil však, co to znamená.

„…navrhli ostrov, který leží na jihu Argentiny, stranou obvyklých lodních tras v této oblasti. Tam se nachází malé souostroví, které je zcela neobydlené a které by bylo vhodné jako místo určení. Dříve to souostroví bylo obydlené, ale jeho obyvatelé ho před jistým časem opustili, protože je příliš nevlídné a chudé. Ostrov, který máme na mysli, se v místním jazyce nazývá Borne. Je to drastická varianta. Další dvě místa, která jsou zmíněna v rámci OPERACE NAPOLEON, jsou…“

Víc na tom útržku nebylo. Kristin ho vzala i s překladem domů. Nikomu o svém objevu neřekla, ani Elíasovi nebo Júlíovi. Pokoušela se na to zapomenout, ale nešlo to. Právě dosáhla vnitřní rovnováhy, když našla ten kus papíru, a nyní se jí znovu vybavily vzpomínky, vzpomínky na události na ledovci, na Stevea a na to, co jí řekl Mil er.

Chvíli na ten cár papíru hleděla, pak ho strčila do šuplíku a ten zavřela.

2005

Toho dne, kdy se vydala na cestu, vstávala brzy ráno, jako vždy ode dne, kdy unikla z ledovce. Cítila se studená a prázdná, jako by v ní něco odumřelo, jako by z ní zůstala jen tenká slupka.

O Carrovi a jeho agentech už od té doby, co s nimi těsně před koncem tisíciletí letěla nad Atlantikem, neslyšela, někdy se jí však zmocnil tísnivý pocit, že je sledována, že někdo byl v jejím bytě, že někdo prohrabával její papíry v kanceláři.

Nevěděla, co jsou Carr a Mil er zač a jaká organizace za nimi stojí, a nesnažila se to zjistit. Nedělala nic, čím by na sebe upoutala pozornost.

Trpěla stihomamem. Zpětně dospěla k přesvědčení, že to nebyla náhoda, když ráno v bytě rozsvítila a hned zazvonil telefon, v němž ji kdosi varoval, že na Carra nikdo nemá.

Někdo pozoroval její byt a věděl, kdy se probudila, věděl, kdy rozsvítila. Nikoho nespatřila, ale někdy, když přišla domů, cítila jeho přítomnost, která jí naháněla husí kůži. Žádný další telefonát však už nenásledoval.

Zvykla si na úplně jiný styl života než dosud. Už neopouštěla město a cesty do zahraničí byly minulostí. Měla pár vztahů, ale žádný natrvalo. Děti neměla. Okruh jejích přátel byl malý a nikdo z nich se nedozvěděl, co se ve skutečnosti stalo na ledovci. Její otec zemřel hned po začátku nového tisíciletí a i on měl jen velmi nejasnou představu o tom, co si prožily jeho děti.

Na ministerstvu zahraničí dala výpověď, založila svou vlastní advokátní kancelář a žila osamělý, monotónní život.

Její vztah k Elíasovi byl stále úzký. Často k ní chodil Júlíus.

Hovořili spolu o událostech na ledovci.

Neuplynul jediný den, kdy by nepřemýšlela o tom, co zažila.

Stanový tábor, Junkers, hákový kříž, těla ve stanu, Ratoff na palubě C-17, všechny ty informace, které se dozvěděla. Roky plynuly a přes veškeré úsilí zapomenout musela stále myslet na ostrov Borne na jihu Argentiny. Pokoušela se vytěsnit to z vědomí a namluvit si, že to je pasé a že už jí do toho nic není, ale ta myšlenka ji pronásledovala a zcela proti její vůli začala dominovat jejímu vědomí, a to čím dál tím víc. Připadalo jí, jako by se s tou záležitostí ještě nevyrovnala.

Rozhodující bylo, že kvůli tomu musel zemřít Steve.

Myslela na něho každý den, ve snech a ráno znovu prožívala jeho smrt na ledovci. Rána, kterou zanechal v jejím životě, se už nezahojila a tak to i chtěla. Kdyby to však nechala takto, přišel by o život zbytečně a tato myšlenka pro ni byla nesnesitelná.

Na ten nápad ji přivedl jeden kapitán. Poprosil ji o právní pomoc, když se rozváděl, a nějak se z toho vyvinulo přátelství.

Byl kapitánem nákladní lodě a vyprávěl jí o tom, že jednou na Island propašoval mladou Islanďanku se dvěma dětmi, která prchala z Portugalska před svým mužem. To Kristin vnuklo tu myšlenku. Mohla si vymyslet jednodušší cestu a například mohla letět do Španělska a odtud přímo do Argentiny, ale netroufala si. Nedůvěřovala kontrolním kamerám na letišti.

Nedůvěřovala seznamům cestujících a pasovým kontrolám.

Poté, co se rozhodla, postupovala velmi klidně. Snažila se pokud možno vymanit zpod potenciálního dohledu. Už neplatila kartou, jen hotovými penězi. Vyhýbala se místům, kde byly nainstalované kamery, dokonce i určitým ulicím v centru Reykjavíku, kde měla takové kamery policie. Nikdy se doma nepřipojovala na internet.

Chovala se tak, jako by se připravovala na delší dovolenou.

Ten ostrov existoval, zjistila to s pomocí Royal Geographic Society, když si našla stránku společnosti. Psalo se tam o něm hlavně z geografického hlediska, jeho dějiny byly vylíčeny jen stroze. Dozvěděla se přesné souřadnice. Zvažovala možnost letět nejprve do Evropy a odtud do Jižní Ameriky, přemýšlela i o jiných variantách, ale neviděla šanci, jak obejít seznamy pasažérů a pasové kontroly.

Když jí kapitán jednoho dne řekl, že se chystá plout do Mexika, kam měl přepravit jednu rybářskou loď, rozhodla se, že ho do toho zapojí. Když mu ten plán nastínila, nechtěl s tím nic mít. Nevysvětlila mu, proč s ním chce plout do Mexika a proč tam chce načerno vystoupit na břeh. Kapitán byl zvyklý brát pasažéry, bylo hodně lidí, kteří měli strach z létání a namísto toho raději cestovali nákladními loďmi, ale už se nechtěl pouštět do ilegálních akcí.

Nevěděla, proč si to potom rozmyslel. Jednoho dne k ní přišel a řekl, že jí pomůže, pokud chce. Poprosila ho o přátelskou službu a on nebyl z těch, kdo odmítali prosbu o pomoc.

Pak nějakou dobu váhala, zda to má udělat nebo ne, ale nakonec převážila její zvědavost. Táhlo jí na čtyřicet. Kdyby nejela teď, nikdy by se to nedozvěděla, to jí bylo jasné. Jediný člověk, kterého do toho plánu zasvětila, byl její bratr Elías.

V žádném případě do toho nechtěla zatáhnout Júlía, tak jako tenkrát Stevea. S Elíasem to šlo, ale ne s Júlíem.

Loď vyplula brzy ráno. Stála na palubě a pozorovala, jak Island mizí na obzoru. Bylo léto a slunce, které vyšlo už před několika hodinami, ji hřálo do tváře. Cesta proběhla bez problémů. Loď dorazila do jednoho malého přístavního města v Mexickém zálivu a Kristin se povedlo vystoupit na břeh, aniž by prošla nějakými kontrolami. Po cestě s kapitánem často rozmlouvali a rozuměli si.

Koupila si velké auto a zaplatila hotově. Vydala se směrem na jih a chovala se jako úplně normální turista. Spala v motelech, navštěvovala historické památky, vychutnávala si přírodu i místní gastronomi . Úplně se při tom uvolnila, tak klidná nebyla už dlouho. Bavilo ji znovu cestovat.

Po nějaké době dorazila do Buenos Aires. Tam prodala auto a letecky se přepravila do Comodoro Rivadavia ve střední Patagoni . Počítala s tím, že cesta na jih země jí potrvá tři dny. Koupila si lístky na autobus. Přenocovala v Caleta Olivia a o den později projela regiony Fitz Roy a Jaramil o.

Odtud pokračovala přes Río Chico přímo na jih a přes Magalhaesův průliv do městečka San Sebastián u chilské hranice.

Večer dorazila do tohoto města, v němž žilo odhadem patnáct tisíc lidí, a ubytovala se v malém hotelu. Následujícího dne šla do přístavu, kde našla jednoho námořníka, který trochu uměl anglicky. Bylo mu kolem šedesátky, měl šedivý vous a chybělo mu několik předních zubů. Vypadal jako islandský rybář. Zeptala se ho na ostrov, on souhlasně přikývl a začal gestikulovat. Jako by chtěl ukázat, že to je moc daleko.

Dohodli se na ceně a domluvili se, že vyrazí zítra ráno.

Den strávila tím, že bloumala po městě a prohlížela si obchody a tržiště v centru. Bylo tam několik turistů, ačkoli vlastně ještě nebyla sezóna. Snažila se nenápadně zamíchat mezi ně.

Následujícího rána přišla do přístavu a za bezvětří a teploty osm stupňů nad nulou vypluli. Polovinu ceny zaplatila dopředu, druhou měl dostat po návratu, na tom se dohodli předchozího dne. Snažila se ho vyptávat na dějiny ostrova, ale nic z něho nedostala, řekl, že o Borne nic neví.

Pět hodin pluli kolem skalnatého pobřeží a malých ostrovů, až ji konečně zatahal za rukáv a ukázal před sebe. Viděla ostrov obklopený několika menšími ostrůvky. Čímsi jí připomínal ostrov Drangey ve Skagafjörduru. Možná nebyl tak vysoký, ale byl přinejmenším třikrát tak velký. Skalnatý ostrov se sporou vegetací a bez ptáků. Panovalo na něm podivné ticho. Obepluli ho a pak námořník Kristin ukázal místo, kde mohli přirazit ke břehu.

Nechtěla se tam zdržet dlouho.

Nebylo těžké tam přistát. Z pláže vedla stezka k útesům, kde narazila na pohodlnou pěšinu. Z ní viděla ruiny jednoho domu. Zamířila k němu, a když tam dorazila, viděla, že z něj zůstaly jen napůl zhroucené dřevěné stěny, udusaná podlaha a práh dveří. Obešla dům a narazila na něco, co zřejmě bývalo ohništěm.

Vešla dovnitř a důkladně pátrala po něčem, co by mohlo potvrdit její podezření, ale nic nenašla. Potom šla na druhou stranu ostrova a pozorovala vlny, jak se rozbíjejí o útes. Bríza jí vanula do tváře. Poprvé po mnoha letech jí bylo dobře.

Vrátila se, minula ruiny domu, a když byla nedaleko stezky, která vedla k pláži, zakopla o kámen, který byl zarostlý trávou.

Pohlédla na něj a chtěla jít dál, ale pak ji zaujal jeho tvar.

Nebyl to normální kámen. Byl plochý, asi půl metru vysoký, dole hranatý a nahoře zaoblený. Chvíli na něj hleděla, pak se sklonila a pokusila se ho otočit. S jistým úsilím se jí podařilo postavit ho na hranu. Potom ho nechala spadnout na druhou stranu.

Hleděla na kámen a měla pocit, že je na něm neuměle vytesaný nápis. Zachvěla se, když jí to došlo.