Arnaldur Indriđason

MRAZIVÁ

NOC

KAPITOLA 1

Jeho věk se sice dal odhadnout, daleko obtížnější však bylo zjistit, z které části světa pochází.

Předpokládali, že mu je asi deset let. Na sobě měl šedou bundu s kapuci, rozepnutou, a zelenohnědé maskáče, připomínající vojenské uniformy, na zádech školní brašnu.

Na jedné noze mu chyběla holínka a bylo vidět děravou ponožku. Z díry vykukoval prst. Chlapec neměl ani rukavice, ani čepici. Černé vlasy mu už přimrzly k zledovatělé půdě. Ležel na zádech, obličej obrácený na stranu, jeho vyhaslé oči jako by upřeně hleděly k zemi.

Kaluž krve pod ním se už téměř proměnila v led.

Elínborg poklekla vedle mrtvoly.

„Dobrý Bože,“ zasténala, „co se to tady v tom městě děje?“

Natáhla ruku, jako by se chtěla mrtvoly dotknout. Skoro to vypadalo, že se tam chlapec uložil ke spánku. Pohled na něho ji dorazil. Zdálo se, že nechce připustit to, co viděla.

„Nedotýkat se,“ řekl klidně Erlendur. On a Sigurdur Óli stáli vedle mrtvoly.

„Muselo mu být zima,“ zamumlala Elínborg a stáhla ruku zpátky.

Byla polovina ledna. Až do přelomu roku byla zima snesitelná, pak ale mráz uhodil plnou silou. Svíral zemi jako ledová pěst, zatímco severní vítr skučel a svištěl kolem budovy. Sníh vířil, metlo to s ním po zemi a tu a tam se navršily malé závěje, z jejichž povrchu vítr dál rozprašoval ty nejjemnější vločky. Foukal přímo od severního pólu, byl rezavě studený, pronikal pod oblečení, až do morku kostí.

Erlendur se zachvěl zimou a zabořil ruce do hlubokých kapes svého zimníku. Na obloze visela těžká mračna, a třebaže bylo teprve krátce po čtvrté, už se setmělo.

„Proč se takové vojenské kalhoty vyrábějí pro děti?“

zeptal se.

Stáli těsně u mrtvoly. Modré světlo policejního vozu vysílalo záblesky na obytný blok a okolní domy.

U aut se zastavovali kolemjdoucí. Na místo dorazili první reportéři. Specialisté na zajišťování stop dělali snímky místa činu a blesky fotoaparátů šlehaly o závod s modrým majákem. Pořizovaly se skici místa, kde chlapec ležel, a nejbližšího okolí. To byla první fáze vyšetřování.

„Takové kalhoty jsou v módě,“ odpověděla Elínborg.

„Máš něco proti tomu, že děti nosí takové kalhoty?“

zeptal se Sigurdur Óli.

„Nevím,“ řekl Erlendur. „Ano, připadá mi to podivné,“

prohlásil potom.

Podíval se vzhůru na obytný blok. Někteří lidé vylezli navzdory zimě na balkony a zírali dolů. Někteří dali

přednost svým bytům a spokojili se s vyhlídkou z okna.

Většina obyvatel domu byla ale ještě v práci a v jejich oknech se nesvítilo. Bude nutné promluvit se všemi zdejšími obyvateli. Od svědka, který oběť našel, věděli, že chlapec bydlel v tomto domě. Třeba byl sám doma, lezl po balkoně a spadl dolů. V tom případě by se jednalo o tragickou nehodu.

S touto představou se Erlendur dokázal smířit spíše než s myšlenkou, kterou nechtěl domyslet: že chlapec byl zavražděn.

Rozhlížel se. Zahrada kolem obytného bloku nevypadala udržovaně. Uprostřed pozemku se nacházelo malé dětské hřiště se dvěma houpačkami, z nichž jedna byla polámaná. Sedátko viselo dolů a vichr s ním točil ve vzduchu. Kromě houpaček tam byla opotřebovaná stará skluzavka, původně červeně lakovaná, která však časem zrezavěla a zflekatěla, a také jednoduchá páková houpačka se sedátky z dřevěných prkýnek. Jeden její konec byl přimrzlý k zemi a druhý trčel do vzduchu jako předlouhá hlaveň.

„Musíme najít druhou holínku,“ řekl Sigurdur Óli.

Všichni tři se podívali na děravou ponožku.

„Jak se něco takového může stát,“ povzdechla Elínborg.

Pracovníci kriminální policie pátrali po stopách na pozemku, ale tmy přibývalo a vypadalo to, že na tvrdé umrzlé půdě nejsou žádné otisky. Na trávníku, pokrytém silnou vrstvou ledu, vykukovaly ještě chomáčky trávy, ale

jen na nemnoha místech. Úřední lékař konstatoval smrt a teď hledal ochranu před severním větrem u domu, kde si zapaloval cigaretu. Přesnou dobou si nebyl jistý, ale smrt nastala pravděpodobně někdy v průběhu uplynulé hodiny.

Poukazoval na to, že k určení přesné doby smrti by bylo zapotřebí porovnat v Ústavu soudního lékařství tělesnou teplotu a stupně, jakých dosahoval mráz. Příčinu smrti nemohl lékař stanovit na první pohled. „Možná pád,“ řekl a podíval se nahoru na temnou budovu.

Nikdo se mrtvoly nedotkl. Soudní lékař už byl na cestě.

Pokud to mohl zařídit, přišel vždy osobně na místo činu, aby si udělal obrázek o situaci spolu s kriminalisty. Erlendura zneklidňovalo, že na štítové straně domu se shromažďovalo stále víc lidí, kteří chtěli vidět mrtvolu v ostrých záblescích světla. Projíždějící auta zpomalovala tempo, dychtivé oči nasávaly scenerii. Specialisté na zajišťování stop rozmisťovali malé reflektory, aby místo činu mohlo být lépe prohledáno. Erlendur uložil jednomu z policistů, aby plochu zastínil.

Při pohledu zdola to vypadalo, jako by všechny balkónové dveře na poschodích, které pro možný pád připadaly v úvahu, byly zavřené, stejně tak okna.

Šestiposchoďový obytný blok se čtyřmi schodišti byl poměrně velký kolos. Budova působila zchátralým dojmem.

Železná zábradlí na balkonech byla zrezivělá, vybledlý venkovní nátěr se na mnoha místech odlupoval. Z místa, kde

Erlendur stál, bylo vidět, že nejméně ve dvou různých bytech jsou u obývacích pokojů prasklé velké okenní tabule.

Nikdo se nepostaral o jejich výměnu.

„Nemá to co dělat s xenofobií?“ zeptal se Sigurdur Óli, který hleděl dolů na mrtvolu.

„Myslím, že bychom se neměli předem na něco upínat,“

odpověděl Erlendur.

„Je možné, že by lezl nahoru po fasádě?“ zeptala se Elínborg a prohlížela si obytný blok.

„Děti mívají nejneuvěřitelnější nápady,“ řekl Sigurdur Óli.

„Musíme zjistit, jestli tu opravdu šplhal po balkonech,“

řekl Erlendur.

„Odkud asi pochází?“ přemítal Sigurdur Óli.

„Podle mého názoru je asijského původu,“ odpověděla Elínborg.

„Takže může být Thajec, Filipínec, Vietnamec, Korejec, Japonec nebo Číňan,“ vypočítával Sigurdur Óli.

„Neměli bychom raději vycházet z toho, že je Islanďan, než vyjde najevo něco jiného?“ řekl Erlendur.

Mlčky stáli na mrazu vedle chlapce, kolem nějž se navršil sníh. Když Erlendur opět zabrousil pohledem na senzacechtivé zvědavce na druhém konci domu, kde stály policejní vozy, svlékl si kabát a rozprostřel ho na mrtvolu.

„Je to správné?“ zeptala se Elínborg a podívala se na druhou stranu ke kolegům zajišťujícím stopy. Celkem vzato

se nesměli zdržovat v blízkosti oběti, dokud k tomu nedostanou povolení.

„Nemám ponětí,“ řekl Erlendur.

„Profesionální to zrovna není,“ prohlásil Sigurdur Óli.

„Copak toho chlapce zatím ještě nikdo nepostrádal?“

zeptal se Erlendur, aniž reagoval na poznámku Sigurdura Óliho.

„Neptal se nikdo v této čtvrti na pohřešovaného chlapce v jeho věku?“

„To jsem zjišťovala, už když jsem šla sem,“ odpověděla Elínborg. „Ne, policii nedošlo žádné hlášení.“ Erlendur se díval dolů na svůj kabát. Bylo mu zima. „Kdo ho našel?“

„Chlapec, kterého odvedli do jednoho z domovních vchodů,“ řekl Sigurdur Óli. „Zavolal nám z mobilu a počkal na nás. Dnes mají asi všechny děti mobilní telefony. Říkal, že šel ze školy zkratkou napříč přes pozemek a přitom našel mrtvolu.“

„Promluvím si s ním,“ řekl Erlendur. „Prověřte, jestli se dají najít nějaké chlapcovy stopy tady v okolí. Jestliže krvácel, bylo by to dost možné. Třeba to nebyl pád.“

„Není to věc kriminalistů, kteří mají na starosti zajišťování stop?“ bručel Sigurdur Óli, ale Elínborg a Erlendur to přeslechli.

„Tady u domu ho podle všeho nikdo nenapadl,“ řekla Elínborg.

„A snažte se, abyste našli tu druhou botu,“ řekl Erlendur a vykročil.

„Ten chlapec, který ho našel…“ začal Sigurdur Óli.

„Ano?“ řekl Erlendur a otočil se.

Je rovněž tmav…“ Sigurdur Óli zaváhal.

„Cože?“

„Je jedním z těch přistěhovaleckých dětí,“ řekl Sigurdur Óli.

Chlapec seděl na schodech v jednom vchodu a u něj stála policistka. Vedle sebe měl žlutou igelitovou tašku se zmuchlanými věcmi do tělocviku. Na Erlendura hleděl nedůvěřivě. Nenechali ho čekat v žádném z policejních vozů, protože by mohl vzniknout dojem, že má něco společného s chlapcovou smrtí.

Schodiště bylo zasviněné, zápach špíny se mísil s cigaretovým kouřem a výpary z jídel, pronikajícími z jednotlivých bytů. Podlahovou krytinu tvořilo prošoupané linoleum. Na stěnách byly vyryty nápisy, které Erlendur sotva dokázal rozluštit. Chlapec tmavé pleti měl hladké černé vlasy, ještě mokré po sprchování, a velké, nápadně bílé zuby. Na sobě měl džíny a zimní bundu, v ruce držel čepici. Jeho rodiče byli ještě v práci, ale o situaci už byli vyrozuměni.

„Venku je otřesná zima,“ řekl Erlendur a mnul si ruce.

Odpovědi se mu nedostalo.

Erlendur se posadil vedle chlapce, který se jmenoval Stefan a kterému bylo třináct let. Bydlel v sousedním bloku.

Jeho matka pocházela z Filipín.

„Byl jsi určitě v šoku, když jsi ho našel,“ řekl Erlendur po delším mlčení.

„Ano.“

„A víš, kdo to je? Poznal jsi ho hned?“

Stefan řekl policii, jak se chlapec jmenuje a že bydlí v tomto bloku, ale v jiném vchodu. Policisté neustávali v pátrání po rodičích mrtvého chlapce. Na jejich zvonění nikdo neodpovídal. O rodině věděl Stefan jen to, že chlapcova matka „dělá sladkosti“ a že zemřelýma bratra.

Uváděl, že chlapce ani jeho bratra nijak zvlášť dobře nezná.

Přistěhovali se prý teprve nedávno.

„Říkali mu Elli,“ pronesl chlapec. Jmenoval se Elías.“

„Byl mrtvý, když jsi ho našel?“

„Ano, myslím si, že ano. Třásl jsem s ním, ale nehýbal se.“

„A volal jsi policii?“ řekl Erlendur, který pokládal za vhodné chlapce trochu povzbudit.

„To jsi udělal dobře, bylo to naprosto správné. Co tím myslíš, když říkáš, že jeho matka dělá sladkosti?“

„Pracuje v takové továrně, kdy se vyrábějí cukrovinky.“

„Máš nějaké tušení, co se Ellimu stalo?“

„Ne.“

„Znáš nějaké jeho přátele?“

„Ani ne. Nijak dobře.“

„Cos udělal, když jsi s ním zatřepal?“

„Nic,“ řekl chlapec, „jen jsem zavolal policii.“

„Takže znáš číslo?“

„Ano. Ze školy domů chodím úplně sám a matka chce vědět, co dělám. Ona…“

„Co?“

„Matka mi řekla, že mám ihned zavolat policii, kdyby…“

„Kdyby co?“

„Kdyby se něco stalo.“

„Co si myslíš, že se tady stalo?“

„Netuším.“

„Narodil ses tady na Islandu? „Ano.“

„Elli také? Nebo to nevíš?“

Chlapec, který dosud civěl jen na linoleum, se podíval na Erlendura. „Ano,“ odpověděl.

Elínborg proběhla vnějšími dveřmi do domovního vchodu. Vchod byl od schodiště oddělen tenkou skleněnou stěnou a Erlendur viděl, že nese na ruce jeho kabát. Usmál se na chlapce, řekl mu, že si s ním asi bude muset ještě důkladněji promluvit, vstal a šel za Elínborg.

„Víš přece, že s dětmi smíš hovořit jen v přítomnosti jejich rodičů nebo lidí zodpovědných za jejich výchovu nebo pracovníků Úřadu péče o mládež,“ řekla mu stroze a podala mu jeho kabát.

„Nevyslýchal jsem ho,“ řekl Erlendur, „jen jsem se úplně obecně zeptal na pár věcí.“ Pohlédl na kabát.

„Chlapce už odvezli?“

„Zavezou ho rovnou do márnice. Nejedná se o pád.

Našly se stopy krve.“ Erlendur se zamračil.

„Chlapec přišel do zahrady zezadu,“ řekla Elínborg. Je tam pěšina. Normálně by měla být osvětlená, ale jeden ze zdejších sousedů nám řekl, že jedinou pouliční lampu neustále někdo rozbíjí. Chlapec lezl přes plot, aby se dostal do zahrady. Na plotě jsme našli stopy krve. Tam také ztratil botu, pravděpodobně při přelézání.“

Elínborg se zhluboka nadechla.

„Někdo ho bodl nožem. Zemřel patrně na bodnou ránu do břicha. Pod jeho tělem byla kaluž krve, která okamžitě zamrzla.“

Elínborg se odmlčela.

„Byl na cestě domů,“ dodala potom.

„Dá se zjistit, kde mu byla bodná rána zasazena?“

„O to se právě pokoušejí.“

„Ví se už, kdo jsou jeho rodiče?“

Jeho matka je na cestě. Jmenuje se Sunee a pochází z Thajska. Ještě jsme jí neřekli, co se stalo. To bude strašné.“

„Musíš být u ní,“ řekl Erlendur. „A co otec?“

„Nevím. Na dveřích bytu jsou tři jména. Třetí jméno je Niran nebo tak nějak podobně.“

„Pokud jsem správně pochopil, má bratra,“ řekl Erlendur.

Otevřel, podržel Elínborg venkovní dveře a vyšli ven do fičícího severáku. Elínborg čekala na matku, aby s ní jela identifikovat mrtvolu. Stefana, jehož výpověď bylo nutné zaprotokolovat, doprovodil jeden policista domů. Erlendur si oblékl kabát a šel znovu do zahrady. Tam, kde předtím ležel chlapec, byla tmavá zem. Sražen jsem k zemi.

Tento řádek z jedné básně od Jónase Hallgrímssona proběhl Erlendurovi hlavou, když bez hnutí stanul u místa, kde ležel chlapec. Nejprve na to místo chvíli zíral a pak klouzal pohledem po budově, která působila pochmurně.

Nakonec opatrně přešel po ledu k dětskému hřišti v zahradě, sáhl na studenou železnou tyč skluzavky a cítil, jak mu sžíravý chlad prostupuje paži.

Sražen jsem k zemi,

Zmrzlý jsem a nemohu se odtrhnout.

KAPITOLA 2

Elínborg doprovázela chlapcovu matku cestou do budovy na ulici Barónsstígur, kde měla být identifikována mrtvola jejího syna. Malá drobounká žena mezi třiceti a čtyřiceti působila po dlouhém pracovním dni unaveně. Její přívětivý kulatý obličej rámovaly husté tmavé vlasy, na šíji spletené do copu. Když policie zjistila, kde pracuje, pověřila dva svoje pracovníky, aby ji přivedli. Potřebovali hodnou chvilku, aby jí vysvětlili, co se stalo a že s nimi musí jít.

Když dorazili k obytnému bloku, posadila se k ní do auta Elínborg a brzy zjistila, že se neobejde bez tlumočníka.

Zavolala do Institutu mezinárodních kontaktů a tam ji ujistili, že bude vyslána tlumočnice.

Když Elínborg s matkou dorazily na místo, tlumočnice tam ještě nebyla. Obě ženy neprodleně vešly do budovy a tam se jich ujal soudní lékař. Když matka spatřila svého syna, vykřikla zděšením a klesla Elínborg do náruče. Křičela něco ve své mateřštině a vtom do místnosti vstoupila tlumočnice, Islanďanka přibližně stejného věku jako thajská žena. Tlumočnice se spolu s Elínborg snažila matku uklidnit.

Elínborg měla dojem, že se obě ženy znají. Tlumočnice uklidňujícím tónem domlouvala matce, která byla bez sebe

bolestí a bezmocí. Vytrhla se jim, vrhla se na syna a bez zábran plakala.

Až po drahné době se jim podařilo vyvést ženu z budovy a dostat ji do policejního auta, které ji odváželo k jejímu bydlišti. Elínborg mluvila s tlumočnicí o tom, že matka se musí spojit se svou rodinou nebo přáteli, s někým, kdo je jí blízký a komu důvěřuje, aby v té strašlivé situaci nebyla úplně sama. Tlumočnice to přeložila, ale matka nijak nereagovala a neodpověděla. Elínborg tlumočnici popsala, jak byl Elías nalezen v zahradě domu. Zmínila se o vyšetřování a požádala tlumočnici, aby tyto informace předala matce.

Její bratr žije tady na Islandu,“ řekla tlumočnice.

„Obrátím se na něho.“

„Znáš tu ženu?“ zeptala se Elínborg. Tlumočnice přikývla. „Byla jsi v Thajsku?“

„Ano, několik let. Nejprve jsem tam byla na výměnném studentském pobytu.“

Tlumočnice se jmenovala Gudný. Byla poměrně malá, tmavovlasá a nosila velké brýle. Na sobě měla džíny, tlustý svetr a na tom černý kabát. Kolem ramen měla přehozený bílý vlněný šátek.

Když došly před obytný blok, chtěla matka vidět místo, kde byl její syn nalezen, a tak s ní šly za dům. Mezitím už byla tma jako v pytli, ale kriminalisté, kteří měli na starosti zajišťování stop, měli rozestavené reflektory a prostor byl

uzavřen. Zpráva o vraždě se rozkřikla rychlostí blesku.

Elínborg si všimla dvou kytic u štítu domu, před nímž se shromažďovalo stále víc lidí. Stáli u policejních aut a mlčky sledovali dění.

Jakmile matka vstoupila do uzavřeného prostoru, přerušili kriminalisté svou práci a dívali se na ni. Když přišla s tlumočnicí k místu, kde byl nalezen její syn, dala se opět do pláče. Klekla si tam a položila ruku na zem.

Erlendur byl stále ještě na místě činu. Pozoroval ji a nyní vystoupil ze tmy.

„Měli bychom s ní teď jít nahoru do bytu,“ promluvil k Elínborg a ona souhlasně přikývla.

Hodnou chvíli však ještě stáli v mrazu a čekali, než se obě ženy od neblahého místa odvrátí. Elínborg a Erlendur je následovali ke vchodu a do matčina bytu. Elínborg jí představila Erlendura a řekla, že patří k týmu, který se zabývá vyšetřováním.

„Pravděpodobně bys s námi raději hovořila až později,“

řekl Erlendur, „ale čím dříve dostaneme informace, tím lépe.

Taková je bohužel skutečnost. Čím víc času uplyne, tím obtížnější bude najít pachatele.“

Erlendur udělal přestávku a dal tlumočnici na srozuměnou, že má jeho slova přeložit. Chystal se pokračovat, když se matka na něj podívala a řekla něco thajsky.

„Kdo to udělal?“ zeptala se tlumočnice téměř současně.

„To nevíme,“ řekl Erlendur, „ale zjistíme to.“ Matka se s ustrašenou tváří obrátila na tlumočnici a něco řekla.

„Má ještě jednoho syna a dělá si starost o to, kde je,“

řekla tlumočnice.

„Má tušení, kde by mohl být?“ zeptal se Erlendur.

„Ne,“ řekla tlumočnice. „Měl se vrátit ze školy ve stejnou dobu jako jeho mladší bratr.“

„Takže je starší?“

„O pět let starší,“ objasnila tlumočnice.

„Kolik mu tedy je?“

„Patnáct.“

Matka rychle před nimi vyběhla nahoru po schodech do pátého, předposledního poschodí. Erlendura udivilo, že v domě není výtah.

Sunee už při odemykání bytu začala volat na syna, dříve než otevřela dveře dokořán. Erlendur se domníval, že volá jméno svého druhého syna. Proběhla bytem a hned viděla, že doma nikdo není. Zastavila se před nimi, bezradná a osamocená, až ji tlumočnice objala kolem ramen, zavedla do obývacího pokoje a posadila se s ní na pohovku. Elínborg a Erlendur je následovali a v závěsu za nimi vešel do místnosti štíhlý muž, který bral schody poklusem. Představil se Erlendurovi jako pastor obce a jako odborník na krizové situace a nabídl svou pomoc.

„Musíme najít bratra toho chlapce,“ řekla Elínborg.

„Snad se mu nic nepřihodilo.“

„Doufejme, že to není on, kdo za to nese zodpovědnost,“ řekl Erlendur.

Elínborg na něj udiveně pohlédla.

„Co tebe všechno nenapadne!“

Rozhlíželi se po Suneeině bytě, který se skládal ze tří pokojů. Z předsíně se vcházelo přímo do obývacího pokoje, odtamtud vedla malá chodba doprava ke dvěma ložnicím, zatímco kuchyň se nacházela vedle obýváku. Byt byl čistý a uklizený, vonělo to tu asijským kořením a exotickou kuchyní. Všude byly fotografie, visely na stěnách nebo byly rozestaveny na stolcích. Erlendur se domníval, že se jedná o matčiny příbuzné z druhé strany zeměkoule.

Stál pod rudým papírovým stínítkem se žlutým drakem, které bylo umístěno na lampě u stropu. Když se tlumočnice rozhodla uvařit čaj, odebrala se Elínborg za ní do kuchyně.

Sunee se posadila na pohovku. Erlendur mlčel a čekal, až se tlumočnice vrátí z kuchyně. Kněz usedl vedle Sunee na pohovku.

V kuchyni Gudný Elínborg polohlasem vyprávěla, co věděla o Sunee: pochází z vesnice vzdálené asi dvě stě kilometrů od Bangkoku. V domě jejích rodičů žily tři generace pod jednou střechou ve velmi stísněných podmínkách. Má mnoho sourozenců a v patnácti letech se ještě se dvěma bratry vydala do hlavního města, kde musela

těžce pracovat, většinou v prádelnách. Do svých dvaceti let žila společně s bratry na velmi stísněném prostoru v primitivním privátu. Pak byla odkázána sama na sebe a pracovala ve velkém krejčovství, kde se vyrábělo oblečení pro západní trh. Byly tam zaměstnány jen ženy a mzdy byly nízké. Tou dobou se v jednom populárním zábavním podniku v Bangkoku seznámila s mužem z úplně jiného světa, s Islanďanem, který byl o několik let starší než ona.

Do té doby nikdy nic o Islandu neslyšela.

Zatímco tlumočnice vyprávěla Elínborg tento příběh a pastor mumlal slova útěchy, chodil Erlendur sem tam po obývacím pokoji. Byt vyzařoval atmosféru Dálného východu. Uprostřed jedné stěny se nacházel malý oltářík s řezanými květinami, vonnými tyčinkami, miskou vody a krásným obrázkem thajské krajiny. Erlendurův zrak bloudil po ozdůbkách, suvenýrech a fotografiích v rámečcích. Na některých z nich byli dva chlapci rozdílného věku. Erlendur se domníval, že je to mrtvý chlapec a jeho bratr. Sáhl po fotografii, o níž si myslel, že zachycuje staršího bratra, a zeptal se Sunee, zda je jeho domněnka správná. Přikývla.

Požádal ji, aby mu fotku na krátkou dobu půjčila. Zanesl ji policistovi u dveří a nařídil mu rozmnožit ji a rozeslat na policejní okrsky, aby se rozběhlo pátrání po chlapci a aby bylo možné vyptávat se na něj u jeho spolužáků, učitelů a sousedů.

Erlendur právě vytahoval mobil z kapsy, když začal zvonit. Byl to Sigurdur Óli.

Sledoval krvavou stopu, kterou chlapec zanechal. Vedla ho ven ze zahrady na málo frekventovanou silnici, kolem domů a zahrad a končila před zdí malého transformátoru, počmáraného graffiti, asi pět set metrů od bloku, kde chlapec žil. Docela blízko byla i jeho škola. Na první pohled Sigurdur Óli nezjistil žádné náznaky zápasu. Policisté, kteří sem dorazili, zahájili pátrání po vražedné zbrani. S

kapesními svítilnami hledali v přilehlých zahradách, na cestičkách, na silnici a na školním dvoře.

„Průběžně mě informujte,“ řekl Erlendur do telefonu.

„Říkáš, že to odsud není daleko do školy?“

„Škola je vlastně hned vedle. Ale i když zde krvavá stopa končí, nemusí to přece znamenat, že byl chlapec bodnut tady.“

„Vím,“ opáčil Erlendur. „Pohovoř s lidmi ze školy, s ředitelem a ostatními učiteli. Musíme si promluvit s chlapcovými učiteli a spolužáky. Také s jeho kamarády tady ve čtvrti, se všemi, kteří ho znali a kteří nám o něm mohou něco říct.“

„To je moje bývalá škola,“ řekl Sigurdur Óli poněkud mdlým hlasem.

„Opravdu?“ zeptal se Erlendur udiveně, neboť Sigurdur Óli o sobě pokud možno nemluvil.

„Vyrostl jsi v této čtvrti?“

„Od té doby jsem se tu téměř neobjevil,“ řekl Sigurdur Óli. „Bydleli jsme tady jen dva roky, pak jsme se odstěhovali.“

„A co?“

„A nic.“

„Myslíš, že si starší učitelé na tebe vzpomenou?“

„Doufám, že ne,“ řekl Sigurdur Óli. „Ve které třídě byl ten hoch?“

Erlendur se odebral do kuchyně.

„Potřebujeme vědět, do které třídy chlapec chodil,“

obrátil se na tlumočnici.

Gudný šla do obývacího pokoje, promluvila se Sunee a vrátila se s požadovanými informacemi.

„Docházelo v této čtvrti k nějakým výtržnostem pramenícím z nepřátelství vůči cizincům?“ zeptal se Erlendur.

„Nedělo se nic, co by proniklo k nám do Institutu mezinárodních kontaktů,“ odpověděla Gudný.

„Ale co předsudky? Nepocítila je rodina na sobě?“

„To si nemyslím, rozhodně ne víc, než je obvyklé.“

„Musíme zjistit, jestli tady v této čtvrti nedocházelo k projevům xenofobie nebo jestli tu není podvědomé nepřátelství

vůči

cizincům,“

vysvětloval

Erlendur

Sigurdurovi Ólimu po telefonu a řekl mu, do které třídy Elías chodil. „A také jestli se nepřihodilo něco v jiných čtvrtích. Vzpomínám si, že docela nedávno jsem zaslechl

něco o jakýchsi incidentech. Někdo sáhl po noži. Musíme to brát v potaz.“

Čaj byl hotov a Elínborg, Erlendur a tlumočnice se vrátili do obývacího pokoje. Pastor se stáhl do ústraní a Gudný si sedla k Sunee. Elínborg si přinesla židli z kuchyně.

Gudný hovořila se Sunee, která souhlasně přikyvovala.

Erlendur doufal, že tlumočnice matce vysvětlí, že vyšetřování proběhne tím rychleji, čím dříve policie dostane přesné informace o tom, co chlapec v průběhu dne dělal.

Erlendur stále ještě držel v ruce telefon. Chtěl mobil zastrčit do kapsy, ale váhal a chvíli na něj upřeně hleděl.

Musel myslet na chlapce, na svědka, který Elíase našel a který už měl mobil, protože si jeho matka o něj dělala starosti, když byl po vyučování sám.

„Vlastnil její syn mobil?“ zeptal se tlumočnice, která jeho slova přeložila.

„Ne,“ prohlásila. „A jeho bratr?“

„Ne,“ odpověděla Gudný. „Nemají mobily. Každý si nemůže něco takového dovolit,“ dodala a Erlendur měl pocit, že to bylo z jejího vlastního popudu.

„Má docela blízko do školy,“ řekl.

„Ano, oba chlapci jsou na stejné škole.“

„Kdy míval Elías odpoledne volno?“

Jeho rozvrh hodin visí na lednici,“ řekla tlumočnice. „V

úterý končil kolem druhé,“ dodala a podívala se na hodinky.

Jsou to tři hodiny od chvíle, kdy se vydal na cestu domů.“

„Co normálně dělával po škole? Chodil přímo domů?“

„Domnívá se, že ano,“ prohlásila tlumočnice poté, co se zeptala Sunee. „Neví to však docela jistě. Někdy hrával na školním dvoře fotbal, ale domů přicházel většinou sám.“

„Co je s chlapcovým otcem?“

Je truhlář a žije v Reykjavíku. Minulý rok se rozvedli.“

„Ano. Nejmenuje se Ódinn?“ řekl Erlendur. Věděl, že policie se pokoušela zastihnout chlapcova otce, který ještě nebyl zpraven o synově smrti.

„Sunee už s ním téměř není v kontaktu. Elías ale u něj někdy býval přes víkend.“

Je ve hře nevlastní otec?“

„Ne,“ prohlásila tlumočnice. „Sunee žije se svými dvěma syny sama.“

„Bývá starší syn za normálních okolností touto dobou už doma?“ zeptal se Erlendur.

„Přicházejí domů v různou dobu,“ tlumočila Gudný Suneeinu odpověď.

„Takže není dána žádná pevná doba?“ zeptala se Elínborg.

Gudný se obrátila na Sunee a mluvily spolu dlouho.

Erlendur viděl, že přítomnost tlumočnice poskytuje Sunee oporu. Gudný Erlendurovi a Elínborg vysvětlila, že Sunee rozumí téměř všemu, co se jí islandsky říká, a že se umí i docela dobře islandsky domluvit, že je však příliš přesná a

svědomitá, takže si žádá od Gudný pomoc, když to pokládá za nutné.

„Neví úplně přesně, co ti dva přes den dělají,“ řekla tlumočnice po chvíli. „Oba mají klíč od bytu. Když Sunee může pracovat přesčas, skončí v továrně na cukrovinky až v šest, k tomu je třeba přičíst dobu na cestu domů a někdy ještě i na nákup. Někdy má možnost dělat další přesčasy, to se pak vrací ještě později. Musí pracovat co nejvíc, aby uživila rodinu.“

„Neříkají jí chlapci, kam jdou po vyučování?“ ptala se Elínborg. „Nemusejí jí to dát vědět do práce?“

„Ona nesmí v pracovní době neustále odbíhat k telefonu,“ řekla tlumočnice, jakmile se zeptala Sunee.

„Takže vůbec neví, co ti dva dělají, když skončí škola?“

zeptal se Erlendur.

„Ovšemže ví. Řeknou jí to ale až doma, když se rodina večer sejde.“

„Hrají fotbal nebo dělají nějaký jiný sport? Trénují někde? Chodí do nějakých zájmových kroužků?“

„Ten mladší hrál fotbal, ale dnes neměl trénink,“ řekla tlumočnice. „Musí vám být přece jasné, jak je to pro osamělou matku se dvěma chlapci těžké,“ dodala sama od sebe. „Není to žádný med. Nejsou peníze na zájmové kroužky. Nebo na mobily.“

Erlendur přikývl. „Říkala jsi, že Sunee má bratra, který žije také tady na Islandu, ne?“

„Ano, spojila jsem se s ním, je na cestě sem.“

„Má Sunee jiné příbuzné nebo rodinné příslušníky, s nimiž by mohla hovořit? Někoho z manželovy rodiny? Je možné, že by starší syn byl u nich? Mají prarodiče?“

„Elías býval někdy u své babičky. Jeho islandský dědeček už nežije. Sunee je ale v častém kontaktu s babičkou, která žije zde v Reykjavíku. Bylo by třeba dát jí zprávu, jmenuje se Sigrídur.“

Tlumočnice dostala od Sunee telefonní číslo, předala je Elínborg, která hned vytahovala mobilní telefon.

„Nemohla by sem ta žena přijet, aby Sunee nebyla sama?“ zeptala se tlumočnice.

Sunee poslouchala, co Gudný říká, a souhlasně kývla.

„Prosíme ji, aby sem přišla,“ řekla tlumočnice.

V tom okamžiku vešel do dveří mladý muž. Sunee vyskočila a běžela mu vstříc. Vyšlo najevo, že je to její bratr.

Objali se, a když Sunee opět propukla v pláč, snažil se ji uklidnit. Jmenoval se Virote a byl o pár let mladší než Sunee. Elínborg a Erlendur cítili zármutek obklopující sourozence a podívali se na sebe. Nějaký reportér funěl nahoru po schodech, Elínborg ho ale vykázala a vyprovodila dolů, takže v bytě zůstali se sourozenci jen tlumočnice a Erlendur. Tlumočnice a bratr zavedli Sunee zpět do obývacího pokoje a posadili se vedle ní na pohovku.

Erlendur vyšel do chodbičky, která vedla k ložnicím.

Větší pokoj patřil zřejmě matce, v druhém se nacházela poschoďová postel, kde spávali chlapci. Erlendurův pohled padl na velký plakát anglického fotbalového klubu, který znal z novin. Na trochu menším plakátu byla pohledná islandská populární zpěvačka. Na malém psacím stole stál starší počítač značky Apple a na podlaze ležely učebnice, počítačové hry a jiné hračky jako pistole, meče a dinosauři.

Postele neustlané a na židli hromada oblečení.

Typický chlapecký pokoj, pomyslel si Erlendur a odsunul nohou ponožku. Ve dveřích se objevila tlumočnice.

Jací jsou to lidé?“ ptal se Erlendur.

Gudný pokrčila rameny. „Docela normální,“ řekla, „lidé jako ty a já. Chudí lidé.“

„Víš něco o tom, jestli zakoušeli nepřátelství kvůli barvě své kůže?“

„Myslím, že vlastně ani ne. Nevím to sice přesně, pokud jde o Nirana, ale mám dojem, že Sunee i její synové se Se zdejším prostředím dobře sžili. Předsudky vůči cizincům se tady vyskytují stejně jako všude jinde a s nejvyšší pravděpodobností něco z toho pocítili i oni. Mám tu zkušenost, že s předsudky se setkáme většinou u lidí, kterým se nedostalo dobré výchovy nebo kteří postrádají sebedůvěru. A možná trpěli zanedbáváním.“

„A co bratr Sunee? Žije tady dlouho?“

„Ano, už pár let. Je nevyučený dělník a nejprve pracoval na severním Islandu v Akureyri, nedávno se však přestěhoval do Reykjavíku.“

„A mají sourozenci dobrý vzájemný vztah?“

„Ano, velmi dobrý.“

„Co mi jinak ještě můžeš říct o Sunee?“

„Přijela na Island zhruba před deseti lety,“ řekla Gudný, „a cítí se tu velmi dobře.“

Sunee jí jednou vyprávěla, že když jela transferním autobusem z Keflavíku do Reykjavíku, nechtěla věřit svým smyslům, jak je tato země holá a studená. Když vyšla z letištní budovy, připadl jí polární vzduch jako chladná zeď.

Pršelo, obloha byla zatažená těžkými mraky, takže viděla jen plochou lávovou krajinu a temné stíny vzdálených hor.

Naskočila jí husí kůže, teploměr ukazoval tři stupně. Byla polovina října a ona nastupovala do letadla ve třicetistupňovém vedru.

Vzala si Islanďana, s nímž se seznámila v Bangkoku.

Ucházel se o ni, stále ji zval a byl zdvořilý. Vyprávěl jí trochu o Islandu v angličtině, jazyce, který nijak zvlášť dobře neovládala. Zdálo se, že má dost peněz, kupoval jí dárky, šaty a šperky.

Když se musel vrátit na Island, rozhodli se v navázané známosti pokračovat. Její přítelkyně, která uměla anglicky o něco lépe, se místo ní ujala korespondence. Za půl roku zase přijel a zůstal tři týdny. Celou dobu byli spolu. Byla jím

okouzlena a ohromilo ji i to, co vyprávěl o Islandu: třebaže je ostrov malý, odlehlý a chladný, žije tam jeden z nejbohatších národů na zemi. Řekl jí, kolik vydělává, a v porovnání s výdělky obvyklými v Bangkoku to byla závratně vysoká částka. Kdyby se tam přestěhovala a byla pilná, tak by jistě mohla dát něco stranou pro svou rodinu v Thajsku.

Přenesl ji přes práh jejich nového domova, dvoupokojového bytu na Snorrabraut, který mu patřil. Od hotelu Loftleidir, kde zastavovaly letištní autobusy, šli pěšky. Překřížili širokou výpadovku, která se jmenovala Miklabraut, jak se později dozvěděla, a pak šli po Snorrabraut v ledovém severním větru. Měla na sobě letní thajské oblečení, tenké hedvábné kalhoty, které jí koupil, hezkou halenku, světlý letní kabátek a sandály z umělé hmoty. Její nastávající ji na Island ani v nejmenším nepřipravil.

Byt byl krásný, poté, co ho dala do pořádku. Práci dostala v továrně na cukrovinky. V jejich vztahu bylo zpočátku všechno v souladu, to se však změnilo, když vyšlo najevo, že si navzájem něco nalhali.

„V jakém ohledu?“ zeptal se Erlendur. „V čem spočívaly jejich lži?“

„On to už jednou udělal,“ řekla Gudný. „Udělal co?“

„Obstaral si ženu z Thajska.“

„To že už jednou udělal?“

„Mnozí muži to dělali ještě častěji.“

„A je to… je to legální?“

„Není to zakázané.“

„Ale co Sunee? Co nalhala ona jemu?“

„Když spolu žili už několik let, žádala, aby za ní přijel její syn.“

Erlendur pohlédl na tlumočnici.

„Vyšlo najevo, že měla v Thajsku syna, o němž mu nikdy neřekla.“

„To je asi Niran, že?“

„Ano, Niran. Má sice islandské jméno, ale chce se jmenovat Niran a všichni mu také tak říkají.“

„Takže je…“

„Nevlastní bratr Elíase. Je Thajec každým coulem a dalo mu velmi mnoho práce, než se zde uchytil, stejně jako je tomu u mnoha dětí v jeho situaci.“

„A Suneein muž?“

„Nakonec se rozvedli.“

„Niran,“ řekl si Erlendur sám pro sebe, jako by chtěl zachytit zvuk toho jména. „Znamená to něco?“

„Znamená to ‚věčný‘,“ odpověděla Gudný.

„Věčný?“

„Thajská jména mívají také svůj význam, stejně jako islandská.“

„A co potom znamená ‚Sunee?“

„Něco dobrého,“ řekla Gudný. „Dobrá věc.“

„Měl Elías také thajské jméno?“

„Ano, Aran. Nejsem si ale jistá, co to přesně znamená.

Musím se zeptat Sunee.“

„Mají taková pojmenování původ v tradici?“

„Thajci taková jména používají, aby zmátli zlé duchy, to je taková pověra. Dětem dávají řádná jména, pak ale přesto používají jen tato přízviska, jež mají za úkol ošálit zlé duchy, kteří by mohli dětem škodit. Pravá jména nesmějí duchové znát.“

Z obývacího pokoje zněla hudba. Gudný a Erlendur opustili dětský pokoj. Suneein bratr pustil tlumenou thajskou hudbu. Sunee seděla schoulena na pohovce a začala polohlasem mluvit sama se sebou.

Erlendur tázavě pohlédl na tlumočnici.

„Mluví o svém synovi, o Niranovi.“

„Pátráme po něm,“ řekl Erlendur. „Najdeme ho. Pověz jí, že ho najdeme.“

Sunee zavrtěla hlavou a hleděla upřeně před sebe.

„Myslí si, že je také mrtvý,“ řekla tlumočnice.

KAPITOLA 3

Sigurdur Óli byl na cestě do školy a přidal do kroku. Tři policisté, kteří ho následovali, se rozptýlili po školním dvoře a přilehlém pozemku, aby pátrali po vražedné zbrani.

Vyučování skončilo a v zimním smrákání působila školní budova pochmurně a mrtvě. V několika málo oknech se sice svítilo, ale hlavní vchod byl zamčený. Sigurdur Óli zabušil na dveře. Jeho bývalá škola byla třípatrová šedá kastle, ke které byla přistavěna plavecká hala a dílny. Sigurdurovi Ólimu se vybavila chladná zimní rána: děti stojící v dvojřadu na školním dvoře, strkání, vzájemné dobírání, někdy i rvačky, dokud nezasáhli učitelé. Déšť a sněhové bouře a tma po celý podzim a celou zimu, než přišlo jaro, než se zase rozjasnilo, než se zlepšilo počasí a vysvitlo slunce. Sigurdur Óli pozoroval vyasfaltovaný školní dvůr, basketbalové a fotbalové hřiště a málem věřil tomu, že slyší pokřikovat tehdejší školáky.

Začal kopat do dveří a konečně se objevila školnice.

Žena kolem padesátky otevřela dveře a ptala se, co znamená ten rámus. Sigurdur Óli se představil, prokázal se a položil jí otázku, zda je třídní učitel 5. D ještě ve škole.

„Copak se děje?“ zeptala se školnice.

„Nic,“ odpověděl Sigurdur Óli. „Víš, jestli je dotyčný učitel či učitelka ještě ve škole?“

„5. D? To je učebna 304, třetí poschodí. Nevím, jestli Agnes už odešla. Podívám se.“

Sigurdur, který se v budově dokonale vyznal, byl v mžiku na schodech a bral je skokem. Pátá třída byla v jeho době také ve třetím poschodí, pokud si vzpomínal. Možná tu funguje stejný systém jako tehdy, koncem sedmdesátých let minulého století, když sem chodil do školy. Při slovech v sedmdesátých letech minulého století se cítil hned o deset let starší.

Všechny třídy ve třetím poschodí byly zamčené, schody dolů seběhl poklusem. Školnice se mezitím podívala do sborovny a teď na něj čekala ve vstupní hale, aby mu řekla, že učitelka už odešla.

„Říkala jsi, že se jmenuje Agnes?“

„Ano,“ odpověděla.

Je ve škole ředitel?“

„Ano, je ve své kanceláři.“

Sigurdur Óli školnici málem porazil, když se rozběhl směrem ke sborovně. Ještě si vzpomínal, že ze sborovny se šlo přímo do ředitelny. Dveře byly otevřené, tak se tam rovnou vřítil. Ihned zjistil, že stále ještě slouží tehdejší ředitel. Ten se chystal domů, a když se zjevil Sigurdur Óli, zrovna si uvazoval šálu.

„Oč se jedná?“ zeptal se ředitel udiveně.

Jde o 5. D,“ řekl Sigurdur Óli.

„Ano?“

„Něco se tam přihodilo.“

„Máš v té třídě svoje dítě?“

„Ne, jsem z kriminální policie. Jeden žák z 5. D byl před několika hodinami nalezen před svým domem mrtev.

Utrpěl bodnou ránu a na ni zemřel. Musíme promluvit se všemi učiteli na škole, především ale s těmi, kteří nám mohou o chlapci něco říct, musíme…“

„Co to povídáš?“ pravil stísněným hlasem ředitel a Sigurdur Óli viděl, jak zbledl.

„…promluvit s jeho kamarády, se zaměstnanci školy a dalšími lidmi, kteří ho znali. Vycházíme z předpokladu, že byl zavražděn. Byl bodnut nožem do břicha.“

Školnice následovala Sigurdura Óliho do ředitelny.

Stála ve dveřích a slyšitelně se nadechla, přičemž si bezděky přiložila ruku k ústům, a zírala na kriminalistu, jako by nechtěla věřit svým uším.

„Ten chlapec má thajskou matku,“ pokračoval Sigurdur Óli. Je na škole hodně takových dětí?“

„Hodně takových?“ řekl ředitel a pomalu klesal na židli.

Táhlo mu na sedmdesát, celý život pracoval ve škole, teď už se ovšem těšil na penzi. Nevěřícný výraz jeho tváře prozrazoval, že vůbec nechápe, co se stalo.

„O koho se jedná?“ zeptala se školnice, která stála za Sigurdurem Ólim. Je mrtvý?“

Sigurdur Óli se otočil. „Promiň, ale promluvíme si třeba později,“ řekl a zavíral jí dveře před nosem.

Dveře zaklaply, znovu se obrátil na ředitele: „Potřebuji seznamy žáků ve třídách s adresami a se jmény rodičů.

Potřebuji seznam všech chlapcových učitelů. Potřebuji informace o jakýchkoli konfliktech zde ve škole, o partách, pokud nějaké jsou, o vztazích mezi dětmi rozdílného původu a rozdílné barvy pleti, o všem, co může objasnit, jak mohlo dojít k něčemu takovému. Nenapadá tě spontánně něco v této souvislosti?“

„Mě… mě vůbec nic nenapadá, já tomu nemohu uvěřit!

Co to tady povídáš?! To snad ani není pravda!“

„Bohužel ano. Tady je ale radno urychleně jednat. Čím víc času uplyne…“

„O kterého chlapce se jedná?“ vpadl mu ředitel do řeči.

Sigurdur Óli uvedl chlapcovo jméno. Ředitel se posadil k počítači a vyhledal domovskou stránku, pak třídu a fotografii.

„Dříve jsem znal každé dítě jménem, jenže teď je jich tolik. Je to on?“

„Ano, to je on,“ potvrdil Sigurdur Óli, jakmile si fotku prohlédl. Když se zeptal na Elíasova bratra, vyhledal ho ředitel v počítači. Bratři si nebyli nepodobní. Oba měli smolně černé vlasy, které jim padaly do očí, tmavou pleť a hnědé oči. Odeslali na policii mail s Niranovou podobenkou

v příloze. Sigurdur Óli zavolal na oddělení a dal příkaz, aby fotografii spolu s tím, co poslal Erlendur, rozeslali.

„Došlo tady ve škole ke střetům mezi nějakými skupinami?“ zeptal se Sigurdur Óli na závěr.

„Předpokládáte, že to má něco společného se školou?“

ptal se ředitel, aniž spustil oči z obrazovky, kterou vyplňoval chlapcův obrázek. Elías se na něm ostýchavě usmíval.

Nedíval se přímo do kamery, nýbrž trochu výše, jako by mu fotograf řekl, ať se dívá nahoru, nebo jako by ho něco rozptýlilo. Měl vysoké čelo, upřímný pohled a tázavé oči.

„Musíme brát v úvahu všechny možnosti,“ odpověděli Sigurdur Óli. „Nic jiného k tomu nemohu říct.“

„Má případ něco společného s rasismem? Co jsi to tady před chvílí říkal?“

„Nic jiného, než že matka pochází z Thajska. Nic jiného. Nevíme, co se přihodilo.“

Sigurdur Óli byl rád, že ředitel si ho jako žáka zjevně nepamatuje. Byl rozhodnutý nepřipustit žádný rozhovor o starých časech, bývalých učitelích nebo o tom, jaký osud koho ze třídy potkal, prostě žádné žvásty toho druhu.

„Ke mně se nic nedostalo,“ řekl ředitel, „aspoň nic vážného, a je naprosto absurdní, že by to vyústilo v tak strašnou událost. Nemohu prostě uvěřit, že se něco takového stalo!“

„Budeš asi muset,“ řekl Sigurdur Óli. Ředitel vytiskl seznam Elíasových spolužáků s adresami, telefonními čísly

a jmény rodičů nebo lidí zodpovědných za jejich výchovu.

Podal ho Sigurdurovi Ólimu.

„Bratři nastoupili na tuto školu na podzim. Mám to sdělení poslat také na mailovou adresu, kterou jsi mi dal?“

zeptal se. „To je úděsné,“ zasténal a jako ochromený zíral na svůj psací stůl.

Jen příliš pravdivé,“ řekl Sigurdur Óli. „Potřeboval bych také adresu a telefonní číslo jeho třídní učitelky. Co se stalo tady ve škole?“ Ředitel se na něj podíval. „Co tím míníš?“

„Mluvil jsi o něčem, co údajně nebylo nijak vážné, a říkal jsi, že je nepředstavitelné, aby to mělo takové následky.

Co to bylo?“ Ředitel váhal.

„Co to bylo?“ opakoval Sigurdur Óli. „Na naší škole působí učitel, který se rezolutně vyslovil proti přílivu přistěhovalců.“

„Například žen z Thajska?“

„Ano, také. Především lidí z Asie, z Filipín, Vietnamu a takových zemí. Má vysloveně rigorózní názory, ale jde právě pouze o názory. Nikdy by je takovým způsobem nerealizoval. Nikdy.“

„Přesto tě to ale napadlo. Jak se jmenuje?“

„To je absurdní!“

„Musíme si s ním promluvit,“ prohlásil Sigurdur Óli.

„Děti dokonale zvládá,“ řekl ředitel. „To je jeho způsob, navenek strohý a drsný, ale s dětmi vychází dobře.“

„Učil Elíase?“

„Někdy určitě. Je učitelem islandštiny, bere si hodně suplování, takže pravděpodobně učil naprostou většinu našich žáků.“

Ředitel uvedl mužovo jméno a Sigurdur Óli si je ihned poznamenal.

Jednou jsem mu musel udělit důtku. Na naší škole nestrpíme nepřátelství vůči cizincům,“ řekl ředitel důrazně, „to mi věř. Nedopustíme, aby něco takového prošlo. Stejně jako na jiných místech, také tady se o problémech přistěhovalců diskutuje, v neposlední řadě ze stanoviska těch, kteří do země přicházejí. Zde se uplatňuje naprosto rovnocenné posuzování, a to platí jak pro učitele, tak pro žáky.“

Sigurdur Óli měl opět pocit, že ředitel váhá. „Co se tady stalo?“ naléhal na něj.

„Pustili se do sebe,“ řekl ředitel. „On a Finnur, jiný učitel, a to tady ve sborovně. Ostatní museli zasáhnout. Měl nějaké poznámky, které byly Finnurovi proti srsti. Byl z toho takový kohoutí zápas.“

Jaké poznámky?“

„K tomu se Finnur nechtěl vyjadřovat.“

„Měli bychom podle tvého mínění pohovořit ještě s někým jiným?“ zeptal se Sigurdur Óli.

„Nechtěl bych do toho nikoho zatahovat jen proto, že dotyčná osoba má jakési názory.“

„Nikoho nikam nezatahuješ,“ odpověděl Sigurdur Óli.

„Chyba lávky! To, že chlapec byl napaden, nemusí mít s nějakými názory nic společného. Toto je vyšetřování a my potřebujeme informace. Musíme si promluvit s učiteli.

Musíme zjistit, co se stalo. To nemá nic do činění s názory lidí.“

„Egill, který u nás vyučuje pracovní výchovu, se nedávno zapletl do hádky. Rozproudila se tam jakási diskuse o multikulturní společnosti nebo něco podobného, už přesně nevím. On se snadno rozčilí. A je vždy dokonale informován. Možná s ním byste si měli promluvit.“

„Kolik dětí zahraničního původu je na této škole?“

zeptal se Sigurdur Óli, zatímco si poznamenával jméno učitele pracovní výchovy.

„Odhadem celkem třicet. Jsme velká škola.“

„A dosud nebyly žádné problémy, které stojí za zmínku?“

„Samozřejmě jsou pořád nějaké příhody, ale nic znepokojivého.“

„Co přesně se tím rozumí?“

„Posměšky, sprosté chování, nevýznamné rvačky. Nic, co by skončilo na mém stole, ale kolegové o tom mluví.

Pochopitelně přesně sledují, co se děje, a mají-li pochybnosti, zasáhnou. Diskriminace jakéhokoliv druhu je na této škole nežádoucí a to je žákům jasné. Také se v té věci angažují, přestupky hned hlásí a my pak zasáhneme.“

„Domnívám se, že v každé škole jsou nějaké problémy,“

řekl Sigurdur Óli. „Problémoví žáci. Dívky a chlapci, kteří neustále podněcují nepokoje.“

„Takoví žáci jsou skutečně na každé škole.“

Ředitel se na Sigurdura Óliho zadíval. „Mám takový pocit, že tě znám,“ řekl najednou. Jakže se jmenuješ?“

Sigurdur Óli si v hloubi duše povzdechl. „Sigurdur Óli,“

odpověděl.

„Sigurdur Óli?“ opakoval ředitel zamyšleně.

„Sigurdur Óli? Chodil jsi sem do školy?“

„To je dávno. Před rokem 1980. A jen docela krátkou dobu.“

„Sigurdur Óli?“ mumlal ředitel dál.

Sigurdur Óli viděl, že se ten muž snaží na něj upamatovat. Bylo mu jasné, že nebude dlouho trvat a chlapíkovi to sepne. Proto se kvapně rozloučil. Řekl, že policie přijde a promluví se žáky, učiteli a ostatním personálem. Už byl ve dveřích, když řediteli svitlo.

„Byl jsi u toho, když nastaly výtržnosti v sedma…“

Zbytek věty Sigurdur Óli už neslyšel, protože rychlými kroky přeběhl sborovnu. Školnici nebylo nikde vidět. V tuto pozdní denní dobu byla budova školy jako po vymření.

Původně chtěl rovnou vyběhnout ven do zimy, ale pak se zarazil a podíval se nahoru. Na okamžik zaváhal, nakonec však znovu vystoupal po schodech a zakrátko se ocitl ve třetím poschodí. Na stěnách visely staré třídní fotografie s

označením třídy a školního roku. Našel fotku, kterou hledal, zůstal u ní stát a prohlížel si sebe coby dvanáctiletého žáčka.

Třída byla rozdělena do tří řad. On stál v poslední řadě a s vážným výrazem v obličeji se upřeně díval do fotoaparátu.

Tenká košile s divokým vzorem a širokým límcem, nejmódnější diskoúčes.

Sigurdur Óli na fotku dlouho civěl.

„Příšerné,“ zaúpěl.

KAPITOLA 4

Erlendurův mobil nepřestával zvonit. Nejdřív volal Sigurdur Óli, poreferoval mu o svém rozhovoru s ředitelem a sdělil, že je na cestě za chlapcovou třídní učitelkou a za učitelem, který se stavěl proti příchodu cizinců do země. Dál se ohlásila Elínborg a řekla mu, že osoba, která bydlí ve stejném vchodu jako Sunee, si myslí, že přes den viděla staršího bratra. Nakonec ho šéf skupiny pro zajišťování stop informoval o názoru soudního lékaře, podle něhož byl chlapec bodnut jednou ranou vedenou ostrým předmětem, pravděpodobně nožem. Jak ten nůž vypadal?“ otázal se Erlendur. „Čepel byla asi dost široká a také poměrně silná, ale s velmi ostrým břitem,“ vysvětloval šéf. „Není vůbec řečeno, že bodnutí vyžadovalo velkou sílu. Je možné, že když k němu došlo, ležel chlapec na zemi. Jeho bunda je vzadu špinavá a také roztržená. Protože je relativně nová, může to znamenat, že došlo k zápasu. Patrně se bránil. To nepřekvapuje, ale jediné zranění je tato bodná rána, která podle lékařových údajů pronikla do jater. Ztráta krve způsobila smrt.“

„Vycházíš z toho, že nebylo nutné vynaložit velkou sílu, aby nůž pronikl tak hluboko?“

„Možné by to bylo.“

„Takže by se mohlo jednat i o dítě nebo nějakého mladistvého, třeba vrstevníka?“

„Těžko říct. Jisté je, že to byla extrémně ostrá zbraň.“

„A kdy nastala smrt?“

„Soudě podle tělesné teploty asi hodinu předtím, než byl chlapec nalezen. O tom bys měl promluvit se soudním lékařem.“

„Zřejmě tedy šel ze školy přímo domů.“

„Vypadá to tak.“

Erlendur se opět usadil do křesla naproti thajským sourozencům. Gudný si sedla vedle nich na pohovku.

Erlendur jí předal informace, které obdržel. Sunee mlčky poslouchala. Přestala plakat. Její bratr něco prohodil a sourozenci spolu chvíli polohlasně mluvili.

„O čem se baví?“ zeptal se Erlendur.

„Bunda byla bez vady, když dnes ráno odcházel z domu. Nebyla nová, ale byla naprosto v pořádku.“

„Určitě došlo k fyzické potyčce,“ konstatoval Erlendur.

„Nemohu k tomu ještě nic říct. Není jasné, zda napadení Elíase má něco společného s nevraživostí vůči cizincům.

Pokud vím, je na škole asi třicet dětí původem ze zahraničí.

Musíme si promluvit s jeho kamarády a se všemi ostatními, s nimiž se stýkal. To platí i pro jeho bratra. Vím, jak je to těžké, bylo by však dobré, kdyby Sunee napsala seznam jeho kamarádů. Když si na některá jména nevzpomene, měla

by nám o nich aspoň povědět, třeba kolik je jim let, kde bydlí a tak. Tlačí nás čas, doufám, že to chápe.“

„Dovedeš se vžít do její situace, představit si, jak se cítí?“ zeptala se tlumočnice odměřeně.

Jen velmi nejasně,“ prohlásil Erlendur.

Elínborg zaklepala na dveře jednoho přízemního bytu ve vchodu, kde bydlela Sunee. Dveře se otevřely a přijal ji uniformovaný policista. Svědkyně, která se jim přihlásila, seděla ve svém obývacím pokoji a čekala na Elínborg. Tato žena, vdova se třemi dospělými dětmi, měla asi pětašedesát let a jmenovala se Fanney. Uvařila policejnímu úředníkovi kávu. Když přišla Elínborg, posadily se ženy k šálku kávy v obývacím pokoji a policista se vzdálil do ústraní.

„To je prostě hrozné!“ povzdechla žena. „A něco takového se stane tady v našem domě! Jak to jenom skončí?“

Byt byl ponořen do tmy a kromě světla v kuchyni byla rozsvícena jen lampička v obývacím pokoji. Půdorys bytu byl stejný jako u Sunee, tento byt byl však vybaven vysokými koberci a zelenými tapetami v předsíni a obývacím pokoji.

„Znáš ty chlapce? Ty dva bratry?“ zeptala se Elínborg.

Byla nucena promluvit o podstatných věcech bez obalu, neboť vzápětí na ni čekaly další úkoly. Čas kvapil a bylo třeba jednat rychle a přitom nic nepřehlédnout.

„Ano, trochu,“ řekla Fanney. „Elías byl rozkošný chlapec. Jeho bratr byl poněkud nepřístupnější, ale také velmi milý.“

„Řekla jsi, žes ho viděla dnes během dne,“ řekla Elínborg, která se snažila nepůsobit příliš vyčerpaně.

Předešlé noci se moc nevyspala, protože její dcera ležela doma, měla horečku a zvracela. Na oddělení se chtěla objevit vlastně jen na skok, to se však rázem změnilo, když přišlo hlášení o chlapcově smrti.

„Někdy si se Sunee povídáme venku na schodišti,“ řekla Fanney, jako by neslyšela otázku. „Nebydlí tady dlouho.

Určitě je to pro ni velmi těžké, když je tak sama. Sunee musí strašně moc pracovat. Bůh ví, že mzdy ve zdejších končinách nejsou vysoké.“

„Kde byl chlapec, když jsi ho dnes viděla?“ zeptala se Elínborg.

„Za lékárnou,“ řekla Fanney.

„Kdy to bylo?“ zeptala se Elínborg. „Byl sám? Šel do lékárny?“

„Přijela jsem autobusem z města tak kolem druhé,“

vyprávěla Fanney. „Cestou domů procházím kolem lékárny a vtom jsem ho uviděla. Nebyl sám a nešel do lékárny. Bylo s ním několik kamarádů, pravděpodobně ze školy.“

„A co tam dělali?“

„Nic. Jen se poflakovali.“

„Za lékárnou?“

„Ano. Do pasáže je dobře vidět, když jde člověk kolem.“

„Kolik tam bylo chlapců?“

„Pět nebo šest. Nevím ale, kdo to byl. Nikdy předtím jsem je neviděla.“ Jsi si jistá?“

„Rozhodně mi žádný nebyl povědomý,“ řekla Fanney a odložila prázdný šálek. „Byli stejného věku jako Niran?“

„Ano, byli asi stejně staří. Také tmaví.“

„Ty je tedy neznáš?“

„Ne.“

„Říkalas, že se znáš se Sunee?“

„Ano.“

„Mluvila jsi s ní v poslední době?“

„Ano, před několika dny. Potkala jsem ji tady venku na schodišti. Právě se vracela z práce a byla úplně vyřízená.

Povídala mi něco o Thajsku, mluví jednoduchým jazykem.

To je dobré.“

„A co ti vyprávěla?“

Jednou jsem se jí ptala, co je nejtěžší na tom, když se člověk přistěhuje z Thajska a žije tady na Islandu, a ona odpověděla, že islandská společnost je poměrně uzavřená ve srovnání s thajskou, v níž je všechno mnohem osobnější a otevřenější. Všichni tam mluví se všemi a lidé, kteří se vůbec neznají, spolu klidně diskutují o všem možném. Když lidé sedí venku na chodníku a něco jedí, nerozpakují se nabídnout cizinci něco k snědku.“

„Počasí je tam také asi poněkud jiné,“ řekla Elínborg.

„Ano. Takové nádherné teplé podnebí, lidé jsou tam hodně venku. My naproti tomu trávíme největší část roku v našich čtyřech stěnách a našem vlastním světě. Tady všude narážíš na zavřené dveře, vezmi si jen tento vchod. Neříkám, že je to dobré nebo špatné, ale je to jiné, to jsou dva zcela rozdílné světy. Když člověk pozná Sunee, má pocit, že život v Thajsku je mnohem poklidnější a uvolněnější. Co kdybych zašla za ní nahoru, mohla bych?“

„Měla bys s tím jeden nebo dva dny počkat, ona momentálně neví, kde jí hlava stojí.“

„Ubohá žena,“ řekla Fanney. „Teď už to asi nebude sanuk, sanuk.“

„Co tím myslíš?“

„Naučila mě něco thajsky, jako třeba sanuk sanuk.

Říkala, že je to pro Thajce typické. To prostě znamená radovat se ze života, dělat něco, co je veselé a příjemné.

Užívat života! Naučila mě také slovo na uvítanou, bainai, ale to má docela jiný význam. Bainai neznamená naše ‚Dobrý den‘, nýbrž ‚Kam právě jdeš?‘, takže je to pozdrav a zároveň přátelská otázka. V této otázce se skrývá úcta.

Thajci mají respekt k bližnímu.“

„Takže vy se spolu dost dobře znáte.“

„Dá se to tak vyjádřit. Ale všechno mi drahoušek Sunee neříká.“

„Co tím myslíš?“

„Něco takového by se asi nemělo vyzvonit, ale…“

„Ale co?“

„Měla návštěvu.“

„Všichni přece máme návštěvy,“ namítla Elínborg.

„Ano, jistě. Ale uvažovala jsem, jestli není ve hře přítel či co. Mám jen takový pocit.“

„Vidělas ho?“

„Ne, ale měla jsem podezření už loni v létě a teď zase během zimy. To byly takové návštěvy, víš, pozdě večer.“

„A jinak nic?“

„Ne, jinak nic. Nikdy jsem se na to taky neptala.“

„Nemyslíš ale jejího bývalého manžela?“

„Ne,“ prohlásila Fanney, „ten chodí jindy.“

Elínborg jí poděkovala za pomoc a rozloučila se.

Vytáhla z kapsy mobil, vyťukala číslo a už byla v domovní chodbě, když se dovolala Sigurdurovi Ólimu. Informovala ho o skupině chlapců u lékárny.

Je možné, že to byli spolužáci,“ řekla Elínborg, zatímco rychle zdolávala pár schodků vedoucích dolů. „Možná byl u některého z nich doma. Zdá se, že jsou stejného věku.“

„Myslím, že Erlendur se snaží sehnat seznam přátel obou chlapců,“ řekl Sigurdur Óli. Já právě jdu za třídní učitelkou mladšího chlapce. Jmenuje se Agnes. Zeptám se jí na lékárnu, jestli neví, jakou v tom hraje roli. Měli bychom se možná spojit také s lidmi z lékárny, abychom se dozvěděli, jestli se tam chlapci potloukali často.“

„Třeba je ještě otevřeno,“ řekla Elínborg. „Prověřím to.“

Když Sigurdur Óli dokončil hovor s Elínborg, vzal poklusem schody ke vchodu rodinného trojdomku v blízkosti školy. Elíasova učitelka Agnes bydlela v prvním poschodí, přišla mu sama otevřít. Znal ji z obrázku, který viděl ve škole. Zevrubně si měřila Sigurdura Óliho v tmavém obleku, bílé košili a černém kabátě, registrovala jeho krátké, bezvadně zastřižené vlasy, pečlivě uvázaný uzel na kravatě, a když se chtěl představit, skočila mu do řeči.

„Ne, děkuji,“ řekla s úsměvem. „Nevěřím v Boha,“

prohlásila a zavřela mu dveře před nosem.

Sigurdur Óli stál chvilku užaslý přede dveřmi a pak znovu zazvonil.

„Patrně jsi ještě nic neslyšela, že?“ řekl vážně, když žena znovu otevřela. „Co jsem měla slyšet?“

Jsem z kriminální policie. Jeden z tvých žáků byl před svým domem nalezen mrtev. Podle všeho byl probodnut.“

Výraz ženiny tváře byl jeden veliký otazník. „Co to říkáš?“ pravila vyděšeně. „Probodnut? Kdo?“

„Elías,“ řekl Sigurdur Óli.

„Elías?!“

Sigurdur Óli přisvědčil.

„Tomu nevěřím! Jak to? Proč? Co… to tu vlastně povídáš?“

„Mohl bych třeba dovnitř?“ zeptal se Sigurdur Óli.

„Potřebujeme informace o jeho třídě, jeho přátelích,

potřebujeme vědět, s kým se stýkal, jestli měl ve škole problémy, jestli měl nepřátele. Bylo by vynikající, kdybys nám mohla pomoci postoupit v pátrání. Jsme v časové tísni.

Čím dříve získáme informace, tím lépe. Je mi velmi nepříjemné, že jsem k tobě tak bez pozvání vtrhl, ale…“

Já… já jsem si myslela, že jsi od nějaké sekty,“

zasténala Agnes. „Vypadáš tak…“

„Mohli bychom se třeba na okamžik posadit?“

„Promiň,“ řekla Agnes, „pojď dál.“

Otevřela Sigurdurovi Ólimu dveře a on vešel dovnitř. Z

malé chodbičky se zrcadlem viděl do kuchyně, kde seděla rodina u večeře. Tři děti, dva chlapci a děvče, si ho zvědavě prohlížely a otec vstal, aby ho přivítal. Agnes vzala svého muže stranou, tiše mu objasnila tuto neočekávanou návštěvu a poté zavedla Sigurdura Óliho do jejich pracovny.

„Co se chlapci stalo?“otázala se, když za sebou zavřela dveře. „Přepadli ho?“

„Vypadá to tak.“

„Dobrý Bože, to je… Ubohý chlapec. Kdo je schopen něčeho takového?“

„Umíš si představit, že by mu chtěl ublížit někdo ze školy nebo ze třídy?“

„Naprosto ne,“ prohlásila Agnes. „Elías byl neobyčejně milý chlapec a podle mého mínění ho všichni měli rádi. A byl dobrý žák. Proč to chceš dávat do souvislosti se školou?

Máte v tomto ohledu nějaké indicie?“

„Ne, nic nemáme,“ odpověděl Sigurdur Óli bez váhání.

„Někde musíme prostě začít. Nevšimla sis, že by ho někdo šikanoval? Nestalo se něco, co by mohlo souviset s napadením? Nic, co tě zneklidnilo?“

„Vůbec nic,“ odpověděla Agnes. „U nás ve škole se, pokud vím, nepřihodilo nic, co by k tomu mohlo vést. Nic.“

Zhluboka povzdechla.

„Neslyšela jsi něco o skupině chlapců v této čtvrti, kteří se potloukali kolem lékárny? Pravděpodobně kamarádi Elíasova bratra, možná děti přistěhovalců.“

„Ne, o tom jsem nic neslyšela. Jak je matce? Ubohá žena. Musím ji navštívit. Vůbec nevím, co jí mám říct.“

„Pokud vím, drží se statečně, přiměřeně okolnostem,“

řekl Sigurdur Óli. „Znáš ji nebo víš o ní něco?“

„To se vlastně ani říct nedá,“ odpověděla Agnes. „Má problémy s islandštinou, a proto ji vždycky, když se jednalo o její syny, doprovázela další osoba, velmi milá žena, jmenuje se Gudný. To není nic neobvyklého, když chceme mít lepší kontakt s žáky a jejich rodiči. Pocházejí z Chorvatska, Vietnamu, z Filipín a Polska. Katolíci, muslimové a hinduisté. S Elíasovou matkou jsem se párkrát setkala, velmi laskavá žena. Musí to pro ni být moc těžké, když je odkázaná jen sama na sebe.“

„Nakolik se tito přistěhovalci integrovali?“ zeptal se Sigurdur Óli. Daří se jim přizpůsobit se?“

„Dnes používáme raději výraz ‚děti nebo lidé s migračním pozadím‘,“ vysvětlovala Agnes. „Někteří potřebují k adaptaci delší dobu. Nejlépe se přizpůsobují ti, kteří rozumějí a mluví islandsky, kteří se zde narodili a jsou pak samozřejmě Islanďané. Jako Elías. Niran je jiný případ.

Víš to, že jsou nevlastní bratři?“

„Ano,“ odpověděl Sigurdur Óli. Erlendur mu sdělil, co se dozvěděl od tlumočnice. Jak je to s Niranem?“

„O tom by sis vlastně měl promluvit s jeho třídním učitelem,“ řekla Agnes. „Děti, které sem přijdou už ve starším věku a neovládají jazyk, mívají problémy.“

„K nim tedy patří i Niran,“ poznamenal Sigurdur Óli.

„Ano. V podstatě nesmím o dotyčných žácích takto hovořit, to je však pochopitelně zvláštní případ. Niran jako by ani neměl zájem naučit se islandsky, už při čtení má potíže a ani příliš nerozumí. Vždyť pro ty nebohé děti je těžké naučit se islandsky, když oba jazyky jsou tak odlišné.

V thajštině se význam slov mění podle výšky tónu, ale islandština je zcela jiná.“

„Říkalas, že Elías byl dobrý žák.“

„To byl. Jeho matka Sunee ví, co chce. Aby její chlapci měli vzdělání. Inteligentní jsou oba, i když jinak velmi rozdílní.“

„Do jaké míry rozdílní?“

„Elíase znám samozřejmě o hodně lépe,“ řekla Agnes, „ale i jeho bratra jsem někdy učila. Elíase měl každý rád, byl

dobrosrdečný a vždy ke všem přívětivý. Přesto jsem měla dojem, že neměl, chudák malý, mnoho přátel.“

„Do této čtvrti se přestěhovali teprve nedávno,“ řekl Sigurdur Óli.

Jeho bratr je úplně jiný než on,“ řekla Agnes. Jak jiný?“

Jak už jsem řekla, moc dobře ho neznám, ale mám pocit, že je vytesán z mnohem tvrdšího dřeva. Nemá strach otevřít pusu a bránit se a je hrdý na svůj původ, na to, že je Thajec. To není časté u těchto dětí, a ani obecně u dětí vůbec. Zdá se, že vědí jen málo o svém původu a o své historii. U Nirana jsem to zažila, když jsem jednou suplovala v jejich třídě. Mluvil o svém pradědečkovi. Má k němu hlubokou úctu a ke svým ostatním příbuzným v Thajsku také.“

Suneein nejbližší soused na stejném patře byl muž kolem sedmdesátky, který žil sám. Vypovídal, že neslyšel zprávy, takže byl nanejvýš překvapený, když při příchodu domů uviděl policejní vůz a postřehl hektickou horlivost policistů. S hlídkou u vchodu, které musel vysvětlovat, kdo je a kde bydlí, měl trochu nepříjemnosti, protože takovéto vyptávání se mu příčilo. Policisté odmítali poskytnout jakoukoli informaci o tom, co se stalo. Proto byl stále ještě poněkud naštvaný, když dorazil do svého poschodí. Tam se ho chopil Erlendur, který se mu prokázal jako pracovník kriminální policie.

„Co se to tu k čertu vlastně děje?“ ptal se muž, zadýchaný z výstupu do schodů. V ruce držel nákupní tašku.

Středně vysoký muž měl na sobě ošoupaný oblek, kravatu, která se k ničemu nehodila, a zelenou bundu. Na Erlendura působil zanedbaným dojmem, stejně jako tolik jiných osamělých mužů, s nimiž měl co do činění. Tento pán byl štíhlý, měl kouty, dosti veliké vypoulené oči, úzké obočí a vysoké inteligentní čelo.

Erlendur mu vysvětlil souvislosti a viděl mužovu zděšenou reakci.

„Elías!“ zasténal a vrhl pohled na Suneeiny dveře. „Co to povídáš? Ubohý chlapec! Kdo to udělal? Našel se už pachatel?“ Erlendur zavrtěl hlavou. „Znáš dobře ty lidi?“

zeptal se.

„Nemohu tomu uvěřit, všechna ta policejní auta… a to kvůli Elíasovi… Co je s jeho matkou? Ubohá žena, musí jí být strašně!“

Jsou tvými bezprostředními sousedy od…“ řekl Erlendur.

„Kdo je něčeho takového schopen?“

„Musel jsi je přece znát,“ pokračoval Erlendur.

„Cože? Ano, jistě, pochopitelně jsem je znal. Elías mi někdy zaběhl do obchodu, nesmírně laskavý chlapec.

Schody zvládl v cuku letu. Já tomu prostě nemohu uvěřit.“

„Musím ti položit pár otázek, nemáš-li nic proti tomu,‘

pravil Erlendur, „jako jejich nejbližšímu sousedovi.“

„Mně?“

„Nebude to trvat dlouho.“

„Tak pojď dál,“ řekl muž a vytáhl svazek klíčů. Když v bytě rozsvítil, Erlendur si všiml velké knihovny, staré čalouněné soupravy a opotřebovaného koberce. Na dvou stěnách v obývacím pokoji byla nalepená bílá drsná tapeta, někde zažloutlá a na několika místech s bublinami. Muž, který se, soudě podle měděného štítku na dveřích, jmenoval Gestur, za sebou zavřel dveře a nabídl Erlendurovi místo na pohovce. Když si vysvlékl zimní bundu, odložil igelitku v kuchyni a postavil na kávu, posadil se do křesla naproti Erlendurovi.

„Co mi můžeš povědět o Sunee a jejích dvou chlapcích?“ zeptal se Erlendur.

Jen to nejlepší. Matka je nepochybně velmi zdatná. To také jako samoživitelka být musí. Chlapci byli ke mně vždy neobyčejně zdvořilí. Elías mi obstarával drobné pochůzky a Niran… Kde je Niran? Jak na to reagoval?“ ptal se Gestur, který si zjevně dělal starosti.

Erlendur váhal.

„Snad nebyl také napaden?“ zaúpěl Gestur.

„Ne,“ odvětil Erlendur, „ale nevíme, kde je. Nemáš tušení…“

„Kde by mohl být? Ne, nemám ponětí.“

Erlendur měl o staršího z bratrů vážné obavy, ale nedalo se skoro nic dělat, jen doufat, že brzy přijde domů nebo že

ho najdou. Zdálo se mu předčasné dát Niranovu fotku médiím.

„Doufejme, že se jen někde toulá,“ řekl. Jaký byl vztah mezi bratry?“

„Velice k bratrovi vzhlížel, tedy Elías k Niranovi.

Myslím, že svého bratra zbožňoval. Hodně o něm mluvil.

Jak Niran ovládá všechny počítačové hry, jak umí dobře hrát fotbal a jak ho vzal s sebou, když šel do kina s kamarády, přestože byli všichni o mnoho starší. V Elíasových očích Niran všechno věděl a všechno uměl. Byli tak rozdílní, jak jen bratři mohou být. Elías se rychle spřátelil s ostatními, Niran je však mnohem zdrženlivější a nedůvěřivější. Ovšem vysoce inteligentní. Všechno velmi přesně pozoruje a bleskurychle reaguje. Nespoléhá na první dojem, je velmi podezíravý.“

„Zdá se, že oba dva docela dobře znáš.“

„Elías je trochu osamělý, ubohý chlapec. Tam, kde bydleli dříve, se cítil lépe. Matka často chodí z práce domů pozdě, a tak se tady Elías úplně sám potlouká po schodišti nebo dole ve sklepě v odkládacích prostorách a v křivolakých chodbičkách.“

„A Sunee?“

„Potřebovali bychom víc takových pracovitých žen.

Sunee se o sebe a své chlapce vzorně stará. Já ji obdivuji.“

‚Je odkázána zcela sama na sebe?“

„Pokud vím, tak ano. Její bývalý manžel se o ni, jak je mi známo, skoro nestará.“

„Stýkal se Elías s jinými lidmi v tomto domě?“

„Myslím, že ne. Zdejší obyvatelé nenavazují mezi sebou kontakty. Všecko jsou to nájemní byty a víš, co je to za lidi, kteří jsou odkázáni na takový bytový trh. Nájemníci se často střídají, jednotlivci, páry a osamělé matky jako Sunee, ale i otcové, kteří sami vychovávají děti, studenti. Některé vyhodí, zato jiní platí nájemné včas.“

„Celý blok tedy někdo vlastní?“

„Alespoň tento vchod, pravděpodobně jakýsi spekulant, tak bych si ho uměl představit. Když jsem si najímal byt, jednal jsem s ženou z realitní kanceláře, která to měla na starosti a dala mi číslo konta. Kdyby bylo něco potřeba, obrátím se na realitní kancelář.“

‚Je nájem vysoký?“

„Pro Sunee ano, to si umím představit, leda že by měla jinou nájemní smlouvu než já.“

Erlendur vstal. Káva v kávovaru stála netknuta v kuchyni a její vůně prostupovala celý byt. Gestur rovněž vstal, aniž mu kávu nabídl. Erlendur vyhlížel do tmavé chodby kukátkem, které se nacházelo ve dveřích těsně nad štítkem se jménem. Když se do něj podíval, viděl dveře do Suneeina bytu. Erlendur pohlédl Gesturovi do očí a poroučel se.

KAPITOLA 5

Erlendurovi zase zvonil mobil. Číslo, které se objevilo na displeji, neznal, když se však ozval hlas, hned věděl, kdo to je.

„Ruším tě?“ ptala se Eva Lind.

„Ne,“ řekl Erlendur, který dlouho o své dceři nic nevěděl.

„Viděla jsem v televizi to s tím chlapcem,“ řekla Eva. Je to tvůj případ?“

„Ano, je to můj případ a případ jiných. Myslím, že případ nás všech.“

„Víš už, jak se to stalo?“

„Ne, dosud víme jen velmi málo.“

„To je… to je příšerné.“

„Ano.“

Eva se odmlčela.

Je u tebe všechno v pořádku?“ zeptal se Erlendur po chvíli.

„Ráda bych se s tebou sešla.“

„Tak to udělej. Prostě se u mě zastav.“

Eva zase chvíli mlčela.

„Není ona pořád u tebe?“ zeptala se konečně. „Kdo?“

„Ta žena, s kterou se přátelíš.“

„Valgerdur? Ne, jen někdy.“

„Nechci se vnucovat.“

„To také neděláš.“

„Žijete spolu?“

Jsme dobří přátelé.“

Je milá?“

„Valgerdur je…“ Erlendur váhal. „Co myslíš tím slovem milá?“

„Milejší než máma?“

„Myslím, že…“

„Musí být přece lepší než máma, když se s ní stýkáš. A určitě lepší než já.“

„Není lepší než jiné. Nesrovnávám vás. Ty bys to také neměla dělat.“

„Není to od té doby, co jsi nás opustil, první žena, s níž ses spřátelil? Ta přece má určitě co nabídnout.“

„Měla by ses s ní někdy setkat.“

„Chtěla bych se setkat s tebou.“

„Tak to udělej.“

„Čau.“

Eva zavěsila.

Erlendur uložil mobil do kapsy.

Před dvěma dny se s Valgerdur setkali. Přišla za ním pozdě večer. Nalil jí skleničku chartreusky a připili si na to, že Valgerdur si najala advokáta a oficiálně požádala o rozvod.

Valgerdur pracovala jako lékařsko-technická asistentka v národní nemocnici. Erlendur ji poznal při vyšetřování vraždy. Ukázalo se, že Valgerdur má osobní problémy. Byla provdaná za lékaře, který ji častokrát podváděl. A ona ho nakonec opustila. S Erlendurem se shodli, že není dobré nic uspěchat. Nenastěhovali se k sobě. Valgerdur totiž chtěla mít po dlouhém manželství chvíli pro sebe a od doby, kdy Erlendur žil pohromadě se ženou, už uběhla řada let. Ke spěchu ani nebyl důvod. Erlendur neměl nic proti tomu, že žije sám. Někdy mu zavolala, když chtěla přijít na návštěvu.

Někdy se sešli v restauraci. Jednou se jí podařilo dotáhnout ho do divadla, na něco od Ibsena. Čtvrt hodiny po začátku představení už nevydržel bdít a zadřímal. Dloubala do něj, ale nic nepomáhalo. Prospal skoro celé dějství až do přestávky, tak se rozhodli odejít domů. „Celá ta afektovaná dramatická tvorba mi nic neříká,“ prohlásil omluvně.

„Divadlo je také druh reality,“ odporovala. „To ale není nic ve srovnání s tímto dílem,“ řekl a podal jí druhý svazek knihy Zážitky jezdeckých poštovních kurýrů. Erlendur jí půjčoval některé své knihy pojednávající o katastrofách v ledu a sněhu a o tragických lidských osudech. Nejdříve ji nijak zvlášť neupoutaly, ale čím víc těchto povídek přečetla, tím napínavější jí připadaly, v neposlední řadě proto, že vycítila Erlendurův žhavý zájem o tuto látku.

„Advokát je toho názoru, že každému náleží polovina vlastnictví,“ řekla a usrkla likéru.

„Velmi dobře,“ pravil Erlendur. Věděl, že bydleli ve velkém rodinném domě poblíž katolického kostela, a přemýšlel o tom, kdo z nich si dům ponechá. Zeptal se jí, zda to pro ni hraje nějakou roli.

„Ne,“ prohlásila. „Pro něj byl dům vždycky mnohem důležitější než pro mě. Pokud vím, tak si pořídil také novou ženu.“

„Skutečně?“

„Ano, mladou sestřičku z nemocnice.“

„Umíš si představit, že je možné, aby vznikl dobrý, upřímný vztah mezi partnery, kteří předtím byli oba nevěrní?“ zeptal se, neboť byl v myšlenkách u případu pohřešované osoby, kterým se zabýval.

„Já ne,“ řekla Valgerdur. „Byl to přece on, kdo mě neustále podváděl, a to se všemi ženami, které se naskytly.“

„Nemluvím o tobě, ale o případu, kterým se právě zabývám.“

„Pohřešovaná žena?“

„Ano.“

„Zahýbali oba?“

Erlendur přikývl. Jen velmi zřídka mluvil o svých případech s nezasvěcenými osobami. U Valgerdur dělal výjimku. U Evy Lind rovněž.

„Nevím,“ odpověděla Valgerdur. Je to určitě těžké, když se oba za takových okolností rozešli se svými partnery.

Nějak se to přece musí projevit.“

„A proč by se neměl znovu vyskytnout stejný problém?“ otázal se Erlendur.

„Nemůžeš ale ignorovat lásku.“

„Lásku?“

„Lásku nesmíš podceňovat. Někdy jsou oba partneři ochotni všechno obětovat novému vztahu. Možná je to pravá láska.“

„Ano, ale co když jeden partner tuto pravou lásku opakovaně nachází v pravidelných intervalech?“ zeptal se Erlendur.

„Odešla proto, že jí byl nevěrný? Znovu s tím začal?“

„Nevím,“ řekl Erlendur.

„Rozvedla se s tebou manželka proto, žes jí zahýbal?“

Otázka ho překvapila a bezděky se usmál. „Ne,“ řekl.

„Nemám tušení, jak se něco takového provozuje. Když se tak člověk zamyslí nad tím výrazem, zdá se, že nevěra je něco, co se provozuje. Podobně jako koníčky nebo sport.“

„Bereš tedy v úvahu, že muž zneužil důvěru té ženy?“

Erlendur pokrčil rameny.

„Proč najednou zmizela beze stopy?“

„To je právě ta otázka.“

Jinak jste nic nezjistili?“

„Celkem vzato nic.“

Valgerdur chvíli mlčela.

„Jak jenom můžeš pít tu chartreusku?“ zeptala se vzápětí a zašklebila se. „Takový můj rozmar,“ odpověděl s úsměvem.

Když se Erlendur vrátil do Suneeina bytu, dostavila se její bývalá tchyně, štíhlá a čilá žena kolem šedesátky.

Spěchala nahoru do schodů a vzala do náručí Sunee, která na ni čekala na schodištním odpočívadle. Sunee byla, jak se zdálo, ráda, že je Elíasova babička u ní. Erlendur měl dojem, že je mezi nimi dobrý vztah. Elíasův otec stále ještě nebyl k zastižení. Nebyl doma a ani na mobilu se nehlásil. Sunee se zmínila, že nedávno změnil místo, nevěděla ale, jak se jmenuje firma, u níž je nyní zaměstnán.

Zatímco žena polohlasem mluvila se Sunee, stál bratr s tlumočnicí stranou. Erlendur pozoroval rudé stínítko lampy se žlutým drakem. Vypadalo to, že se vine kolem malého psíka, ale Erlendur nemohl poznat, zda drak psa chrání, nebo ohrožuje.

Jaká je to rána osudu,“ naříkala žena a pohlédla na tlumočnici, kterou podle všeho znala. „Kdopak mohl něco takového udělat?“

Sunee řekla něco svému bratrovi a odešla s Gudný do kuchyně.

Žena vyslala pohled k Erlendurovi. „A kdo jsi ty?“

zeptala se.

Erlendur o sobě řekl, kdo je, žena se představila jako Sigrídur. Chtěla od Erlendura do nejmenšího detailu vědět,

co se přihodilo, co podniká policie, jestli už jsou nějaké hypotézy a nějaké záchytné body. Erlendur ji informoval, jak nejlépe uměl, ale bylo jen velmi málo zpráv. Iritovalo ji to, jak se zdálo, protože podezírala Erlendura, že chce informace zadržovat. Když své podezření naznačila, ujistil ji, že tomu tak rozhodně není, že vyšetřování je teprve v začátcích a že toho ještě nemají mnoho v ruce.

„Nemáte mnoho v ruce! Někdo probodne desetiletého chlapce a ty říkáš, že nemáte nic v ruce?“

„Upřímnou soustrast, co se chlapce týče,“ pravil Erlendur. „Uděláme samozřejmě všechno, co bude v naší moci, abychom vypátrali, co se stalo, a abychom našli viníka.“

Nebylo to poprvé, co se ocitl v takové situaci, kdy se cítil jako vetřelec do soukromí lidí, kteří byli ochromeni hlubokým zármutkem, protože se stalo něco pro ně naprosto nepochopitelného a neúnosného. Znal jejich odmítavé chování a hněv. To, co se stalo, na ně působilo tak silně, že se nedokázali podívat skutečnosti do očí. Rozum hledal nějaká východiska, aby zmírnil bolest, jako by se dalo něco změnit.

Erlendur znal tento pocit už od dětství, kdy s mladším bratrem Bergurem zabloudili v bouři. Nějakou dobu byla celkem naděje, že najdou bratra někde zahrabaného ve sněhu, stejně jako našli jeho samého, a tato naděje dávala lidem sílu nepolevovat v pokusech, i když byl bratrův osud

dávno zpečetěn. Jeho mrtvola nebyla nikdy nalezena. Když se naděje s každým dnem ztrácela a v průběhu dalších týdnů a měsíců postupně uhasla, nastoupila na její místo jakási emocionální hluchota. Některým se podařilo ji odehnat, jiní, jako Erlendur, si tento pocit hýčkali a bolest učinili svou životní družkou.

Věděl, že v tomto okamžiku je nejdůležitější najít Nirana, staršího bratra. Doufal, že se chlapec brzy vrátí domů a snad vnese do případu trochu světla. Čím víc času uplyne, aniž se objeví, tím je podle Erlendurova mínění pravděpodobnější, že jeho zmizení má s vraždou mladšího chlapce něco společného.

V nejhorším případě se i Niranovi mohlo něco stát, to však nechtěl ani domyslet. „Mohu vám s něčím pomoci?“

zeptala se Sigrídur. „Ozval se ti Elíasův starší bratr?“ tázal se Erlendur. „Niran? Ne. Jeho matka si o něj dělá velké starosti.“

„Děláme, co můžeme,“ řekl Erlendur. „Myslíte si, že se mu také něco stalo?“ zděsila se Sigrídur. „Myslím, že ne,“

prohlásil Erlendur. „Musí přijít domů,“ řekla Sigrídur.

„Sunee ho musí mít tady u sebe.“

„Však on se zase objeví,“ odpověděl Erlendur klidně.

„Máš představu, kde by tak asi mohl být? Ze školy by už musel být dávno doma. Jeho matka říká, že dnes nemá fotbalový trénink ani nic jiného.“

„Nemám tušení, kde by mohl být,“ řekla Sigrídur. „S

ním nejsem tolik v kontaktu.“

„Co jeho staří přátelé z doby, kdy bydleli na Snorrabraut?“ vyptával se Erlendur. „Mohl by být u nich?“

„O tom nic nevím.“

„Rozuměli si Niran a Elías dobře?“ ptal se Erlendur.

„Ano, to ano.“

„Tady ještě nebydlí dlouho, že?“

„Ne. Přestěhovali se sem ze Snorrabraut minulý rok na jaře. Chlapci byli nuceni na podzim změnit školu. Myslím, že to pro ně muselo být velmi těžké, nejdříve rozvod, pak ještě stěhování do úplně jiné čtvrti, nová škola.“

„Musím promluvit také s tvým synem,“ řekl Erlendur.

Já také,“ řekla Sigrídur. „Pracuje u nového stavebního podniku, ale na název si nevzpomenu.“

„Pokud jsem správně rozuměl, nebyla Sunee první cizinka, s níž se oženil.“

Já svému chlapci nerozumím,“ řekla Sigrídur. „Nikdy jsem nepochopila, co se v něm odehrává. Máš úplně pravdu, Sunee byla jeho druhá thajská manželka.“

„A byl mezi chlapci skutečně dobrý vztah?“ ptal se Erlendur opatrně.

„Dobrý vztah? Ovšem, jak jinak? Kam vlastně míříš?

Samozřejmě, že byl mezi nimi dobrý vztah.“

Sigrídur se přiblížila k Erlendurovi.

„Domníváte se, že to udělal on?“ zašeptala. „Myslíš si, že by Niran takto napadl svého bratra? Copak jste se dočista zbláznili?“

„To rozhodně ne,“ odpověděl Erlendur. ‚Já…“

„To by ovšem bylo skvělé řešení, že?“ řekla Sigrídur posměšně.

„Nechápej mě špatně, prosím,“ řekl Erlendur.

„Nechápej špatně! Nic nechápu špatně,“ procedila Sigrídur přes zaťaté zuby. „Ty si asi myslíš, že se jedná prostě jen o Thajce, kteří se masakrují mezi sebou, ne?

Nebylo by to pro tebe a tobě podobné ze všeho nejjednodušší? Jsou to přece pouze Thajci! To se nás vůbec netýká. To mi snad chceš říct?“

Erlendur přemýšlel. Možná to bylo unáhlené, vyptávat se nejbližších příbuzných na vztah mezi bratry. Jeho otázky rozhodně nesmějí vést k nějakému podezírání a ještě zvětšovat hněv a zoufalství členů rodiny.

„Prosím o prominutí, pokud jsem snad něco takového naznačil,“ řekl Erlendur klidně. „Pro nás je však ze všeho nejdůležitější zjistit pravdu, jakkoli by mohla být nepříjemná. Podle mě nepřipadá v úvahu, že s tím má starší bratr něco společného, ale čím dříve ho najdeme, tím lepší to bude pro všechny zúčastněné.“

„Niran jistě přijde brzy domů,“ odpověděla Sigrídur.

„Mohl by být u svého bývalého nevlastního otce?“

„To si nemyslím. Nebyl mezi nimi dobrý vztah. Můj syn…“

Sigrídur se zarazila. Erlendur trpělivě čekal.

„Ach, já nevím,“ povzdechla si.

Sigrídur mu vyprávěla, že donedávna bydlela na venkově a do Reykjavíku jezdila jen párkrát v roce.

Vždycky navštívila rodinu svého syna a někdy u nich na Snorrabraut přenocovala, přestože byt byl malý. Pozorovala na synovi, že se necítí dobře, a i když si Sunee nikdy nestěžovala, tchyně vycítila, že něco není v pořádku. To bylo v době, kdy Sunee přiznala, že má v Thajsku syna a že ho chce dostat na Island.

Ódinn své matce neřekl, jak poznal Sunee. Dříve, než vstoupila do hry, byl ženatý s jinou Thajkou, která ho po třech letech opustila. Tu však předtím, než ji pozval na Island, osobně neznal. Viděl jen její fotku. Dostala povolení k pobytu na měsíc a dva týdny po jejím příjezdu na Island se vzali. Všechny papíry potřebné k právoplatnému uzavření manželství měla s sebou.

„Později odešla do Dánska,“ řekla Sigrídur.

„Pravděpodobně sem přijela jen proto, aby si opatřila islandský pas.“

Pak se Sigrídur dozvěděla, že Ódinn se seznámil se Sunee a oženil se s ní. Hned napoprvé si spolu porozuměly, i když po předchozí zkušenosti byla Sigrídur nejprve notně skeptická, když uslyšela o nové snaše, a byla na pochybách,

zda tento svazek vydrží. Přesto se ale snažila odsunout předsudky stranou, a když si se Sunee potřásly rukama, hned pocítila, z jakého dřeva je vytesaná. Netrvalo dlouho a Sunee proměnila zchátralý byt na Snorrabraut v pořádný a pěkný domov s asijským nádechem. Zkrášlila ho věcmi, které si přivezla s sebou nebo nechala poslat, soškami Budhy, obrazy a jinými krásnými předměty.

Přestože Sigrídur tenkrát jezdila do Reykjavíku jen sporadicky, snažila se ulehčit Sunee přizpůsobování životu na Islandu. Její snacha neuměla jazyk a s islandštinou se velmi potýkala. Také anglicky mluvila jen málo. Sigrídur věděla, že její syn je ostýchavý a rezervovaný a nemá mnoho přátel, kteří by mohli Sunee pomoci zvyknout si na novou životní situaci a úplně jinou společnost. Postupně se Sunee sice seznamovala s jinými thajskými ženami, které jí pomáhaly se zorientovat, ale kromě tchyně neměla žádnou islandskou přítelkyni.

Sigrídur obdivovala Sunee, jak ochotně se vypořádává s tmou, zimou a cizím prostředím. „Člověk se prostě musí tepleji obléknout,“ řekla jenom s úsměvem, dívajíc se na všechno z pozitivní stránky. Syn měl nějaké námitky, že se jeho matka stále vměšuje do jejich záležitostí. Když vyšlo najevo, že se Ódinn na Sunee zlobí kvůli tomu, že ona mluví s malým Elíasem thajsky, ačkoliv sama už začala mluvit islandsky, došlo k hádce. „Vůbec nevím, o čem si s chlapcem povídá,“ stěžoval si Ódinn matce. „Má mluvit

islandsky, je Islanďan! To je pro něj a pro jeho budoucnost nejlepší.“

Sigrídur později zjistila, že nebyl se svým názorem osamocen. Mnozí islandští manželé svým asijským ženám dokonce zakázali, aby mluvily s dětmi ve své mateřštině, protože sami této řeči nerozuměli. Když matka mluvila islandsky špatně, nebo vůbec ne, kazilo to jazykový vývoj dětí, což mělo pochopitelně vliv na jejich školní výkony. To platilo v jistém smyslu i pro Elíase, který byl sice velmi dobrý v matematice, ale v předmětech jako pravopis a islandština si vedl mnohem hůř.

Ódinn se zdráhal mluvit s matkou o rozvodu a nedal na ni, když mluvila o jeho povinnostech.

„To celé byla chyba,“ řekl jen, „nikdy jsem se s ní neměl oženit!“

Sigrídur byla tou dobou už přestěhovaná do Reykjavíku a byla v úzkém spojení se Sunee a Elíasem, které pokládala za svou rodinu. Dokonce Niran, který se cítil jako cizinec, s ní dobře vycházel, třebaže si spolu sotva mohli popovídat.

Sigrídur se snažila pohnout svého syna k tomu, aby Sunee při rozvodu zaplatil to, co jí náleží, mimo jiné podíl z bytu, on se však zdráhal s odůvodněním, že ten byt vlastnil dříve, než poznal Sunee. Elías svou babičku někdy navštěvoval a směl u ní přespávat. Byl to milý a hodný chlapec, který by pro ni udělal všechno.

Niran si od počátku se svým nevlastním otcem nerozuměl, a navíc měl velké potíže zvyknout si na Islandu.

Bylo mu devět let, když ho Suneein mladší bratr Virote na Island přivezl. Virote na Islandu zůstal, dostal práci v podniku na zpracování ryb a snil o tom, že si otevře thajskou restauraci.

„Niran nikdy neakceptoval Ódinna jako svého otce, pochopitelně,“ řekla Sigrídur. „Neměli vůbec nic společného.“

„Kdo je Niranův otec?“ prohodil Erlendur.

Sigrídur pokrčila rameny. „Nikdy jsem se na to neptala.“

„Pro mladého chlapce musí být těžké dostat se na Island v tom věku a za takových okolností.“

„Samozřejmě, že to bylo velmi těžké,“ řekla Sigrídur.

„A pořád ještě je. Má problémy ve škole a v islandské společnosti je outsider.“

„Chlapců jako on je víc,“ řekl Erlendur. „Hledají u sebe navzájem ochranu, protože je spojují okolnosti. Mezi nimi a islandskými mladíky stejného věku dochází ke střetům, většinou však relativně zřídka a většinou jsou to také konflikty neškodné. Zjišťujeme ovšem, že se v potyčkách stále častěji používá zbraní, jako jsou boxery a nože.“

„Niran není špatný chlapec,“ řekla Sigrídur, „ale vím, že Sunee si kvůli němu dělá starosti. Ke svému bratrovi se

choval vždy dobře. Vztah mezi nimi byl obzvlášť harmonický. Na to Sunee dbala.“

Z kuchyně za nimi přišla Gudný.

„Sunee se chce vypravit hledat Nirana,“ řekla.

„Doprovodím ji.“

„Samozřejmě,“ řekl Erlendur. „Přesto si myslím, že bude lepší ještě chvíli počkat, jestli se přece jen nedostaví.“

„Zůstanu tady, kdyby přišel,“ prohlásila Sigrídur.

„Sunee tu nedokáže sedět a čekat,“ řekla tlumočnice.

„Musí ven, musí něco podniknout.“

„To chápu,“ řekl Erlendur.

Sunee už stála na chodbě a oblékala si tlustou bundu.

Dveře do dětského pokoje byly otevřené, ona tam pohlédla, šla ke dveřím a něco řekla. Gudný a Erlendur k ní přistoupili.

„Něco se mu zdálo,“ překládala tlumočnice. „Když se Elías dnes ráno probudil, vyprávěl jí, co se mu zdálo. Že za ním přiletěl malý ptáček a on pro něj vyrobil budku.“

Sunee stála ve dveřích dětského pokoje a mluvila s Gudný.

„Trochu se zlobil na svou maminku,“ řekla tlumočnice.

Sunee se podívala na Erlendura a pokračovala.

„Cítil se ve snu dobře, protože našel přítele,“ řekla tlumočnice. „Trochu se zlobil, že ho vzbudila. Elías by byl rád snil ještě déle.“

Sunee si vybavovala toto poslední ráno s Elíasem. Ležel v posteli a snažil se přimknout ke svému snu o ptáčkovi.

Schoulil se pod krátkou peřinu v pyžamku, ze kterého už vyrostl. Hubené nožky mu z něj čouhaly ven. Ležel na boku a ve tmě upíral oči na stěnu. Sunee v pokoji rozsvítila, ale on sáhl po vypínači a zase zhasl. Jeho bratr byl už v kuchyni, Sunee měla zpoždění a nemohla najít peněženku. Volala na něj, že je čas vstávat. Věděla, jak rád zůstává ještě pod zahřátou peřinou, zejména když byla chladná a tmavá rána a ve škole ho čekal dlouhý den.

„Bude důležité promluvit s jeho kamarády,“ řekl Erlendur, když Gudný přeložila Suneeina slova. Sunee se znovu zahleděla do pokoje chlapců.

„Měl hodně přátel?“ zeptal se Erlendur a tlumočnice přeložila jeho otázku do thajštiny.

„Nemyslím, že měl tady v nové čtvrti mnoho přátel,“

odpověděla Sunee.

„Snil o tom,“ řekl Erlendur.

„Zdálo se mu, že našel dobrého přítele,“ tlumočila Gudný dál. „Vzbudila jsem ho a ještě dlouho ležel v posteli, než konečně přišel do kuchyně. Když se objevil, byla jsem už na cestě ven a několikrát jsem na něj volala, že si musí pospíšit. Niran už snídal a čekal na něho. Většinou chodili do školy spolu. V jednu chvíli se Niranovi už nechtělo čekat a já jsem musela odejít.“

Sunee se zhluboka nadechla.

„Ani jsem se s ním nemohla pořádně rozloučit. To poslední, co jsem ho slyšela říct…“

„Co to bylo?“ zeptal se Erlendur a upřeně se díval na tlumočnici.

Sunee něco říkala. Mluvila tak tiše, že Gudný se k ní musela sklonit. Když se zase napřímila, přeložila poslední slova, která Elías řekl své matce, než se ve spěchu vydala na cestu do práce.

„Přál jsem si, abych se neprobudil.“

KAPITOLA 6

Erlendurovi došla zpráva, že se konečně podařilo zastihnout Elíasova otce. Žádal, aby mohl vidět svého syna v márnici na Barónsstígur. Nyní seděl v Erlendurově kanceláři na vrchním komisařství na Hverfisgata a čekal na něho. Erlendur se před domem rozloučil se Sunee, jejím bratrem a tlumočnicí, kteří se v doprovodu dvou policistů vydali hledat Nirana. Sigrídur zůstala v bytě. Erlendur se domníval, že v této chvíli už nemůže od Sunee získat další informace. Neměla zřejmě nejmenší tušení, proč byl její syn přepaden a proč Niran nepřišel domů. Stejně tak nevěděla, kde se momentálně zdržuje. Protože tady nebydleli ještě dlouho, znala jeho kamarády jen zběžně a v obytné čtvrti se moc nevyznala. Erlendur dobře chápal, proč nechtěla zůstat doma a vyčkávat, jak se situace vyvine. Do pátrání po Niranovi byla zapojena veškerá policie v Reykjavíku. Jeho fotografie byly rozeslány na všechny okrsky. Mohlo mu hrozit nebezpečí. Ale také mohl být na útěku. Nejdůležitější bylo co nejrychleji ho najít.

Elínborg se spojila s Erlendurem a oznámila mu, že mluvila s lidmi z lékárny, v jejíž blízkosti se Niran a jeho kamarádi někdy potloukali, ale ti o žádných chlapcích

nevěděli. Nevšimli si, že by se za domem pravidelně scházela nějaká skupinka mladistvých. Byli vyjevení, když na ně Elínborg uhodila a když jim řekla, že se tam neustále poflakují všelijaké děti ze školy. Že jsou tam počmárané zdi, že se dvorek hemží nedopalky. Elínborg Erlendurovi řekla, že si nejdříve podá Elíasovy spolužáky.

„Ostatně jedna z obyvatelek domu, kde Sunee bydlí, Fanney se jmenuje, se zmínila, že Sunee mívala návštěvu.“

Jakou návštěvu?“

„To je dost nejasné. Fanney se domnívá, že to byla mužská návštěva.“

„Milenec?“

„Možná, ale neví to přesně a nikoho neviděla. Má jen takový dojem. Od minulého léta.“

„Musíme se Sunee na to zeptat,“ řekl Erlendur. „Dej prověřit její telefonáty, kdo jí volal a komu volala ona.“

„Dobrá.“

Když Erlendur zahýbal na parkoviště u komisařství, zase mu zvonil mobil. Byla to Valgerdur. Slyšela zprávu o vraždě a šokovalo ji to. Na dnešní večer byli vlastně domluveni, Erlendur jí však řekl, že z toho pravděpodobně sejde. Odpověděla, že nebude tak zle.

„Máte tušení, co se odehrálo?“ zeptala se znepokojeně.

„Ani nejmenší,“ odpověděl Erlendur.

„Nechci tě zdržovat, promluvíme si později,“ řekla a rozloučila se.

Erlendur si přitáhl kabát a pospíšil si dovnitř do domu.

Přitom mu proběhlo hlavou pomyšlení, že při takovém severáku to Niran asi nemůže venku dlouho vydržet.

Ledová, suchá vichřice byla nesnesitelně rezavá. Když pohlédl nahoru, uviděl mrazem vybledlý měsíc. Ve vstupní hale stál muž středního věku a značně rozčileně vysvětloval službu konajícímu úředníkovi, že mu zdemolovali auto. Muž obviňoval policii, že je jí to jedno, jako by nebyl zločin působit několikatisícové škody. Erlendur ve spěchu nepostihl, oč přesně jde, ale zaslechl něco o poškrábaném autě.

Elíasův otec seděl v Erlendurově kanceláři, hlavu svěšenou. Štíhlý muž kolem padesátky, zpola plešatý, nad čelem ale chomáček vlasů, na tváři několikadenní strniště.

Měl velmi malá ústa, avšak velké vyčnívající zuby, což mu dodávalo poněkud obhroublý výraz. Vstal, když Erlendur vstoupil do místnosti, a pozdravili se.

„Ódinn,“ představil se muž tichým hlasem. Jeho zarudlé oči prozrazovaly, že plakal.

Erlendur pověsil kabát na věšák a posadil se k psacímu stolu. „Upřímnou soustrast,“ řekl. „Pro takovou tragédii se nedostává slov.“

Pak chvíli mlčel a pozoroval muže. Ódinn policistům vypověděl, že ve svém bytě na Snorrabraut žije sám. Cestou do kanceláře se Erlendur dozvěděl, že byl úplně šokován, když dostal zprávu o Elíasově smrti. Měl na sobě obnošené

džíny a tenkou světlou zimní bundu, kolem krku omotanou šálu v barvách zahraničního fotbalového klubu.

„Netušíš, kde by se mohl zdržovat tvůj nevlastní syn?“

zeptal se Erlendur. „Niran? Co je s ním?“

„Nemůžeme ho najít. Nepřišel domů.“

„Nemám tušení,“ řekl muž. Já jsem…“ Zarazil se.

„Ano?“ řekl Erlendur. „Nic,“ řekl muž.

„Kdy jsi byl naposledy v kontaktu se svou rodinou?“

„Občas je vidím. Jsme rozvedení, jak asi víš.“

„Co se dnes mohlo bratrům přihodit? Nenapadá tě nic?“

Já… To je strašné, prostě strašné… Nikdy bych nevěřil, že se tady u nás může stát něco takového. Napadnout dítě!“

„Co myslíš, že se stalo?“

„Není to nabíledni? Není to jasný případ rasismu? Je snad nějaké jiné vysvětlení pro napadení dítěte?“

Ještě vůbec nevíme, co se přihodilo,“ řekl Erlendur. „Ty jsi tedy v nedávné době s chlapci nemluvil ani ses s nimi nesetkal?“

„Ne. Onehdy jsem šel s Elíasem do kina. K Niranovi jsem nikdy neměl opravdový vztah.“

„A neumíš si představit, co se mohlo stát?“ Ódinn zavrtěl hlavou.

„Domníváte se, že se Niranovi také něco stalo?“

„To nevíme, pátráme po něm. Třeba tě něco v té souvislosti napadá?“

„Kde by jako mohl být? Ne, vůbec nic. Vůbec nic mě nenapadá.“

„Sunee se po rozvodu odstěhovala,“ řekl Erlendur. „Zdá se, že chlapci si v nové čtvrti nijak zvlášť nezvykli. Věděls to?“ Ódinn hned neodpověděl. „Nevěděl jsi, že byly problémy?“

„Se Sunee už téměř nejsem v kontaktu,“ odpověděl Ódinn nakonec. „To už je všechno pryč.“

Já se ovšem ptám i na oba chlapce, především ale na tvého syna.“

Ódinn mlčel.

„Elías vždy visel víc na matce,“ řekl nakonec. „Často jsme se přeli o jeho výchovu, ona si však vždy prosadila svou. Pro Elíase měla dokonce thajské jméno, málokdy mu říkala Elías.“

Je daleko od své vlasti. Upíná se na něco, co ji v nové zemi spojuje s minulostí,“ řekl Erlendur.

Ódinn se na něj díval neschopen slova.

„Tvoje matka má o ní vysoké mínění. Mám dojem, že ty dvě si dobře rozumějí. Když slyšela tu zprávu, okamžitě přišla za Sunee.“

„Vždy spolu dobře vycházely.“

Jestliže jsem to správně pochopil, byla Sunee tvoje druhá thajská žena?“

„Ano.“

„Pokud vím, nebyl jsi nadšený, když Sunee přiznala, že má staršího syna, kterého chce dostat na Island.“

„Tušil jsem to,“ řekl Ódinn. „Nebyl jsem překvapen, i když mi tvrdila, že je sama. A pak chtěla mít Nirana u sebe.“

„Co sis o tom myslel?“

„Byl jsem proti tomu, aby chlapec přijel, přesto však jsem nic neříkal. Nepletl jsem se do toho a ponechal jsem jí volnost.“

„Ty ses s ní ale nerozvedl hned, že?“

„Se Sunee to bylo celkem v pořádku,“ řekl Ódinn. „Za tu dobu, co je tady, se islandsky příliš nenaučila,“ řekl Erlendur. „Ne,“ potvrdil Ódinn. „Pomáhals jí s tím?“

„Proč se mě na to ptáš? Co to má společného s tím případem? Neměl by ses raději soustředit na to, aby se našel ten, kdo to udělal, místo abys mi kladl idiotské otázky, které s tou záležitostí nemají vůbec nic společného? Co znamenají ty otázky?“

Je velmi pravděpodobné, že tvůj syn byl dnes odpoledne napaden,“ řekl Erlendur. „Kde jsi byl tou dobou?“

„V práci,“ odpověděl Ódinn. „V práci jsem byl také tehdy, když přišla policie. Snad si nemyslíš, že bych zabil vlastního syna? Asi nemáš všech pět pohromadě.“

Řekl to, aniž zvedl hlas, aniž se rozčilil, jako by křivé podezírání bylo příliš absurdní, než aby se rozčiloval.

„Zkušenost nás učí, že s takovými případy má často co do činění rodina,“ odpověděl Erlendur s neutrálním

výrazem. „Na otázce, kde jsi byl přes den, není nic nepřirozeného.“

Ódinn mlčel.

„Může někdo z tvého pracoviště dosvědčit, kdes byl?“

„Ano, dva lidé. Připadá mi prostě neuvěřitelné, že si myslíte, že já bych s tím mohl mít něco společného!“

„To je naše práce,“ řekl Erlendur. „Mnohé z toho, s čím přicházím do styku, je ještě neuvěřitelnější.“

„Chceš tím naznačit, že jsem chlapce přepadl, abych se pomstil Sunee?“

Erlendur odpověděl pokrčením ramen.

„To snad nemyslíš vážně!“

„Zůstaň sedět,“ řekl Erlendur, když Ódinn vyskočil.

„Musíme prostě probrat všechny možnosti. Pročpak bys měl Sunee něco oplácet?“

„Co máš vlastně na mysli? Nechci jí oplácet vůbec nic!“

„Neuvedl jsem žádný důvod,“ konstatoval Erlendur, „ty ano. Sám jsi to řekl.“

„Nic takového jsem neřekl.“

Erlendur mlčel.

„Pokoušíš se mě znejistit,“ řekl Ódinn a byl teď viditelně rozrušený. „Chceš mě dotlačit k tomu, abych řekl něco, co bych říkat neměl. Hraješ se mnou nějakou hru!“

Jen jsem opakoval to, co jsi řekl ty sám.“

„Zatraceně!“ zařval Ódinn a vyrazil k psacímu stolu.

Erlendur seděl na židli, opřený dozadu, s rukama zkříženýma na prsou a prostě se na něj jen díval.

„Nikdy bych svému synovi nic neudělal! Nikdy!“

Erlendur se nepohnul.

„Už jsi mluvil s jejím milencem?“ zeptal se Ódinn.

„Milencem?“

„Nepověděla ti o něm?“

„Kdo je to, ten její milenec?“

Ódinn mlčel a upřeně se díval na Erlendura, který se opět předklonil.

„Byl důvodem vašeho rozvodu?“ zeptal se opatrně Erlendur.

„Ne, dozvěděl jsem se to teprve nedávno.“

„Co ses dozvěděl?“

„Že se s někým schází.“

KAPITOLA 7

Elínborg zašla za jedním z Elíasových spolužáků. Seděl v kuchyni vedle svého otce, ona stála. Nikdo nenabídl, aby se posadila. U stolu seděla ještě chlapcova sestra a mladší bratr. Když Elínborg zazvonila, přišla jí otevřít matka a s nevolí ji pustila dovnitř. Rodina bydlela v malém řadovém domku nedaleko obytného bloku, kde žili Niran a Elías.

Elínborg je vyrušila při večeři. Kromě ní se vydali na obchůzky ještě jiní kriminalisté, aby se dotazovali v rodinách, jejichž děti mohly být ve styku s Elíasem.

Elínborg se neustále omlouvala. Matka prohlásila, že viděla tu zprávu v televizi. Byla šokovaná. Otec nijak nereagoval, děti také ne.

Elínborg se dívala na talíře se špagetami a sekaným masem. Vůně masa, smíšená s vůní bazalky a kečupu, prostupovala celý dům. Musela myslet na prázdnou lednici u sebe doma. Už hodně dlouho nebyla nakupovat.

„Byl tady, když měl Biggi narozeniny,“ řekla matka, která stála u stolu. „Chtěli jsme pozvat všechny ze třídy.

Líbil se mi, vypadal neobyčejně přívětivě. Já prostě nechápu, co se stalo. Prý ho někdo probodl. Jako by měl

vrah na něj spadeno, jako by mu chtěl ublížit. Říká se, že to bylo úmyslné napadení. Je to pravda?“

Ještě tápeme, nemáme jistotu,“ prohlásila Elínborg.

„Vyšetřování je teprve na začátku. Neviděla jsem zprávy, ale pochybuji, že jste tuto informaci obdrželi od kriminální policie. V tomto okamžiku víme ještě velmi málo. Proto bych si ráda trochu popovídala s tebou, Biggi,“ řekla a obrátila se na chlapce.

Biggi se na ni díval velkýma očima.

„Kamarádil jsi s ním přece, nebo ne?“ zeptala se Elínborg.

„Ani ne,“ řekl Biggi. „Byl v mé třídě, ale…“

„Biggi ho moc dobře nezná,“ vpadla mu jeho matka do řeči a rozpačitě se usmívala.

„Rozumím,“ řekla Elínborg.

Otec seděl mlčky u kuchyňského stolu, talíř se špagetami před sebou, ale zjevně se mu příčilo jíst v přítomnosti kriminalistky. Děti se začaly cpát nudlemi.

Elínborg jasně pocítila, že ruší domácí poklid.

„Hrál sis s ním někdy?“ zeptala se.

„Myslím, že Biggi si s ním moc nehrál,“ prohlásil otec.

Byl to štíhlý muž s vyhublým obličejem, tmavými kruhy pod očima a několikadenním strništěm na tvářích. Na sobě měl kalhoty s laclem, který si sundal, když sedal ke stolu. Jeho ruce vypadaly upracovaně, tvář a vlasy měl

poprášené něčím jako cementem, z čehož Elínborg bezděky usoudila, že muž je zedník.

„Ráda bych…“ řekla Elínborg.

„Rád bych se svou rodinou v klidu povečeřel,“ řekl muž, „jestli proti tomu nic nemáš.“

„To vím a ještě jednou se omlouvám, že jsem vás vyrušila. Chtěla jsem jen položit Biggimu pár otázek, protože musíme co nejrychleji získat informace. Nebude to trvat dlouho.“

„To můžeš udělat i později,“ prohlásil otec a provrtával Elínborg očima.

Jeho žena stála u stolu a mlčela a děti se ládovaly. Biggi se díval na Elínborg a přitom vsrkl několik nudlí.

„Víš, jestli byl Elías sám, když šel ze školy domů?“

zeptala se Elínborg.

Biggi s plnou pusou zavrtěl hlavou.

Muž pohlédl na svou ženu.

„Nemyslím si, že to má s Birgirem něco společného,“

řekl.

„Ten chlapec byl opravdu velmi milý, zdvořilý a dobře vychovaný,“ řekla žena. „A byl jediný, kdo po narozeninové oslavě poděkoval, a také tak neřádil jako ostatní chlapci.“

Zatímco to říkala, hleděla na svého muže, jako by se omlouvala za to, že Elíase pozvala na oslavu narozenin jejich syna. Elínborg přejížděla pohledem z rodičů na děti,

které přestaly jíst a ustrašeně zíraly na své rodiče. Cítily, že se schyluje k hádce.

„Kdy byly ty narozeniny?“ obrátila se Elínborg na matku s otázkou.

„Před třemi týdny.“

„Takže krátce před Vánocemi. Nebyla oslava vydařená?“

„Ano, vydařila se, všechno bezvadně vyšlo, že Biggi?“

obrátila se matka na syna a pohledu svého muže se vyhnula.

Biggi přikývl na souhlas, přitom se ale díval na otce a nevěděl přesně, zda smí říct to, co chce.

„Nechala bys nás teď, prosím, v klidu?“ řekl muž a vstal. „Rádi bychom se najedli.“

„Viděl jsi Elíase, když přišel na oslavu?“

„Pracuji osmnáct hodin denně,“ prohlásil muž.

„Nikdy nebývá doma,“ namítla žena. „Není důvod být k ní tak odmítavý,“ pokárala svého muže a vrhla na něj pohled z koutku očí.

„Máš něco proti cizincům?“

„Nemám proti těm lidem nic,“ řekl muž. „Náš Birgir toho chlapce vůbec neznal a nebyli přátelé. Nemůžeme ti pomoct. Nechala bys nás teď už konečně na pokoji?!“

„Samozřejmě,“ řekla Elínborg a přitom pohlédla na talíř se špagetami. Ještě na okamžik zaváhala, pak to ale vzdala a odešla.

„Byl to docela normální den,“ řekla Elíasova třídní učitelka Agnes Sigurdurovi Ólimu. „To myslím mohu říct, až na to, že jsem ho posadila na jiné místo. Celou dobu jsem to měla v úmyslu, ale teprve dnes ráno jsem to udělala.“

Stále ještě seděli v pracovně Agnesina bytu. Vylovila ze šuplíku cigaretu. Sigurdur Óli pozoroval, jak úkradkem pokukuje po dveřích; posadila se přímo k oknu a vyfukovala kouř. Nechápal, proč se lidé chtějí stůj co stůj zabíjet kouřením, neboť byl přesvědčen, že právě kouření je škodlivější než cokoli jiného na světě. Kázal o tom někdy na komisařství, čehož si Erlendur jako kuřák nikterak nevšímal.

Jen jednou mu odpověděl námitkou, že nic na světě není škodlivější než paličatí asketové jako Sigurdur Óli.

„Elías přišel o něco později,“ řekla Agnes. „To se u něj nestávalo často, ačkoliv někdy se trochu loudal. Odcházel ze třídy často jako poslední a jako poslední si vyndával učebnice z brašny a tak. Vždycky byl myšlenkami někde docela jinde. Bylo takový ,stevard‘,“ řekla a prsty naznačila uvozovky. „Stevard?“

„Tak jim říká náš učitel tělocviku Vilhjálmur. On pochází z ostrovů Westmannaeyjar, Ostrovů západních mužů.“ Sigurdur Óli se díval nechápavě.

„Tím má na mysli děti, které odcházejí po tělocviku z šatny jako poslední.“

„Tys ho přesadila?“ zeptal se Sigurdur Óli, který neměl potuchy o tom, jakou by to mělo mít spojitost se stevardy a ostrovy Westmannaeyjar.

„To je naprosto běžné,“ odpověděla Agens, „a děje se tak z nejrůznějších důvodů. Neudělala jsem to vlastně ani tak kvůli němu. Elías byl zvláště dobrý v matematice. Nejen že předstihl všechny ve třídě, byl nejlepší v celém ročníku.

Chlapec, který seděl vedle něj, chudáček Birgir či Biggi, jak mu říkají, má potíž pochopit, proč dvě a dvě jsou čtyři.“

Agnes se podívala na Sigurdura Óliho. „Neměla bych to vlastně říkat,“ prohlásila rozpačitě. „Biggiho matka za mou přišla s tím, že chlapec si často stěžuje, že je smolař a že ničemu nerozumí. Když se snažila ze syna dostat, co se děje, řekl jí, že Elías je ve všem lepší než on. Matce to bylo náležitě trapné, ale něco takového je docela časté a problém se dá vyřešit jednoduše. Přidělila jsem Elíasovi jiné místo; posadila jsem ho vedle docela milé dívky, která je také dobrou žačkou.“

Agnes zhluboka vdechovala kouř a vyfukovala ho z okna.

„A co Elías? Copak neměl žádné problémy?“

„Ale ano,“ řekla Agnes, „měl potíže s islandštinou.

Bratři se spolu bavili ve své mateřštině. U nich doma se také mluvilo thajsky. Něco takového může děti přetěžovat a mást.“

Zamáčkla cigaretu.

„Dnes ráno tedy přišel Elías pozdě?“ ptal se Sigurdur Óli. Agnes, která stále ještě držela mezi prsty nedopalek, přikývla.

„Už jsem začala předčítat jména dětí, když se konečně objevil. Celá třída přihlížela, jak jde Elías na své místo a sedá si. Vlasy měl neučesané a vypadal, jako by se ještě neprobudil. Ptala jsem se ho, zda je s ním všechno v pořádku, a on přikývl. Byl však jaksi duchem nepřítomný.

Seděl u stolku, před sebou položenou školní brašnu, díval se z okna na hřiště, jako by byl zcela ve svém vlastním světě.

Když začalo vyučování, vůbec mě neslyšel, jen seděl a zíral ven z okna. Šla jsem k němu a zeptala jsem se, na co myslí.

‚Na ptáčka‘, řekl.

‚Na jakého ptáčka?‘ zeptala jsem se.

,0 kterém se mi zdálo. Ptáčka, který umřel.‘

Agnes vstrčila nedopalek cigarety do kapsy a zavřela okno. V pokoji se ochladilo, a když vstala, lehce se zachvěla zimou. Podle předpovědi se v průběhu večera a noci mělo počasí ještě zhoršit.

„Já jsem se tím nezabývala,“ řekla. „Děti často vyprávějí takové věci. Pak jsem ho znovu viděla až kolem poledne, ve volné hodině a u oběda, ale nevěnovala jsem mu žádnou zvláštní pozornost. Ve zbytku dopoledne měli výtvarnou výchovu s Brynhildur, měl bys s ní také promluvit. Odpoledne pak měli dvě hodiny se mnou a

poslední hodina byl tělocvik s Vilhjálmurem. Elías ho měl dnes jako posledního učitele.“

Je na mém seznamu jako další osoba,“ řekl Sigurdur Óli. „Můžeš mi říct něco o…“, listoval ve svém notýsku, aby našel jméno, které mu uvedl ředitel, „… tom Kjartanovi, který učí islandštinu?“

„Kjartan je všechno jiné, jen ne veselá povaha,“

odpověděla. „To rychle zjistíš. Se svými názory vyrukuje, nenechává si je pro sebe. Nepříjemný člověk. Dříve byl eso, myslím že v házené, ale pak se cosi přihodilo. Tu událost přesně neznám. Neinteligentní není. Vyučuje většinou ve starších ročnících.“

Sigurdur Óli přikývl, zastrčil notýsek a rozloučil se s Agnes. Cestou k autu se ozval mobil, byla to jeho žena Bergthóra. Viděla zprávy v televizi a věděla, že přijde pozdě domů.

„To je ale příšerné,“ řekla. „Opravdu ho probodli?“

„Ano,“ řekl Sigurdur Óli. „Měl jsem spoustu práce, vůbec nevíme, kde začít. Jdi do postele a nečekej na mě.“

„Máte už nějaké záchytné body? Hypotézu, kdo to udělal?“

„Ne. A jeho starší bratr není k nalezení. Dá se předpokládat, že něco ví. To si aspoň myslí Erlendur.“

„Že to udělal bratr?“

„Ne, ale…“

„Není pravděpodobnější, že i on byl napaden? Jak to vidí Erlendur?“

„Zeptám se ho,“ řekl Sigurdur Óli popuzeně. Někdy dávala neúmyslně najevo, že v záležitostech vyšetřování má vyšší mínění o Erlendurovi než o svém manželovi. Sigurdur Óli věděl, že to nebylo míněno zle, přesto mu to šlo na nervy.

Ušklíbl se. Kdyby nesprávně reagoval, mohl by Bergthóru rozzuřit. Byl unavený a špatně naložený a kromě toho znal důvod, proč ho chce mít co nejrychleji doma.

Bergthóra totiž před několika dny navrhla, aby adoptovali dítě z ciziny, protože spolu nemohli mít děti. Sigurdur Óli nebyl tím nápadem nadšen a váhavě navrhl, aby tu záležitost nechali chvíli uležet. Marné pokusy o zplození dítěte jejich manželství velmi zatížily. On byl toho mínění, že by měli napřed nechat uplynout rok, aniž by si dělali starosti s početím dítěte nebo s adopcí. Bergthóra byla netrpělivější, toužila po dítěti.

„Okej, asi bych se do toho neměla vměšovat,“ prohlásila Bergthóra do telefonu.

„Připadá docela v úvahu, že jeho bratr byl rovněž přepaden,“ řekl Sigurdur Óli. „Prověřujeme všechny možnosti.“

Po delším mlčení se Bergthóra zeptala: „Našel už Erlendur tu ženu?“

„Ne, ještě ji nenašel.“

„Znamená to, že jste v té věci nepostoupili ještě ani o krok?“

„Ne, v podstatě ne.“

„Kdybych usnula, vzbudíš mě potom?“

„Vzbudím,“ řekl Sigurdur Óli a ukončili rozhovor.

KAPITOLA 8

V tělocvičně hráli chlapci fotbal. Bojovali o každý míč a nelekali se ani ostrého fyzického nasazení. Sigurdur Óli pozoroval, jak se jeden z nich pokusil o obranný zákrok, který hrozil, že skončí zlomenou nohou. Když šel postižený chlapec k zemi, zařval bolestí a držel si kotník.

„Seberte se, kluci!“ znělo halou trenérovo volání. „Tak to nejde, Geiri. Ke mně, Raggi,“ volal na chlapce, který se po pádu jen pracně sbíral ze země. Za Raggiho poslal jiného chlapce do hry, která pokračovala s nezmenšenou tvrdostí.

Protože tréninku se zúčastnilo mnohem víc chlapců, než jich mohlo být na hřišti, trenér hráče neustále střídal. Sigurdur Óli se držel v pozadí a pozoroval hru. Trenérem byl Vilhjálmur, Elíasův učitel tělocviku. Přivydělával si tréninkem dorostenců, to věděl Sigurdur Óli od jeho manželky, s níž mluvil u nich doma. Řekla mu, že jejího muže najde v tělocvičně.

Trénink se chýlil ke konci. Vilhjálmur zapískal na píšťalku, která mu visela kolem krku. Nějaký chlapec, zřejmě nespokojený s výsledkem, kopl vší silou do balonu, který trefil jednoho ze spoluhráčů do týla. Vznikla z toho

divoká rvačka, ale Vilhjálmur zapískal ještě jednou, aby s těmi blbinami přestali a odebrali se pod sprchu. Zdálo se, že má chlapce opravdu pod kontrolou, protože se okamžitě přestali prát.

„Není to trochu moc surové?“ zeptal se Sigurdur Óli a přistoupil k Vilhjálmurovi. Chlapci, odcházející do šaten, na něj civěli. Ještě nikdy neviděli v tělocvičně takového manekýna.

„Někdy dovedou být bujní,“ prohlásil Vilhjálmur, podsaditý silný muž kolem třicítky, a podal Sigurdurovi Ólimu ruku. Pak posbíral míče, hodil je za přepážku a zavřel. „Tyto děti se musí otužovat. Přijdou sem zlenivělé požíráním pizzy a vysedáváním u počítačových her a já je trochu proženu. Ty jsi tady kvůli Elíasovi, že?“

„Byl jsi poslední, kdo ho dnes vyučoval,“ řekl Sigurdur Óli.

Vilhjálmur o vraždě věděl a říkal, že tomu stěží mohl uvěřit. „To člověka úplně vykolejí. Elías byl bezvadný chlapec. Byl dobrý v tělocviku a myslím, že ho velmi bavil fotbal. Vůbec nevím, co mám na to říct.“

„Nebylo ti dnes něco nápadné? Něco zvláštního nebo neobvyklého?“

„Byl to úplně normální den. Nechal jsem je trochu si zaběhat, skákat přes koně a pak jsem je rozdělil do dvou družstev. Fotbal a házená je baví nejvíc.“

„Myslíš, že Elías šel hned po tělocviku domů?“

„Nemám tušení, kam šel,“ odpověděl Vilhjálmur.

„Odcházel jako poslední?“

„Elías byl vždycky poslední,“ řekl Vilhjálmur.

„Byl to takový ‚stevard‘?“

„Pocházíš také z Ostrovů?“

„Ne, ne docela. Ty jsi ale…“

„Přestěhovali jsme se, když mi bylo dvanáct.“

„Loudal se Elías často?“

„Byl prostě takový,“ řekl Vilhjálmur. „Potřeboval vždycky delší dobu, než se převlékl do sportovního úboru.

Pořád otálel a bylo třeba ho popohánět.“

„Copak ho k tomu vedlo?“

„No, pravděpodobně byl ponořen do svého vlastního světa.“

„Dnes také?“

„Určitě, ale nedbal jsem na to, protože jsem musel na jednání.“

„Nevšiml sis, jestli na něj venku někdo nečekal? Jestli se nechtěl s někým sejít? Jestli neměl strach jít domů?

Nezpozoroval jsi na něm něco? Nebo nezmínil se ti o něčem?“

„Ne, nic takového. Tady venku před tělocvičnou jsem si nevšiml ničeho neobvyklého. Děti se vypravovaly domů.

Nemyslím si, že na něj někdo čekal. Kromě toho jsem si s tím nedělal starosti, na něco takového člověk normálně nemyslí.“

„Ne, zamýšlíme se až potom,“ řekl Sigurdur Óli.

„Přesně tak. Ale jak říkám, ničeho neobvyklého jsem si nevšiml. V průběhu hodiny jsem na něm nepozoroval žádné známky strachu. O ničem se nezmínil, byl přesně takový jako jindy. Vždyť tady se taky nikdy předtím nic takového nestalo, nikdy. Prostě to nechápu. Je to příšerné.“

„Ty znáš Kjartana, učitele islandštiny na vaší škole, že?“

„Ano.“

„Má docela svérázné názory na přistěhovalce.“

„To je velmi mírně řečeno.“

„Souhlasíš s takovými názory?“

Já? Ne. Podle mého mínění to nemá v hlavě v pořádku.

On…“

„Copak?“

„Je trochu zahořklý,“ řekl Vilhjálmur. „Už jsi s ním mluvil?“

„Ne.“

„Dřív machr ve sportu,“ objasňoval Vilhjálmur. „Dobře si na něj vzpomínám, když hrával házenou, byl po čertech dobrý. Ale pak se něco přihodilo, škaredě se zranil a musel přestat. Tenkrát se chtěl stát profesionálem a zakrátko měl jet do Španělska. Myslím, že to v něm stále ještě hluboko vězí. Není to sympatický člověk.“

Z chlapeckých šaten bylo slyšet hlasitý křik. Vilhjálmur se vydal zjednat pořádek.

„Nevíte ještě vůbec, co se stalo?“

„Ještě ne,“ řekl Sigurdur Óli.

„Doufám, že toho hajzla dostanete. Má to asi co dělat s rasismem, že?“

„Nevíme ještě vůbec nic.“

Manželka učitele islandštiny Kjartana přesáhla třicítku a byla o něco mladší než její muž. Vypadala neupraveně a v joggingovém úboru z jakéhosi důvodu víc nevkusně, než bylo nutné. Za ní stály dvě děti. Sigurdur Óli nahlížel průzorem do tmavého bytu. Zdálo se, že manželé nijak zvlášť nedbají na pořádek. Bezděky pomyslel na svůj vlastní byt, kde bylo všechno čisté a vzorně uklizené, a pocítil vnitřní uspokojení, zatímco stál venku na mrazu a větru. Byt se nacházel v suterénu domku pro čtyři rodiny.

Žena zavolala svého muže, ten přišel ke dveřím, rovněž ve sportovních kalhotách. K nim měl podvlékací tílko minimálně o dvě čísla menší, takže se pod ním zřetelně rýsoval náběh na pivní břicho. Zdálo se, že holení si odbývá jedenkrát týdně. Vypadal zatrpkle, což Sigurdur Óli nedokázal tak správně ohodnotit, ale bylo tu i něco okolo očí, co jasně prozrazovalo odpor a vztek. Ten výraz a ta tvář mu připadaly známé. Vzpomněl si, co mu říkal Vilhjálmur o zapadlé hvězdě na sportovním nebi. Poznamenán minulostí, řekl by Erlendur. Někdy říkal věci, které Sigurdurovi Ólimu připadaly nesnesitelné, protože jim nerozuměl. Něco ze starých dokumentárních zpráv, jediného zdroje, na který

Erlendur soustřeďoval svůj zájem. Pokud jde o myšlení, byli si na hony vzdáleni. Zatímco Erlendur se ve volném čase nořil do islandských dějin nebo do básnictví, Sigurdur Óli seděl u televize, sledoval americké detektivky, před sebou mísu popcornu a plechovku koly. Když začínal u kriminální policie, byly takové seriály jeho vzorem. Nebyl jediný, kdo byl přesvědčen o tom, že policie musí získat lepší image. K

policii stále ještě nastupovali do služby noví uchazeči, kteří byli oblečeni jako američtí policajti: v džínsech, na hlavě obráceně nasazenou baseballovou čepici.

Jdete kvůli tomu chlapci?“ zeptal se Kjartan, nechystal se však pozvat Sigurdura Óliho do domu.

„Kvůli Elíasovi, ano.“

„Podle mého mínění bylo něco takového jen otázkou času,“ prohlásil Kjartan a v jeho hlase zazněla zároveň netrpělivost. „Takové lidi by v prvé řadě vůbec neměli pustit do země,“ pokračoval. „Z toho mohou vzejít jedině potíže.

Dřív nebo později se něco takového muselo stát. Že to nyní postihlo chlapce z této školy a této čtvrti, nebo to v jiné chvíli postihne někoho jiného, to je vedlejší. Bylo by se to stalo a stane se to zase, to je jisté.“

Při pohledu na Kjartana, který před ním stál rozkročený, jednu ruku na dveřích, jednu na rámu, si Sigurdur Óli stále zřetelněji vybavoval, jak to tehdy s Kjartanem bylo.

Sigurdur Óli se vždy zajímal o sport, i když konec konců pokládal za důležitější americký fotbal a baseball než

islandský sport. Tento muž byl svého času nadějnou hvězdou na islandském házenkářském nebi, mladičkého ho přijali do národního družstva, pak si ale přivodil zranění a musel přestat, krátce poté, co dovršil dvacet let. Nějakou dobu toho byla plná v média, ale pak Kjartan zmizel z obrazovky stejně rychle, jako se tam objevil.

„Myslíš si tedy, že to má něco společného s xenofobií?“

zeptal se Sigurdur Óli, zatímco mu táhlo hlavou, že to určitě nebylo

jednoduché,

předčasně

ukončit

sportovní

házenkářskou kariéru. Kdyby se to bylo odvíjelo jinak, tak by teď byl pravděpodobně na konci skvělé kariéry, místo aby učil na základce.

„Připadá v úvahu něco jiného?“ reagoval Kjartan otázkou.

„Učil jsi Elíase,“ řekl Sigurdur Óli.

„Ano, při suplování.“

„Jaký to byl žák?“

„Vůbec ho neznám. Slyšel jsem, že ho probodli, víc nevím. Nemá smysl klást mi otázky. Nejsem opatrovník těch dětí, já přece nepracuji v družině!“

Sigurdur Óli na něj tázavě pohlédl.

„Ve třídě jsou tři další žáci této sorty,“ pokračoval Kjartan. „A v celé škole víc než třicet. Člověk už vůbec nevnímá, když přibudou noví. Už se to jimi jen hemží. Tak se koukni na trh Kolaport, tam si připadáš jako v

Hongkongu. Nikdo se o to nezajímá, nikdo se nestará o to, co z naší země bude.“

„Já…“

„Myslíš si, že je to v pořádku?“

„O to nejde,“ řekl Sigurdur Óli.

„Nemohu ti v tom pomoci,“ řekl Kjartan a chystal se zavřít dveře.

„Zdá se ti, že žádám moc, jestliže chci, abys zodpověděl pár otázek?“ řekl Sigurdur Óli. „Můžeme to ovšem vyřídit i na komisařství, když je ti to milejší. Tam budeme mít také víc klidu.“

„Jen na mě nechoď s výhrůžkami,“ opáčil Kjartan, aniž se nechal zastrašit. „Říkám ti přece, že o té záležitosti nic nevím.“

„Třeba měl z tebe strach,“ řekl Sigurdur Óli. „Zdá se, že jsi mu nebyl příliš nakloněn. Ani jiným dětem, které vyučuješ.“

„Hele, já jsem tomu chlapci nic neudělal,“ prohlásil Kjartan. „Nedávám pozor na to, co dělají děti po škole, za to nezodpovídám.“

„Pokud vyjde najevo, žes mu nějakým způsobem vyhrožoval, protože jsi ho neakceptoval jako Islanďana, tak se co nevidět budeme muset spolu pobavit důkladněji.“

„Ty brďo, z toho se teda podělám,“ řekl Kjartan.

„Nechej mě na pokoji! Nevím, co se s klukem stalo, a ani se mě to netýká.“

„Co to bylo za konflikt mezi tebou a tvým kolegou Finnurem?“ zeptal se Sigurdur Óli.

„Konflikt?“ opakoval Kjartan.

„Ve sborovně,“ řekl Sigurdur Óli. „Co se tam přihodilo?“

„To nebyl žádný konflikt,“ tvrdil Kjartan. „Trošku jsme se dostali do sporu. Je jedním z těch, kteří si myslí, že všechno je v pořádku, že čím víc cizinců proudí do země, tím lépe. Nic jiného než otřepané levičácké žvásty z něj nevypadne. To jsem mu řekl a on se trochu rozčilil.“

„Myslíš si, že je to v pořádku?“ zeptal se Sigurdur Óli.

„Co?“

„Takhle mluvit o lidech. Jsi přesvědčen o tom, že děláš tu správnou práci?“

„Zatraceně, co je ti po tom?! Máš ty snad správný džob?

Ustavičně čmuchat mezi lidmi, do kterých ti nic není?“

„Asi ne,“ odpověděl Sigurdur Óli. „Nehrál jsi házenou?“ zeptal se. „Nebyl jsi kdysi eso?“

Kjartan chvilku váhal. Jako by chtěl něco říct, něco urážlivého, aby ukázal, jak je mu fuk, co mu Sigurdur Óli říká a co si o něm myslí. Nic ho ale nenapadlo, proto bez řeči zabouchl Sigurdurovi Ólimu dveře před nosem.

„Byl bys býval zářným příkladem,“ řekl Sigurdur Óli do dveří.

Později večer se Erlendur vrátil k bloku, kde bydlela Sunee. Pátrání po Niranovi bylo bezvýsledné. Sunee a její

bratr už byli zpátky doma. Policie vyhlásila pátrání a žádala obyvatele, aby se ve svém okolí poohlédli po chlapci asijského původu, po patnáctiletém, spíše útlém chlapci v modré zimní bundě a černé čepici, a aby se s případným upozorněním v této věci obrátili telefonicky na policii.

Elíasův otec Ódinn se rovněž zúčastnil pátrání. Když se setkal se Sunee, mluvili spolu hodnou chvíli mezi čtyřma očima. Předtím mluvil s Erlendurem o svém manželství a vyprávěl, jak si po rozvodu chtěl vzít Elíase k sobě, ale že chlapec trval na tom, že zůstane u matky, proto prý nic nepodnikl. O novém muži v Suneeině životě nemohl říci takřka nic. Ten vztah už asi zase skončil, Ódinn o tom nic nevěděl.

Erlendur zastavil před domem. Jezdil v modelu Ford Falcon, který si koupil minulý podzim, černý vůz s bílým interiérem. Nechal běžet motor a zapálil si cigaretu. Byla poslední, zmačkal krabičku a chystal se hodit ji na zadní sedadlo, jak to vždycky dělával ve starém autě. Teď se však zarazil a vstrčil prázdnou krabičku od cigaret do kapsy kabátu. Tohoto auta si cenil.

Erlendur přiložil cigaretu k ústům a zhluboka vdechl kouř. Důvěra, pomyslel si. Musí těm lidem projevit důvěru.

Myslel na ženu, po níž pátral v uplynulých týdnech. Na psacím stole se mu hromadily případy a jeden z nejnaléhavějších souvisel podle jeho mínění nepřímo s nevěrou. Jednalo se o pohřešovanou osobu a Erlendur z

předpokladu nevěry vycházel. Toto mínění však nesdíleli všichni.

Jedna žena krátce před Vánocemi odešla z domu a od té doby se neobjevila. Až do chvíle, kdy byl nalezen mrtvý chlapec, byl Erlendur do toho případu tak zarytý, že Elínborg a Sigurdur Óli byli přesvědčeni, že zase jednou převážila jeho stará známá umíněnost. Všichni věděli, že Erlendur nesnáší nevyřešené případy na psacím stole, zejména když jde o pohřešované osoby. Tam, kde jiní vrtěli hlavou a sami sebe ujišťovali, že udělali vše, co bylo v jejich moci, Erlendur nepovolil a nevzdával se.

Ta žena se jmenovala Ellen. Její manžel si o ni pochopitelně dělal velké starosti. Bylo jim kolem čtyřiceti, vzali se před dvěma lety. Když se seznámili, byla vdaná a on ženatý. Jeho tehdejší manželka byla vedoucí odboru veřejných služeb a měli tři děti ve věku mezi pěti a čtrnácti lety. Ellen byla zase provdaná za bankéře a měli dvě děti ve věku teenagerů. Zdálo se, že obě rodiny vedly šťastný život a že jim nic nescházelo. On měl dobrou práci u expandující firmy zaměřené na informační techniku, ona působila v cestovním ruchu a organizovala dobrodružné cesty terénem neobydlené islandské vysočiny. Poznali se, když podnikl s několika obchodními přáteli ze Švédska cestu do neznáma, která je zavedla na největší evropský ledovec Vatnajökull.

Ellen ten zájezd organizovala a skupinu na Vatnajökull

doprovázela. Vznikl mezi nimi milostný vztah, který drželi půldruhého roku v tajnosti.

Nejprve se jednalo pouze o vzrušující změnu, vybočení z každodenního stereotypu, lze-li věřit vyjádření jejího manžela. Pro ni nebylo těžké domluvit si schůzku. Byla ze služebních důvodů často mimo domov a on si vždycky našel nějakou výmluvu. Například hrál golf, o který jeho bývalá žena nejevila nejmenší zájem. Stalo se, že dokonce koupil pohár, na nějž dal vyrýt nápis „Třetí místo v turnaji Borgarholt“, aby ho mohl ukázat své manželce. Připadalo mu to kdovíjak vtipné, protože sice hrál golf často, ale nikdy nevyhrál.

Erlendur zamáčkl cigaretu. Vybavil si poháry, které měl ten muž doma. Nevyhodil je a Erlendur uvažoval, proč si je ponechal. Byly to rekvizity v předivu jeho lží, teď už je nepotřeboval. Ledaže ve lhaní pokračoval a každému, kdo to chtěl vědět, vyprávěl, že ty ceny získal. Možná si je ale uchovával pro vzpomínku na vydařené nevěry. Jestliže byl schopen obelhávat svou manželku a nechat si na trofeje vyrývat předstírané úspěchy, kde potom byla hranice lží a podvodů?

S touto otázkou Erlendur zápolil od chvíle, kdy se tím případem začal zabývat. To, co se nejprve jevilo jako eskapáda a vybočení z jednotvárnosti, nebo možná dokonce jako slepá vášeň, mělo tragický konec.

Erlendur se vyděsil, když někdo zaklepal na boční okénko. Skla byla zevnitř tak orosená, že poznal Elínborg, až když otevřel dveře auta.

„Už musím pomalu domů,“ řekla.

„Posaď se na chvíli ke mně,“ řekl Erlendur.

„Co je to za bláznovství?“ prohlásila, obešla auto zepředu a posadila se na sedadlo spolujezdce. „Co tu vlastně děláš, úplně sám v autě?“ zeptala se po delším mlčení.

„Přemýšlel jsem o té zmizelé ženě.“

„Víš, že se zabila,“ řekla Elínborg. „Mrtvola se objeví.

Příští rok na jaře určitě vyplave někde na pobřeží Reykjanes.

Je nezvěstná déle než tři týdny. Nikdo neví, kde by mohla být. Nikdo ji neukrývá. S nikým nenavázala spojení. Neměla u sebe peníze a zjistili jsme, že kartu od té doby nepoužila.

Je jisté, že neodešla ze země. Jediné stopy, které máme, vedou do moře.“

Elínborg chvilku váhala. „Leda by sis myslel, že ji nový manžel zavraždil.“

„Dával si dělat trofeje za údajná vítězství, která byla úplně vymyšlená,“ řekl Erlendur. „Věděl, že jeho bývalá žena se nezajímá o golf, že nikdy nečetla sportovní zprávy a s nikým se o golfu nebavila. To mi sama řekla. On také nikomu jinému poháry neukazoval, jen jí, protože mu šlo o to, aby přijatelně zdůvodnil svou nepřítomnost. Teprve po rozvodu je ukazoval jiným a chlubil se jimi. Není-li to morálně naprosto zavrženíhodné…“

„Takže teď se zaměřuješ na něho?“

„Všechno neustále ukazuje k témuž bodu,“ odpověděl Erlendur.

„Hlášení o pohřešovaných a zločin,“ řekla Elínborg, která často slyšela Erlendura hovořit o tom, že zmizení beze stopy je „speciálně islandský zločin“. Jeho teorie se zakládala na tom, že když na Islandu zmizí člověk, tak se kolem toho nedělala žádné zvláštní pozdvižení. Ve většině případů bývají lidé přesvědčeni o tom, že v zemi s relativně vysokým počtem sebevražd je pro to docela „přirozené“

vysvětlení. Erlendur však šel ještě dál, lhostejnost vůči případům pohřešování přičítal mentalitě Islanďanů, kteří po staletí museli žít na ostrově v nemilosrdném počasí, kdy často nacházeli smrt nebo jednoduše zmizeli, jako by se do země propadli. Příběhy lidí zmizelých beze stopy neznal nikdo lépe než Erlendur. Měl teorii, že pod rouškou tohoto lhostejného postoje k případům pohřešovaných lze snadno spáchat zločin. V rozhovorech s Elínborg, Sigurdurem Ólim a jinými kolegy se často pokoušel sladit svou teorii se zmizením oné ženy, narážel však na hluché uši.

Jdi domů,“ řekl Erlendur, „a postarej se o svou dceru.

Vrátila se už Sunee?“

„Ano, před chvílí,“ odpověděla Elínborg. „Ódinn tam byl také, ale myslím, že zase odešel. Nirana nenašli. Bože můj, jen doufám, že se mu nic nestalo.“

„Myslím, že se zase objeví,“ řekl Erlendur.

„Ty se svými teoriemi o pohřešovaných osobách,“ řekla Elínborg a otevřela dveře auta. Jsi teď ve spojení se svou dcerou?“

„Hleď, abys došla domů,“ řekl Erlendur.

„Bavila jsem se s Gudný, tou tlumočnicí. Říkala, že Sunee se snažila svým synům vštípit to, co se sama naučila v dětství, totiž prokazovat úctu starším lidem. To asi patří k základním výchovným principům v Thajsku. Tím jsou silně ovlivněni. Stejně důležité je, že se učí přebírat zodpovědnost. Starým lidem, babičce, dědovi, prarodičům náleží úcta. Starší předávají svou zkušenost mladším, ti zase hledí zajistit jejich stáří. A to rozhodně není z donucení, je to samozřejmost. A děti jsou…“ Elínborg zhluboka povzdechla, neboť musela myslet na Elíase. „Gudný říká, že v Thajsku uvolňují starší lidé v autobuse dětem místo.“

Mlčeli.

„Všechno je to pro nás nové, přistěhovalci, problémy s cizinci… Tak málo v tom umíme chodit,“ řekl nakonec Erlendur.

„To je pravda. Přesto si myslím, že se musíme přinejmenším snažit dělat, co je v našich silách.“

„Zcela určitě, ale teď konečně dělej, ať se dostaneš domů.“

„Uvidíme se zítra,“ řekla Elínborg, vystoupila z auta a zabouchla za sebou dveře.

Erlendur litoval, že už nemá cigaretu. Při pomyšlení na to, že zase půjde za Sunee do jejího bytu, mu bylo nevalně.

Vybavil si svou dceru Evu Lind. O Vánocích u něj byla na krátké návštěvě, ale od té doby ji neviděl. Muže, se kterým žila, zabásli těsně před svátky v Litla-Hraun a ona vážně věřila, že se Erlendur za něj zasadí. Její přítel ji zásoboval drogami. Byl odsouzen ke třem letům vězení za dovoz kokainu a pervitinu a za daných okolností Eva tušila, že jí nastávají zlé časy.

Vztah mezi dcerou a otcem se v uplynulých měsících zhoršil, Erlendurovi však nebylo jasné proč. Eva už dlouho neprojevila vůli zbavit se závislosti na drogách, a dokud tento stav trval, čím dál víc se mu vzdalovala. Podrobila se odvykací kúře, jenže ne dobrovolně, tak se hned zase dostavila recidiva. Do věci se vložil i její bratr Sindri, aby ji přivedl k rozumu, ale marně. Oba sourozenci si vždy dobře rozuměli, vztah mezi otcem a dcerou však byl problematický a v prvé řadě závisel na tom, v jakém rozpoložení Eva byla. V těch vzácných chvílích, kdy na tom byla dobře, byla ochotna s otcem mluvit. Pak zase nastal čas, kdy o sobě nedala vědět a o něm nic vědět nechtěla.

Erlendur zamkl svůj Ford Falcon a pohlédl na monstrózní šestipatrový dům, hrozivě čnějící k nebi. Umínil si, že promluví s pronajímatelem, v naději, že by to mohlo vrhnout světlo na Suneeiny vztahy. Ještě to trochu protahoval a nešel za ní nahoru. Místo toho se odebral za

budovu. Vyšetřování na místě činu bylo ukončeno, lidé, kteří se starali o zajišťování stop, sbalili své přístroje a všechno vypadalo zase tak, jako by se na tom místě nikdy nic nestalo.

Erlendur ještě jednou přešel k hřišti. Mráz štípal, a tak zabořil ruce hluboko do kapes. Dlouhou dobu tam stál bez hnutí. V průběhu dne dostal také zprávu, že Marian Briem, jeho bývalý šéf, byl přeložen na oddělení paliativní medicíny národní nemocnice. Marian Briem byl už mnoho let v penzi. Teď se tedy blížil jeho konec. Nazvat jejich vztah přátelstvím by bylo přehnané. Pro Erlendura byl spíše zatěžující, neboť Marian Briem byl v jeho životě jediný člověk, který se permanentně po něčem pídil a vyžadoval od něj, aby mu vysvětloval své chování. Marian Briem, nejzvědavější stvoření pod sluncem, chodící databanka islandských

kriminálních

případů,

byl

po

svém

penzionování Erlendurovi ještě často k užitku. Protože Marian Briem neměl žádné rodinné příslušníky, Erlendur pro něj představoval náhradu za všechny, za přátele, kolegy a rodinu.

Ledový vítr fičel kolem Erlendura, stojícího na dětském hřišti, kde Elías našel smrt. Jeho myšlenky letěly přes hory a náhorní roviny až k jinému dítěti, které mu vyklouzlo z ruky a které ho provázelo životem jako stín.

Erlendur pohlédl vzhůru. Věděl, že rozmluvu se Sunee už nemůže déle odkládat. Otočil se a rychlým krokem

opouštěl plácek za domem. Když přišel ke vchodu, všiml si, že dveře do sklepního prostoru, kde byly postaveny popelnice, jsou pootevřené, ale ne moc, jen na malou škvírku. Tomu dosud vůbec nevěnoval pozornost. Dveře přímo navazovaly na zeď vchodu a byly natřeny stejnou barvou jako zbytek budovy. To, že byly otevřené, však nemuselo bezpodmínečně něco znamenat. Odpadky sem mohli vynášet různí lidé. Policista, který měl konat službu u vstupu do domu, se hřál uvnitř ve vchodu.

Erlendur chvilku váhal, než přistoupil ke dveřím a otevřel je. Uvnitř byla tma jako v pytli, našel vypínač a rozsvítil. Od stropu visela jen holá žárovka. Popelnice stály narovnány u stěn a pod rampou shozu na odpadky. V

chladné místnosti to nakysle páchlo po zbytcích jídel a jiném odpadu. Erlendur otálel, pak světlo zase vypnul a přivřel dveře, jak byly předtím. Ve stejném okamžiku zaslechl vzlyknutí.

Potřeboval hodnou chvilku, než ten zvuk zařadil. Možná se také přeslechl. Možná si to špatně vyložil. Opět prudce otevřel dveře do sklepa na odpadky a znovu rozsvítil.

„Je tu někdo?“ zavolal.

Když nepřišla žádná odpověď, vešel dovnitř. Posunoval popelnice sem a tam a pozorně se ohlížel. Když odsunul stranou popelnici pod rampou, krčil se za ní černovlasý chlapec s hlavou zavrtanou mezi koleny, jako by se chtěl stát neviditelným.

„Niran?“ řekl Erlendur.

Chlapec se nepohnul.

„Jsi to ty, Nirane?“

Chlapec neodpovídal. Erlendur si k němu klekl a snažil se přimět ho k tomu, aby dal hlavu nahoru, ale dosáhl jen toho, že ji chlapec zavrtal ještě hlouběji mezi kolena. Nohy držel pevně sevřené.

„Pojď, vyjdeme odsud ven,“ řekl Erlendur, ale chlapec dělal, jako by tam Erlendur vůbec nebyl.

„Tvoje matka tě hledá.“

Erlendur sáhl chlapci na ruku. Byla studená jako rampouch. Niran stále držel hlavu mezi koleny. Jako by čekal, že Erlendur zmizí a nechá ho na pokoji.

Po nějaké době bylo Erlendurovi jasné, že nic nepořídí.

Pomalu se zvedl, vycouval z místnosti a zazvonil na Sunee.

V domovním telefonu se ohlásila tlumočnice. Erlendur jí sdělil, že pravděpodobně našel Nirana, který je živý a zdravý, ale že jeho matka musí sejít dolů a promluvit s ním.

Sunee byla dole rychlostí větru, s ní přišli bratr, bývalá tchyně a tlumočnice. Erlendur je zadržel u dveří a dovnitř pustil jen Sunee.

Když spatřila pod rampou schouleného chlapce, vydala ze sebe tichý výkřik, rozběhla se k němu a objala ho. Teprve pak se chlapec uvolnil a vrhl se do matčiny náruče.

Někdy pozdě v noci přišel Erlendur domů do své „jeskyně“, jak říkala Eva Lind jeho bytu v době, kdy ještě věřil, že jejich vztah se zlepší. Tvrdila, že tam zalézá, aby vykuřoval samotu. To ale nebyla přesně její slova, neboť Eva měla velmi omezenou slovní zásobu, ale myslela to tak.

Nerozsvítil. Slabá záře pouličního osvětlení vrhala bledé světlo do obývacího pokoje, kde měl knihy. Padl do svého křesla. Často tak seděl sám potmě, hleděl ven velkým oknem a neviděl nic než nekonečnou oblohu. Za jasného zimního počasí se třpytily hvězdy. Někdy pozoroval měsíc, když ve svém chladném a vzdáleném svitu proplouval kolem. Když byla obloha zatažená a tmavá jako dnes, civěl Erlendur ven do tmy, jako by se chtěl zbavit svých unavených myšlenek, vypustit je do prázdna.

Viděl před sebou Elíase, jak leží v zahradě u obytného bloku, a zase se mu vybavila vzpomínka na jiného chlapce před tolika lety, bezmála věčnost bez konce, na chlapce, který našel smrt v rozpoutaných živlech. Byl to jeho bratr, bylo mu osm let. Teprve teď, když byl ve svém bytě sám v nočním tichu, si uvědomil, jak hluboký dojem v něm mrtvý Elías dnes zanechal. Vyvolal v Erlendurovi vzpomínku na jeho vlastního bratra a ta na něj neodbytně naléhala. Rána, kterou jeho smrt zanechala, se nikdy nezahojila. Erlendura po celý život pronásledovaly pocity viny, protože se domníval, že bratrovu smrt zavinil on. Měl svého bratra ochránit, ale selhal. Nikdo jiný, kromě něho samotného, vůči

němu toto neodůvodněné obvinění nikdy nevznesl. Nikdo nikdy neutrousil ani slovíčko o tom, že selhal. Avšak kdyby nebyl ztratil svého bratra z očí ve sněhové bouři, byli by je při pátrání našli oba. Vždyť Erlendura vyhrabali ze sněhu v překvapivě dobrém stavu.

Viděl před sebou Nirana, jak ho Sunee plačícího vyváděla ze sklepní místnosti. Vedlo se mu stejně? Měl třeba také pocit, že svého bratra neochránil?

Erlendur zhluboka povzdechl a zavřel oči. Tyto nekonečné myšlenky se mu cestou do bezesného spánku zavrtávaly do vědomí jako střepiny skla.

Erlendur myslí na Elínborg, která se naprosto vyčerpaná přivine ke své dceři, jako by ji chtěla ochránit před vším zlým.

Vidí před sebou Sigurdura Óliho, který se plíží domů se starostlivým výrazem a dává pozor, aby nevzbudil Bergthóru.

Elías leží na zahradě u domu v roztržené bundě a jeho vyhaslé oči hledí do vířícího sněhu.

Ódinn ve svém bytě na Snorrabraut přechází sem a tam.

Niran leží ve svém pokoji a jeho rty se pohybují v tichém strachu.

Sunee sedí sama na pohovce a neslyšně pláče pod žlutým drakem.

Žena, kterou hledá, se kolébá na vlnách.

Jeho osmiletý bratr leží umrzlý v sněhové bouři, která potrvá celý život.

Ve snu plném slunce pohupuje ocáskem ptáček před novou budkou a zpívá pro svého kamaráda.

KAPITOLA 9

Když Erlendur, Elínborg a Sigurdur Óli příští den ráno dorazili ke škole, zvonilo zrovna na velkou přestávku.

Všechny děti tiše vycházely ven. Veškeré vchody byly dokořán otevřené a učitelé a školník usměrňovali proud žáků. Brzy ráno nasněžilo. Mladší školáci využívali každou minutu k tomu, aby se vydováděli ve sněhu, zatímco starší se chovali poněkud klidněji. Postávali, opírali se o stěny nebo se ve skupinkách courali ke kiosku.

Erlendur věděl, že děti z Elíasovy třídy jsou v péči psychologa, což řada rodičů, kteří své děti sami dovedli do školy, využila k tomu, aby si s učiteli promluvili a vyjádřili své obavy o děti. Ředitel školy nařídil, aby se všichni žáci a celé osazenstvo školy dostavili v poledne do auly ke vzpomínce na Elíase. Místní farář a zástupce policie následně školáky požádají, aby se všichni, kteří mohou říct něco o tom, co Elías včera podnikal, nebo vědí o něčem jiném, co by policii pomohlo v dalším vyšetřování, přihlásili u učitelů nebo u ředitele či na různých telefonních číslech přímo u policie. Tam se dá zavolat, aniž by bylo nutno uvádět své jméno. Každá, byť sebemenší informace bude

prověřena. Elínborg a Sigurdur Óli teď měli za úkol promluvit s Elíasovými spolužáky o posledním dnu jeho života, k tomu však potřebovali svolení rodičů. Elíasova třídní učitelka Agnes byla ve spolupráci velmi aktivní a už časně zrána se telefonicky spojila s rodiči a od většiny z nich získala souhlas s pohovorem kriminalistů s dětmi za přítomnosti zástupce Úřadu péče o mládež. Výslovně zdůraznila, že se nejedná o výslech v pravém slova smyslu, nýbrž jen o získávání informací. Někteří z rodičů chtěli být u toho, když jejich dítě bude dotazováno, a se starostlivým výrazem čekali na chodbě. Elínborg a Sigurdur Óli dostali k dispozici prázdnou třídu a začali s pohovory.

Erlendur se mezitím bavil s ředitelem školy a ptal se hlavně na učitele pracovní výchovy. Doslechl se, že stejně jako učitel islandštiny dával i on najevo negativní postoj vůči cizincům. Ředitel, který se zástupcem policie připravoval vzpomínkový akt v aule, působil dost rozrušeně.

Poslal Erlendura do učebny dílen, kde ale nikdo nebyl. Když se Erlendur vrátil do sborovny, dozvěděl se, že učitel je pravděpodobně k zastižení ve svém autě na parkovišti před školou. Vyrozuměl, že se někdy o velké přestávce vytrácí a jde si tam zakouřit.

Vyšetřování se stále ještě soustřeďovalo na chlapcovo nejužší okolí, školu a obytnou čtvrť. Vyšlo najevo, že nedaleko bloku, do něhož se Sunee s chlapci přistěhovala, žil několikanásobně odsouzený pachatel trestných činů.

Ráno byl předveden k výslechu na komisařství, ale protože byl namol opilý a napadl policejního úředníka, vstrčili ho bez okolků do cely. Opatřili si příkaz k domovní prohlídce, jenže v mužově bytě dosud nenašli nic, co by mohlo souviset s vraždou Elíase. Policie si vzala na paškál i některé jiné osoby, od nichž bylo možno se nadít útoku nožem, vymahače peněz a takové, kteří se dostali do konfliktu se zákonem, protože se naváželi do přistěhovalců, a dokonce dotírali na turisty.

Niran od chvíle, kdy byl nalezen, ještě nevypovídal. V

noci byl povolán dětský psychiatr a expert z Úřadu péče o mládež, ale Niran tu jen seděl, zabalený do deky, a mlčel.

Kladli mu stále dokola stejné otázky, kde byl celý den, zda něco ví o osudu svého bratra, zda ví, co se stalo a kdo by mohl být schopen takového činu, kdy viděl bratra naposledy, o čem spolu mluvili. Takovými otázkami ho zasypali, naléhala i jeho matka, Niran však neotevřel pusu, jen mlčky seděl a zíral před sebe. Jako by se uchýlil do jiného světa, do bezpečí, které znal jen on.

Erlendur po chvíli tým expertů vykázal a sám rovněž odjel domů, aby se Sunee a Niran mohli uklidnit. Sigrídur, bývalá tchyně, už odešla a také tlumočnice se chystala k odchodu. Jako jediný zůstal Suneein bratr.

Skutečnost, že Sunee má přítele, byla podle všeho držena v tajnosti. Když se na to Erlendur zeptal tlumočnice, neměla tušení, nač naráží, a prohlásila, že nikdy neslyšela o

nějakém novém muži. Totéž řekla tchyně. Byla velmi překvapená. Až když se Erlendur zeptal Suneeina bratra Virota, dočkal se reakce. Virote věděl o muži, který se objevil v životě jeho sestry, avšak podle jeho slov ten vztah netrvá ještě dlouho. S oním mužem se ještě nikdy nesetkal a nevěděl, kdo to je. Erlendur tím nechtěl Sunee obtěžovat, sotva se shledala se svým synem, ale požádal Virota, aby se jí na něj vyptal a pak mu dal vědět. Virote se však dosud neohlásil.

Erlendurovi nedalo práci najít šedou metalízu učitele pracovní výchovy. Zaťukal na okénko u řidiče a učitel je otevřel. Cigareta, kterou držel mezi prsty, čadila ven do zimního vzduchu.

„Můžu se na chvilku posadit k tobě do auta?“ zeptal se Erlendur. Jsem od kriminální policie.“

Učitel zabručel a přikývl. Viděl, že je nucen souhlasit, protože rozhovoru s Erlendurem se asi stěží může vyhnout.

Bylo zjevné, že je ve své kuřácké pauze rušen nerad.

Erlendura to neuvedlo do rozpaků, naopak. Posadil se na sedadlo spolujezdce a vytáhl krabičku cigaret.

„Ty se jmenuješ Egill, že?“

„Ano.“

„Nemáš nic proti, když si taky jednu zapálím?“ zeptal se Erlendur a vytáhl cigaretu z krabičky.

Egillův obličej se protáhl do grimasy. Erlendur nevěděl, jak si to má vysvětlit.

„Našince už nikde nikdo nestrpí,“ poznamenal učitel.

Erlendur si zapálil. Oba chvíli seděli mlčky a vychutnávali si kouření.

„Tys přišel určitě kvůli tomu chlapci, že ano?“ zeptal se nakonec Egill. Bylo mu kolem padesátky, hranatý chlap s velkým nosem a vystouplými lícními kostmi, pro kterého nebylo při jeho robustnosti nijak pohodlné vmáčknout se na sedadlo pro řidiče. Měl pleš a tu kompenzoval vousy. Když nesl cigaretu k ústům, téměř mu zmizela v prackách. Úplně nahoře na jeho lysině trůnila dost veliká růžová boule, kterou Erlendur po očku pozoroval, když si byl jistý, že to Egill neregistruje. Boule ho fascinovala, aniž věděl proč.

„Byl v dílnách dobrý?“ zeptal se Erlendur.

„Vlastně ano, byl,“ odpověděl Egill a natáhl ruku, aby zamáčkl cigaretu v popelníku. Přitom mu zachrastily kosti.

„Víte už podrobnosti o tom, co se stalo?“

„Ne,“ řekl Erlendur, „jen to, že byl tady nedaleko školy probodnut.“

„Takže v této společnosti každý ztrácí nervy,“ zabručel Egill. „A vy proti tomu nic neděláte. Je to snad specificky islandský fenomén, tahle povolnost vůči zločincům, co na to říkáš?“

Erlendur si nebyl jistý, kam učitel míří.

„Nedávno jsem četl v novinách,“ pokračoval Egill, „že nějací šílenci kvůli tomu, že dlužili jakýsi nepatrný obnos, vnikli lidem do bytu, tam všechno zdemolovali a pána domu

brutálně zbili. Byli dopadeni při činu, po výslechu však byli zase propuštěni na svobodu! To je přece totální nesmysl!“

Já…“ Erlendur se nedostal k odpovědi.

„Takové typy je třeba okamžitě zabásnout, když je dopadnou,“ pokračoval Egill. „Když jsou přichyceni přímo při činu nebo když se doznají, tak je nezbytné je neprodleně odsoudit. Měli by jít minimálně na deset let za mříže, ale vy je jednoduše necháte zase běžet, jako by se vůbec nic nestalo. To se pak nelze divit, že tu jde všechno k čertu!

Proč ti recidivisté dostávají permanentně tak mírné rozsudky? Z jakého důvodu vlastně? Proč je naše společnost tak shovívavá ke kriminálním živlům?“

„Takové jsou zákony,“ řekl Erlendur, „ty jsou vždycky na straně těchto lidí.“

„Pak je třeba zákony změnit,“ prohlásil Egill popuzeně.

„Slyšel jsem, že máš něco proti cizincům,“ řekl Erlendur, který si nevyslechl poprvé, že padají mírné rozsudky a že násilníci ze všeho vyváznou beztrestně.

„Kdo říká, že mám něco proti cizincům?“ zeptal se Egill užasle.

„Konkrétně nikdo,“ řekl Erlendur.

„To kvůli tomu nedávnému shromáždění?“

„Shromáždění?“

„Dovolil jsem si bít se za Jónase Hallgrímssona. Kdosi na rodičovském shromáždění navrhl, aby se na zdejší škole zpívaly s dětmi první sloky písně Island, farsoelda Frón,

Island, země líbezná, protože právě probírali Jónase. Někdy se na naší škole vyučuje i něco rozumného. Některé rodiče to pobouřilo a ptali se, jestli se u nás na škole nebere ohled na děti s migračním pozadím. Jako by zpívání islandských písní bylo projevem rasismu! Z toho se rozvinula diskuse, v níž jsem se také přihlásil o slovo. Zeptal jsem se, zda tito lidé mají vůbec tušení, o čem mluví. Myslím, že přesně tak jsem to formuloval. Proto si na mě někteří stěžovali u ředitele. Vnímali to jako nestydatost. To mi ten starý tichošlápek řekl třesoucím se a zadrhávajícím hlasem.

Navrhl jsem mu, ať mi dá prostě výpověď; že jsem tu vyučoval víc než čtvrt století, a proto bych byl přešťastný, kdyby mě někdo vyrazil. Sám nemám odvahu odejít.“

V Egillově tlapě se objevila další cigareta. Erlendur zase kradmo pokukoval po bouli a zdálo se mu, že zrudla. Egilla asi při pomyšlení na to rodičovské shromáždění popadl vztek. Nebo za tím možná bylo čtvrtstoletí výuky dílen na této škole, jež považoval za promarněné.

„Nemám nic proti přistěhovalcům,“ řekl Egill a zapálil si. Jsem však proti tomu, když se mýtí všechno, co je islandské a vlastenecké. Jen proto, aby se vyhovělo diktátu ve jménu multikulturní společnosti. Co to vůbec znamená?

Multikulturní společnost? Jsem také proti pravičákům. A jsem proti tomu, že musím kouřit tady v tom kodrcadle. Co ale zmůžu?“

„Přece jen šlo asi o víc než jen o Jónase Hallgrímssona,“ řekl Erlendur. „Šlo také o nějaké poznámky o asijských ženách, kvůli kterým se lidé rozčilovali. Pokud vím, vyjádřil jsi nevoli nad tím, že přicházejí do naší země.“

„Vyjádřil nevoli!“ opakoval Egill. Já nemám nic proti nějakým přistěhovalcům! Ti týpci na shromáždění mě namíchli a já jim řekl své mínění. Názory snad ještě smíme mít. Řekl jsem, že mi připadá katastrofální, za jakých okolností mnohé z těch žen přicházejí. Údajně prchají v prvé řadě před pokořující chudobou a předpokládají, že zde najdou lepší život. Něco v tom smyslu jsem uvedl, ale o těch ženách jsem neřekl nic špatného. Mám respekt před snahou o sebezáchovu v každé podobě a myslím si, že tyto ženy se zde velmi osvědčily.“

Egill se rozkašlal a s námahou se předklonil k popelníku, aby uhasil cigaretu.

„To platí pro všechny tvory ze všech koutů světa, kteří přijdou na Island a usadí se tady,“ pokračoval. „To však v žádném případě neznamená, že bychom neměli uchovávat a pěstovat islandskou kulturu, a to především na školách. Jsem naopak toho názoru, že čím víc cizinců do země přichází, tím důrazněji jim musíme předávat naše dějiny a naši kulturu a musíme se postarat o to, aby ti, kteří skutečně chtějí tady v té sibérii žít, naše tradice prostě neignorovali.

Výuku náboženství bychom měli podporovat, místo abychom ji nechávali padnout pod stůl jako něco, zač se

stydíme. Tohle jsem řekl těm, kteří pěli chválu na multikulturní společnost. Jsem toho názoru, že lidé, kteří zde žít chtějí, mají zůstat a že bychom jim měli v každém ohledu pomáhat, to však nesmí znamenat, že budeme zanedbávat náš jazyk a naši tradici.“

„Neměl bys…“

„To je přece to nejmenší, že smíme udržovat vlastní tradice, i když se k nám stěhují lidé s jiným kulturním zázemím.“

„Neměl jsi už zase učit?“ řekl Erlendur, když se konečně dostal ke slovu. Vypadalo to, že Egill si nevšiml, že velká přestávka už dávno skončila.

„Mám volnou hodinu,“ zabručel Egill v odpověď. Jsem naprosto srozuměn s tím, že se naše společnost připravuje na změnu, a proto je třeba hned od začátku na to reagovat pozitivně. Je důležité zasáhnout hned a odstranit předsudky.

Všichni přece mají mít stejné šance, a jestliže děti zahraničního původu víc zápasí se školou a vzděláním, je nutné přijmout opatření. A s tím se musí začít už v mateřské školce. Ostatně si myslím, že byste se mnou neměli ztrácet čas, i když si pouštím hubu na špacír na rodičovských shromážděních. Když jsou zabíjeny děti, je vskutku potřeba řešit jiné věci.“

„Shromažďujeme informace, v tom spočívá naše práce.

Měl jsi osobně co do činění s Elíasem nebo Niranem?“

„Ne, o nic víc než s jinými. Taky ještě nejsou na škole dlouho. Pokud vím, přistěhovali se do této čtvrti až vloni na jaře a na podzim pak nastoupili na naši školu. Učil jsem Elíase, naposledy myslím předevčírem. Měl šikovné ruce, byl to zručný chlapec. V tomto věku neděláme nic složitého, trošku řežeme pilkou a tak.“

„Začlenil se do třídy dobře?“

„Měl jsem dojem, že ano. Byl prostě jedním z dětí.“

„Všiml sis nějakých konfliktů mezi dětmi tmavé pleti a ostatními?“

„Ani ne,“ řekl Egill a uhladil si vousy. „Ale tvořily se určité party, to bylo vždycky. Nejsem nijak nadšený Kjartanem, naším učitelem islandštiny. Myslím, že určité napětí je tu kvůli němu. Není docela normální, chudák.

Když měl kariéru v házené na dosah, přišel konec. Něco takového dokáže člověka zničit. S ním by sis měl o těch věcech promluvit, ten se v nich vyzná lépe.“

Mlčeli. Na školním dvoře byl klid.

„Všechno jde tedy k čertu,“ řekl Erlendur nakonec.

„Obávám se, že ano.“

Ještě hodnou chvíli seděli v zakouřeném autě. Najednou Erlendura napadlo, že Sigurdur Óli v dětství chodil do této školy, a zcela spontánně se na něj Egilla zeptal. Ten musel chvíli přemýšlet, než si vzpomněl na chlapce, který navštěvoval školu před mnoha lety a byl sebejistý, až skoro domýšlivý.

„Je skutečně zvláštní, na co si člověk v souvislosti s dětmi vzpomene a na co ne,“ řekl Egill. „Myslím, že jeho otec byl klempíř.“

„Klempíř?“ podivil se Erlendur, který o Sigurdurovi Ólim nevěděl nic osobního, i když spolu pracovali už řadu let. Nikdy se nebavili o svém soukromí a oběma to naprosto vyhovovalo. Přinejmenším tento rys měli společný.

„Ano, klempíř a nenapravitelný komunista,“ dodal Egill. „Tehdy vzbuzoval rozruch, protože se objevoval na každém rodičovském shromáždění nebo při jiných školních akcích. To bylo velmi neobvyklé, neboť ostatní otcové se tam nikdy se svými dětmi neukazovali. Ten chlapík se tam však objevoval neustále a vedl bojové řeči o zatracených reakcionářích.“

„A matka?“

„S tou jsem se nikdy nesetkal,“ řekl Egill. „Měl nějakou přezdívku, mělo to něco společného s klempíři. Můj bratr je také klempíř a okamžitě věděl, o koho se jedná. Jak mu to jenom říkali?“

Erlendur ještě jednou potají pohlédl na bouli, která už zase zbledla.

„Jak to, že si na to nemůžu vzpomenout?“ přemítal Egill.

„Nepotřebuji to vědět,“ prohlásil Erlendur.

„No ano, přece jen! Teď si vzpomínám. Říkali mu ‚okapka‘.“

Finnur byl třídní učitel na třetím stupni. Seděl ve sborovně, protože v jeho třídě byla hudební výchova.

Elínborg ho vyrušila z opravování.

„Pokud jsem dobře rozuměla, došlo mezi tebou a jiným zdejším učitelem, Kjartanem, k ostré výměně názorů,“ řekla Elínborg, když se představila. Sekretářka jí řekla, kde Finnura najde.

„Kjartan a já nejsme přátelé,“ prohlásil Finnur. Bylo mu nejméně třicet, štíhlý, hustá tmavá hříva, na sobě měl džíny a flísovou bundu.

„K čemu mezi vámi došlo?“

„Už jste s ním mluvili?“

„Ano, můj kolega s ním hovořil.“

„No a?“

„A nic. Copak se přihodilo?“

„Kjartan je naprostý idiot,“ odpověděl Finnur, „měli by mu vlastně zakázat učit, ale to je můj zcela soukromý názor.“

„Měl nějaké poznámky?“

„Ty má neustále. Dává si ovšem pozor, aby nezašel příliš daleko, jinak by na této škole nezestárnul. Mezi čtyřma očima ale není tak zdrženlivý.“

„Co řekl?“

„Šlo o děti přistěhovalců s tmavou pletí. Nemyslím si ale, že má něco společného s tím otřesným případem.“

Finnur na okamžik zaváhal.

„Věděl jsem, že mě chce rozzuřit. Já si myslím, že je úplně v pořádku, když sem přicházejí lidé z jiných končin světa, a je mi také jedno, s jakými úmysly to dělají, pokud to nejsou přímo kriminálníci. Nehraje roli ani to, zda jsou z Evropy nebo Asie. Potřebujeme tyto lidi a náš život to obohacuje. Kjartan je chce úplně odizolovat. Kvůli tomu jsme si vjeli do vlasů, byl ovšem také neobyčejně vznětlivý.“

„Kdy to bylo?“

„Včera ráno. Neustále se hádáme. Ani se na sebe nemusíme podívat, a už srší jiskry.“

„Dostáváte se do křížku často?“

Finnur přisvědčil. „Učitelé obecně jsou pro rovnoprávnost, prosazovat něco jiného pro ně nepřipadá ani v úvahu. Dbají na to, aby mezi žáky nedocházelo k diskriminaci. O to se stále snažíme a pro všechny učitele je to tak říkajíc svatá povinnost.“

„Ale Kjartan je v tomto ohledu výjimka, že?“

Je prostě nesnesitelný. Zasloužil by si udání u školského úřadu. Takoví jako on nemají na škole co pohledávat.“

Je…?“ spustila Elínborg.

„Pravděpodobně to souvisí s mým bratrem,“ přerušil ji Finnur. „Vzal si za ženu Thajku, proto se Kjartan ke mně tak

chová. Můj bratr se s ní seznámil před osmi lety v Thajsku.

Mají dvě dcery a jsou to nejlepší lidé, jaké znám.

Pravděpodobně proto si tu věc beru tolik k srdci. Nesnáším jeho řeči a on to ví.“

KAPITOLA 1O

Když Erlendur vystoupil z Egillova auta, zazvonil mu mobil. Volala tlumočnice Gudný, která teď byla už zase u Sunee. Erlendur ji žádal, aby jí ve dne v noci byla nápomocna a aby mu zavolala, jakmile se něco bude dít.

Niran se probudil po těžké noci a jeho stav byl beze změny.

Stále se zdráhal s někým mluvit. Sunee žádala, aby ho nechali na pokoji. Nechtěla, aby byl obklopen nějakými psychology, a zakázala takové návštěvy. Stejně tak si nepřála, aby se u ní střídali policisté. Erlendur řekl, že se zastaví, a ukončil hovor.

Elínborg a Sigurdur Óli stále ještě shromažďovali informace o Elíasovi od jeho spolužáků, když Erlendur opět vešel do školy. Chvíli jim naslouchal. Děti, jak to vypadalo, se všelijak vzájemně obviňovaly, ale zdálo se, že málo z toho souvisí přímo s Elíasem. Jeden si utahoval ze dvou děvčat, jiného nechtěli vzít s sebou na fotbal, další trefil někoho sněhovou koulí takovou silou, že se postižený rozbrečel. Sigurdur Óli se podíval na Erlendura a dal mu na srozuměnou, že teď tráví čas takovými záležitostmi. Děti byly vystrašené Elíasovým osudem, některé plakaly.

Erlendur se spojil s šéfem drogového oddělení a žádal ho o bližší nahlédnutí do spisů se záznamy drogových deliktů, k nimž došlo v této čtvrti a jež by mohly nějakým způsobem souviset se školou.

Ředitel působil zmateně a neupraveně; podle všeho v noci moc nespal. Před jeho kancelář se dostavili ti, kteří v poledne promluví k dětem, zástupci církve, rodičovského sdružení a policie. Seskupili se kolem ředitele, který, jak se zdálo, neměl situaci pod kontrolou. Když se objevila jeho sekretářka a sdělila mu, že musí odpovědět na některé důležité telefonáty, odbyl ji mávnutím ruky. Erlendur ustoupil a prohlížel si shromážděné lidi. Následoval sekretářku a od ní se dozvěděl, kde najde Niranovu třídní učitelku.

Sekretářka si Erlendura váhavě prohlížela. Ještě něco?“

zeptala se.

„Řekla bys, že tato škola je multikulturně zaměřena?“

zeptal se nakonec.

„Snad se to tak dá vyjádřit,“ řekla sekretářka. „Asi deset procent žáků pochází ze zahraničí.“

„A jsou s tím v zásadě všichni spokojeni?“

„Všechno se daří velmi dobře.“

„Nejsou kvůli tomu vůbec žádné problémy?“

„Nic, co by stálo za zmínku, to si aspoň myslím,“

dodala jakoby omluvně.

Niranova třídní učitelka, asi třicetiletá žena, byla viditelně šokovaná, stejně jako ostatní. O situaci přistěhovalců a zodpovědnosti společenství vůči nim se již vedly veřejné diskuse, četní experti se vyjadřovali, čeho už v tomto ohledu bylo dosaženo a co zbývá udělat, aby se podobné situace jako tato neopakovaly. Řešila se otázka, kdo za to, co se stalo, nese zodpovědnost. Selhal systém péče o přistěhovalce? Byl to snad jen počátek větších problémů? Mluvilo se o podvědomé xenofobii, která propukla, a o tom, že je nutné reagovat na ni zesílenou diskusí a osvětou. V této souvislosti prý bude třeba lépe využít především výuky na školách, neboť zde se dá o předsudcích hovořit, zde je možné sprovodit je ze světa.

Když Erlendur zaklepal na dveře Niranovy třídy, bylo vyučování v plném proudu. Omluvil se, že vyrušuje.

Učitelka na něj pohlédla s jemným úsměvem. Hned věděla, oč jde, a prosila o chvilku strpení. Krátce poté vyšla na chodbu a představila se. Jmenovala se Edda Brá. Když se pozdravila s Erlendurem, její drobná ručka v jeho velké ruce zmizela. Měla krátce střižené tmavé vlasy, na sobě džíny a tlustý svetr.

„Vlastně ani nevím, co bych měla o Niranovi říct,“

prohlásila bez okolků, jako by kriminální policii dříve či později očekávala. Možná ale chtěla mít všechno jen co nejrychleji za sebou. Třída na ni čekala.

„Niran bývá nedůtklivý a někdy se jím musím zabývat samostatně,“ pokračovala. „Stěží je schopen psát islandsky a také při mluvení má potíže, proto je obtížné s ním navázat kontakt. Úkoly skoro nikdy nedělá a zdá se, že o učení nemá nejmenší zájem. Jeho bratra jsem sice nikdy neučila, ale pokud vím, byl to velmi milý chlapec. Niran je jiný. Dokáže proti sobě popudit všechny ostatní chlapce a pak dost často dochází ke rvačkám. Naposledy předevčírem. Vím, jak je pro děti těžké změnit školu, a on měl od počátku problémy.“

„Přišel na Island, když mu bylo devět, a nikdy se mu nepodařilo vpravit se do zdejších poměrů,“ řekl Erlendur.

„To není sám,“ řekla Edda. „Ti, kteří sem přijdou v pokročilejším věku, mají velké těžkosti a nedovedou se zorientovat.“

„Copak se to tu stalo předevčírem?“ zeptal se Erlendur.

„Měl by sis asi promluvit s tím druhým chlapcem.“ Je z jeho třídy?“

„Děti o tom mluvily dnes ráno,“ řekla Edda. „Ten chlapec pochází z problematických poměrů a tady na škole dělá neustále potíže. On a ještě jiní se pohádali s Niranem a jeho přáteli. Promluv si s ním ty, aby ses něco dozvěděl, já z něj nic nedostanu. Jmenuje se Gudmundur a říkají mu ‚Guma‘“.

„Proč ne,“ řekl Erlendur.

Edda Brá se vrátila do třídy a o chvilinku později vyšla ven, s chlapcem v závěsu. Postavila ho před Erlendura, na

nějž udělalo velký dojem, jak rozhodně si počínala.

Neztrácela čas zbytečnými řečmi, věděla, o jakou záležitost jde a jak se jí chopit. Edda Brá, pomyslel si, co je to vlastně za jméno?

„Říkala jsi, že dostanu svůj mobil zpátky,“ kňučel klučík a pohlédl na Erlendura. „To je jediné, čemu ty děti rozumějí,“ řekla Edda Brá Erlendurovi. „Nechtěla jsem před celou třídou vytroubit, že s ním chce mluvit kriminální policie. To by všichni šíleli, za současné situace. Mohu-li pro tebe ještě něco udělat, dej vědět,“ dodala a s těmito slovy se vrátila do třídy.

„Guma?“ řekl Erlendur.

Chlapec k němu vzhlédl. Měl trochu nateklý vrchní ret a poškrábaný nos. Byl na svůj věk velký, měl světlé vlasy. Z

jeho očí se dala vyčíst hluboká nedůvěra.

Jsi u policie?“ zeptal se.

Erlendur přikývl a šel s chlapcem za zástěnu, která oddělovala podlouhlý stůl s řadou počítačů. Erlendur se usadil na stůl, chlapec si sedl před něj na židli.

„Máš takový ten policajtský odznak?“ zeptal se Guma.

„Můžu ho vidět?“

„Takový

odznak

nemám,“

řekl

Erlendur,

„pravděpodobně máš na mysli tu věc, co nosí poldové ve filmech. To ale také nejsou žádní skuteční poldové, jenom nějací blbí herci.“

Guma na Erlendura civěl, jako by na okamžik ztratil sluch. „K čemu včera došlo mezi tebou a Niranem?“ zeptal se Erlendur.

„Co to má s…“ začal Guma a nedůvěra zaznívala i z jeho hlasu.

„Čistě zvědavost,“ přerušil ho Erlendur. „Není to vůbec důležité, nedělej si z toho hlavu.“ Guma stále ještě váhal.

„On mě napadl,“ řekl nakonec. „A proč?“

„Co já vím.“

„Napadl ještě někoho jiného kromě tebe?“

„Nevím. Najednou se do mě pustil.“

„Proč?“

„Nemám tušení,“ opakoval Guma.

Erlendur přemýšlel. Vstal, nahlédl přes zástěnu, pak se zase posadil. Nesmí s Gumou promarnit příliš mnoho času.

„Víš, co se stane klukům, kteří obelhávají policii?“

Já přece vůbec nelžu,“ řekl Guma a oči se mu rozšířily.

„Okamžitě zavoláme rodičům a řekneme jim, jak se věci mají, že jejich dítě se pokusilo obelhat policii, a pak budou muset všichni přijít na komisařství k výslechu. Pak se rozhodne o dalším postupu. Takže až budeš mít po škole volno, můžeme tě i s tátou a mámou vyzvednout a…“

„On totálně zcvokl, když jsem to řekl.“

„Co jsi řekl?“

Guma zase váhal, pak si ale dodal odvahy. „Že je hnědý jak hovno. On mi ale řekl ještě mnohem horší věci,“ dodal

rychle. Erlendur se zašklebil. „A to se divíš, že se na tebe vrhnul?“ Je to blbec!“

„A ty ne?“

„Oni nenechají nikoho na pokoji.“

„Kdo oni“?

Jeho kamarádi, jsou také z Thajska nebo z Filipín.

Motají se kolem lékárny.“

Erlendur si vzpomněl na to, co mu Elínborg říkala o několika chlapcích u lékárny, když včera večer v autě probírali momentální situaci.

Je to parta?“

Guma váhal. Erlendur čekal. Věděl, že Guma teď usilovně přemýšlí, jestli má povědět, co se přesně stalo, aby si tak naklonil Erlendura, nebo jestli má dělat, že o ničem neví, odpovídat na všechno „ne“ a doufat, že kriminalista se s tím spokojí.

„Tak to nebylo,“ řekl Guma nakonec. „Oni začali.“

„Čím?“

„Naváželi se do nás.“

„Naváželi?“

„Oni si myslí, že jsou něco lepšího než my. Lepší než Islanďané. Protože pocházejí z Thajska nebo Vietnamu nebo Filipín. Říkají, že tam je všechno o hodně lepší než tady, bezvadnější.“

„A perete se?“

Guma neodpověděl, díval se do země. „Víš, co se stalo s Niranovým bratrem Elíasem?“ zeptal se Erlendur.

„Ne,“ řekl Guma, pohled stále upřený k zemi. „On s nimi nebyl.“

„A co řekneš rodičům, odkud máš škrábance v obličeji?“ Guma zvedl oči.

„Těm je to přece putna.“

Na chodbě se najednou objevili Elínborg a Sigurdur Óli a Erlendur dal Gumovi znamení, že už může jít. Dívali se, jak za sebou zavírá dveře třídy.

„Bylo to něco platné?“ zeptal se Erlendur kolegů.

„Vůbec ne,“ odpověděla Elínborg. „Dítě, se kterým jsem mluvila, ovšem řeklo, že Kjartan, ten učitel islandštiny, je ‚mega jízlivý‘. Jako by žáky něčím nervoval, ale oč přesně šlo, to jsem z nich nedostala.“

„U mě bylo všechno honky-dory,“ prohlásil Sigurdur Óli.

,“Honky-dory‘?“, zavrčel Erlendur. „Musíš vždycky používat tak praštěné výrazy?!“

„Cože?“

“Honky-dory tady totiž není vůbec nic!“

Z každého nemocničního pokoje bylo slyšet pípání přístrojů v pravidelných intervalech, ale v pokoji, kde ležel Marian Briem, bylo ticho. Erlendur stál v nohách postele.

Zdálo se, že Marian spí. Ve tváři byl už jen kost a kůže, oči

hluboko zapadlé. Ruce s dlouhými štíhlými prsty měl položené na peřině, dlouhé nehty byly nepěstěné a zažloutlé od nikotinu. Už několik dnů ho nikdo nenavštívil. Erlendur se na to schválně ptal. Pravděpodobně ani na pohřeb nikdo nepřijde, uvažoval. Marian Briem byl vždycky osamělý a jinak žít nikdy nechtěl. Když ho Erlendur v posledních letech párkrát navštívil, zamýšlel se nad svou vlastní budoucností, nezávislým životem a osaměním. Marian Briem se dlouhou dobu považoval za jakési Erlendurovo svědomí a neunavovalo ho vyptávat se na jeho soukromé záležitosti, především vždycky došlo na rozvod, vztah k dětem, které prostě zanechal jejich osudu, o něž se nestaral.

Erlendur sice choval k Marianovi jistou úctu, nicméně tato zvědavost mu šla na nervy. Nezřídka to mezi nimi vřelo.

Marian Briem, Erlendurův šéf v prvních služebních letech, kdy prošel tvrdou školou, byl toho mínění, že poté, co Erlendur začal u kriminální policie, má k němu zvláštní vztah a vliv na jeho vývoj.

„Nechceš konečně něco podniknout ohledně svých dětí?“ zeptal se ho jednou Marian s velmi vyčítavým podtónem.

To se přihodilo v tmavém sklepním bytě, kde došlo ke střetu mezi třemi námořníky, kteří byli týden naloženi v lihu. Jeden z nich vytáhl nůž a třikrát bodl svého kumpána za to, že řekl něco urážlivého o jeho přítelkyni. Muže odvezli do nemocnice, kde svým zraněním podlehl. Druzí

dva skončili ve vyšetřovací vazbě. Na místě činu byla všude samá krev. Muž téměř vykrvácel, zatímco oba jeho kumpáni dál chlastali. Druhý den ráno doručovatelka novin spatřila okénkem do sklepa člověka ležícího v krvi a uvědomila policii. Oba kumpáni pili dál, až padli, a když je vzbudili, neměli nejmenší tušení, co se stalo.

„Udělám, co je v mých silách,“ řekl Erlendur, zatímco zíral na kaluž krve na zemi. „Nevměšuj se do toho.“

„Někdo to ale musí udělat,“ prohlásil Marian Briem.

„Nemůžeš přece říct, že se v současné situaci cítíš dobře.“

„Do toho, jak mi je, ti nic není,“ trval na svém Erlendur.

„Ale je, pokud se to odráží v tvé práci.“

„Na mou práci to nebude mít vliv. Najdu řešení. Nedělej si s tím starosti.“

„Myslíš, že z nich něco bude?“

„Z koho?“

„Z tvých dětí.“

„Přestaň s tím konečně,“ řekl Erlendur a upřeně se díval na krev.

„Měl bys někdy popřemýšlet o tom, jaké to je, vyrůstat bez otce.“

Na stole ležel zakrvavený nůž.

„Ten případ nebude těžké vyřešit,“ prohlásil Marian.

„Takové v našem městě bývají jen málokdy,“ řekl Erlendur.

A teď stál před vyhublým tělem a uvědomoval si, co svého času neviděl: že Marian Briem se mu snažil pomoci.

Erlendur sám neměl žádné přijatelné vysvětlení, proč při rozvodu opustil své dvě děti a nepokusil se trvat na právu stýkat se s nimi.

Jeho bývalá žena ho nenáviděla a svatosvatě přísahala, že on své děti nikdy nespatří, ani na jediný den, a on nevyvinul žádné velké úsilí, aby proti tomu něco podnikl.

Později, když zjistil, v jakém stavu obě jeho děti jsou, litoval svého opomenutí víc než čehokoli ve svém životě.

Marian Briem pomalu otevřel oči a spatřil Erlendura stát u postele.

Erlendurovi se vybavila slova jeho matky o jednom starém příbuzném, který umíral. Navštívila ho a seděla u jeho postele. Když přišla domů, mluvila o tom, že byl tak podivně vyzáblý.

„Erlendure, přečteš mi něco?“

„Samozřejmě,“ řekl Erlendur.

„Tvůj příběh,“ řekl Marian, „a příběh tvého bratra.“

Erlendur mlčel.

„Tys… mi… kdysi… říkal, že je… v tvých katastrofických knihách.“

„Ano, je,“ potvrdil Erlendur. „Budeš… mi ho…

předčítat?“

V tom okamžiku zazvonil Erlendurovi mobil. Melodii vyzvánění mu vybrala Elínborg jednoho deštivého dne, když

museli čekat u obvodního soudu, úvodní tóny Beethovenovy Deváté symfonie. Óda na radost naplnila pokoj umírajícího.

„Odkud je ta hudba?“ zeptal se Marian a jeho hlas, ovlivněn silnými léky proti bolesti, zněl nepřítomně.

Když se Erlendurovi konečně podařilo vylovit telefon z kapsy u bundy, óda dozněla.

„Ano, haló,“ hlásil se Erlendur.

Slyšel, že někdo je na druhém konci, ale nedostal odpověď.

„Haló,“ řekl ještě jednou, hlasitěji. Žádná odpověď.

„Kdo je tam?“

Chystal se ukončit hovor, když ten na druhém konci zavěsil.

„Udělám to,“ řekl Erlendur, „přečtu ti ten příběh.“

Já jen doufám… že… že to tady brzy… vezme konec,“

řekl Marian Briem. Hlas měl chraptivý a trochu se mu třásl z námahy, kterou ho stálo mluvení. „Není to… žádné potěšení… tady to…“

Erlendur se musel usmát. Zase začal zvonit telefon. Óda na radost.

„Ano,“ řekl.

Žádná odpověď.

„Co je to za nesmysl?“ vyhrkl Erlendur.

„Kdo je u telefonu?“

Stálé mlčení v éteru.

„Kdo je tam?“ opakoval Erlendur.

Já…“

„Ano? Haló?“

„Ach Bože, já nemůžu,“ řekl do telefonu ženský hlas.

Erlendur se vyděsil, když slyšel zoufalství v tom hlase.

Nejprve si myslel, že je to jeho dcera. Jednou mu v největší tísni zavolala a prosila ho o pomoc. Ale toto nebyla Eva.

„Kdopak je u telefonu?“ ptal se Erlendur a byl mnohem vstřícnější, když slyšel, že žena na druhém konci pláče.

„Ach Bože,“ řekla zase a vypadalo to, že není schopna ze sebe vysoukat větu.

Na chvíli zavládlo v telefonu mlčení.

„Tak to nemůže jít dál,“ řekla potom a zase zavěsila.

„Co nemůže jít dál? Haló?“

Erlendur volal do telefonu, slyšel však jen obsazovací tón. Zkontroloval si údaje o telefonních číslech, tam však žádné nové číslo nebylo. Všiml si, že Marian Briem zase usnul. Zadíval se znovu na mobil a znenadání uviděl před svým vnitřním zrakem modrobílou tvář ženy, jak se houpe na vlnách a upírá na něj mrtvé oči.

KAPITOLA 11

Erlendur, nacházející se v místnosti určené pro výslechy, byl v myšlenkách u telefonátu, který ho zastihl v nemocnici. Ach Bože, já nemůžu, neodbytně mu zněl v hlavě slabý hlas. Nepřestával myslet na to, že se mu možná ohlásila žena, která krátce před Vánoci zmizela. Za celou tu dobu to bylo poprvé. Číslo jeho mobilu mohla bez problému získat v policejní telefonní ústředně, je to jeho služební telefon. Jeho jméno se stále znovu objevovalo v médiích v souvislosti s vyšetřováním případů, například se zmizením té ženy a teď s Elíasovou smrtí. Protože Erlendur neznal hlas zmizelé ženy, nevěděl, zda to byla ona. Umínil si, že při nejbližší příležitosti promluví s jejím manželem.

Vzpomněl si, že jednou četl, že jen pět procent manželství nebo svazků, které začaly nevěrou, vydrží po zbytek života. Nemyslel si, že je to vysoké procento. A jeho myšlenky kroužily kolem toho, že je asi těžké vybudovat vztah založený na důvěře, když člověk předtím někoho jiného podvedl. Možná je ale podvod příliš tvrdé slovo.

Třeba se dřívější vztahy těchto lidí proměnily a v rozhodující chvíli se zrodila nová láska. Něco takového se stává, vždycky to tak bylo. Můžeme-li věřit výpovědím

jejích nejlepších přátel, byla pohřešovaná žena přesvědčena, že našla pravou lásku. Byla novému muži z celého srdce oddaná.

To tito přátelé, s nimiž udržovala kontakt i po rozvodu, zdůrazňovali, když Erlendur hledal vysvětlení, proč zmizela.

Opustila svého prvního manžela a slavila velkolepou svatbu s jiným. Popisovali ji jako vysloveně racionálního člověka, ale i někdo takový se dokáže změnit, když do hry vstoupí city. Přátelé nikterak nepochybovali, že její láska k novému muži je pravá, a prohlašovali, že její dřívější manželství ztroskotalo. Ona sama však prý byla „docela proměněná“, jak to vyjádřila její přítelkyně. Když Erlendur žádal o bližší vysvětlení, vyšlo najevo, že po rozvodu byla žena dosti exaltovaná, mluvila o novém životě, o tom, že se nikdy necítila lépe. Svatba se slavila ve velkém stylu, sňatku požehnal obzvláště oblíbený farář a s ženichem a nevěstou se krásného letního dne radovalo mnoho přátel a známých.

Po svatbě odjeli novomanželé na tři týdny do Toskánska, odkud se vrátili zotavení, opálení a zářící štěstím.

Jediný, kdo na této nádherné svatbě chyběl, byly její děti. Její bývalý manžel je na „tuto frašku“ nechtěl pustit.

Silné opojení novým vztahem však poměrně zakrátko vyprchalo a proměnilo se v opak. Přítelkyně popisovaly ženin stav tak, že postupně propadala smutku a lítosti, a nakonec trpěla pocity těžké viny. K tomu nemalou měrou přispělo, že bývalá manželka jejího nového muže ji stále

obviňovala ze zničení rodiny. Jeho děti se k nim přistěhovaly a stále jí připomínaly její zodpovědnost, zatímco ona musela zároveň bojovat o své vlastní děti. V

důsledku této situace propadla trýznivým depresím.

Její nový muž se nerozvedl poprvé. Erlendur zjistil, že byl třikrát ženatý. Jeho první žena žila v Hafnarfjorduru, byla už delší dobu znovu vdaná a z nového manželství se jí narodilo dítě. V původním manželství se odehrál tentýž proces podle téhož vzoru. Manžel vysvětloval svou stále častější nepřítomnost doma pracovním jednáním, služebními cestami, golfovými turnaji. Jednoho dne jí však zcela překvapivě oznámil, že je konec, že se vzájemně odcizili a že má v úmyslu se odstěhovat. To ženu zasáhlo jako blesk z čistého nebe. Nevnímala, že vztah ochladí, jen jí byla nápadná jeho častá nepřítomnost.

Erlendur mluvil rovněž s manželkou číslo dvě. Ta se znovu nevdala a Erlendur si všiml, že se s rozvodem stále ještě nevyrovnala. Zcela přesně mu popsala, co se odehrálo, a sama si vyčítala, že nepojala podezření. Erlendur se postavil na její stranu a prohlásil, že pravděpodobně může mluvit o štěstí, že se ho zbavila. Slabounce se usmála.

„Myslím především na děti,“ řekla. Vyprávěla, že když se začali sbližovat, nevěděla o tom, že je ženatý. Až po několika měsících známosti jí rozpačitě oznámil, že jí musí něco říct.

Byli tehdy v malém hotýlku na venkově, pozval ji, aby spolu strávili noc. Večer v jídelně jí vyjevil, že je ženatý.

Když na něj nevěřícně zírala, pospíšil si s ujištěním, že jeho manželství ztroskotalo, že je už jen otázkou času, kdy opustí svou ženu, a že jeho žena to ví. Velice mu vyčítala, že jí o manželce nic neřekl, ale jemu se podařilo ji uklidnit a přetáhnout opět na svou stranu.

Tyto výpovědi a svědectví jiných lidí, kteří byli se zmizelou ženou y kontaktu, vedly k tomu, že Erlendur manželovi ani za mák nevěřil. Čím víc času uběhlo, tím větší byla pravděpodobnost, že žena spáchala sebevraždu, a skutečnost, že trpěla depresemi, tuto teorii podporovala.

Překvapivý telefonát však v Erlendurovi vzbudil novou naději, že svého muže jen opustila a nechce, aby se dozvěděl o místě jejího pobytu, že se ukrývá a neví, na koho se má obrátit.

Od úžasné svatby uplynuly jen dva roky, když se žena svěřila jedné přítelkyni, že její muž jezdí o víkendech na golfové turnaje, o kterých nikdy nic neslyšela.

Erlendur se vytrhl ze zamyšlení a pokynul Sigurdurovi Ólimu, který se posadil k němu do policejní místnosti.

Výslech mohl začít. Muži, který seděl naproti, bylo přibližně čtyřicet a do konfliktu se zákonem se poprvé dostal, ještě než mu bylo dvacet. Jeho přestupky byly různě závažné -

vloupání, loupežné přepadení a občas těžké ublížení na těle.

Bydlel tři domy od Suneeina bloku. Policie měla jmenný

seznam všech dříve trestaných a recidivistů, kterým mohl Elías při návratu ze školy zkřížit cestu. Ten, který teď seděl před nimi, byl první na seznamu.

Když ho odvedli, provedla u něj policie domovní prohlídku. Objevila spoustu ilegální pornografie, mimo jiné dětské porno. To stačilo, aby na něj byla opět podána žaloba.

Muž, který se jmenoval Andrés, se díval střídavě z Erlendura na Sigurdura Óliho a vypadal, že je připraven na nejhorší. Bylo na něm vidět, že je alkoholik. Tupý výraz ve tváři, tázavý pohled malých těkavých očí. Byl spíš malého vzrůstu a zavalitý.

Erlendur, který Andrése několikrát zatýkal, ho dobře znal.

„Proč mě zase otravujete?“ zeptal se Andrés, který byl po dlouhém tahu rozcuchaný a otrhaný. „O co tu vlastně kráčí?“

Hlas mu přeskakoval, přestože se moc snažil, aby zněl mužně.

„Znáš chlapce jménem Elías, který bydlí docela blízko tebe?“ zeptal se Erlendur. „Chlapec tmavé pleti, původem z Thajska. Věk deset let.“

Magnetofon, který stál na stole mezi nimi, trochu bzučel. Vzhledem ke stavu, v němž se Andrés nacházel, když byl v noci dopraven do vyšetřovací vazby, vypadala jeho výpověď, že o Elíasově vraždě nic neslyšel, věrohodně.

Na druhé straně ovšem nebylo spolehnutí na to, co vypouštěl z pusy. Tak to bylo vždycky. „O žádném Elíasovi nic nevím,“ řekl Andrés. „Chcete mě obžalovat? Kvůli čemu to bude tentokrát? Nic jsem neudělal. Proč se zničehonic na člověka vrhnete?“

„Nelam si s tím hlavu,“ řekl Sigurdur Óli.

„O jakém Elíasovi to mluvíte?“ zeptal se Andrés a podíval se na Erlendura.

„Můžeš si vzpomenout, kde jsi byl včera pozdě odpoledne?“

„Doma,“ odpověděl Andrés. „Byl jsem doma, a to celý den, myslím včera celý den. O jakého chlapce vlastně jde?“

„Desetiletého chlapce někdo probodl docela blízko od místa, kde bydlíš,“ odpověděl Erlendur. „Byl u tebe včera někdo, kdo může potvrdit tvou výpověď?“

„Zavraždili chlapce?“ zeptal se Andrés viditelně vyděšený. „Kdo…? Probodli ho?“

„Víš vůbec, co je dnes za den?“ vyptával se Erlendur.

Andrés zavrtěl hlavou.

„Musím tě požádat, abys mluvil do mikrofonu,“ vložil se do výslechu Sigurdur Óli. „Nemám tušení. Žádného chlapce jsem nenapadl. Nevím nic o žádném přepadení.

Nevím vůbec nic. Nic jsem nespáchal. Nemůžete člověka nechat na pokoji?“

„Ale třeba toho chlapce znáš?“ otázal se Erlendur.

Andrés zase zavrtěl hlavou a Sigurdur Óli ukázal prstem na magnetofon.

„Nevím, o čem mluvíš.“

„Má o pět let staršího bratra,“ řekl Erlendur.

„Přistěhovali se do této čtvrti minulý rok na jaře. Žiješ tam přece už pět let a musíš přibližně vědět, kdo bydlí v sousedství. Dozvídáš se snad, co se kolem tebe děje. Tak se tak nezdráhej!“

„Jaké zdráhání! Já jsem vůbec nic neudělal.“

„Znáš tohoto chlapce?“ zeptal se Erlendur, vytáhl z bundy Elíasovu fotografii a podal ji Andrésovi.

Vzal ji a dlouho si prohlížel tvář dítěte.

„Toho neznám,“ řekl.

„Nikdy ti nepřeběhl přes cestu?“ zeptal se Erlendur.

Před výslechem se Erlendur dozvěděl, že při domovní prohlídce nebylo nalezeno nic, co by nasvědčovalo, že Elías nebo Niran v bytě byli. Andrés se však choval velmi podivně, když si policie násilím zjednávala přístup do jeho bytu. Když policisté bušili do dveří, nereagoval. Když dveře vylomili, tak jim nejprve udeřil do nosu příšerný zápach ze zasviněného bytu. Dveře byly zajištěny dvěma zvláštními zámky a Andrés se schoval pod postel, odkud ho vzpírajícího se a křičícího o pomoc vytáhli. Bránil se ze všech sil a zjevně neměl ponětí o tom, že ho zadržuje

policie. Mlátil kolem sebe, jako by zápasil s imaginárním nepřítelem, kterého snažně prosil o slitování.

„Je možné, že jsem ho už někdy viděl, ale vůbec ho neznám,“ řekl Andrés. „Nic jsem mu neudělal.“

Těkal očima mezi Erlendurem a Sigurdurem Ólim, jako by byl nucen se rozhodnout a ještě váhal. Možná si myslel, že ještě nějak vykličkuje. Sigurdur Óli chtěl něco říct, ale Erlendur do něj strčil a naznačil mu, aby mlčel. Zdálo se, že Andrésovi se to líbí.

„Nechali byste mě na pokoji, kdybych…“ řekl nakonec.

„Kdyby co?“ reagoval Erlendur.

„Necháte mě potom odejít domů?“

„Tvůj byt byl nacpaný dětským pornem,“ řekl Sigurdur Óli, z jehož hlasu čišel odpor. Erlendur mu nejednou důrazně připomínal, aby se vzpamatoval a jednal s pachateli bez emocí. Sigurdura Óliho však nic nerozčilovalo víc než recidivisté, jako byl Andrés.

„Když co?“ zopakoval Erlendur.

„Když vám něco řeknu.“

„Řekl jsem ti, ať neděláš žádné potíže,“ pravil Erlendur.

„Pověz laskavě, co chceš říct, a věčně se nevykrucuj.“

„Nastěhoval se do čtvrti asi před rokem.“

„Elías se přestěhoval vloni na jaře, to jsem ti přece říkal.“

„Nemluvím o tom chlapci,“ řekl Andrés a zase se podíval z jednoho na druhého.

„Tak o kom?“

„Ten chlápek je obstarožní. To bylo první, čeho jsem si všiml.“

„O kom vlastně mluvíš?“ vyhrkl Sigurdur Óli.

„O muži, který vlastní určitě víc pornografie než já,“

prohlásil Andrés.

Sigurdur Óli a Erlendur se na sebe podívali.

„Nikdy jsem nikoho nezabil,“ řekl Andrés. „Ty to víš, Erlendure, musíš mi věřit. Já jsem nikdy nikoho nezabil.“

„Přestaň ze mě dělat svého důvěrníka.“

„Nikdy jsem nikoho nezabil,“ opakoval Andrés.

Erlendur se na něj mlčky díval.

„Nikdy jsem nikoho nezabil,“ znovu řekl Andrés.

„Zabíjíš všechno, na co sáhneš.“

„Co je to za muže, o kterém mluvíš?“ zeptal se Sigurdur Óli.

„Kdo se to do čtvrti přistěhoval?“

Andrés ho vůbec nevnímal, jen se dál upřeně díval na Erlendura.

„Co je to za muže, Andrési?“ zeptal se Erlendur. Andrés se předklonil a trochu natočil hlavu jako stařenka, která laskavě vítá dítě. „On je noční můra, které se nikdy nezbavím.“

KAPITOLA 12

Elínborg čekala na rozhovor s Elíasovou bývalou třídní učitelkou, která učila bratry, ještě když žili na Snorrabraut a chodili tam do školy. Sdělili jí, že konference brzy skončí.

Posadila se na židli vedle dveří sborovny a čekala. Její myšlenky kroužily kolem nejmladší dcery, která stále ještě ležela v posteli s chřipkou. Přes den mohl u dcery nějakou dobu pobýt manžel Elínborg, později ho vystřídá ona.

Dveře sborovny se otevřely, vyšla žena středního věku a přivítala ji. Na konferenci jí vyřídili zprávu, že s ní chce mluvit kriminální policie. Elínborg jí podala ruku, představila se a řekla jí, že jde o zavraždění Elíase, o němž už určitě slyšela. Žena sklíčeně přikývla.

„Mluvili jsme o tom na konferenci,“ řekla tiše.

„Člověku se nedostává slov pro něco takového… pro takový hanebný zločin. Kdo je něčeho takového schopen? Kdo může napadnout dítě?“

„Vypátráme to,“ řekla Elínborg a rozhlížela se po nějakém místě, kde by si mohly v klidu promluvit.

Žena, která se jmenovala Emilía, byla malé, křehké postavy. Tmavé, již lehce prošedivělé vlasy měla stažené v týlu. Navrhla, aby se posadily do její třídy, že děti mají

zrovna hudební výchovu, takže je tam volno. Elínborg ji následovala. Ve třídě visely na stěnách obrázky a bylo vidět, že je dělaly děti různého věku. Byly mezi nimi docela jednoduché kresbičky ve stylu panáčků z čar, ale také portréty, působící přímo realisticky. Elínborg si všimla několika málo obrázků s islandskými selskými usedlostmi na úpatí nějaké hory, nad tím zářivě modré nebe, několik chundelatých obláčků a zlaté sluníčko. Vzpomněla si, že už za jejích školních let to byl oblíbený motiv, a tiše se podivovala jeho životnosti.

„Tady ten je od Elíase,“ řekla Emilía a vytáhla jeden obrázek ze zásuvky učitelského stolku. „Když chlapci měnili školu, neodnesli si je. Tento jsem nemohla vyhodit, je na něm jasně vidět, že měl výtvarný talent.“

Elínborg si obrázek prohlížela. Musela dát učitelce za pravdu, Elías byl skutečně velmi nadaný. Nakreslil ženský obličej s extrémně velkýma hnědýma očima, tmavými vlasy a zářivým úsměvem, pozadí bylo vyvedeno ve světlých a jasných barvách.

„Představuje jeho matku,“ řekla Emilía s úsměvem.

„Ubohá žena, co musí zakoušet!“

„Učila jsi ho od začátku školní docházky?“ zajímala se Elínborg.

„Ano, od první třídy. Ani se nechce věřit, že to bylo teprve před čtyřmi lety. Byl vždycky tak milý a hodný, celou dobu. Trochu zasněný. Proto mu někdy bylo zatěžko

soustředit se na učení a stálo trochu námahy ho u něj udržet.

Celé hodiny dokázal hledět pánu bohu do oken, to se zřejmě nacházel ve svém vlastním světě.“

Emilía chvíli zamyšleně mlčela.

„Pro Sunee to musí být strašně těžké,“ řekla nakonec.

„Ano, pochopitelně, nesmírně těžké,“ souhlasila Elínborg.

„Vždycky měla o své chlapce velkou starost,“ pravila učitelka a ukázala na obrázek. „Učila jsem oba, také Nirana, Elíasova bratra. Mluvil velmi špatně islandsky. Pokud vím, doma mluvili většinou thajsky. Zmínila jsem se před Sunee, že by z toho chlapci mohli mít problémy. Vždyť ona sama nemluvila moc islandsky, raději si brala tlumočnici, když šla na třídní schůzky.“

„A co otec? Poznala jsi ho tehdy?“

„Ne, vůbec ne. Nikdy nepřišel na žádnou akci, ani na vánoční besídku, ani nikdy jindy. Na třídních schůzkách se neobjevil, Sunee chodila vždycky sama.“

Je docela možné, že přestěhování do jiné čtvrti přineslo Elíasovi problémy,“ řekla Elínborg. „Vůbec není jisté, že si v nové škole zvykl. Neměl ještě žádné přátele a býval často sám.“

„To si umím představit,“ řekla Emilía. „Dobře si vzpomínám, jaké to bylo, když začal u nás na škole. Přimkl se ke své matce, takže dost dlouho trvalo, než se nechal,

předsedou třídy a mnou, uklidnit a než pochopil, že je všechno v pořádku, i když Sunee odejde.“

„A Niran?“

„Bratři jsou naprosto rozdílní,“ řekla Emilía. „Niran hodně snese. Ten se ze všeho dostane. Nesmělý rozhodně není.“

„Vycházeli spolu dobře?“

„Měla jsem dojem, že Niran se o svého malého bratra láskyplně stará, a Elías Nirana zbožňoval. Tolikrát ho kreslil. Od sebe se lišili především v tom, že Elías se chtěl přizpůsobit, začlenit do třídy, zatímco Niran byl spíše rebelant. Byl proti třídě, proti učitelům, proti vedení školy, proti starším žákům. Byla tady skupina pěti šesti přistěhovaleckých dětí, s nimiž se Niran většinou stýkal.

Drželi se stranou a o učení se moc nestarali, protože neměli nejmenší zájem třeba o islandské dějiny a podobné věci.

Jednou došlo také ke konfliktu mezi nimi a některými islandskými dětmi, ale ne v době vyučování. Bylo to někdy večer, děti se ozbrojily klacky a odneslo to pár okenních tabulek. Občas je o něčem takovém slyšet. Určitě se s tím setkáváš.“

„To ano,“ odpověděla Elínborg, „většinou jde při tom o děvčata.“

„Krátce nato se však dva nejhorší hulváti odstěhovali a hned se všechno uklidnilo. Někdy stačí jen málo. Pak Elías a Niran změnili školu a ani jednoho jsem od té doby neviděla.

A najednou zaslechnu jméno a celou tu zprávu a nechápu, jak k tomu mohlo dojít.“

Emilía mluvila rychle, překotně. Elínborg neměla v úmyslu vyjadřovat se k případu a na otázky, jak se chlapcům dařilo po přestěhování a jaký byl Suneein osobní život, nereagovala. Emilía byla od přírody zvědavá a netajila se tím. Elínborg pro ni měla sympatie, ale na její dotazy odpovídala vyhýbavě, že vyšetřování je teprve v počátcích.

Nechtěla nic vyzrazovat. Emilíina zvědavost byla pochopitelná, protože Elíasova vražda bylo téma, které ovládlo všechna média. Policie zaprotokolovala výpovědi mnoha lidí, bylo jich něco kolem stovky, z celé čtvrti, okolních obytných bloků, ze školy, obchodů a kiosků.

Ukazovali jim Elíasovu podobenku a snažili se co nejpřesněji zjistit, co ten den podnikal. Policie vyzývala svědky, kteří případně mohli Elíase potkat na cestě ze školy, aby se přihlásili, ale nic hodnověrného z toho nevzešlo.

Jediné, co kriminalisté věděli jistě, bylo, že Elías odcházel ze školy sám a chtěl jít rovnou domů, ale pak byl asi cestou napaden.

Elínborg se usmála a pohlédla na hodinky. Poděkovala za informativní odpovědi. Emilía s ní šla po chodbě a doprovodila ji k venkovním dveřím. Tam si podaly ruce.

„Takže ještě nic nevíte?“ otázala se Emilía.

„Ne,“ odpověděla Elínborg. „Nevíme ještě vůbec nic.“

„No tak…“ nepřestávala Emilía, „musím totiž… Jsou Sunee a její muž ještě spolu?“

„Ne.“

„Ptám se kvůli jinému Elíasovu výkresu,“ pospíšila si Emilía. „Také na něm byla jeho matka. Maloval ji velmi často. Tady ještě nakreslil po jejím boku muže. Ten obrázek pocházel z letošního jara, kdy už byli přestěhovaní, ale chlapci ještě docházeli sem do školy. Vzpomínám si, že jsem se chlapce spontánně zeptala, kdo to je. V té chvíli mi to tak přišlo na mysl.“

Jo, to si umím představit, pomyslela si Elínborg. Budilo to dojem, že Emilía si je sama vědoma toho, jak je zvědavá.

„A on odpověděl, že to je přítel jeho matky.“

„Skutečně? Zeptala ses Elíase, jak se jmenuje?“

„Ano, zeptala, ale on řekl, že neví. Nebo mi to možná nechtěl říct.“

„A ten muž na obrázku, jak…?“

„Klidně to mohl být Islanďan.“

„Islanďan?“

„Ano. Nechtěla jsem být dotěrná. Vzpomínám si, že mi připadalo, že ho má Elías rád.“

V místnosti, kde se konaly výslechy, seděl Andrés.

Opřel se dozadu. Bylo slyšet tiché cvaknutí, když nahrávací pásek doběhl na konec. Sigurdur Óli natáhl ruku, otočil kazetu a uvedl přístroj opět do chodu. Erlendur celou dobu nespustil oči z Andrése.

„Co myslíš tou noční můrou, které se nezbavíš?“ zeptal se. „Co tím chceš říct?“

„Pochybuju, že bys to chtěl slyšet,“ řekl Andrés.

„Pochybuju, že by kdokoli chtěl slyšet něco tak strašného.“

„Co je to za muže?“ zeptal se Sigurdur Óli. „A chceš tím říct, že ti něco udělal?“

Andrés mlčel.

„Chceš tím říct, že je to pedofil?“ zeptal se Erlendur.

Andrés tu seděl neschopen slova a hleděl na Erlendura.

„Léta jsem ho neviděl,“ řekl nakonec. „A najednou z čista jasna… Je to asi rok.“

Andrés zase oněměl.

„A co dál?“

„Bylo to, jako bych potkal svého vlastního kata,“

prohlásil Andrés. „On mě ale neviděl. Neví, že o něm vím.

Zjistil jsem, kde bydlí.“

„Kde to je? Kde bydlí a kdo je ten muž?“ Sigurdur Óli bombardoval Andrése otázkami, ale ten seděl bez hnutí a na Sigurdura Óliho se díval, jako by s tím vším neměl vůbec nic společného.

„Může se stát, že jednoho dne ho navštívím a řeknu mu ahoj,“ prohlásil Andrés. „Myslím, že dnes bych si na něj troufl. Byl bych pravděpodobně silnější než on.“

„Ale musel by ses nejdřív napít na kuráž,“ namítl Erlendur.

Na to nedostal odpověď. „A dřív ses musel skrývat?“

„Pořád jsem se skrýval. Ty bys měl nejlíp vědět, že jsem v tom už docela šikovný. Vždycky jsem nacházel nové úkryty a snažil jsem se být co nejvíc neviditelný.“

„Myslíš si, že mohl tomu chlapci něco udělat?“ zeptal se Erlendur.

„Třeba s tím ale přestal, já nevím. Jak už jsem řekl, celé ty roky jsem ho neviděl, a teď naráz je skoro můj soused.

Znenadání jde po druhé straně ulice kolem mého domu.

„Neumíš si představit, co jsem v té chvíli doopravdy viděl. Myslím tady nahoře,“ řekl Andrés a poklepal si ukazováčkem na spánek.

„Není možné, že ho máme v naší kartotéce?“ zeptal se Sigurdur Óli.

„O tom pochybuju.“

„Řekneš nám, kde ho můžeme najít?“ zeptal se Sigurdur Óli.

Andrés mu neodpověděl.

„Kdo je ten muž?“ dál se vyptával Sigurdur Óli a zkusil to s novou metodou. „Můžeme ti pomoct ho dopadnout, když podáš oznámení. Můžeme ho s tvou pomocí zabásnout.

Chceš to? Chceš nám říct, kde je, abychom ho mohli dostat pod zámek?“

Andrés se mu vysmál do obličeje.

„To je teda originální nápad,“ řekl, obrácen k Erlendurovi. Pak se najednou přestal smát a naklonil se k Sigurdurovi Ólimu.

„Kdopak by uvěřil takové zkrachovalé existenci?“

Erlendurův mobil zvonil, místností zněla Óda na radost.

Erlendur se snažil telefon rychle najít. Volací tón ho znervózňoval. Stiskl zelené tlačítko. Sigurdur Óli ho pozoroval. Erlendur poslouchal a jeho tvář se zachmuřovala.

Usekl hovor, vyskočil a tiše zaklel.

„Zatraceně, kam to ještě zajde,“ procedil mezi zaťatými zuby a vyřítil se z místnosti.

Policista pojal podezření, když se vracel k obytnému bloku. Tlumočnice odjela autem a předtím ho prosila, aby koupil mléko a chleba pro thajskou ženu a jejího chlapce, kteří zůstali v bytě sami. U policie byl dva roky a tato práce mu nepřipadala nepříjemnější než řada jiných zaměstnání.

Musel se zabývat rvačkami v centru města, když tam o víkendu naplno pulsoval noční život. Viděl strašlivé nehody s oběťmi na životech. To s ním však nijak zvlášť neotřáslo.

Patřil k nadějnému dorostu a hodlal to u policie někam dotáhnout. Teď měl za úkol střežit dveře thajské ženy. Celé ráno k ní vybíhali po schodech nahoru znalci, kterých se napřed vyptal na jméno, funkci a účel návštěvy. Všechny pustil dovnitř, ale všichni byli skoro stejně rychle zase dole.

Thajka chtěla být se svým synem v klidu, to chápal.

Zakoušela strašné utrpení.

Pak najednou přiklusala dolů tlumočnice, vtiskla mu do ruky tisícovku a prosila ho, aby koupil matce a synovi pár věcí. Dobrácky protestoval, s úsměvem zavrtěl hlavou a

prohlásil, že nesmí opustit své stanoviště. Že je mu to líto, ale že to nejde. Řekl jí, že je policista, žádný poslíček.

„Nebude to trvat déle než pět minut,“ prosila tlumočnice. „Vyřídila bych to sama, ale velmi spěchám.“

S těmito slovy se rozběhla k autu a odjela. Zůstal tam stát s lístečkem a tisícikorunou v ruce a chvíli zápasil se svým svědomím. Pak odklusal. Vůbec nebyl dlouho pryč, jak vysvětloval po telefonu Erlendurovi, který ho zasypal takovými kletbami, až se málem rozbrečel. Asi měl požádat jiného kolegu. Asi neměl nikdy vyřizovat tu pitomou pochůzku, která mu připomněla, jak ho matka coby malého chlapce neustále posílala do obchodu. Asi to bylo tím, že splnění takových příkazů mu připadalo prostě samozřejmé.

V obchodě se na chviličku zapomněl a zalistoval v bulvárním plátku, který referoval o rozvodu jednoho mediálně známého manželského páru. O tom se Erlendurovi neodvážil zmínit. Ten chlap byl tak rozdurděný, až se policista obával, že na něj vletí.

Když se vracel z obchodu, utíkal po schodech nahoru, zazvonil na zvonek, zaklepal na dveře, ale nedostal odpověď. Nakonec vzal za kliku.

Dveře nebyly zamčené, a tak zavolal do chodby: „Haló!“ Nikdo mu neodpověděl. Vešel a párkrát ještě opakoval volání, jenže nedostal odpověď. Byt byl prázdný.

Stál tam jako zmoklá slepice, v ruce nákupní tašku, a neměl odvahu zavolat na komisařství a sdělit, že Sunee a její syn zmizeli.

KAPITOLA 13

Erlendur nečinil policistu odpovědným za zmizení Sunee a Nirana, ačkoliv muž se dopustil neuvěřitelného a nepochopitelného služebního přestupku. Byl přesvědčen o tom, že matce a synovi ke zmizení pomohla tlumočnice.

Byla to ona, kdo viděl ty dva jako poslední a kdo přemluvil policistu, aby nakrátko opustil místo na hlídce, a pak je pravděpodobně odvedla na místo, které se zdráhala prozradit. Poté co Erlendur policistu jaksepatří seřval, dal příkaz, ať mu přivedou tlumočnici. Policie mezitím sháněla stopy, kam mohla Sunee se synem jít. Její telefon neměl žádnou paměť čísel a hovorů, proto Erlendur požádal u soudu, aby mu byl vydán seznam hovorů, které Sunee v posledních týdnech přijala, a rovněž seznam hovorů, které byly v této době uskutečněny z bytu.

Elínborg Erlendura telefonicky informovala o tom, co vyšlo najevo z rozhovoru s Elíasovou bývalou učitelkou.

„Nemáš dojem, že Sunee se útěkem snaží Nirana chránit?“ zeptala se Erlendura, když jí pověděl, že ti dva zmizeli.

„Pravděpodobně je za tím něco takového,“ odpověděl Erlendur. Je jen otázka, před čím si myslí, že ho chrání.“

„Třeba jí něco řekl.“

Erlendur právě ukončil hovor s Elínborg, když mu znovu zvonil mobil. Volal šéf drogového oddělení, aby mu sdělil, že ve škole vypátrali dívku, která byla přistižena při pokusu prodávat drogy v prostoru školy. Předtím nikdy nepřišla do styku s policií, ale její starší sestra byla na oddělení profláknutá jako feťačka a kvůli drogovým přestupkům byla už několikrát zatčena. Starší bratr obou sester, typický hrubián, seděl za zabití v Litla-Hraun; napadl jednoho kolemjdoucího tak brutálně, že ten muž později svým zraněním podlehl.

„Vrcholové družstvo,“ řekl Erlendur.

„Prvotřídní,“ dodal šéf drogového oddělení.

„Chceš se zabývat tím děvčetem?“

„Ano, ať ji přivedou,“ řekl Erlendur.

V tom okamžiku se v bytě objevila Gudný. Erlendur přerušil hovor a zastrčil telefon do kapsy kabátu.

„Kde jsou ti dva?“ zeptal se příkře a napřímil se před ní.

„Proč se vypařili? A kam jsi je zavedla?“

„To myslíš vážně, že mě s tím spojuješ?“ odpověděla otázkou.

„Oklamala jsi policistu a pak ses vrátila, abys je odvezla. Musíme vědět, co s nimi je. Mohl bych tě vzít do vazby, protože jsi bránila policii v práci. V případě pochybnosti bych se toho nezalekl.“

„Nemám s tím vůbec nic společného,“ řekla Gudný.

„Nevrátila jsem se pro ně. A nechoď na mě s vyhrůžkami.

Máš-li v úmyslu vzít mě do vazby, tak to udělej!“

„Potřebujeme, abys nám něco objasnila,“ řekl Sigurdur Óli, který mezitím dorazil a vyslechl jejich rozhovor. „Ty jsi s nimi mluvila jako poslední. Proč uprchli?“

„Nemám nejmenší tušení,“ zaúpěla Gudný. „Byla jsem překvapena stejně jako vy, když mě policie vyrozuměla.

Když jsem je před asi…“ podívala se na hodinky, aby si byla jistá, „…asi před třičtvrtěhodinou opouštěla, nic nenasvědčovalo tomu, že by Sunee chtěla jít pryč. Řekla jen, že potřebuje pár věcí, nějaké potraviny z obchodu. Musela jsem na jednání a už jsem měla zpoždění. Policista byl tak laskavý, že mi pomohl. Neměla jsem podezření, že by nás Sunee chtěla obelstít. Nic neříkala. Mně je jedno, jestli mi věříte nebo ne, ale skutečně jsem o tom nic nevěděla.“

„Víš, kam asi mohla jít?“ zeptal se Sigurdur Óli.

„Ne, netuším. Nevím ani, jestli se doopravdy skrývají.

Vždyť se možná hned vrátí, možná jen na chvilku odběhla.

Vzali jste to vůbec v úvahu?“

„Telefonovala dnes ráno s někým?“ zeptal se Sigurdur Óli.

Gudný je informovala, že přišla k Sunee brzy ráno.

Když dorazila, stál policista přede dveřmi a v policejním voze na parkovišti u domu seděli další dva policisté. O něco později policejní vůz odjel. Sunee hned začala s tím, že

chtějí být s Niranem v klidu, protože chlapci není dobře.

Ještě ho nepřiměla, aby promluvil, a když se to nepodaří jí, nemůže se to podařit ani policistům, ani nikomu z těch expertů. Řekla, že potřebuje být s Niranem o samotě, aby prolomila jeho izolaci. Smrt jeho bratra mu zjevně přivodila příšerný šok a matka mu chtěla pomoci, jak bude nejlíp umět. Gudný s nimi chvíli poseděla a nabídla pomoc. Když Sunee slyšela, že Gudný chce zase pryč, začala mluvit o tom, že je třeba něco nakoupit.

„Věděla, že tam policejní vůz už není?“ zeptal se Erlendur.

„Ano, viděla, jak odjížděl.“

„Kam vlastně ten zatracený vůz jel?“ chtěl Erlendur vědět od Sigurdura Óliho, který pohotově odpověděl. Vůz byl převelen kvůli těžké dopravní nehodě na frekventované křižovatce o pár ulic dál, protože byl nejblíž místu nehody.

Předpokládalo se, že na dobu krátkého zásahu se lze bez vozu obejít.

Erlendur nechápavě vrtěl hlavou.

„Kde žije Suneein přítel?“ zeptal se tlumočnice.

„Už jsem vám řekla, že mi o příteli není nic známo,“

prohlásila Gudný váhavě.

„Bylo by možné, že by u něj hledala útočiště?“ zeptal se Erlendur.

„Zdá se, že mnoho možností v tomto ohledu nemá,“

vmísil se do hovoru Sigurdur Óli.

„Kdo je ten muž?“ zeptal se Erlendur a vrhl zlostný pohled na Sigurdura Óliho. Měl zlozvyk vměšovat se do hovoru a to šlo Erlendurovi na nervy.

„Nevím o žádném příteli,“ zopakovala Gudný.

„Třeba jsou u její bývalé tchyně. Prověřili jste to? Nebo u jejího bratra.“

„To zkontrolujeme jako první.“

V tom okamžiku vešla Elínborg.

„Jak mohli zmizet?!“ ptala se.

„Copak dům nebyl střežen?“

„Má strach,“ prohlásila Gudný. „Kdo by na jejím místě neměl? Jediný možný důvod, proč zmizela, je ten, že chce chránit svého syna, který je ještě naživu. Na nic jiného nemůže v této chvíli myslet, to je nasnadě. Spoléhá jen sama na sebe, jako to musela dělat vždycky.“

„Proč k nám nemá důvěru?“ zeptala se Elínborg. „Má důvod o nás pochybovat?“

Gudný se na ni podívala. „Nevím, nemám odpověď na všechny vaše otázky.“

„Kdo je její přítel?“ znovu se zeptal Erlendur. Jaký vztah je mezi ním a Sunee? Kdy se seznámili? Byl nový muž důvodem k rozvodu? Jak dobře se zná s chlapci? Jak s nimi vychází?“

Gudný se dívala z jednoho na druhého. „Před časem poznala jednoho muže,“ řekla nakonec. „No a?“ pravil Erlendur netrpělivě.

„Nemyslím si, že je u něj. O Suneeině a Ódinnově rozvodu nevím nic a také nevím, kdy přesně tento druhý muž vstoupil do hry.“

„Kdo je to?“

„Suneein přítel.“

„Přítel, v jakém smyslu?“ zeptal se Erlendur.

Sigurdur Óli dal Elínborg na srozuměnou, aby si odpustila komentář k tomu, na jakou úroveň toto vyšetřování dospělo. Gudný se na ni podívala, pak se obrátila na Sigurdura Óliho a nakonec na Erlendura a pokrčila rameny.

„Kde pracuje? Víš, kde bydlí?“

„Sunee o něm nikdy nehovořila. Nevím ani, jak se jmenuje.“

„Proč si myslíš, že k němu nešla? Říkalas, že by k němu nešla. Proč si to myslíš?“

„Je to jen takový můj pocit,“ odvětila Gudný.

Erlendur si vybavil slova Suneeina bývalého muže, který řekl, že Sunee má přítele, ale jinak o něm nic nevěděl, na rozdíl od Virota. Virote o něm byl informován. A teď Gudný konečně přiznala, že rovněž ví o jeho existenci.

Elíasova bývalá učitelka byla toho názoru, že se jedná o Islanďana.

„Je Islanďan?“ zeptal se Erlendur.

„Ano,“ odpověděla Gudný. „A trvá ten vztah už dlouho?“

„To nevím tak přesně.“

„Je tu ještě něco jiného, když už mluvíme o důvěře,“

řekl Erlendur. „Vím, že nemůžeš odpovědět na všechny naše otázky. Ale je tu jedna otázka, kterou nemůžeme pominout, i kdybychom chtěli, a to je otázka související s Niranem. Teď, když s ním Sunee uprchla, je čím dál naléhavější.“

„O čem to mluvíš?“ zeptala se tlumočnice.

Elínborg a Sigurdur Óli se na sebe podívali, jako by pro ně bylo záhadou, kam Erlendur míří.

„Proč s Niranem uprchla?“ zeptal se Erlendur a ztišil hlas.

„Nevím,“ odpověděla Gudný.

„Je možné, že se pokouší odejít s ním ze země?“

„Do zahraničí?“

„Proč ne?“

„Podle mého mínění se ho snaží chránit, ale přesně to samozřejmě nevím. Ne, nemyslím, že ho chce dostat pryč ze země. Myslím, že ani nemá představu, jak by se do toho měla pustit.“

„Mohla by někoho znát. Jednoho člověka nebo víc lidí.“

„To je přece absurdní!“

Já si také myslím, že se snaží Nirana chránit,“ připustil Erlendur. „Domnívám se, že s ním zmizela, protože jí konečně něco řekl. Niran ví, co se stalo.“

„Nemohu tomu uvěřit! Chceš snad naznačit, že Niran by mohl mít něco společného se zavražděním jeho bratra?!“

zajíkala se Gudný, viditelně šokována.

„Nesmíme nic ponechat bez povšimnutí a rozhodně nám nepomůže, že Sunee s chlapcem zmizela. Možná ho tím chce chránit, ale stejně tak je možné, že ví něco, o čem my nevíme. Vycházím z domněnky, že jí řekl něco důležitého.“

„Pokud by se Niran nějak provinil, Sunee by nám to řekla. Znám ji. Ona by chlapce nekryla.“

„Musíme brát v úvahu všechny možnosti.“

„Ale to je naprosto vyloučeno!“ vykřikla tlumočnice.

„Neříkej mi, co je vyloučeno a co ne,“ reagoval Erlendur.

„Rozhodně ji tu nemůžeš držet jako ve vězení,“ řekla Gudný. „Nemůžeš ji zavírat v bytě! Smějí přece jít, kam chtějí.“

Jen nechci, aby se jim přihodilo něco zlého,“ řekl Erlendur. „Musejí nám říct, kam jdou.“

„Blbost,“ prohlásila Gudný. „Ale vždyť je tady!“

Sigurdur Óli upřeně hleděl ven ze dveří na schodiště, kde stála Sunee a její bratr. Niran s nimi nebyl. Gudný šla za nimi a řekla něco thajsky. Virote jí odpověděl. Sunee nerozhodně pohlédla na Erlendura. „Niran nic udělat,“ řekla.

„Kde je?“ zeptal se Erlendur.

Sunee dlouho mluvila s Gudný.

„Nemá jistotu, zda by na něj mohla dávat pozor,“

překládala Gudný. „Tam, kde je teď, je v bezpečí. Sunee ví, že bys ho rád vyslechl, ale říká, že to není třeba. Nic neudělal a nic neví. Včera večer přišel sám domů a vtom uviděl svého mrtvého bratra a také policii a utrpěl šok.

Schoval se a až dnes ráno byl schopen promluvit s matkou.

Ujistil Sunee, že neví, co se s bratrem stalo. Nemá s tím nic společného, s Elíasem se přes den nepotkali ani neviděli.

Měl strach.“

„Strach z čeho?“

„Že se mu stane totéž,“ odpověděla Gudný.

„Prosím tě, řekla bys Sunee, že není správné chlapce schovávat? Je to podezřelé, a dokonce možná nebezpečné, dokud nemáme žádné opěrné body. Nevíme, co se stalo s Elíasem, a pokud si Sunee myslí, že je Niran v nebezpečí, tak ho musí svěřit nám. Jinak situaci jen zhoršuje.“

Gudný simultánně překládala, co říkal Erlendur. Sunee začala vrtět hlavou dřív, než tlumočnice skončila.

„Niran nic udělat,“ řekla a nevraživě se podívala na Erlendura.

„Poprosila bys ji, aby nám řekla, kde její syn je?“

naléhal Erlendur.

„Říká, že si o něj nemusíš dělat starosti,“ prohlásila Gudný, „a prosí tě, abys raději našel toho, kdo má Elíase na svědomí. Je v tomto ohledu něco nového?“

„Ne,“ řekl Erlendur. Snažil se představit si, jak by se zachoval na Suneeině místě. Třeba to udělala správně. To člověk nemůže vědět.

„Dozvěděli jsme se, že jsi poznala nového muže, Islanďana,“ řekl Erlendur. Ještě jsem se nedostal k tomu, abych se tě na něj zeptal.“

Gudný překládala.

„Nemá s tou věcí nic společného,“ prohlásila Sunee.

„Kdo je ten muž?“ zeptal se Sigurdur Óli. „Co nám o něm můžeš říct?“

„Nic,“ řekla Sunee. „Víš, kde ho můžeme najít?“

„Ne.“

„Je v práci? Víš, kde pracuje?“

„Do toho vám vůbec nic není.“ „Jaký je mezi vámi vztah?“ „Je to můj přítel.“ „Jaký přítel?“

„Nerozumím otázce.“ „Je víc než jen přítel?“

„Ne, už není.“

„Myslíš, že ten muž má něco společného s vraždou tvého syna?“

„Ne,“ prohlásila Sunee.

„Teď už by to mohlo stačit, ne?“ zeptala se Gudný.

Erlendur přikývl. „Později si s ní popovídáme podrobněji. Pokus se jí objasnit, že tím, když bude Nirana schovávat, nic nezachrání.“

„Nanejvýš jeho život,“ řekla Gudný. „Vžij se přece do její situace. Snaž se pochopit, čím prochází!“

Šli zase dolů a posadili se do Erlendurova auta.

„Kdo je vlastně ta uznalá tlumočnice?“ zeptal se Erlendur a vytáhl krabičku cigaret.

„Ty chceš snad kouřit?“ dal se slyšet Sigurdur Óli na zadním sedadle.

„Gudný?“ řekla Elínborg. „Žila mnoho let v Thajsku a ještě tam stále pravidelně jezdí, protože miluje tuto zemi a tamní lidi. V létě tam pracuje jako průvodkyně. V této svízelné situaci se podle mě zachovala ohromně. Je mi sympatická.“

„Tebe nemůže vystát,“ řekl Sigurdur Óli Erlendurovi.

Erlendur si zapálil cigaretu a kouř se snažil foukat dozadu. „Dostal jsi ještě něco víc z Andrése?“ zeptal se.

Když Erlendur vyskočil a vyběhl ven z výslechové místnosti, Sigurdur Óli tam ještě zůstal. Snažil se přimět Andrése k tomu, aby uvedl jméno muže, který se před nedávnem do čtvrti nastěhoval, ale bez úspěchu. Sigurdur Óli uvědomil Erlendura o výslechu a prohlásil, že podle jeho mínění Andrés plácá blbosti, aby od sebe odvrátil pozornost.

Je to prý dobře účinná, i když už otřepaná metoda.

„Nechtěl mi říct, jak vypadá, nechtěl o něm podat ani žádné jiné informace,“ řekl Sigurdur Óli.

Jestliže se provinil na Andrésovi, když byl dítě, pak bude rozhodně o něco starší než on, mohlo by mu dnes být tak mezi šedesáti a sedmdesáti,“ řekl Erlendur. „Nějak se mi

ale nezdá, že máme co do činění s někým, kdo zneužívá děti, to nejsou vrazi. Aspoň ne doslova.“

Byl druhý den vyšetřování a informace, které měli v rukou, nestačily na to, aby z nich mohli vyvozovat nějaké závěry. Neohlásil se žádný člověk, který Elíase ten den viděl. Transformátor, vedle kterého byl chlapec probodnut, se nacházel u pěšiny, která se kvůli protilehlým garážím zužovala. Z nejvyšších bytů okolních domů bylo na místo činu vidět a policie si majitele těch bytů zjistila, jenže nikdo z nich si nevšiml ničeho neobvyklého ani podezřelého.

Ostatně v době, kdy došlo k napadení, nebyl skoro nikdo doma.

Erlendur zaměřil pozornost na školu. Elínborg je informovala o tom, že Niran patřil na dřívější škole ke skupině přistěhovaleckých dětí, které byly často zapleteny do konfliktů. Na nové škole tomu prý není jinak. Erlendur upozornil na partu, o níž jeden z žáků tvrdil, že se potloukají kolem lékárny a někdy vyvolávají hádky se spolužáky.

„A pak máme ještě jednoho pederasta a jednoho recidivistu a jednoho islandského přítele,“ namítl Sigurdur Óli. „A nezapomeňme na učitele s nepřátelským postojem k cizincům, který dělá ve škole zlou krev. Super kombinace.“

Bylo jasné, že Niran je v případu důležitým svědkem.

Skutečnost, že s pomocí své matky uprchl a teď se skrývá, to ještě víc zdůraznila. Unikl jim tím nejhloupějším myslitelným způsobem. Erlendur se o tom květnatě šířil a

nevolil příliš vybrané výrazy. Sám si kladl za vinu, že k tomu došlo, nikomu jinému ji nepřičítal.

„Jak jsme to mohli předvídat?“ oponovala mu Elínborg, která toho řečnění už měla dost. „Sunee jevila velkou ochotu spolupracovat. Nic nenasvědčovalo tomu, že udělá něco tak bláznivého.“

„Musíme si okamžitě podat otce, tchyni a bratra,“ řekl Sigurdur Óli. „To jsou osoby jí blízké, lidé, kteří jí budou pomáhat.“

Erlendur se na oba podíval. „Myslím, že mi dnes volala ta žena,“ řekl po chvíli.

„Ta pohřešovaná?“ zeptala se Elínborg.

„Myslím, že ano,“ řekl Erlendur a pověděl jim o telefonátu, který ho zastihl, když byl v nemocnici u Mariana Briema. „Řekla jen: Tak to nemůže jít dál, a pak zavěsila.“

„Tak to nemůže jít dál?“ opakovala Elínborg.

„Tak to nemůže jít dál. Co tím myslela?“

„V případě, že to je ona,“ řekl Erlendur. „Nevím ovšem, kdo jiný by to mohl být. Asi budu muset zase za jejím manželem, abych mu sdělil, že jeho žena je možná naživu.

Celou dobu o ní nic neslyšel, a teď ona telefonuje mně. Je ovšem možné, že on také ví, co se tam odehrává. Co asi znamená její věta: Tak to nemůže jít dát? Skoro to vypadá, jako by ti dva spolu něco kuli. Bylo by možné, že by za tím vězeli oba a společně nás vodili za nos?“

„Měla vysokou životní pojistku?“ zeptal se Sigurdur Óli.

„Ne,“ odpověděl Erlendur, „za tím nebude nic takového.

To není žádné hollywoodské drama.“

„Podezříváš ho, že ji zabil?“ zeptala se Elínborg.

„Ta žena by podle všeho neměla být naživu,“ řekl Erlendur. „Všechno nasvědčuje tomu, že si vzala život. Ten telefonát vůbec nejde dohromady s tím, co jsme dosud zjistili.“

„Co řekneš jejímu muži?“ zeptala se Elínborg.

Erlendur o tom přemýšlel už od chvíle, kdy přišel ten telefonát. Jeho dřívější špatné mínění o manželovi se postupně zhoršovalo s přibývajícími poznatky, které o něm vycházely najevo. Zdálo se, že je to chlápek, který se nikdy nenasytí, jinak se to nedá vyjádřit. Nevěra byla zřejmě jeho obsesí. Jeho kolegové z práce a přátelé, s nimiž Erlendur mluvil, o něm neříkali nic špatného, ale někteří zmínili, že vždy míval slabost pro ženské pohlaví, někteří ho charakterizovali jako sukničkáře. Třebaže ženatý, míval bez zábran políčeno na jiné ženy. Jeden z kolegů vyprávěl, jak si kolektivně vyrazili za navázáním takových kontaktů. Náš muž prý toho večera hodně flirtoval se ženou, pro niž byl patrně také atraktivní. Nenápadně si stáhl snubní prstýnek a ukryl ho do hlíny v květináči; další den se musel do lokálu vrátit, aby prsten vyhrabal.

To se však událo ještě předtím, než se seznámil se ženou, která byla nyní pohřešovaná. Erlendur vycházel z toho, že tato žena naopak rozhodně nebyla k mání za účelem dobrodružné zábavy. Muž s ní mocně flirtoval a samozřejmě tajil, že je ženatý. Pak se z toho vyvinul milostný poměr, který zašel dál, než se jí kdy snilo, až už nebylo cesty zpět.

Byli k sobě připoutáni a ženu sužovaly silné pocity viny, trpěla trudomyslností a osamělostí. Manžel neměl ani potuchy o tom, co se v jejím nitru odehrává. Když se ho Erlendur po ženině zmizení ptal na její psychický stav, řekl: „Byla na tom opravdu dobře. Nikdy se nezmínila, že by se jí vedlo špatně.“ Když se ho Erlendur dál vyptával a začal mluvit o podezření, které pojala jeho žena, že ji podvádí už po dvou letech manželství, pokrčil rameny, jako by to bylo něco, co s věcí nesouvisí a o co by se Erlendur neměl starat.

Když Erlendur nepovolil, muž prohlásil, že je to jeho soukromá záležitost a že do toho nikomu nic není.

Pro zmizení ženy nebyly žádní svědkové. V práci ohlásila, že je nemocná, a přes den byla sama doma. Děti jejího muže byly u své matky. Když přišel kolem šesté domů, nebyla tam. Přes den s ní nemluvil. Když po ní v průběhu večera nebylo vidu ani slechu, zneklidněl a prožil bezesnou noc. Příští den šel do práce a v pravidelných intervalech volal domů, nikdo to však nebral. Telefonoval také jejich společným přátelům, jejím kolegům a všem ostatním, u nichž by se eventuálně mohla zdržovat, ale nikde

nebyla k nalezení. Minul den a jemu se příčilo kontaktovat policii. Když se však neobjevila ani další den ráno, sáhl konečně po telefonu a ohlásil, že svou ženu pohřešuje.

Nevěděl ani, co měla na sobě, když odešla z domu. Sousedé si ničeho nevšimli a vyšlo najevo, že nikdo z jejich společných známých anebo starých přátel nic o místě jejího pobytu neví. Měla svoje auto, ale to stálo před domem.

Neobjednávala si ani taxík.

Erlendur před sebou v duchu viděl, jak vychází z domu, sama a opuštěná, do tmavé zimní noci. Když k nim přišel poprvé, byly domy v okolí vyzdobené krásnými řetězy světel, ale to ona, jak se domníval, určitě nevnímala.

Jestliže se vztah tvoří za takových okolností, tak přece, sakra, nelze partnerovi věřit,“ řekla Elínborg podrážděně.

Reagovala tak vždycky, když na ten případ došlo.

„A máme tu ještě otázku, jak je to s tou čtvrtou ženou,“

dal se slyšet Sigurdur Óli. „Existuje skutečně?“

„Muž otevřeně popírá, že byl nevěrný, a já nemám v ruce nic, čím bych mu to mohl dokázat,“ řekl Erlendur.

„Máme jen výpověď jedné přítelkyně. Jí se žena svěřila s podezřením, že manžel se tajně schází s jinou. Zdá se, že všeho velmi litovala.“

„A teď ti najednou volá. Když uviděla v novinách tvé jméno v souvislosti s vraždou?“ tázala se Elínborg.

„Telefonát jako ze záhrobí,“ řekl Erlendur.

Chvíli mlčky seděli v autě, zatímco jejich myšlenky kroužily kolem zmizelé ženy a malého Elíase.

„Opravdu tomu věříš?“ zeptala se najednou Elínborg.

„Myslím té domněnce o Niranovi, že má podíl na smrti svého bratra?“

„Ne,“ řekl Erlendur, „vůbec ne.“

„Sunee se ale postarala, aby její syn zmizel, jinak by s ním asi zůstala doma,“ namítl Sigurdur Óli.

„Asi má strach,“ řekl Erlendur. „Asi mají oba strach.“

„Niran se možná s někým pohádal a ten mu pak vyhrožoval, nebo jich bylo víc,“ řekla Elínborg.

„To je možné,“ přitakal Sigurdur Óli.

„Určitě přinejmenším řekl něco, co u Sunee vyvolalo tuto panickou reakci,“ řekla Elínborg.

„Ostatně, jak je na tom Marian Briem?“ zajímal se Sigurdur Óli.

„Spěje ke konci,“ řekl Erlendur.

Stál u okna své kanceláře v Hverfisgata, kouřil a sledoval sníh, jak víří ulicí. Nastala tma, mráz sevřel město železným stiskem, a dřív než se odebralo ke spánku, jeho tempo se zpomalilo.

V telefonním přístroji na jeho psacím stole to zabzučelo.

Oznámili mu, že dole ve vstupní hale se po něm ptá mladý muž jménem Sindri Snaer. Erlendur ho okamžitě povolal k sobě nahoru a mladík se brzy objevil ve dveřích.

„Tak jsem si pomyslel, že se u tebe na chvilku stavím, cestou na setkání,“ řekl.

„Pojď dál,“ řekl Erlendur, „na jaké setkání?“

„Mám setkání u anonymních alkoholiků,“ odpověděl Sindri. „To je tady v Hverfisgata.“

„Není ti v tom zima?“ zeptal se Erlendur a ukázal na Sindriho tenkou letní bundu.

„Ani ne,“ řekl Sindri.

„Tak se posaď. Dáš si kávu?“

„Ne, děkuju. Slyšel jsem o té vraždě. Pracuješ na tom případu?“

„Spolu s jinými.“

„Víte už něco?“

„Ne.“

Sindri se před časem přestěhoval do Reykjavíku z východních fjordů, kde pracoval v továrně na zpracování ryb.

Na východě se k němu doneslo něco o jeho otci a o strašném osudu jeho bratra. Dozvěděl se také, že Erlendur jezdil pár let na východ, aby tam chodil po horách, kde jako dítě málem přišel o život. Sindri nebyl vůči otci tak nesmiřitelný jako Eva Lind. Ještě před nedávnem o něm nechtěl ani slyšet. Teď k němu občas vtrhl, ať domů nebo sem na komisařství.

„Slyšel jsi něco o Evě?“ zeptal se Sindri.

„Volala a ptala se na Valgerdur.“

„Na tvou ženu?“

„Není moje žena.“

„Eva říká něco jiného. Říká, že se k tobě skoro už nastěhovala.“

„Dělá si kvůli Valgerdur starosti?“

Sindri přikývl a vytáhl z kapsy krabičku cigaret.

„Já nevím, možná si myslí, že je pro tebe důležitější.“

„Důležitější? Důležitější než kdo?“

Sindri zhluboka potáhl a vyfoukl kouř nosem.

„Než ona?“ zeptal se Erlendur.

Sindri pokrčil rameny.

„To ti naznačila?“

„Ne,“ řekl Sindri.

„Eva se mi dlouho neohlásila, když nepočítám včerejší telefonát. Myslíš si, že z toho důvodu?“

„Možná. Mám pocit, že se teď snaží dát do pořádku. Už není s tím dealerem a řekla mi, že si chce zase najít práci.“

„Neslyšeli jsme to už někdy?“

„Ano.“

„A jak se daří tobě?“

„Super,“ prohlásil Sindri a vstal. Udusil cigaretu v popelníku na psacím stole. „Máš v úmyslu jet letos v létě zase do východních fjordů?“

„Ještě jsem na to nemyslel. Proč?“

„Jen tak. Jednou jsem si prohlížel ten dům, když jsem tam na východě pracoval. Nemůžu si vzpomenout, jestli jsem ti to už říkal.“

„Usedlost je opuštěná.“

„Působí bezútěšně. Asi také proto, že víme, kvůli čemu jste se odstěhovali.“

Sindri otevřel dveře. „Tak mi snad řekneš, až zase pojedeš do východních fjordů, ne?“

Tiše za sebou zavřel dveře, aniž čekal na odpověď.

Erlendur seděl za psacím stolem a upřeně hleděl na dveře. V

myšlenkách se přenesl na statek, kde se narodil a kde vyrostl. Dům na úpatí hor ještě pořád stojí. Přenocoval v něm pokaždé, když svůj domov z těžko pochopitelných důvodů navštívil. Možná proto, aby zase uslyšel hlasy z minulosti a připomněl si to, co mu kdysi patřilo a co miloval.

V tomto domě, který je teď bez života a bez ochrany vystaven větrům a bouřím, slyšel poprvé to neznámé, hrůzné slovo, které se mu vrylo hluboko do vědomí.

Vrah.

KAPITOLA 14

Dívka mu trochu připomínala Evu Lind, i když byla mladší a o něco boubelatější. Eva byla odjakživa jako tyčka.

Děvče mělo na sobě krátkou černou koženou bundu, pod ní tenké zelené tričko a zašpiněné vojenské kalhoty. Měla piercing na jednom obočí, černé rty a jedno oko černě orámované. Dělala ze sebe tvrďačku, seděla proti Erlendurovi s výrazem prozrazujícím vzdor a hluboce odmítavý postoj ke všemu, co je spojeno s policií. Elínborg seděla vedle Erlendura a její pohled na dívku zase prozrazoval, že by ji nejraději okamžitě vstrčila do pračky a stiskla START.

Starší sestru, která byla ve všem vzorem této teenagerky, už vyslechli. Ta si docela pěkně otvírala pusu, však už má také spoustu životních zkušeností a byla opakovaně odsouzena kvůli drogovým deliktům. Protože se nikdy nepodařilo přistihnout ji s větším množstvím drog, dostala vždy jen krátký podmíněný trest. Zdráhala se, jako obvykle, prozradit jména dealerů, pro něž pracovala, a když se jí ptali, jestli jí je jasné, co tím působí své sestře, že ji zatahuje do drogového prostředí, vysmála se jim do obličeje a prohlásila: “Go get a life.“

Erlendur se snažil mladší sestře vysvětlit, že je mu jedno, co prováděla ve škole. Že dealeři nepatří do jeho resortu, a že proto nebude mít z jeho strany potíže, ale že pokud neodpoví na jeho otázky, tak se postará o to, aby příští dva roky byla umístěna v mlékárně.

„Mlékárna? Co to jako je?“

„Odtamtud je mléko,“ řekla Elínborg.

„Nepiju mlíko,“ řekla dívka s očima dokořán, jako by to byla její záchrana.

Erlendur se na ni díval a přese všechno se nemohl ubránit úsměvu. Měl před sebou klasický příklad všeho, co může být v lidském životě deprimující: mladá dívka, která neznala nic jiného než zanedbávání a bídu. Pocházela z typické problémové rodiny a vyrostla bez sebemenší péče.

Děvče konec konců nemohlo za to, co se z něj stalo.

Velká sestra, její vzor a možná jedna z těch, kteří se o ni měli starat, ji přivedla k prodeji a samozřejmě i ke konzumaci drog. A to asi nebylo ještě to nejhorší. Od své dcery věděl, jak se splácejí dluhy, jak se pokoutně shání gram té věci a co člověk na sebe někdy musí naložit, aby si koupil opojení. Uměl si představit, jaký život toto mladé děvče vedlo.

Říkali jí Heddý a docela přesně odpovídala obrázku, jaký má policie o mladistvých dealerech na školách. Měla krátce před maturitou, bydlela v této čtvrti a tahala se s

dvacetiletými kluky, přáteli své velké sestry. Byla překupnice a ve škole se jim o ní už něco doneslo.

„Znala jsi Elíase? Toho chlapce, který byl zavražděn?“

zeptal se Erlendur.

Nacházeli se v místnosti pro výslechy. Dívku doprovázela zástupkyně Úřadu pro mládež. Její rodiče se nepodařilo zastihnout. Věděla, proč byla předvolána, žena z Úřadu pro mládež jí řekla, že se jedná jen o shromažďování informací kvůli vraždě.

„Ne,“ prohlásila Heddý, „neznala jsem ho. Nemám tušení, kdo ho zabil. Já jsem to každopádně nebyla.“

„Nikdo netvrdí, žes to byla ty,“ řekl Erlendur.

„Taky že jsem to nebyla.“

„Víš, jestli on…“ Erlendur váhal. Chtěl se zeptat, jestli ve škole docházelo ke konfliktům mezi jinými žáky, nebyl si však jist, zda tomu slovu bude rozumět. Proto začal znovu: „Víš, jestli měl ve škole nějaké zvláštní nepřátele?“

„Ne,“ odpověděla dívka. „Nevím vůbec nic. Nevím vůbec nic o tom Elíasovi. A taky nic neprodávám. To je blbost!“

„Pokoušela ses vnutit mu drogu?“ zeptala se Elínborg.

„Co je to za babu?“ vyhrkla dívka. „S babami jako ty se nebavím.“

Elínborg se usmála. „Prodala jsi mu drogu?“ zeptala se ještě jednou. „Doslechli jsme se, že nutíš mladší žáky k tomu, aby ti dávali peníze, a dokonce k tomu, aby od tebe

kupovali drogy. Pravděpodobně tě tvoje velká sestra naučila, jak se něco takového zaonačí, vždyť ta má zkušenosti v tom, jak dětem nahnat strach. Možná ty sama máš ze své velké sestry vítr, ale to je nám úplně jedno. Holka jako ty je nám ukradená.“

„Tedy, poslyš…“ ozvala se žena z Úřadu pro mládež.

„Slyšela jsi, co mně řekla,“ přerušila Elínborg výslech a obrátila se k úřednici, ženě okolo třicítky. „Na to jsi nereagovala, to jsi neotevřela pusu, tak ji neotvírej ani teď.

Chtěli bychom vědět, jestli měl Elías z tebe strach,“

pokračovala a opět se dívala na Heddý. „Jestli jsi ho pronásledovala a píchala do něj nožem. Je nám známo, že se bavíš tím, že šikanuješ mladší žáky, protože to je to jediné, co ses ve svém ubohém životě naučila. Napadla jsi Elíase?“

Heddý vyvalovala na Elínborg oči.

„Ne,“ řekla po delším mlčení. „Neměla jsem s ním společného lautr nic.“

„Znáš jeho bratra?“

„Nirana znám,“ řekla.

„Co myslíš tím znát?“ zeptal se Erlendur. Jste přátelé?“

„Nee,“ odpověděla, „nejsme přátelé, tihle rákosníci mně přijdou hnusní, držím si je od těla. Neměla jsem s ním nic do činění a nevím, kdo ho napadl.“

„A jak to, že znáš Nirana?“

Dívka se zašklebila a odhalila své velké řezáky, neúměrné k malým ústům a dětskému obličeji.

„To jsou přece oni, ti mezi sebou handlují,“ řekla. „Ti zatracení rákosníci, dealeři.“

Marin Briem spal, když Erlendur navečer přišel do nemocnice. Na oddělení paliativní medicíny byl klid. Někde hrálo rádio, vysílali zprávy o počasí. Teploty klesly pod minus deset stupňů a ostrý, suchý severní vítr dělal zimu ještě ledovější. Jen málokdo se vydal do té sibérie. Lidé zůstávali doma, rozsvítili světla a pustili topení. V televizi dávali španělské a italské filmy se sluncem, modrou oblohou, jižním teplem a výraznými barvami.

Erlendur stál několik minut u nemocniční postele a Marian otevřel oči. Ruka, která ležela na peřině, se malinko pozvedla. Erlendur chvíli váhal, pak ale přistoupil blíž, uchopil ruku a posadil se na okraj postele. Jak se ti vede?“

zeptal se.

Marian zavřel oči a zavrtěl velkou hlavou, jako by to už nehrálo žádnou roli. Nadešla hodina rozloučení, už nezbývalo mnoho času. Erlendur si všiml malého zrcátka na nočním stolku vedle postele a přemýšlel, co to tam dělá.

Marian Briem, pokud ví, nikdy nekladl důraz na zevnějšek.

„Ten případ… Postupujete?“

Erlendur pochopil, o čem má mluvit. Ještě i na smrtelné posteli myslel Marian Briem na nečerstvější výsledky vyšetřování. Unavené oči se dívaly na Erlendura. Četl v nich otázku, která jeho samého zaměstnávala ve dne v noci: Kdo

je schopen něčeho takového? Jak se něco takového může stát?

Erlendur referoval o průběhu vyšetřování. Marian Briem zavřel oči a naslouchal. Erlendur měl tak trochu výčitky svědomí, protože nepřišel na návštěvu z čirého soucitu. Na srdci mu ležela otázka, o níž věděl, že v aktech kriminální policie na ni odpověď nenajde. Erlendur postupoval velmi obezřele. Jemu samému pomáhalo procházet si případ pomalu a v klidu. Jednou během líčení událostí otevřel Marian oči a Erlendur si už myslel, že má přestat, ale pak přišlo znamení, aby pokračoval.

„Je tu věc, na kterou bych se tě rád zeptal,“ řekl Erlendur, když nakonec vyprávěl o Andrésovi. Vypadalo to, jako by Marian spal, oči zavřené, sotva slyšitelný dech.

Ruka v Erlendurově tlapě byla úplně bezvládná. Jako by Marianu Briemovi bylo jasné, že to od Erlendura není čistě zdvořilostní návštěva. Pootevřel oči na úzkou škvírku a rukou trošku stiskl Erlendurovu na znamení, ať pokračuje.

Je to kvůli Andrésovi,“ řekl Erlendur.

Marian stiskl pevněji.

„Vyprávěl nám o muži, kterého zná, a dal nám na srozuměnou, že se jedná o pedofila, nechtěl však vyrukovat s jeho jménem. Ublížil Andrésovi, když byl malé dítě. Víme jen, že teď žije v té čtvrti, kde došlo k vraždě, ale nemáme jméno ani popis. Jsem si téměř jist, že ho v naší kartotéce nenajdeme.

Andrés tvrdil, že na to je ten chlap příliš mazaný.

Napadlo mě, že ty bys nám třeba mohl pomoci. Momentálně nejsou ve vyšetřování žádné záchytné body a musíme jít za vším, co je podezřelé, to ti nemusím říkat. A jako vždy je třeba jednat rychle, v tomto případě asi víc než kdy předtím.

Myslel jsem, že bys nám možná pomohl vyhnout se zbytečným oklikám.“

Po Erlendurových slovech následovalo dlouhé mlčení.

Erlendur se domníval, že Marian Briem usnul. Jeho ruka byla zase bezvládná, na tváři se mu rozhostil klid.

„Andrés…?“ řekl Marian konečně a znělo to spíše jako zasténání nebo vzdech.

„Všechno jsem prověřil,“ řekl Erlendur. „Narodil se a vyrostl v Reykjavíku. Jestliže se něco takového přihodilo, pak s nejvyšší pravděpodobností tady v Reykjavíku. To ale nevíme, Andrés o tom mlčí.“

Marian nepromluvil. Erlendur se už obával, že je to beznadějné. Nečekal na nic určitého, chtěl se jen pokusit.

Věděl, co Marian Briem umí, znal jeho fenomenální paměť, tu schopnost zkombinovat ve vteřině nejnesourodější věci.

Možná, že zneužil situace, možná zašel příliš daleko.

Rozhodl se, že to nechá být. Marian by měl mít možnost zemřít v pokoji.

„…měl…“ zaslechl najednou a ruka opět stiskla pevněji.

Erlendur se domníval, že vidí pohrávat kolem jeho úst drobný úsměv. Napřed to pokládal za omyl, ale pak zjistil, že Marian Briem se doopravdy usmívá.

„…nevlastního otce…“ zasténal Marian.

Pak se všechno zase ztišilo.

„Erlendure,“ řekl Marian po delší době. Oči měl ještě zavřené, tvář se však zase zformovala do úsměvu. „Ano,“

řekl Erlendur. „Není… už není… čas…“ Já vím,“ řekl Erlendur. Já…“

Nevěděl, co má říct. Nevěděl, jak se rozloučit, nenacházel slova pro poslední rozloučení na této zemi. Co může říct? Marianova ruka stále spočívala v jeho. Erlendur se pokoušel najít správná slova, něco, o čem si myslel, že to Marian chce slyšet. Když ho nic nenapadalo, seděl mlčky na kraji postele a držel tu starou ruku, jejíž prsty s dlouhými nehty byly zažloutlé od nikotinu. „Čti… čti… mi…“ řekl Marian.

Marian napjal poslední síly. Erlendur se předklonil, aby mu lépe rozuměl. „Čti…“

Marian Briem sáhl bezmocně po zrcátku na nočním stolku. Erlendur natáhl ruku a podal je Marianovi.

Pak vytáhl ošuntělou knihu, kterou s sebou přinesl, otevřel ji na místě už mnohokrát nalistovaném a začal číst.

Po staletí bylo možné dostat se z Eskifjórduru do Fljótsdalshéradu jen přes vysoké hory za Eskifjórdurem.

Byla to stará jezdecká cesta, která vedla severně od řeky

přes horský hřbet Langihryggur podél Innri-Steinsá do Vinárdaluru s jeho mírnými svahy a přes suťovisko vzhůru podél Urdarklettur, kde opustila území patřící k Eskifjórduru. Severně odtud leží údolí Thverá mezi horami Andri a Hardskafi a ještě severněji se nacházejí Hólajjall a Selfjall. Uprostřed Eskifjórduru ležel dříve statek Bakkaselshjáleiga. Dnes je opuštěný, ale v polovině století tam žil sedlák Sveinn Erlendsson se svou ženou Áslaug Bergsdóttira dvěma syny ve věku osm a deset let. Sveinn měl pár ovcí…

Erlendur přestal číst. „Mariane!“ zašeptal.

V nemocničním pokoji zavládlo hluboké mlčení.

Zatímco se snášela zimní tma, měnilo se město ve zvlněné moře světel. Erlendur viděl svůj odraz v okně, které vedlo do nemocničního dvora. Velké okno bylo jako zastřená malba, zátiší s nimi dvěma v hodině smrti. Upřeně se do okna díval, až jeho vlastní tvář nabyla obrysů. Z obrazu se stal refrén jedné básně, na kterou se rozpomněl: … jsem to já, kdo ještě žije, nebo jsem ten, který zemřel?

Erlendur se vzpamatoval, když na zem spadlo zrcátko a rozbilo se. Sáhl po bezvládné ruce, aby nahmatal puls.

Marian Briem odešel z tohoto světa.

KAPITOLA 15

Erlendur zaparkoval svůj Ford Falcon na parkovišti před blokem, kde bydlel. Ještě chvíli nechal motor běžet, než ho vypnul. Navzdory svému stáří vůz bezvadně šlapal a na volnoběh si spokojeně předl. Erlendur byl svým autem tak nadšený, že si někdy, když mu to čas dovolil, vyjel z města.

To nikdy předtím nedělal. Jednou na takovou vyjížďku pozval také Mariana Briema. Jeli k jezeru Kleifarvatn.

Cestou Mariana informoval o vyřešení tehdy aktuálního případu. Stará kostra nalezená na dně jezera souvisela se skupinou islandských studentů v NDR. Marian Briem se o tento případ živě zajímal. Erlendur cítil, že se o bývalého šéfa musí postarat. Věděl, že nemá žádnou rodinu. Když se přiblížila hodina smrti, věděl, že nemá nikoho kromě něj.

Když na to pomyslel, protáhl obličej a přejel rukou po štíhlém volantu barvy slonové kosti. Už nikdy se nesetká s Marianem Briemem, zbývají už jen vzpomínky, a ty jsou velmi smíšené. Myslel na dobu, která mu na zemi ještě zbývá. Nebude trvat dlouho, než nastoupí nová generace a vezme budoucnost do svých rukou. Jeho čas uplynul, aniž si toho všiml, neboť neměl jinou životní náplň než svou práci.

Než mrkne, bude ležet v nemocnici jako Marian Briem a dívat se smrti do očí.

Erlendurovi potvrdili, že není nikdo, kdo by se postaral o další kroky. Mluvil o tom se zdravotní sestrou, protože Marian Briem ho prosil, aby vyřídil pohřeb.

Cestou domů z nemocnice se Erlendur ještě zastavil u Sunee. Byl u ní její bratr, ale také Gudný, tlumočnice, která se ovšem právě loučila, když Erlendur dorazil. Nabídla mu, aby zůstal, což s díky přijal.

„Přicházíš z nějakého konkrétního důvodu?“ zeptala se Gudný. Je něco nového?“

„Ne, ještě ne,“ řekl Erlendur a Gudný to přetlumočila Sunee.

„Nechce mi teď náhodou říct, kde Niran vězí?“ zeptal se.

Gudný mluvila se Sunee, která zavrtěla hlavou a odhodlaně se podívala na Erlendura.

„Sunee si myslí, že je v dobrém úkrytu. A ráda by věděla, kdy bude vydána Elíasova mrtvola.“

„Velmi brzy,“ odpověděl Erlendur. „Ta záležitost se vyřizuje přednostně a jeho tělesné ostatky vydáme, jakmile bude po pitvě.“

Erlendur se posadil do křesla pod žlutým drakem. V

bytě byl nyní mnohem větší klid než dřív. Sourozenci seděli bok po boku na pohovce a kouřili. Erlendur si nevybavoval,

že Sunee kouří. Vypadala špatně. Tmavé kruhy pod očima jasně svědčily o jejích obavách a zármutku.

Jak se ti líbí v těchto nových končinách?“ zeptal se Erlendur.

„Dá se tu dobře žít. Tato čtvrť je velmi klidná,“

překládala Gudný.

„Seznámila ses s nějakými lidmi v bližším okolí, třeba tady v domě?“

„Trošku.“

„Mělas problémy s tím, že jsi z Thajska? Pocítila jsi nevraživost vůči cizincům?“

„Někdy trochu, když si vyjdu.“

„A tvoji chlapci?“

„Elías si nikdy nestěžoval, ale byl jeden učitel, kterého neměl rád.“

„Kjartan?“

„Ano.“

„Proč ho neměl rád?“

„Škola ho bavila, ale ne když vyučoval Kjartan.“

„A Niran?“

„Chce zase domů.“

„Do Thajska?“

„Ano, ale já bych ho chtěla mít u sebe. Pro něj bylo těžké si zvyknout, ale chtěla jsem ho mít u sebe.“

„Ódinna to nepotěšilo, když se o Niranovi dozvěděl, až když jste byli dlouho svoji.“

„Ne.“

„Byl to důvod k rozvodu?“

Sunee pozorně poslouchala, než Gudný přeložila otázku. Pak se podívala na Erlendura.

„Možná.“ Řekla. „Možná to byl jeden z důvodů. Ti dva si od počátku nerozuměli.“

„Rád bych se dozvěděl něco o tvém příteli,“ řekl Erlendur. „Můžeš mi o něm něco říct? Zapříčinil také on tvůj rozchod s Ódinnem?“

„Ne,“ prohlásila Sunee. „Mezi mnou a Ódinnem bylo všechno passé, když jsem ho poznala.“

„Kdo je to?“

„Můj dobrý přítel.“

„Proč o něm nechceš nic říct?“

Sunee neodpovídala.

„Je to snad proto, že on to nechce?“

Sunee dál mlčela.

„Je pro něj ten vztah trapný?“

Sunee na něj pohlédla, jako by chtěla něco říct, ale nechala to být. „Je Niran u něho?“

„Neptej se mě na něho. Nemá s tou věcí nic společného.“

„Pro nás je velmi důležité mluvit s Niranem,“ řekl Erlendur. „Ne proto, že bychom si mysleli, že se provinil, ale podle našeho názoru ví něco, co by nám pomohlo postoupit dál. Třeba si to necháš do zítřka projít hlavou?“

Gudný to přetlumočila Sunee, ta ovšem na návrh nepřistoupila.

„Nechybí ti Thajsko?“ zeptal se Erlendur.

„Od Elíasova narození jsem tam byla třikrát,“ řekla Sunee. „Moji příbuzní přijedou na pohřeb. Bude dobré se s nimi sejít, ale Thajsko nepostrádám.“

„Chceš tedy Elíase nechat pochovat tady?“

„Samozřejmě.“

Sunee chvíli mlčela. „Chtěla bych tu žít a mít klid,“

prohlásila potom. „Přišla jsem sem v naději na lepší život a domnívala jsem se, že jsem ho našla. Než jsem přišla, nevěděla jsem o Islandu nic, jen to, že existuje. Stal se však pro mne zemí snů. A pak přišla tady ta hrůza. Možná se vrátím domů společně s Niranem. Možná sem nepatříme.“

„Z jednoho, ovšem velmi nespolehlivého pramene jsme se dozvěděli, že Niran se stýká s chlapci, kteří mají co dělat s drogami.“

„To je vyloučeno.“

„Víš, kdo to je vymahač peněz?“

Sunee přisvědčila.

„Měl Niran problémy s takovým typem lidí?“

„Ne,“ překládala Gudný. „Niran nikdy neměl nic společného s drogami. Kdo něco takového říká, lže.“

Erlendur vypnul motor a vystoupil do třeskuté zimy.

Přitáhl si kabát víc k tělu a kráčel pomalu ke vchodu do

obytného domu. Vešel do svého bytu a rozsvítil. Měsíc, který by se procházel kolem oken, nesvítil, obloha byla zatažená a vítr skučel kolem domu.

Nevěděl, jak dlouho seděl a myslel na Mariana Briema, když najednou někdo zaklepal na dveře. Pravděpodobně usnul, ale jistý si nebyl. Vstal a otevřel dveře. Z temné chodby se vynořila postava a pozdravila ho. Byla to Eva Lind.

Erlendur byl překvapen. Svou dceru dlouho neviděl.

Jejich vztah byl drahnou dobu tak špatný, že dokonce počítal s tím, že už se nikdy neshledají. Dopracoval se k rozhodnutí, že za ní nebude neustále slídit, tahat ji z kdovíjakých feťáckých kvartýrů, zasahovat, když se její jméno objeví v policejních zprávách. Zanechal pokusů vzít ji k sobě domů, starat se o ni nebo ji přimět k odvykací kúře. Nic z toho nepřineslo užitek, dosáhl vždycky pravého opaku. Čím déle byli od sebe, tím víc se jejich vztah zhoršoval. Eva Lind trpěla po prodělaném potratu těžkými depresemi, on však pro ni nemohl nic udělat. Jeho dobře míněné pokusy měly i za této situace naprosto opačný účinek. Eva si vše vyložila jako arogantní chování a vměšování. Nakonec se aspoň postaral o to, aby se podrobila odvykací kúře. Když se nedostavil výsledek, vzdal to. Znal podobné případy ze své praxe. Mnoho rodičů nakonec vzdalo boj o své drogově závislé děti, které klesaly hlouběji a hlouběji, aniž přišly k rozumu nebo projevily sebemenší vůli ke spolupráci.

Rozhodl se, že ji nechá úplně v klidu, a ona se podle toho chovala. Uvědomoval si, že se svou dcerou se stýká už jen docela zřídka. Sotva ji znal, protože byla stále pod vlivem drog, které ji proměňovaly v jiného člověka. Byl to beznadějný boj. Ten jed, to nebyla Eva Lind. To věděl, i když ona sama nikdy neklesla tak hluboko, aby to použila na omluvu svého počínání. Ten jed byla jedna podoba Evy Lind, ale existovala i jiná Eva. Většinou bylo těžké udržet je od sebe, ale bylo to možné. To mu bylo naprosto jasné, třebaže samo o sobě to nepřinášelo útěchu.

„Můžu dovnitř?“ zeptala se Eva Lind.

Z toho, že ji vidí, měl větší radost, než si byl ochoten přiznat. Už na sobě neměla tu ošklivou černou koženou bundu, ale dlouhý kabát načervenalé barvy. Vlasy měla čisté, svázané do ohonu, byla skoro nenamalovaná a neviděl na ní žádný piercing. Její rty nebyly černé, ale bledé. Zpod kabátu vykukoval tlustý zelený pulovr, džíny a černé kožené holínky ke kolenům.

„Samozřejmě,“ řekl a podržel jí dveře. „U tebe je vždycky strašná tma,“ řekla, když zamířila do obýváku.

Zavřel dveře bytu a šel za ní. Odsunula stranou komínek novin na pohovce, posadila se, vytáhla krabičku cigaret a nabídla mu. Pokynul jí rukou, že klidně může kouřit, ale sám si nevzal.

„Co je u tebe nového?“ zeptal se a posadil se do svého křesla. Jako by se nic nezměnilo, jako by se vystěhovala teprve předevčírem a teď se přišla na skok podívat.

“Same old, “odpověděla Eva Lind.

“Same old, co máš proti islandštině?“ zeptal se.

„U tebe se taky nic nezměnilo, nebo snad ano?“ Eva se rozhlížela, viděla regály knih a stohy knih. V kuchyni stály u stolu dvě židle, na sporáku hrnec a kávová konvice.

„A co ty? Ty se měníš?“

Eva Lind pokrčila rameny a neodpovídala. Třeba s ním nechtěla mluvit o sobě. Takové hovory končívaly většinou hádkou a bývaly únavné. Nechtěl jí ublížit a vyptávat se jí, kde celou dobu byla nebo v jakém byla rozpoložení.

Nejednou mu vysvětlila, že to, co ona provádí, se ho netýká.

Že se ho nikdy nic netýkalo a že je to jeho vina.

„Sindri se zastavil u mě v kanceláři,“ řekl a prohlížel si obličej své dcery. Často mu připomínala jeho matku, oči a tvář měla po ní.

„Mluvila jsem s ním zhruba před týdnem,“ řekla.

„Pracuje v Kópavogur a prodává stavební dříví nebo tak něco. O čem jste mluvili?“

„Nic zvláštního jsme neprobírali,“ pravil Erlendur. „Šel na setkání anonymních alkoholiků.“

„Mluvili jsme o tobě.“

„O mně?“

„To děláme vždycky, když se sejdeme. Říkal, že je s tebou v kontaktu.“

„Někdy zavolá a někdy přijde i na návštěvu. Jak to, že mluvíte o mně? Co je tu k mluvení?“

„Jen tak,“ řekla Eva. Jaký jsi podivín. A jsi taky náš otec, takže na tom není nic zvláštního, když mluvíme o tobě.

Sindri o tobě nemluví špatně, líp, než jsem si myslela.“

„Sindri je v pořádku,“ prohlásil Erlendur. „Koneckonců si sám vydělává na živobytí.“

Neměl v úmyslu jí něco vyčítat ani nechtěl dělat narážky, prostě mu to ujelo. Viděl, že se to Evy dotklo. Ani nevěděl, jestli má práci nebo ne.

„Nepřišla jsem se s tebou hádat,“ řekla.

„Ne, já vím. Vždyť taky nemá smysl se s tebou hádat, o tom jsme se vždycky přesvědčili. To by člověk mohl se stejným výsledkem vyjít ven a řvát do větru. Nemám tušení, co děláš, nebo kde jsi celou dobu byla, a to je dobře. Netýká se mě to, v tom máš pravdu. Nic se mě netýká. Chceš kávu?“

„Okay,“ řekla Eva.

Uhasila cigaretu a hned si vzala z krabičky další, ale ještě ji nezapálila. Erlendur šel do kuchyně, postavil na kávu a voda začala brzy chrochtavě překapávat do konvice. Našel balíček keksů, ale protože byly víc než měsíc prošlé, putovaly do odpadkového koše. Do obývacího pokoje se vrátil se dvěma velkými kávovými hrnky v ruce.

„Jak pokračuješ s vyšetřováním?“

„Minimálně,“ odpověděl.

„Víte, co se tam stalo?“

„Ne,“ řekl Erlendur. Je možné, že poblíž školy se prodávají drogy, možná dokonce přímo ve škole,“ dodal a uvedl jména obou sester, Eva je však neznala. Věděla, že se na školních dvorech distribuují drogy, sama to před několika lety také dělala.

Erlendur přinesl z kuchyně konvici, nalil kávu a poté se posadil zpět do svého křesla. Zatímco pili kávu, pozoroval svou dceru důkladněji. Zdálo se mu, že vypadá starší, od té doby, co ji naposledy viděl, starší a možná i zralejší. Až po chvíli pochopil, co se stalo. Eva už nebyla ta drzá uličnice, která proti němu neustále rebelovala a utrhovala se, kdy se jí zachtělo. V tom kabátě působila spíš jako mladá žena.

Pubertální nevraživost, kterou tak dlouho dávala najevo, zmizela.

„Se Sindrim jsme také hodně mluvili o tvém bratrovi, který zemřel,“ řekla Eva, zatímco si zapalovala další cigaretu.

Řekla to tak nenucené, jako by se jednalo o libovolné hlášení v novinách. V Erlendurovi na okamžik vzplála zlost na dceru. Co se do toho míchá! Od smrti jeho bratra uplynul celý lidský věk, ale vzpomínka na ni ho stále ještě drásala.

Nikdy předtím s nikým o svém bratrovi nemluvil, až Eva z

něj jednou vytáhla podrobnosti. Někdy toho litoval, činilo ho to zranitelným.

„Co jste o něm říkali?“

„Sindri mi vyprávěl, jak se o té příhodě dozvěděl, když pracoval ve východních fjordech. Lidé si dobře pamatovali na tebe a tvého bratra, na babičku a dědu, o kterých jsme my dva nikdy v životě nic neslyšeli.“

Sindri o tom Erlendurovi vyprávěl, když se u něj jednoho dne znenadání objevil, poté co se vrátil do Reykjavíku. Řekl mu, co se dozvěděl o něm, jeho bratrovi, jeho otci a o té osudné noci v horách, kdy je z čistého nebe přepadla bouře.

„Mluvili jsme o tom, co Sindri slyšel,“ řekla Eva Lind.

„Co slyšel,“ opakoval Erlendur. „Proč vy dva mluvíte o…“

„Možná proto jsem měla ten sen,“ vpadla mu Eva do řeči. „Protože jsme o něm mluvili, o tvém bratrovi.“

„Co se ti zdálo?“

„Víš, že někteří lidé si sny zapisují? To nedělám, ale jedna moje přítelkyně si zaznamenává všechno, co se jí zdá.

Já beztoho nikdy nemám sny nebo si na ně nemůžu vzpomenout. Někdo mi říkal, že sníme všichni, ale jen někteří své sny pamatují.“

“Si své sny pamatují,“ opravil ji Erlendur. „O čem vy dva spolu mluvíte?“

„Jak se jmenoval tvůj bratr?“ zeptala se Eva, aniž reagovala na jeho otázku.

„Jmenoval se Bergur,“ řekl Erlendur. „Můj bratr se jmenoval Bergur. Co slyšel Sindri ve východních fjordech?“

„Copak ho nemohli najít?“ zeptala se Eva.

„Udělali všechno, nevynechali žádný pokus,“ řekl Erlendur. „Hledali nás zachránci, lidé z okolí, všichni, kteří měli ruce a nohy. Mě našli. V bouři jsme se jeden druhému ztratili z dohledu. Bratr nebyl nikdy nalezen.“

„Ano, ale myslím, že později by ho přece museli najít, ne?“ řekla Eva stejně zarputile, jako to dříve tvrdila jeho matka. „Nějaké pozůstatky, kosti?“

Erlendur příliš dobře věděl, o čem Eva mluví, i když na sobě nedal nic znát. Sindri o tom pravděpodobně slyšel ve východních fjordech, kde se stále ještě vyprávělo o dvou chlapcích, kteří byli před mnoha lety se svým otcem překvapeni sněhovou bouří a zabloudili. K Erlendurovi dolehly různé spekulace, ještě než se s rodiči přestěhovali do Reykjavíku. Teď seděl naproti své dceři, která o té věci věděla jen to málo, co jí vyprávěl Erlendur, a chtěla mluvit o tom, kde zůstal jeho bratr a co se o tom povídá. Po celé té dlouhé době se u něj najednou zjeví, aby s ním mluvila o jeho bratrovi, o vzpomínkách, které ho trápí od jeho deseti let.

„Nemusí se najít,“ řekl Erlendur. „Máš něco proti tomu, abychom se bavili něčem jiném?“

„Proč o tom nechceš mluvit? Proč je to pro tebe tak těžké?“

„Proto jsi přišla? Abys mi řekla, co se ti zdálo?“

„Proč nebyl nikdy nalezen?“ zeptala se Eva.

Nechápal tu tvrdohlavost své dcery. Vyhýbal se přílišnému přemýšlení o té věci. Tehdy vzbudilo pozornost, že ostatky jeho bratra se nikdy nenašly, ani čepice, šála nebo rukavice. Nic. Lidé spekulovali proč.

„Nechci o tom mluvit,“ řekl. „Možná někdy později.

Povídej mi raději něco o sobě. Dlouho jsme se neviděli. Co jsi všechno dělala?“

„Byl jsi u toho,“ vrtala Eva dál a nepovolila. „Byl jsi v tom snu. Ještě nikdy se mi nic nezdálo tak jasně. O tobě se mi nezdálo od doby, kdy jsem byla malá a ani jsem nevěděla, jak vypadáš.“

Erlendur mlčel. Jeho matka se snažila mu vštípit, že sny je třeba brát vážně, ale on se vždycky vzpíral a nepřistoupil na to. Až v posledních letech se jeho postoj poněkud změnil.

Nyní se v něm ovšem probudila zvědavost. Eva tvrdila, že se jí nikdy nic nezdá nebo že si sny nepamatuje, a totéž říkala jeho matka. Matce se začaly zdát sny, když jí bylo přes třicet let. Sny o úmrtí, narození, nepředvídaných hostech a jiných věcech, což se pozoruhodně často vyplnilo.

Smrt svého syna však nepředvídala a po smrti se jí jen jedinkrát zjevil ve snu, který pak Erlendurovi vyprávěla: Bylo léto, chlapec stál v domovních dveřích a opíral se o

veřeje. Byl obrácen k matce zády, takže viděla jen jeho obrysy. Tak uběhla dlouhá doba. A jakkoliv se mu pokoušela přiblížit, nepodařilo se jí to. Měla pocit, že se po něm napřahuje, ale on jako by ji nevnímal. Pak se napřímil, sklonil hlavu a zavrtal ruce do kapes u kalhot, jak to měl někdy ve zvyku, vyšel do slunce… a zmizel. To se jí zdálo šest let po neštěstí, když už byli přestěhovaní do Reykjavíku.

Erlendurovi se o bratrovi nikdy nezdálo a navíc si sny jen málokdy pamatoval. Stávalo se ovšem, že se příliš intenzivně vmyslel do toho či onoho případu. To mu pak v noci přivolalo špatné sny, i když ráno už přesně nevěděl, co se mu zdálo. Potřeboval víc času na zpracování skutečnosti, že Eva po tak dlouhé době přišla za ním, aby mu pověděla o svém snu, který se týkal jich obou.

„O čem se ti zdálo, Evo?“ zeptal se váhavě. „Co se stalo v tvém snu?“

„Řekni mi napřed, jak zemřel.“

„To už víš,“ řekl Erlendur. „Umrzl nahoře v horách, když se náhle zhoršilo počasí. Přepadla nás vražedná sněhová vichřice a zapadli jsme do sněhu.“

„A proč ho nikdy nenašli?“

„Kam tím míříš, Evo?“

„Neřekls mi všechno, že ne?“

„Co všechno?“

„Sindri mi řekl, jak se to mohlo stát.“

„Proč o tom lidé ve východních fjordech stále ještě mluví?“ řekl Erlendur. „Co si myslí, že vědí?“

„V mém snu totiž neumrzl, a to se docela přesně hodí k tomu, co říkal Sindri.“

„Přestala bys o tom, prosím tě, mluvit?“ řekl Erlendur.

„Skončeme to. Nechci o tom mluvit, ne teď. Později, Evo, to ti slibuju.“

„Ale…“

„Musíš přece cítit, že bych o tom nerad mluvil!“ řekl.

„Možná bude nejlepší, když teď půjdeš. Já… já mám teď práce až po uši a dnes byl náročný den. Promluvíme si o tom později.“

Vstal. Eva na něj mlčky zírala, nechápala jeho reakci.

Zdálo se, že to neštěstí jejím otcem otřásalo stejně silně jako tenkrát, jako by se mu za celé ty roky nepodařilo se s tím vyrovnat.

„Nechceš to slyšet?“

„Ne teď.“

„Dobrá,“ řekla a vstala.

„Pozdravuj ode mne Sindriho, až ho uvidíš;“ řekl Erlendur a uhladil si vlasy. „Vyřídím,“ odpověděla Eva.

„Ráda jsem tě viděla,“ řekla v rozpacích. „Já tebe také.“

Když odešla, stál dlouho před regály s knihami, jakoby přenesen do jiného světa. Eva měla zvláštní schopnost dotknout se jeho bolavých míst, to nikdo jiný nedokázal.

Ještě nebyl odhodlán zabývat se spekulacemi o zmizení

svého bratra. Slíbil Evě, že někdy jí poví celý příběh, ale k tomu se zatím nedopracoval. Nemůže jednoduše vpadnout do jeho života a žádat odpovědi, když se jí to hodí do krámu.

Kniha, z níž předčítal Marianu Briemovi, ležela na stole v obývacím pokoji. Vzal ji do ruky. Psalo se v ní o katastrofách a neblahých osudech v islandských pustinách, stejně jako v tolika jiných knihách, jež vlastnil. Tato byla zvláštní tím, že jedna její pasáž pojednávala o něčem, co se přihodilo před mnoha lety, když se otec a jeho dva synové ocitli v strašlivé sněhové vichřici.

Erlendur knihu na tom místě otevřel, jako už mnohokrát předtím. Jednotlivá dobová svědectví, uvedená v knize, měla různou délku, ale podobnou strukturu. Nejprve nadpis, pak podnadpis nebo jméno hodnověrné osoby. Zpráva začínala obvykle

popisem

místních

poměrů,

následovala

převyprávěná událost a na konci byla uvedena shrnující závěrečná poznámka. Tuto zprávu četl mnohokrát v životě, častěji než jiné, a uměl ji zpaměti slovo od slova. Byla psána věcným a neosobním stylem, přestože se jednalo o osamělou smrt osmiletého chlapce. O rozvráceném nitru těch, kteří přežili, tu nebyla řeč. To nedal na papír nikdo.

Vzhlédl od knihy a myslel na to, co chtěl Marianovi říct, ale co nedokázal přenést přes rty. Věděl, že teď už to nehraje roli. Neměl ve zvyku říkat něco, co se k němu nehodí, to se mu vždycky příčilo. Byl by jen rád řekl slova, která mu přišla na mysl v hodině smrti, kdy byl svědkem, jak se tento

osamělý člověk vydal na poslední cestu. Děkuji ti za ochranu.

KAPITOLA 16

Policie se soustředila na pátrání po Niranovi, který beze stopy zmizel a dosud nebyl nalezen. S pomocí zaměstnanců školy shromažďovala informace o jeho přátelích, chlapcích, které znal a s kterými se často scházel. Paralelně s tím se rozběhlo pátrání po jiné osobě, o němž věděl jen Erlendur.

Opíralo se o vzpomínku Mariana Briema na Andrésova nevlastního otce. Erlendur nechtěl, aby se to roztroubilo, protože bylo dost dobře možné, že Andrés jim něco nalhal.

Nebylo by to poprvé.

Zpráva o tom, že Sunee, matka oběti vraždy, dopravila svého staršího syna do bezpečí, vzbudila jistou pozornost v médiích a u veřejnosti. Kriminální policii bylo vytýkáno diletantské počínání. Nechala uniknout korunního svědka nebo, což bylo ještě horší, ho vlastní neschopností podnítila k útěku. Když pak ještě vyvstalo podezření, že se kriminální policie snažila tuto informaci ututlat, stejně jako mnoho jiného, co souviselo s vyšetřováním případu, rozproudila se v médiích urputná diskuse o povinnosti policie informovat občany a nedostatku vůle ke spolupráci.

Erlendur měl vyslovenou averzi k seznamování reportérů a novinářů se stavem vyšetřování, jak se tomu tak

hezky říkalo. Už dlouhou dobu neústupně trval na svém názoru, že do vyšetřování kriminální policie médiím nic není, a že když kriminálka musí neustále informovat o nejnovější situaci, je to na újmu úspěšného vyřešení případu.

Sigurdur Óli však jeho názor naprosto nesdílel. Pokládal za samozřejmé předávat informace, pokud to neohrozí zájmy vyšetřování.

„Zájmy vyšetřování?“ tázal se Erlendur. „Kdo vymýšlí takové nepatřičné výrazy? Ti lidé mi můžou vlézt na záda!

Neměli bychom předávat žádné informace, dokud nebudeme sami vědět, co se stalo. To je úplně k ničemu.“

Seděli ve třech v jeho kanceláři. Odpoledne bylo vyhrazeno tiskové konferenci, aby se vyhovělo médiím, Erlendur však odmítl se tam ukázat, což vedlo ke sporům mezi ním a jeho nadřízenými. Nakonec se dohodli na tom, že spolu s policejním prezidentem vystoupí Sigurdur Óli jako mluvčí kriminální policie a kontaktní osoba pro styk s médii. Erlendur pokládal za idiotské marnit s něčím takovým sílu a čas.

Den předtím mluvil Erlendur ještě jednou s Ódinnem, Elíasovým otcem, poté co Niran zmizel a Sunee se zdráhala vyzradit jeho úkryt. Erlendur za ním zajel do jeho bytu na Snorrabraut. Ódinn si vzal několik dní volna. Bylo zjevné, že v noci dobře nespal, působil neupraveně a zdálo se, že je špatně naladěn.

Protože Suneeina bývalá tchyně Sigrídur si rovněž vzala volno, zastihl ji Sigurdur Óli také doma. Prohlásila, že se vypravila za Sunee, když uslyšela tu zprávu. Nechápe prý, co se to děje. Nabídla Sunee, že zůstane přes noc u ní v bytě, Sunee to však odmítla. Sigrídur řekla, že neví nic o tom, co Sunee podnikla, a že nemá ponětí, co je s Niranem. Snažila se vžít do Suneeiny situace, aby pochopila její panickou reakci. Když Sigurdur Óli naznačil, že Sunee možná i něco skrývá, připadlo Sigrídur, že si to vycucal z prstu.

Předpokládala, že Sunee chce svého syna chránit.

Vyšetřovatelé pokládali za pravděpodobné, že Sunee se obrátila na někoho z thajského společenství v Reykjavíku.

Elínborg se dlouho bavila s jejím bratrem Virotem.

Nevěděla, jestli lže, když tvrdil, že nic neví. Dělal si velkou starost o sestru a Nirana a kritizoval policii, že něco takového dopustila. Elínborg s ním rozprávěla bez tlumočnice a zjistila, že jeho islandština není o nic lepší než islandština jeho sestry. Elínborg se na Nirana ptala mnohokrát, ale Virote trval na své výpovědi.

„Nevím, proč mi nechceš říct, kde Niran je,“ řekla Elínborg. „Přesto musíš pochopit, že je pro něj nejlepší, když vyjde z úkrytu.“ „Já nevědět o Niranovi,“ prohlásil Virote. „Sunee mi neříct.“

„Proto nám musíš pomoci,“ řekla Elínborg.

„Já nevědět.“

„Proč to Sunee udělala?“

Já nevědět, co ona dělat. Mít strach, strach o Nirana.“

„Kvůli čemu?“

„Já vůbec nevědět.“

Bratr zůstával u svého tvrzení a Elínborg to nakonec vzdala.

„Musíme Nirana najít a povědět mu, že nám může důvěřovat,“ řekl Erlendur. „To přece Sunee musí pochopit.“

„Vždyť se ani nemůže ukrývat dlouho, Sunee bude určitě chtít, aby byl na Elíasově pohřbu, nic jiného snad ani nepřipadá v úvahu,“ dávala Elínborg na zváženou.

„Mohla by se však také pokusit dopomoci chlapci k útěku,“ řekl Sigurdur Óli. „Tento podivný šachový tah posouvá Nirana do ohniska vyšetřování, které se zaměří na to, co by mohl vědět a co udělal. To nesmíme opomenout.“

„Neumím si představit, že by něco udělal svému bratrovi,“ řekla Elínborg. „To se mi nezdá pravděpodobné.

Je dost možné, že něco ví a má strach, ale přímo s tou událostí nemá podle mého názoru nic společného.“

„Ach, kdybychom se tak mohli spolehnout jen na to, co ty si umíš představit, Elínborg,“ řekl Sigurdur Óli. „Nebyl by pak svět honky-dory?“

„Co to pořád máš s tím zatraceným honky-dory?“

Sigurdur Óli se usmíval.

„Sunee dostala zprávu, že ještě není stanoveno, kdy bude Elíasova mrtvola vydána k pohřbu,“ řekl Erlendur.

„Mohla by tím získat čas.“

„Ale čas k čemu?“

„Čeká na to, že vyřešíme případ?“ pravil Sigurdur Óli.

„Jakkoli to zvládnout chceme.“

„Ve škole, respektive v jejich čtvrti došlo k drobnějším xenofobním incidentům,“ řekl Erlendur, „a Niran se na nich nějakým způsobem podílel. Elías s tím nemusel mít nic společného, vždycky u toho byl jen Niran. Když je Elías přepaden, Niran zmizí, lépe řečeno nepřijde domů. Když se konečně ocitne doma, je očividně v těžkém šoku. Možná viděl, co se stalo, třeba o tom ale jen slyšel. Když jsem ho našel mezi popelnicemi, kde se schovával a hledal bezpečí, byl v šoku. Niran své matce řekl, co ví, a ona na to reagovala tak, že ho ukryla. Jaký závěr z toho vyvodíme?“

„Vědí, co se událo,“ řekl Sigurdur Óli. „Niran to ví a řekl to své matce.“

Erlendur se podíval na Elínborg.

„Něco se stalo, když Niran zůstal s matkou sám,“ řekla.

„Víc nevíme, všechno ostatní je spekulace. Vůbec tomu nemusí být tak, že všechno vědí. Sunee právě ztratila syna a nechce ztratit ještě druhého.“

„A jaký máš názor na to, co vypověděla naše malá feťačka, že Niran a jeho kamarádi obchodují s drogami?“

„Té dívce přece nemůžeme věřit ani slovo,“ řekla Elínborg.

„Je možné, že Sunee se u nás už necítí v bezpečí,“

předložil Erlendur k úvaze, „v naší islandské společnosti.

Mohlo by to být vysvětlení, proč ukrývá syna? Nemáme ponětí o tom, jak se přistěhovalcům v naší zemi vede.

Nemáme ponětí, co to znamená, opustit svou vlast, najednou žít tady, založit rodinu a muset fungovat v naší společnosti, když člověk pochází z jiného konce zeměkoule. Určitě to není jednoduché a našinec se do této situace těžko dokáže vcítit. Dalo by se říci, že rasistické předsudky tu sice nejsou na denním pořádku, ale dobře víme, že ne všichni s takovým vývojem souhlasí.“

„Průzkumy mínění ukazují, že většina mladých Islanďanů si myslí, že příliv cizinců už nemá pokračovat,“

namítl Sigurdur Óli. „To dokazuje, že mladí lidé nejsou multikulturní společností zrovna nadšeni.“

„Jsme pro to, aby sem cizinci přišli a vykonávali špinavé a těžké práce na stavbě elektráren, při zpracování ryb, na různých místech jako čističi, dokud bude pracovních sil zapotřebí, ale pak ať zase zmizí,“ řekla Elínborg.

„Mnohokrát děkujeme za vaši pomoc, ale už se nevracejte!

Proboha, jen žádná integrace! Pokud přesto chtějí bezpodmínečně zůstat, ať se nám laskavě vyhnou. Stejně jako Američané na základně, ti jsou také vždycky oploceni.

Nebylo dokonce ve smlouvách, že na Islandu nesmějí být umisťováni žádní černoši? Myslím, že je to stále dost rozšířené mínění, že cizince je nejlépe držet v ghettu.“

„Není vyloučeno, že cizinci si sami staví plot,“ řekl Sigurdur Óli. „Rozhodně nejde o opatření jen z jedné strany;

myslím, že takový pohled celou věc zjednodušuje. Stejně tak máme příklady přistěhovalců, kteří se nechtějí začlenit; uzavírají sňatky mezi sebou a tak podobně. Chtějí žít jen ve své komunitě a straní se společnosti.“

„Nejlépe to podle mého mínění vyšlo v západních fjordech,“ řekla Elínborg. „Tam žijí na relativně malém území lidé mnoha národností, pokud vím, z několika desítek zemí a tam respektují jiné kultury a jiný původ lidí, kteří si na Islandu chtějí vybudovat zajištěnou existenci.“

„Podle mého mínění, pokud mohu pokračovat,“ řekl Erlendur, „se stalo toto: Sunee hledala ochranu u svých lidí.

Nevěří nám a Nirana zavedla na místo, o němž si myslí, že je bezpečnější. Myslím, že na to bychom měli naše pátrání zaměřit. Hledá ochranu u lidí, jimž věří, a to jsou její vlastní lidé.“

Elínborg souhlasně přikývla.

„To nezní nepravděpodobně,“ řekla. „Netočí se to tedy nutně kolem toho, co Niran ví nebo co udělal.“

„To se uvidí,“ řekl Erlendur.

Kolem poledne obdrželi ze školy seznam chlapců, o kterých se mělo za to, že se s Elíasem nejvíc stýkali, ve škole i ve volném čase. Seznam dostali do rukou Sigurdur Óli a Elínborg a vydali se za nimi. Byla na něm čtyři jména, všechno chlapci z přistěhovaleckých rodin. Jeden byl thajského původu, dva pocházeli z Filipín, jeden z

Vietnamu. Kromě thajského chlapce se všichni narodili v Asii, a když se dostali na Island, bylo jim víc než deset let.

Měli v islandské společnosti problémy s integrací.

Erlendur strávil zbytek dopoledne přípravami pohřbu Mariana Briema. Spojil se telefonicky s pohřební službou.

Stanovili den pohřbu. Pak zformuloval úmrtní oznámení do novin. Nepočítal s tím, že by na pohřeb přišlo mnoho lidí, proto zavrhl myšlenku na pohřební hostinu. Marian zanechal pokyny, jak má postupovat smuteční obřad, který pastor se ho zhostí, jaké písně se mají zahrát. Erlendur se tohoto návodu dopodrobna držel.

Když vyřídil tyto přípravy v co největší míře, věnoval se opět pátrání po Andrésově nevlastním otci, na něhož si vzpomněl Marian Briem. Možná je to ten muž, kterého Andrés čirou náhodou viděl poblíž svého bydliště. Erlendur vyhledal jméno Andrésovy matky a datum narození jejího syna. Pak zalistoval v seznamu obyvatel Reykjavíku pro období, kdy Andrés vyrůstal. Podle nalezených údajů Andrés ztratil otce, když mu byly čtyři roky, v dalších záznamech byla matka uváděna jen se svým synem. Z toho, co Erlendur zjistil, vyplynulo, že Andrés byl jejím jediným dítětem. Pokud kratší nebo delší dobu žila s nějakým mužem nebo s různými muži, pak nebyli spolu přihlášeni, až na jednoho, o němž však vyšlo najevo, že před třinácti lety zemřel. Erlendur procházel adresy, na kterých byla přihlášena. Vypadalo to, že se permanentně stěhovala. Žila

ve starém městě a v Skuggahverfi, pak ve čtvrti Breidholt, která se tehdy právě budovala. Odtamtud se přestěhovala do čtvrti Vogar a nakonec do Grafarvogur. Zemřela na počátku devadesátých let. Na první pohled nenašel žádnou stopu po Andrésově nevlastním otci, kterého zmínil Marian na smrtelné posteli.

Když už byl v policejním archivu, rozhodl se Erlendur, že si prohlédne policejní protokoly, které informují o incidentech s rasistickým a xenofobním pozadím. Věděl sice, že tímto aspektem případu se zabývají jiní pracovníci kriminální policie, to ho však nevyvedlo z míry. Většinou šel svou vlastní cestou a nezabýval se tím, jaké úkoly mu v rámci vyšetřování přidělili. Elíasovým případem se zabývalo celkem přes dvacet kriminalistů a každý měl pevně stanovený okruh úkolů. Sledovali informace o tom, kdo ze země odjíždí a kdo přijíždí, prověřovali půjčovny aut v Reykjavíku a okolí, mimo jiné se spojili také s policií v Bangkoku, aby získali informace o pohybu Suneeiných příbuzných. Policii chodily denně četné odkazy, které se do jednoho prověřovaly, bez ohledu na to, kolik to zabere času.

Lidé, kteří vyslechli zprávy nebo si přečetli noviny, zatelefonovali a byli přesvědčeni o tom, že mohou něčím přispět. Některé odkazy byly ovšem naprosto scestné, opilci, kteří se pokládali za natolik geniální, že díky své inteligenci jsou schopni vyřešit případ a najít pachatele.

Jmenovali příbuzné a intimní nepřátele, které označovali jako ‚pakáž‘. Všechno se prověřovalo.

Erlendur věděl, že v záznamech policie není mnoho osob vedených jako nebezpečné nebo všeho schopné kvůli nepřátelskému postoji k cizincům. Sem tam byl nějaký násilník zatčen, někdy ve svém bytě. Při prohlídce se našly různé střelné zbraně, pendreky, nože, boxery, u některých propagační materiál pravicových radikálů, který pocházel zčásti z internetu, ale také brožury, knihy, fotokopie, vlajky a jiné předměty xenofobní povahy. Organizovaná síť distributorů sloužící štvavým kampaním neexistovala a jen málokteří měli co do činění s policií přímo kvůli xenofobii.

U stížností na rasistické osočování se jednalo většinou o náhodné a individuální případy.

Erlendur se přehraboval v celé řadě kastlíků. V jednom z nich našel pečlivě složenou vlajku jižních států a vlajku s hákovým křížem, kromě toho pár brožur v angličtině, kde, soudě podle titulů, šlo o popírání holocaustu, který je údajně lživým sionistickým výmyslem. Byl u toho i informační materiál o rasách s fotografiemi afrických kmenů. Erlendur vynesl na světlo štvavou propagandu amerických a anglických časopisů a knihu zápisů sdružení, které si říkalo „Otcové Islandu“.

Sešit obsahoval zápisy několika shromáždění z roku 1990, v nichž byla mimo jiné řeč o Hitlerových zásluhách o výstavbu Německa po Výmarské republice. Na jednom

místě byl zápis o zahraničních přistěhovalcích na Islandu, kteří byli označováni za problém. Diskuse se vedla o tom, jak zarazit jejich další příliv, protože prý při pokračujícím míšení ras hrozí nebezpečí, že v průběhu dalšího století vymřou Islanďané jako nordická rasa. Šlo také o otázku, jakým způsobem tomu lze zabránit, zda požadovat zpřísnění zákonů, nebo dokonce cizincům přístup do země úplně uzavřít, bez ohledu na to, zda přicházejí za prací, z rodinných důvodů nebo jako žadatelé o azyl. Zápisy byly tak nenadále ukončeny, že to vypadalo, jako by činnost sdružení byla přerušena. Erlendur konstatoval, že jsou psány krásným písmem, stručným stylem, bez zbytečných kudrlinek.

Seznam členů nebyl přiložen, ale jméno podepsaného zapisovatele připadalo Erlendurovi známé. Zatímco seděl a přemýšlel, v jaké souvislosti se s tím jménem už setkal, začal mu zvonit mobil. Hlas v telefonu poznal okamžitě.

„Vím, že nesmím volat, ale nevím, co…“

Žena začala vzlykat.

„…nevím, co mám dělat.“

„Přijď za mnou a promluvíme si,“ řekl Erlendur. „To nemůžu. Prostě nemůžu. Je to tak strašné…“

„Co je strašné?“ zeptal se Erlendur.

„Vždyť já bych chtěla,“ řekl hlas, „chci to udělat, ale není to možné.“

„Kde teď jsi?“ Já…“

Žena větu nedokončila, telefon oněměl. „Mohu ti pomoci,“ řekl Erlendur. „Řekni mi, kde jsi, a já ti pomůžu.“

„To nejde,“ řekl hlas.

Erlendur slyšel, že žena začala plakat. „Nemůžu… tak žít…“ Opět zmlkla.

„Přesto však voláš,“ řekl Erlendur. „Cítíš se špatně, jinak bys nevolala. Já ti mohu pomoci. Skrýváš se kvůli němu? Jsi kvůli němu na útěku?“

„Udělala bych pro něj všechno, proto…“

Žena zmlkla.

„Musíme si promluvit,“ řekl Erlendur. Mlčela.

„Můžeme ti pomoci. Vím, že je to těžké, ale…“

„To se nemělo stát. Nikdy…“

„Řekni mi, kde jsi, a pak si promluvíme,“ řekl Erlendur.

„Všechno se dá do pořádku, to ti slibuji.“

Čekal se zatajeným dechem a na druhém konci slyšel, jak žena vzlyká. Uplynula dlouhá doba, než se Erlendur odvážil promluvit. Žena jistě v duchu probírala jednotlivé možnosti. Erlendur urputně hledal slova, která by jí pomohla povědět něco víc. Něco o jejím muži. O rodině. O obou dětech.

„Děti jistě chtějí vědět…“

„Pane Bože,“ zasténala žena, a než se Erlendur vzpamatoval, zavěsila.

Erlendur zíral na telefon ve své ruce. Na displeji byl „neznámý účastník“, stejně jako při minulém volání.

Předpokládal, že žena volá z veřejného telefonu, jak se dalo odhadnout podle zvuků v pozadí. Minule se zjistilo, že žena volala z nákupního centra Smáralind. Takové informace většinou v dalším pátrání nepomohly. Lidé, kteří volali na policii z veřejného telefonu, to dělali ze zcela konkrétních důvodů a nepoužívali telefonní budku v blízkosti bydliště ani v blízkosti pracoviště, takže místo, odkud volali, policii nic neřeklo.

V zamyšlení zastrčil mobil zase do kapsy. Proč mu ta žena volala? Zjevně jí nešlo o to, aby mu něco sdělila.

Nevyjádřila se k tomu, proč se skrývá. Nemluvila o svém manželovi a ani slůvkem nedala najevo, co si myslí. Možná se domnívá, že stačí, když o sobě dá vědět, že je naživu, aby on po ní přestal pátrat. Co asi skrývá? Proč ho opustila?

Tyto otázky položil i manželovi, ale nedostal na ně odpověď. Muž jen naprosto nechápavě kroutil hlavou a to byla jeho téměř jediná reakce na její zmizení. Na přelomu roku se Erlendur bavil s jeho bývalými manželkami a ptal se, co se podle jejich mínění mohlo stát. Jednu navštívil v domě na Hafnarfjórdur v době, kdy její současný manžel byl na služební cestě v zahraničí. Žena byla celá žádostivá pomoci Erlendurovi s vyšetřováním a ochotně mu sdělovala, jak podlý špinavec byl její bývalý manžel. Erlendur si to všechno vyslechl a pak se zeptal, jestli si myslí, že by mohl své nové ženě nějak ublížit. Odpověď na sebe nedala dlouho čekat.

„Určitě, to jsem si naprosto jistá.“

„Jak to?“

„Od takových mužů jako on se lze nadít všeho.“

„Máš pro svou domněnku nějaký konkrétní důvod?“

„Ne,“ odvětila žena, „to prostě vím. Tak to je. Určitě už zase zahýbá, takoví prokletí chlapi s tím nemohou přestat.

To je u nich jako nemoc.“

To, co vypovídala druhá žena, která na vlastní přání přišla za Erlendurem na komisařství, bylo závažnější.

Nechtěla, aby přišel k ní domů. Pozorně poslouchala, když jí ten případ líčil, a hlavně sledovala, jak Erlendur chodí jako kolem horké kaše, když šlo o to, zda by muž mohl mít podíl na zmizení pohřešované ženy.

„Copak nemáte žádné podezření, co se s ní stalo?“

zeptala se a rozhlížela se po kanceláři.

„Dovedeš si představit, že jí něco udělal?“ zeptal se Erlendur.

„Domníváte se, že ano?“

„Nic se nedomníváme,“ řekl Erlendur.

„Něco se ale musí dít, jinak by ses na to neptal.“

„Jedná se o docela normální rešerši,“ řekl Erlendur.

„Snažíme se všechno co nejlépe osvětlit. Nejde o to, co si myslíme nebo nemyslíme.“

„Myslíš si, že ji zabil,“ řekla žena a zdálo se, že při tom ožila.

„Vůbec nic si nemyslím,“ řekl Erlendur ještě důrazněji než předtím.

„Ten je schopen všeho,“ prohlásila žena. „Proč to říkáš?“

„Jednou mi vyhrožoval,“ řekla. „Hrozil mi, že mě zabije, když se s ním nebudu chtít rozvést, aby si mohl vzít tu děvku, po které teď pátráte. Řekla jsem mu, že se s ním nikdy nerozvedu a on se nikdy nebude moci oženit. Byla jsem strašně rozzuřená, dokonce snad hysterická. To, že mi zahýbá, jsem se dozvěděla od své přítelkyně, která ten drb vyslechla v práci a pověděla mi o tom. Všichni to věděli, jen já ne. Víš, jak je to ponižující, když o nevěře vědí všichni, jen ta podváděná ne? Ztratila jsem nervy a on mě zbil. A pak řekl, že když budu dělat potíže, tak mě zabije.“

„Vyhrožoval ti zabitím?“

„Řekl, že mi stiskne krk a přitlačí, dokud nebudu mrtvá.“

Erlendur se vyděsil a vytrhl se ze svých úvah. Zahleděl se na sešit, který prolistoval, a na jméno pod zápisem.

Najednou si vzpomněl, kdo by to mohl být. Jeho jméno zmínil Sigurdur Óli, když líčil, jak byl ten člověk odporný a nepříjemný. Jedná-li se o stejného muže, bude si Erlendur muset podat Kjartana, učitele islandštiny.

Znovu mu zvonil mobil, tentokrát volala Elínborg. Měla před sebou vytištěný seznam lidí, kteří minulý měsíc volali Sunee. Některé telefonáty byly od bývalé tchyně, jiné z

továrny na cukrovinky nebo od kamarádek, dvakrát volali ze školy.

„A pak je tady osmkrát stejné číslo.“

„Komu patří ta linka?“

„Někdo volal z pracoviště, z pojišťovny. To je jediné neobvyklé číslo na seznamu. Neobsahoval mnoho telefonních čísel.“

„Ptala ses na to Sunee?“

„Říká, že neví, kdo to byl. Možná prý šlo o nabídku pojištění.“

„Myslíš, že to je její přítel?“

„Uvidíme.“

KAPITOLA 17

Zpráva o zavraždění Elíase se rozšířila po celé zemi rychlostí blesku a velice záhy chodili lidé na místo, kde byl chlapec nalezen, aby tam pokládali květiny a kondolence.

Mezi kytičkami bylo vidět i hračky, medvídky, autíčka. Na večer byl naplánován smuteční průvod.

Elínborg a Sigurdur Óli se pohybovali po čtvrti. Dvakrát projeli kolem Suneeina domu a viděli, jak lidé kladou květiny. Valnou část dne strávili tím, že si brali k individuálním pohovorům Niranovy kamarády. To, co vypovídali, si většinou neodporovalo. Nikdo z nich nevěděl, co Niran dělal to odpoledne, kdy byl Elías zavražděn.

Nedokázali říct nic ani k tomu, kam by ho Sunee mohla ukrýt, a jednoznačně odmítali podezření, že ve škole prodávali drogy, je to prý lež. Přiznali však, že na školním dvoře došlo jednou k rozepřím, na kterých prý nenesli vinu.

Elíase nikdo z nich v ten osudný den neviděl. Dva z nich se setkali s Niranem, a to u lékárny, ale rozešli se přibližně ve stejnou dobu, kdy byl nalezen Elías. Oba pak strávili zbytek dne spolu a s Niranem se už neviděli. Žádný neslyšel o tom, že by Elíase ve škole někdo zvlášť obtěžoval. Prohlásili, že

o Niranovi nic neslyšeli od chvíle, kdy byl nalezen Elías. A vztah mezi bratry byl podle jejich mínění dobrý.

Jeden z chlapců jménem Kári byl zvláště upřímný a hovorný. Zdálo se, že chce policii skutečně pomoci. Druzí byli naopak velmi odměření, odpovídali stručně a řekli jen to, nač byli tázáni. Kári měl jiný postoj. Na seznamu byl uveden jako poslední, a tak Sigurdur Óli očekával další lapidární rozhovor, jenže všechno bylo jinak. Káriho rodiče, matka Thajka a otec Islanďan, byli také přítomni. Oba znali Sunee a jejího bratra a nejprve mluvili o tom, že došlo k nepochopitelné tragédii.

„Většinou jsou to přece jen prázdné tlachy, když lidé říkají, že nemají nic proti cizincům,“ řekl muž. Byl inženýr a schválně se uvolnil z práce, aby syna podpořil. Manželé seděli u kuchyňského stolu. Muž byl poměrně vysoký a korpulentní, jeho žena naproti tomu malá a drobná.

Vypadala přátelsky. Oba byli očividně velmi znepokojeni.

Žena pracovala jako vedoucí oddělení v jedné farmaceutické firmě a na dnešek si rovněž vzala volno. Muž hovořil o svých zkušenostech s Islanďany z pohledu muže ženatého s cizinkou.

Sigurdur Óli souhlasně přikyvoval. Rozhovor vedl sám, poněvadž Elínborg měla jiné úkoly.

„Rádi sice říkáme, že nemáme nic proti přistěhovalcům z Asie a proti tomu, že sem přicházejí a usazují se tady.

Údajně je lákavé, když se otevírají restaurace s thajskou

kuchyní, a zajímavé poznávat jinou kulturu, poslouchat jinou hudbu. Ale když přijde na věc, tak se pokaždé proslýchá, že sem rozhodně nemá přicházet příliš mnoho ‚těch lidí‘,“ řekl muž a přitom prsty naznačil uvozovky.

„Mluvili jsme o tom velmi často,“ řekla žena a podívala se na svého manžela. „Možná je to v jistém smyslu i pochopitelné. Islanďanů není tolik, jsou velmi hrdí na svou historii a chtějí ji chovat v úctě. Jejich národ není velký, a tak se brání změnám. Vnímají je jako problém. Přistěhovalci kazí jejich ideál. Když přijdou, ať z Asie či odjinud, žijí v izolaci, protože se většinou nenaučí dobře jazyk, zůstávají provždy outsidery. Některým se daří lépe integrovat, ti se ale o to sami přičiní, neboť vědí, jak je to důležité. V

podstatě se všechno točí kolem jazyka.“

Její muž přikývl. Kári seděl vedle, díval se do země a čekal, až na něj přijde řada.

„Nebylo nedávno něco ve zprávách?“ řekl muž. „O

problémech Islanďanů, kteří se odstěhovali do Dánska?

Jejich děti se odmítaly učit dánsky. Není to přesně totéž?“

„Přistěhovalecké problémy se mohou samozřejmě vyskytnout všude,“ pokračovala žena a opět pohlédla na svého muže. „To není nic nového, to se děje na celém světě.

Základní předpoklad je pomoci těmto lidem s integrací. Na druhé straně však lidé musejí mít vůli přizpůsobit se, když skutečně chtějí natrvalo žít na Islandu.“

„Co nejhoršího sis vyslechla?“ zeptal se Sigurdur Óli.

„Táhni domů, ty thajská děvko,“ odpověděla žena pohotově a skoro se zdálo, že takovou otázku dostává častěji a také že už se proti takovým výrazům obrnila, jako by byly nevyhnutelné. Kári se díval na svou matku.

„Myslíte si, že předsudků přibývá?“ zeptal se Sigurdur Óli.

„Nevím,“ odpověděl muž.

„Pozoruješ to ve škole?“ obrátil se Sigurdur Óli na chlapce.

Kári váhal. „Nee,“ řekl trochu nejisté.

„To podle mě není správné očekávat, že něco takového potvrdí,“ prohlásil muž. „Nikdo neudává druhé rád. A už vůbec ne, když se stalo něco tak strašného.“

Jiné děti tvrdí, že Kári a jeho přátelé obchodují ve škole s drogami. A ty neváhaly ani okamžik a udaly je.“

„Kdopak něco takového tvrdí?“ zeptala se žena.

„To jsme slyšeli,“ řekl Sigurdur Óli. „V tuto chvíli asi taky vůbec není nutné se tím blíž zabývat. Mohu ale říci, že to nebyla žádná spolehlivá svědkyně.“

„Nikdy jsem neměl nic společného s drogami,“ řekl Kári.

„A tvoji přátelé?“ zeptal se Sigurdur Óli.

„Ne, ti také ne.“

„A Niran?“

„Nikdo z nás. To je prostě lež. Nikdy jsme neprodávali drogy. To je lež.“

„Kári se něčeho takového ani nedotkne,“ řekl otec, „to je absurdní. A ani s tím nekšeftuje.“

„Věděli byste to?“ zeptal se Sigurdur Óli.

„Ano, to bychom věděli,“ odpověděl muž.

„Tak nám pověz něco o těch rozepřích ve škole, co jsme o nich slyšeli,“ řekl Sigurdur Óli Kárimu. „Co se vlastně stalo?“

Kári se díval do země.

„Řekni mu, co víš,“ vyzvala ho matka. „Letos v zimě se ve škole necítil moc dobře, někdy tam dokonce vůbec nechtěl jít. Má strach, že si na něj počíhají. Někteří kluci po něm jdou.“

„Mami!“ řekl Kári a podíval se na matku, jako by vyzradila jeho nejtrapnější tajemství.

„Do jeho přítele se už pustili,“ řekl muž. „Zdá se, že vedení školy v této věci nic nezmůže. Když se něco vyvíjí nepříznivě, jako by nebylo možné zasáhnout. Provinilý chlapec byl na pár dní vyloučen ze školy a tím to skončilo.“

„Ve škole tvrdili, že neexistuje žádné bezprostřední nepřátelství vůči cizincům nebo nějaké konflikty toho druhu,“ řekl Sigurdur Óli. „Údajně nedochází k žádným rvačkám nebo hádkám, každopádně ne víc než na jiných školách. To si asi nemyslíte, poté co se vám Kári svěřil, že?“

Muž pokrčil rameny.

„A jak je to s Niranem?“

„Chlapci jako Niran to mají těžké,“ řekla žena. „Není snadné přizpůsobit se úplně jiné, cizí společnosti. Je těžké naučit se jazyk a člověk je neustále konfrontován s nepřátelskými výroky vůči cizincům a podobnými věcmi.“

„Z takových chlapců se mohou stát problémové případy,“ dodal muž.

„Můžeš nám k tomu něco říct, Kári?“

Kári si rozpačitě odkašlal. Sigurdur Óli si pomyslel, jako už častokrát, že by bylo mnohem lepší mluvit s dětmi bez přítomnosti rodičů.

„Nevím, jestli chápeš, jak vážná věc to je,“ řekl Sigurdur Óli.

„Myslím, že dobře chápe, co je ve hře,“ řekl muž. „Byl bych ti vděčný, kdybys nám pomohl pokročit v pátrání.“

Kári těkal pohledem mezi svými rodiči a Sigurdurem Ólim. „Nevím, jak zemřel,“ řekl. „Elíase jsem vůbec neznal.

Většinou nebýval společně s Niranem. Niran ho tam nechtěl.

Jeho bratr byl přece o hodně mladší. Přesto na něj dával pozor. Dával pozor, aby ho nikdo nezlobil. Nevím, jak zemřel a kdo ho napadl. To neví nikdo z nás, nikdo netuší, co se stalo. Ani nevíme, kde zůstal Niran.“

„Jak jsi poznal Nirana?“

Kári zavzdychal. Pak vyprávěl, jak se s novým chlapcem seznámil. Niran přišel do jeho třídy. Oni dva byli jedinými dětmi přistěhovalců a rychle se spřátelili. Kári rovněž bydlel ve čtvrti teprve krátkou dobu a občas se už

setkával s chlapci, kteří nepocházeli z přistěhovaleckých rodin. Kromě toho se kamarádil se dvěma chlapci pocházejícími z Filipín a dalšího přítele měl z Vietnamu. Ti zase znali Niranovy kamarády ze staré školy. Niran se brzy stal vůdcem skupiny a neustále je upozorňoval na to, že jakožto děti cizinců jsou ve zvláštním postavení. Byl toho mínění, že nikam pořádně nepatří: nejsou Islanďané, přestože by rádi byli. Velká část Islanďanů v nich prý vidí v prvé řadě zase jen cizince, i když se na Islandu narodili.

Většina dětí přistěhovalců pocítila předsudky na vlastní kůži, podivné kosé pohledy, nadávky nebo neskrývané nepřátelství vůči nim nebo jejich rodinám.

Niran nebyl Islanďan a neměl ani zájem stát se Islanďanem. Ale tady nahoře na ostrově v Severním moři už asi nebyl ani správný Thajec. Dopracoval se k tomu, že v podstatě neměl žádnou identitu. Nepatřil ani k jednomu, ani k druhému národu, nacházel se v neviditelném a těžko hmatatelném hraničním území. Dříve nemusel přemýšlet o tom, odkud je. Byl Thajec, narodil se v Thajsku. Našel podporu u jiných přistěhovaleckých dětí, které měly podobné zkušenosti. Čím dál víc se zajímal o své kořeny, o dějiny Thajska, o své předky, v tom se rozvíjel. Když se v bývalé škole seznámil se staršími dětmi přistěhovalců, tento jeho pocit ještě zesílil.

„Pokud víme, nerozuměl si se svým nevlastním otcem,“

řekl Sigurdur Óli. „To může být pravda,“ odpověděl Kári.

„Víš proč?“

Kári pokrčil rameny. „Niran říkal, že má radost z rozvodu, protože pak se s tím mužem už nebude muset setkávat.“

„Víš něco o jiném muži, s nímž se Sunee schází a který je možná jejím přítelem?“ zeptal se Sigurdur Óli.

„Ne,“ řekl Kári.

„Nikdy se Niran nezmínil, že jeho matka má někoho jiného?“

„Ne, myslím, že ne. O tom nic nevím.“

„Kde jsi viděl Nirana naposledy?“

„Byl jsem nemocný a nechodil jsem do školy. Ani s jinými kluky jsem se nesešel. Nirana jsem viděl před několika dny. Sešli jsme se po škole, ale pak jsme šli každý domů.“

„Sešli jste se u lékárny?“

„Ano.“

„Co tam u lékárny vlastně pořád děláte?“

„Vůbec nic. Jen se tam někdy sejdeme. Vůbec nic neděláme.“

„A kde jinak jste a co děláte přes den, když se sejdete?“

vyptával se Sigurdur Óli.

„Ach jo, flákáme se, třeba se díváme na video, hrajeme fotbal. Všechno možné, co nás tak napadne. Nebo jdeme do kina.“

„Umíš si představit, že Niran něco udělal svému bratrovi?“

„Na takové otázky nemusí odpovídat,“ zasáhl otec. „To zachází příliš daleko. Považuji za nepřijatelné to od něj žádat.“

„V žádném případě,“ řekl Kári, „nikdy by Elíasovi neublížil, to vím. Vždycky se o Elíase staral a měl o něm vysoké mínění.“

„Zapletli jste se ve škole a tady ve čtvrti do nějakých rvaček, můžeš mi o tom něco povědět?“ zeptal se Sigurdur Óli. „Napadl někdo některého z tvých přátel? Měl jsi strach jít do školy?“

„Nebylo to nic zlého,“ odpověděl Kári. „To jenom…

Někdy tam dochází k výtržnostem a s tím já nechci mít nic společného. Chci být v klidu.“

„Řekl jsi to také Niranovi a ostatním?“

„Ne.“

„Jestliže Niran je váš vůdce, kdo má hlavní slovo v té druhé skupině?“ Kári mlčel.

„Nechceš nám to říct?“

Kári zavrtěl hlavou. „Nejsou žádní vůdci,“ řekl. „Niran není náš vůdce, jsme jenom přátelé.“

„Kdo vám jde obzvlášť na nervy?“ zeptal se Sigurdur Óli.

„Jmenuje se Raggi,“ řekl Kári. „Nejvíc si otvírá klapačku.“

„Byl to on, kdo se do jednoho z vás pustil?“

„Ano.“

Sigurdur Óli si jeho jméno zapsal. Rodiče se na sebe podívali a jejich pohledy naznačovaly, že už by to mohlo stačit.

„Ptal ses, jestli ve škole nepozorujeme nějaké předsudky,“ řekl Kári najednou sám od sebe.

„Ano,“ řekl Sigurdur Óli.

„Není to jen tak, že… My taky nadáváme,“ řekl. „Ne jenom ti druzí, my taky. Nevím, jak to začalo. Niran se rval s Gumou kvůli něčemu, co kdosi řekl. Je to všecko tak uhozené.“

„A co učitelé?“

Kári váhavě přikývl. „Ti jsou v pohodě, až na jednoho, ten přistěhovalce nenávidí,“ řekl. „Kdo je to?“

„Kjartan.“

„A co dělá?“

„On je prostě proti nám,“ řekl Kári.

Jak se to projevuje? Dělá něco nebo říká něco?“

„Říká věci, když u toho nikdo není.“

„Jaké věci?“

„Smrdíš jako hovno.“

„To snad není pravda!“ Káriho otec se hlasitě nadechl.

„Proč jsi nám o tom nic neřekl?“

„Hádali se,“ řekl Kári. „Kdo?“

„Kjartan a Niran. Nevím, o co šlo, ale málem se porvali.

Niran o tom nechtěl mluvit.“

„Kdy to bylo?“

„Ten den, kdy zemřel Elías.“

Pojišťovna měla referenta pro public relations, který teď seděl naproti Elínborg v extrémně korektním oblečení s pestrou kravatou. Na jeho psacím stole nebylo nic kromě klávesnice a ploché obrazovky, v regálech za ním několik šanonů na spisy, z nichž jen pár obsahovalo nějaké papíry, většinou však byly prázdné. Elínborg si v duchu říkala, že toho asi nemá moc na práci. Mohl to samozřejmě být jeho první pracovní den. Sdělila mu, oč se jedná: že z jednoho čísla firmy bylo opakovaně voláno jedno konkrétní číslo, a zmínila Sunee. Nedalo se zjistit, z které linky se volalo, identifikováno bylo jen číslo firmy, proto teď chtějí zjistit, kdo telefonoval.

„Má to něco společného se zavražděným chlapcem?“

zeptal se referent.

„Přesně tak,“ řekla Elínborg.

„A vy chcete vědět…?“

„Zda někdo odsud volal k nim domů.“

„Rozumím,“ řekl referent. „Chtěla bys vědět, z kterého aparátu v naší firmě se telefonovalo.“

Elínborg si myslela, že to už objasnila dostatečně. Teď přemýšlela, jestli ten muž je neobyčejně zabedněný, nebo jestli chce tu věc protahovat, když teď konečně má co na práci.

Přisvědčila. „Nejprve musíme zjistit, zda je ta žena u vaší firmy pojištěna.“

Jaké bylo její jméno?“ zeptal se referent a položil své ruce, pečlivě ošetřené manikúrou, na klávesnici.

Elínborg uvedla Suneeino jméno.

„Nikdo toho jména zde pojištěn není,“ řekl referent.

„Proběhla u vás minulý měsíc nějaká marketingová kampaň, kdy voláte lidem, nebo něco takového?“

„Ne. Poslední akce byla před třemi měsíci. Od té doby se nic takového nekonalo.“

„Tak tě musím požádat, abys nám zjistil, jestli nějaký pracovník firmy tu ženu zná. Je to proveditelné?“

„Poptám se,“ řekl referent a opřel se v židli.

„V žádném případě z toho ale nedělej velkou vědu.

Chtěli bychom s tou osobou jen promluvit, nic jiného. Ten člověk není podezřelý. Mohlo by se jednat o Suneeina přítele, možná milence. Myslíš, že to dokážeš nenápadně zjistit?“

„Neměl by to být problém,“ prohlásil referent.

Erlendur zmáčkl zvonek. Ve chvíli, kdy to udělal, zaslechl zevnitř z bytu slabé kvíknutí. Po chvíli zazvonil ještě jednou, zase zaregistroval kvíknutí a začal naslouchat.

Krátce nato se ozvalo šourání, konečně se otevřely dveře a v nich stanul muž. Erlendur ho vzbudil, třebaže byl bílý den.

Muž vypadal na důchodce. Pravděpodobně proto si může pospat, kdy chce, pomyslel si Erlendur v duchu.

Představil se, ale protože muž byl ještě dost rozespalý, musel mu dvakrát opakovat, že je od kriminální policie.

Zeptal se ho, jestli by mu mohl pomoci několika informacemi. Muž ve dveřích na něj upřeně hleděl. Nedělal dojem, že by si návštěvníci u něj podávali dveře. Možná u něj vrzala klika, protože nebyla používaná.

„Ha… co?“ vypravil ze sebe chraptivým hlasem a přimhouřil oči. Bradu měl pokrytou strništěm bílých vousů a bílé rozcuchané vlasy mu odstávaly na všechny strany.

Erlendur znovu zopakoval, co už předtím řekl, a muž konečně pochopil, co chce. Podržel dveře, pozval Erlendura dovnitř a zavedl ho do obývacího pokoje. Byt vypadal zchátrale a páchl zatuchlinou. Muž se posadil na pohovku a trochu se předklonil. Erlendur si sedl naproti němu. Všiml si nápadného mužova obočí. Když jím pohnul, jako by se nad jeho očima posunovala sem a tam dvě maličká kožešinová zvířátka.

„Mně vlastně pořád není jasné, co se děje,“ řekl muž, který se jmenoval Helgi. „Co kriminální policie ode mě chce?“

Byt se nacházel ve starém rodinném domku na rušné ulici ve východní části města. Dopravní ruch zaléhal až do

bytu. Stáří domku bylo uvnitř i zvenku dobře čitelné, protože nebyl nijak dobře udržovaný. Z omítky na straně obrácené do ulice byly odpadlé celé velké plochy, ale zdálo se, že obyvatelům to nevadí. Úzké otlučené schodiště bylo vyloženo úplně opotřebovaným kobercem. Přestože venku bylo světlo, v bytě bylo šero, protože okna byla špinavá od sazí a nečistoty z ulice.

„Žiješ v tomto domě už dlouho,“ řekl Erlendur a pozoroval zvířátka nad očima. „Chtěl bych se tě zeptat, jestli si vzpomeneš na svoje sousedy z doby před mnoha lety ženu s dítětem, s chlapcem. Pravděpodobně žila s mužem, který byl nevlastním otcem dítěte. Je to už dávno, dejme tomu asi… pětatřicet let.“

Muž se díval na Erlendura, aniž řekl slovo. Tak uběhla hodná chvíle. Erlendur už přemýšlel, jestli muž náhodou neusnul s otevřenýma očima. „Žili tady v přízemí,“ dodal konečně.

„Proč se mě na ty lidi ptáš?“ řekl muž, který přece jen neusnul, jen se snažil vzpomenout si.

„Není k tomu žádný zvláštní důvod, musíme jen předat určité informace nevlastnímu otci. Žena už před časem zemřela.“

„A dítě?“

„To dítě nás požádalo, abychom muže našli,“ lhal Erlendur. „Dokážeš si na ty lidi vzpomenout? Bydleli v přízemí.“ Muž se opět zadíval na Erlendura, aniž řekl slovo.

„Žena se svým synem?“ zeptal se nakonec. „A s nevlastním otcem.“

„To je zatraceně dávno,“ řekl muž, který se teď, jak se zdálo, pomalu probouzel z poledního spánku.

„Já vím,“dal mu Erlendur za pravdu.

„Copak tady nebyl s ní přihlášený?“

„Ne, na seznamu osob přihlášených k pobytu je jen matka se synem. Víme však, že tu žili s otcem společně.“

Erlendur čekal, až muž zareaguje.

„Chybí nám jméno nevlastního otce,“ řekl, když to nevypadalo, že by Helgi chtěl ještě něco povědět. Seděl bez hnutí a upřeně hleděl na stůl v obývacím pokoji.

„A dítě to jméno nezná?“ zeptal se Helgi nakonec.

Takže přece jen bdí, pomyslel si Erlendur.

„Chlapec byl malý,“ řekl a doufal, že muž se s tím spokojí.

„Tam dole teď bydlí jakási sebranka,“ prohlásil Helgi a dál zíral na stůl před sebou. „Mizerná pakáž, co dělá celé noci binec. Člověk si na ně může u Vás stěžovat, jak často chce, nic nepomáhá. Ten byt ale patří chlápkovi, takovému darebákovi, proto ho nikdo nevyhodí.“

„Člověk nemá vždycky štěstí na sousedy,“ pronesl Erlendur, jen aby něco řekl. „Můžeš nám ohledně toho muže pomoci v dalším pátrání?“

Jak se jmenovala ta žena?“

„Sigurveig. Syn se jmenoval Andrés. Jen se pokouším získat informace nejrychlejší cestou. Vypátrat toho muže v džungli celého systému by nás stálo velmi mnoho času.“

„Vzpomínám si na ni,“ řekl muž a pohlédl nahoru.

„Sigurveig, ano, správně. Ale moment! Chlapec přece nebyl tak malý, aby si nevzpomněl na jméno toho muže, s nímž žila jeho matka.“

Helgi se na Erlendura dlouho díval. „Ty mi asi neříkáš celou pravdu?“ zeptal se potom.

„Ne, to ne,“ přiznal Erlendur.

Helgimu přeběhl přes rty lehký úsměv.

„Ten chlap tam dole je hotová pohroma,“ řekl potom.

„Člověk nikdy neví, jestli se v tom přece jen nedá něco udělat,“ řekl Erlendur.

„Muž, na kterého se ptáš, žil s tou ženou několik let,“

řekl Helgi. „Vlastně jsem ho skoro neznal, byl pořád pryč.

Byl námořník?“

„Nemám ponětí,“ řekl Erlendur, „je to ale dost dobře možné. Vzpomeneš si, jak se jmenoval?“

„Ne, ani za boha,“‚ řekl Helgi. „Mrzí mě to. Jméno Sigurveig jsem také zapomněl, až když jsi mi je řekl, vzpomněl jsem si, že chlapec se jmenoval Andrés. Něco takového dlouho neudržím, jde to u mě tak říkajíc jedním uchem tam a druhým ven.“

„A od té doby se pravděpodobně mnoho lidí přistěhovalo a odstěhovalo,“ prohlásil Erlendur.

„Na to můžeš vzít jed,“ řekl Helgi, který se mezitím zotavoval z nepříjemného probuzení. Teď to vypadalo, že je rád, že k němu Erlendur pronikl, a navíc mu prokazoval zájem jako už dlouho nikdo. „Ale já si v souvislosti s těmi lidmi na moc nevzpomínám. Popravdě řečeno, je toho docela málo.“

„V mém povolání je to zpravidla tak, že všechno nějak pomůže věc postrčit, i když se informace jeví jako bezvýznamná,“ řekl Erlendur. Jednou slyšel, jak to říká komisař v televizi, a teď ho napadlo to použít. „Spáchal snad něco ten muž?“

„Ne,“ řekl Erlendur. „Obrátil se na nás ten Andrés. Ve skutečnosti nemáme na takovou věc vůbec čas, ale…“

Erlendur pokrčil rameny. Viděl, že se Helgi usmívá. Už z nich byli bezmála velcí kamarádi.

„Pokud si dobře vzpomínám, ten muž pocházel z venkova,“ řekl Helgi. Jednou se s ní objevil na schůzi vlastníků, tehdy ještě něco takového bylo. Dnes člověk dostane jen platební výměr, když se někdo vzchopí a dá něco opravit, ale to je málokdy. Tehdy to bylo jedno z mála mých setkání s tím člověkem.“

„Můžeš mi ho popsat?“

„Těžko. Dost vysoký, silné postavy. Dělal docela dobrý dojem, dokonce byl poměrně ochotný, pokud si dobře vzpomínám. Pak se jednoho dne odstěhoval, myslím, že se

rozešli, ale nevím proč. Měl by sis promluvit s Emmou, ta tehdy bydlela v bytě naproti.“

„Emma?“

„Emma je v pohodě. Asi před dvaceti lety se odsud odstěhovala, ale pravidelně se hlásí, posílá vánoční pohledy a kdovíco ještě. Teď žije v Kópavogur. Ta to má určitě všechno v hlavě. Promluv s ní. Já si prostě na ty lidi tak dobře nepamatuji.“

„Nebylo na tom chlapci třeba něco zvláštního?“

„Na chlapci? Ne… ledaže…“ Helgi váhal.

„Ano?“ řekl Erlendur.

„Byl vždycky dost utrápený, ten klučík, pokud si dobře vzpomínám. Smutný malý chlapec, vypadal také dost zanedbaně, jako by se o něho nikdo nestaral. Mluvil jsem s ním párkrát a pokaždé jsem měl dojem, že má ze mě strach.“

V ledové zimní nepohodě stál Andrés na Grettisgata poblíž dřevěného domku, obloženého vlnitým plechem, a upřeně hleděl na sklepní okno. Neviděl dovnitř a přistoupit blíž si netroufal. Zhruba před půl rokem sledoval muže, o kterém vyprávěl kriminální policii, až k tomuto domu a viděl, jak zmizel v suterénním bytě. U obytného bloku, kde ho najednou zahlédl, se mu pověsil na paty a sledoval ho až do autobusu. Muž mu nevěnoval pozornost. Vystoupil na zastávce Hlemmur a Andrés se za ním kradl až k tomuto domu.

Teď se držel v přiměřeném odstupu, ruce zabořené v kapsách, a snažil se chránit proti severnímu větru. Tuto cestu sem ze zastávky na Hlemmur urazil od té doby víckrát a zjistil, že muž vlastní druhý byt na Grettisgata.

Andrés zavrtal ruce ještě hlouběji do kapes.

Zvedl nos. Oči mu slzely z chladu. Podupával nohama, než se vydal zase na zpáteční cestu.

KAPITOLA 18

Kjartan, učitel islandštiny, nebyl doma, a když ti dva prohlásili, že na něj chtějí počkat, jeho žena na ně udiveně pohlédla.

„Tady před domem?“ zeptala se a zdálo se, že její tvář se údivem ještě protáhla. Erlendur pokrčil rameny.

„Co vlastně od Kjartana pořád chcete?“ zeptala se.

„Souvisí to s tím, co se stalo ve škole,“ odpověděla Elínborg. „Čistě rutinní záležitost. Rozmlouváme se všemi učiteli a žáky.“

„Ale myslela jsem, že jste s ním už mluvili.“

Je to nutné ještě jednou,“ řekla Elínborg.

Žena se dívala z jednoho na druhého. Cítili, že by jim nejraději přibouchla dveře před nosem, aby se s nimi už nikdy nemusela shledat.

„Možná bude lepší, když půjdete dovnitř,“ řekla po rozpačitém odmlčení.

„Mnohokrát děkujeme,“ řekl Erlendur a pustil Elínborg napřed. Obě děti, děvče a chlapec, sledovaly, jak jdou do obývacího pokoje a usazují se tam. Erlendur by byl upřednostnil rozhovor na komisařství, jenže Kjartan se jim celý den vyhýbal. Na komisařství je nechal zbytečně čekat, a

když ho měli vyzvednout ve škole, tak tam nebyl. Na telefonáty nereagoval, proto Elínborg navrhla, že zajdou za ním domů. Erlendur souhlasil.

Jel s autem do servisu,“ vysvětlovala jeho žena.

„Ach tak,“ pravil Erlendur.

Protože se blížil čas večeře, byla žena v kuchyni zaměstnána přípravou jídla, když zazvonili. Žádná další vysvětlení k autu už nepodávala, ale řekla, že Kjartan se naposledy telefonicky ohlásil odpoledne a pak už ne.

Erlendur na ní viděl, že ji návštěva kriminalistů znepokojuje.

Snažil se ji uklidnit tím, že jí zopakoval slova Elínborg o rutinní záležitosti.

Ženu to zjevně nepřesvědčilo, a když šla zase do kuchyně, vzala si s sebou mobil. Obě děti ji následovaly, u kuchyňských dveří však zůstaly stát a zíraly velkým očima na Elínborg a Erlendura. Ženin hlas pronikal až do obývacího pokoje; slyšeli, jak jednou podrážděně zasyčela, pak utichla. Trvalo delší dobu, než za nimi zase přišla. Zdálo se, že se uklidnila.

„Kjartan se trochu zdržel,“ řekla a pokusila se o úsměv, „přijde za pět minut.“

„Mnohokrát děkujeme,“ řekla Elínborg.

„Mohu vám něco nabídnout?“ zeptala se žena.

„Dal bych si kávu, jestli vás to neobtěžuje,“ odpověděl Erlendur.

Žena odešla do kuchyně, zatímco obě děti ještě stály u dveří a civěly na policisty.

„Možná to zachází trochu daleko,“ řekla Elínborg tiše Erlendurovi po delším mlčení a přitom nespouštěla oči z dětí.

„Byl to tvůj nápad,“ řekl Erlendur.

„Nevím, není to trochu too much?“

„Tumač?“ řekl Erlendur.

„Mohli bychom to třeba zaonačit tak, že musíme k nějakému naléhavému zásahu. Ani ve snu jsem si nedokázala představit, že by to mohlo být tak trapné. Až přijde, odchytíme ho venku přede dveřmi.“

„Možná jsi přece jen neměla pověsit geologii na hřebík,“ řekl Erlendur.

„Geologii?“

„Není to obor, v němž nejsou nepříjemné situace?“ řekl Erlendur.

„To mi povídej!“ vzdychla Elínborg.

Dokázala ho cestou v autě pořádně rozčilit, když se ho začala vyptávat na Valgerdur a na jejich plány do budoucna.

Erlendur se okamžitě odmlčel, ale Elínborg nepolevila, ani když jí řekl, ať přestane s tím zatraceným vyptáváním.

Přesto chtěla bezpodmínečně vědět, jestli má Valgerdur ještě kontakt se svým bývalým manželem, na což by Erlendur musel přisvědčit, kdyby se uvolil odpovědět. A jestli má

Valgerdur v úmyslu se k němu přestěhovat, na což Erlendur ještě ani nepomyslel. Pokusy Elínborg vyzvědět něco z Erlendurova soukromého života mu lezly na nervy, stejně jako dotazy na Evu Lind a Sindriho Snaera nebo na jeho vlastní duševní stav. Jako by ho prostě nemohla nechat na pokoji.

„Chcete snad vztah na dálku?“ vrtala Elínborg dál.

„Mnohým to připadá lepší než bydlet pohromadě.“

„Tak už s tím konečně přestaň,“ řekl Erlendur. „Nemám tušení, o čem mluvíš.“

Elínborg chvíli mlčela a pak zatrylkovala pár řádků ze známé básně Steinna Steinarra, v níž jde o kadeta Jóna Kristófera a poručici Valgerdur, která podává svědectví.

To trvalo tak dlouho, až Erlendur ztratil trpělivost.

„Nevím, co z toho bude, a tebe se to vůbec netýká.“

„V pořádku,“ řekla Elínborg, stále si pobrukujíc.

„Poručice Valgerdur podává svědectví!“ vyhrkl Erlendur.

„Cože?“

„Co tebe všechno nenapadne!“

Kjartanova žena přinesla z kuchyně dva šálky. Teď dostal její obličej hluboce znepokojený výraz. Děti přišly za ní a uprostřed obývacího pokoje si nevěděly rady. Když se jejich matka obrátila, aby přinesla kávu, otevřely se domovní dveře a objevil se Kjartan. Elínborg a Erlendur vstali.

„Musí to skutečně být?“ zeptal se Kjartan, který byl viditelně rozrušený.

„Celý den jsme se pokoušeli tě zastihnout,“ odpověděla Elínborg.

Kjartanova žena vešla s konvicí kávy.

„Co se vlastně děje?“ zeptala se svého muže.

„Nic,“ řekl, vzchopil se a promluvil na svou ženu uklidňujícím tónem. „Řekl jsem ti to přece už do telefonu, to je kvůli tomu napadenému chlapci.“

„A co to má společného s tebou?“

„Vůbec nic,“ řekl Kjartan a podíval se na Elínborg a Erlendura, u nichž hledal pomoc.

„Mluvíme se všemi učiteli ve škole, jak už jsem ti předtím řekla,“ prohlásila Elínborg. „Můžeme si promluvit někde v klidu?“

Určila svá slova Kjartanovi, který váhal. Klouzal pohledem z jednoho na druhého. Všichni tři čekali, až něco řekne. Nakonec přikývl.

„Mám ve sklepě pracovnu,“ řekl vzpurně. „Tam se můžeme odebrat. Bude to tak dobré?“ obrátil se na svou ženu.

„Vezměte si kávu dolů,“ řekla.

Kjartan vzal mladší dítě do náruče, dal mu pusu a to starší pohladil po hlavě.

„Taťka se hned zase vrátí,“ řekl, „musí s těmito lidmi jen něco probrat a pak se zase vrátí nahoru.“

Jak dojemné, pomyslel si Erlendur.

Kjartan je vedl dolů po schodech do sklepa. Zařídil si tam malou místnost jako pracovnu: psací stůl, na němž stál počítač a tiskárna, police plné knih a časopisů. Posadil se na jedinou židli, která se v té místnůstce nacházela. Elínborg a Erlendur zůstali stát u dveří. Cestou do sklepa Kjartan mlčel, ale teď vybuchl vzteky.

„Co to vlastně znamená, že člověka takovým způsobem otravujete v jeho vlastním domě?“ vyhrkl. „Před zraky rodiny! Neviděli jste ten výraz ve tvářích mých dětí?

Pokládáte takové chování za normální?“

Erlendur mlčel. Elínborg na to chtěla reagovat, ale Kjartan ji nepustil ke slovu.

Jsem snad nějaký kriminálník? Copak jsem provedl něco, co by opravňovalo k takovému jednání?“

„Celý den jsme se pokoušeli tě zastihnout,“ řekl Erlendur. „Tys nereagoval na žádný telefonát. Nezbylo nám nic jiného než se po tobě podívat, jestli nejsi doma. Tvoje žena nás laskavě pozvala dovnitř, uvařila nám kávu a pak jsi přišel ty. Je tady nějaký důvod k rozčilování? Přišli jsme jen proto, abychom se podívali, jestli jsi doma. Máš v úmyslu podat kvůli tomu stížnost?“

Kjartanův pohled těkal z jednoho na druhého.

„Co ode mne chcete?“ zeptal se.

„Možná bychom měli začít něčím, co se jmenuje ‚Otcové Islandu‘“.

Kjartan se zasmál. „A to si myslíš, že tím ten případ vyřešíš, ne?“

„Vůbec nic si nemyslím,“ odvětil Erlendur.

„Bylo mi tenkrát osmnáct,“ prohlásil Kjartan. „Byla to mladická pošetilost, to si přece dovedeš představit. ,Otcové Islandu‘! Jen děti přijdou na něco takového. Klukoviny.“

„Znám mnoho osmnáctiletých, kteří by neuměli ‚Výmarskou republiku‘ ani přeslabikovat.“

„Tvořili jsme skupinu mladíků z gymnázia,“ řekl Kjartan. „Měl to být žert a je to už patnáct let. Nechápu, že jste na mě s tím teď vyrukovali, protože se stalo to s tím chlapcem.“

Kjartanův cynický tón jim dal na srozuměnou, že považuje za naprosto absurdní, téměř groteskní, že ho spojují s tím případem, a že Elínborg a Erlendur pro něj nejsou ničím jiným než směšnými loutkami, které tápou ve tmě. Způsob, jak tady seděl s roztaženýma nohama, opřený dozadu, na tváři nepokrytý úšklebek nad jejich blbostí, měl v sobě něco nesmírně arogantního. Jako by s nimi měl soucit, protože nemají o ničem ani tušení. Jak se zdálo, Elíasův osud se ho nedotýkal ani v nejmenším.

„Cos myslel tím, když jsi říkal, že takové napadení bylo jen otázkou času?“ zeptala se Elínborg.

„To je přece jasné jak facka. Co lidé vlastně očekávají, když do naší země dotáhnou tahle individua? Že bude pohodička u kafíčka? Nejsme vůbec s to zvládnout

problémy s tím spojené. Tito lidé se k nám houfem hrnou ze všech koutů a končin světa, aby vykonávali podřadné, špatně placené práce, a my děláme, jako by na tom nic nebylo. Ať všichni žijí v míru a mají se rádi. Tak to ale není a nikdy nebude. Asiaté se izolují, udržují své tradice a zvyky a dbají na to, aby uzavírali svazky jen mezi sebou v jejich malém světě. Neučí se islandsky a samozřejmě se nevzdělávají. Kolik z nich je asi na univerzitě? Většina po ukončení povinné školní docházky hodí všechno za hlavu a jsou šťastní, že se už nemusí potýkat se stupidními islandskými dějinami! Nebo s tou zasranou islandštinou!“

,“Otců Islandu‘ ses ještě nevzdal, jak slyším,“ namítl Erlendur.

„Přesně tak, ale když člověk o něčem takovém promluví, hned ho ocejchují jako zavrženíhodného rasistu.

Nikdo nesmí nic říct, všichni si musí počínat diplomaticky.

Báječný doplněk islandské kultury a tak dále! Takový zatracený nesmysl!“

„Myslíš, že by Elíase mohl zavraždit nějaký člověk asijského původu?“

„Takovou možnost vy samozřejmě vylučujete, že ano?“

reagoval Kjartan výsměšně.

„Mluvíš tak se svými žáky?“ zeptala se Elínborg.

„Mluvíš tak o přistěhovalcích se svými žáky?“

„Nevím, co je ti po tom, ani v nejmenším se tě to netýká,“ odpověděl Kjartan.

„Podněcuješ školáky k nepřátelským postojům?“

Kjartan se na ni upřeně díval.

„S kým jste to vlastně mluvili? A odkud víš o ‚Otcích Islandu? Jak to, že se hrabete v mé minulosti?“

„Odpověz na otázku,“ řekl Erlendur.

„Nic takového jsem neudělal,“ řekl Kjartan. Jestli to někdo tvrdí, lže.“

„Slyšeli jsme to ale,“ řekla Elínborg.

„Ano, a je to lež. Nikoho k ničemu nenavádím. Kdo něco takového tvrdí?“

Elínborg a Erlendur mlčeli.

„Nemám právo to vědět?“ ptal se Kjartan.

Erlendur se na něj díval, aniž řekl slovo. Prohlédl si jeho trestní rejstřík a kromě pokuty za rychlou jízdu nic nenašel.

Kjartan se nikdy nedostal do konfliktu se zákonem, byl to solidní, počestný občan této země, otec rodiny, milující otec. Takovým dojmem působil.

Jak jsi dospěl k závěru, že jsi lepší než ostatní?“

„To jsem neřekl.“

„Z toho, co říkáš a děláš, nevyplývá nic jiného.“

„Tebe se to snad nějak týká?“ Erlendur na něj pohlédl.

„Ne, ani za mák.“

Ragnar, kterému ve škole říkali jen Raggi, seděl naproti Sigurdurovi Ólimu u sebe doma v obývacím pokoji. Ragnar byl nejstarší ze tří sourozenců. Jeho matka, která seděla

vedle něj s ustaraným výrazem, byla rozvedená žena a musela se sama starat o rodinu. Než Raggi přišel domů, bavila se chvíli se Sigurdurem Ólim. „Není snadné protloukat se se třemi dětmi,“ řekla matka omluvně, ačkoliv se Sigurdur Óli představil známou frází, že se jedná jen o rutinní zjišťování informací. Řekl, že kriminální policie vede rozhovory s mnoha dětmi a mladistvými ve škole. Žena pozorně poslouchala, ale když už se policie objevila v jejím malém suterénním bytě, který měla za drahé peníze pronajatý od té bohaté staré ženské v prvním poschodí, která nejenže vlastnila celý dům, ale nejmíň tři kožichy, tak si řekla, že nemůže škodit, když využije příležitosti a upozorní na svou situaci. Matka byla tlustá a dýchavičná. Kouřila jako komín, vzduch v obýváku by se dal krájet. Druhé dvě děti Sigurdur Óli v bytě neviděl. Po bytě bylo rozházené špinavé prádlo, reklamní prospekty a noviny. Matka uhasila další cigaretu. Sigurdur Óli pomyslel na svůj oblek, jak bude ještě dlouho načichlý cigaretovým kouřem.

Raggi se nejdříve vylekal, když u sebe doma narazil na člověka z kriminálky, ale rychle se vzpamatoval. Na svůj věk byl vysoký, měl hustou černou hřívu a mnoho pupínků, hlavně kolem úst. Zdálo se, že je nervózní. Sigurdur Óli začal tím, že se ho vyptával celkově na školu, na tamní atmosféru, na učitele a žáky starších ročníků. Tímto způsobem se cíleně dostal k tématu „děti přistěhovalců“, aby se nakonec mohl zeptat na Nirana. Raggi odpovídal většinou

jednoslabičně, ale naprosto zdvořile. Jeho matka jim nepřekážela, chovala se tiše, zapalovala jednu cigaretu od druhé a k tomu popíjela kávu. Když Sigurdur Óli zazvonil, byla teprve chvíli z práce doma. Káva, kterou uvařila, byla silná a dobrá a Sigurdur Óli čekal, až mu nabídne ještě jeden šálek. Dříve holdoval čaji, ale Bergthóra se svými vědomostmi o druzích a přípravě kávy ho naučila vychutnávat si i tento nápoj.

„Jak se ti líbí Kjartan, učitel islandštiny?“ zeptal se.

„Ten je v pohodě,“ řekl Raggi.

„Má něco proti lidem tmavé pleti, je to tak?“

„Možná.“

„Jak se to projevuje? Říká něco takového nebo dělá něco takového?“

„Ne, jenom tak.“

„Co je to Jenom tak‘?“

„Nic.“

„Znal jsi Elíase?“

„Ne.“

„Ale Nirana, jeho bratra, ano?“ Raggi váhal. „Ano.“

Sigurdur Óli zvažoval, má-li zmínit Káriho, ale upustil od toho. Nechtěl, aby si Raggi myslel, že přišel rovnou od něj. „Jak jsi ho znal?“ „Jen tak,“ řekl Raggi. „Co znamená ‚jen tak?“

„Myslí si o sobě, že je něco extra.“ Jak se to projevuje?“

„Říká nám Eskymáci.“

„A jak mu říkáte vy?“

„Blbec.“

„Víš něco o přepadení jeho bratra?“

„Ne.“

„Můžeš mi říct, kdes byl, když byl Elías napaden?“

Raggi přemýšlel. S touto otázkou zjevně nepočítal a Sigurdur Óli si pomyslel, že by musel být pěkně otrlý, aby byl schopen něco předstírat. Konečně přišla odpověď.

„Byli jsme v obchodním domě Kringla. Já, Ingvar a Danni.“

To se shodovalo s výpověďmi Ingvara a Daniela, s nimiž Sigurdur Óli už mluvil. Oba důrazně popírali, že by s útokem na Elíase měli něco společného, údajně nevěděli nic o obchodu s drogami v blízkosti školy a říkali, že docházelo jen k drobným střetům s žáky zahraničního původu. Tito tři žáci byli známí jako původci nepokojů a škola hleděla radostně vstříc příštímu jaru, kdy si výtržníci odchodí povinnou školní docházku a nadobro zmizí. Trápili ostatní žáky a krátce po přelomu roku se zvláště předváděli: dva z nich byli na týden vyloučeni ze školy, protože na školním pozemku, a dokonce ve školní budově odpalovali rakety, které jim zbyly ze Silvestra, přičemž některé z nich si sami ještě upravili, aby byl jejich účinek silnější. Jeden takovou raketu nasměroval do chodby, a když vystřelila, rozbila dvě obrovská okna. Celá budova se otřásla, ale naštěstí bylo vyučování v plném proudu a všichni byli ve třídách.

„Kdy ses naposledy setkal s Elíasem?“ zeptal se Sigurdur Óli.

„S Elíasem? Nemám ponětí. Dyť ho vůbec neznám. A nikdy se s ním nesetkávám.“

„Dochází ve škole často k hádkám mezi vámi a Niranem?“

„Nee, ani ne, ale ti týpci se vždycky dělají tak důležití.“

Raggi se odmlčel.

„Přistěhovalci?“ vyzvídal dál Sigurdur Óli.

„Island patří nám, ne nějakým cizincům.“

„Víme, že došlo ke konfliktům,“ řekl Sigurdur Óli.

„Víme také, že se hádky někdy zvrhnou. Ne jenom tady. To však nemusí nutně něco znamenat. Nesouhlasíš s tím?“

Já… ech… Nemám ponětí.“

„Pak se ale stalo to s Elíasem.“

„Ano.“

„Myslíš si, že to nějak souvisí s vašimi hádkami?“

„Vím já? Nee, určitě ne. Si myslím, že to my neděláme.

Nikoho bysme nezabili. To je praštěné. To neděláme. O to vůbec nekráčí.“

„Jsi si tím jistý?“

Matka dosud jen mlčky seděla a kouřila, teď však zasáhla.

„Chceš snad naznačit, že můj Raggi toho chlapce napadl?“ řekla a zdálo se, že konečně pochopila, proč se u nich objevila kriminální policie a klade spoustu otázek.

„Vůbec nic nechci naznačit,“ odpověděl Sigurdur Óli.

„Víš něco o obchodu s drogami ve škole?“

„Můj Raggi nemá s drogami nic společného,“ prohlásila matka pohotově.

„Na to jsem se ale neptal,“ opáčil Sigurdur Óli.

„Nevím nic o drogách na škole,“ řekl Raggi.

„Takže ty tam jen odpaluješ rachejtle,“ řekl Sigurdur Óli.

‚Já…“ spustil Raggi, ale matka ho předešla.

„Za to už ho potrestali a kromě toho to nebyl on, kdo způsobil největší škodu.“

„Je možné, že tam někdo prodává drogy, někdo jiný mu dluží peníze a že ty dluhy pak mohly vést k tomu, co se stalo Elíasovi?“ zeptal se Sigurdur Óli, kterému najednou došlo, proč matka svého syna tak brání.

Teď musel Raggi poprvé během rozhovoru usilovně přemýšlet.

„Na škole není nikdo, kdo prodává matroš,“ řekl nakonec. „Někdy se tam ale poflakují takoví, co prodávají, před školou nebo u oken. To jo. O ničem jiném nevím. Mně se nikdo nepokusil něco prodat.“

„Víš, jak se to stalo s Elíasem?“

„Ne.“

„Víš, kdo ho napadl?“

„Ne.“

„Víš, kde byl Niran ten den, kdy byl jeho bratr zavražděn?“

„Ne, jen jsem viděl, jak ho Kjartan povalil.“

„Váš učitel islandštiny?“

„Niran mu podrápal auto, celý bok. Kjartanovi totálně ruply nervy.“

Sigurdur Óli upřeně hleděl na Raggiho a vybavil si, co mu o Kjartanovi a Niranovi řekl Kári.

„Můžeš to, prosím tě, zopakovat ještě jednou?“

Raggi okamžitě pochopil, že řekl něco důležitého, a hned se snažil ustupovat.

„Vidět jsem to neviděl, jen jsem o tom slyšel,“ řekl.

„Někdo mi říkal, že se Kjartan vrhnul na Nirana, protože mu Niran poškrábal auto.“

„A kdy to bylo?“

„Ráno ten den, kdy ten chlapec umřel.“ Ještě trochu kávy?“ zeptala se matka a vyfoukla cigaretový kouř.

„Mnohokrát děkuji, tak ještě půl šálku,“ řekl Sigurdur Óli a vytáhl mobil, aby vyťukal Erlendurovo číslo. „A co bylo dál?“ zeptal se Raggiho. „Nic nevím,“ prohlásil Raggi, „jenom jsem to slyšel.“

KAPITOLA 19

Večer toho dne, kdy se konala vzpomínka na Elíase a následný tichý průvod k místu, kde byl nalezen, bylo pátrání po Niranovi stále ještě bezvýsledné. Průvodu se zúčastnilo mnoho lidí, v čele šel pastor náboženské obce. Sunee, Ódinn, Virote a Ódinnova matka byli hluboce dojati solidaritou a soucitem, které jim projevovali všichni tito lidé.

Ani tato událost nevedla Sunee k tomu, aby svého syna svěřila policii. Vytrvale se zdráhala prozradit Niranův úkryt a stejně tak se zdráhal podávat jakékoli informace její bratr a jiní, kteří byli se sourozenci ve spojení.

Elínborg a Erlendur se vzpomínky zúčastnili a pozorovali, jak se průvod dal do pohybu. Elínborg držela v ruce kapesník, kterým si několikrát utřela slzy.

Když se Erlendur vrátil do kanceláře, zavolal Valgerdur.

Věděl, že je ještě v nemocnici a pracuje. Zatímco čekal, až bude přepojen, začal si pískat píseň o kadetovi Jónovi Kristóferovi a poručici Valdergur, aniž si to zprvu uvědomoval. Když to zjistil, v duchu Elínborg jaksepatří proklel.

„Ahoj,“ ozval se hlas Valgerdur na druhém konci.

„Zachtělo se mi zavolat ti,“ řekl Erlendur. „Jsem na cestě domů.“

„Já budu muset pravděpodobně pracovat celou noc,“

řekla Valgerdur. „Dovezli nám malého chlapce, který se zřejmě stal obětí domácího násilí. Sedm let. Uvědomili jsme policii a Úřad péče o mládež…“

„Prosím tě, Valgerdur, takové příběhy ne,“ řekl Erlendur.

„Promiň… Já…“

Valgerdur se zarazila. Nebylo to poprvé, co tak reagoval. V práci něco zažila, chtěla mu o tom povědět, ale on ji okamžitě přerušil. V rámci své práce u kriminálky byl konfrontován s lidskou bídou, vyprávěl však o tom jen velmi zřídka. Bylo to něco, co by podle jeho mínění mělo zůstat stranou jejich vztahu. Nechtěl ji zatěžovat odpudivými zážitky, které přinášela jeho práce. Nebyl to bezpodmínečně útěk před ohavností a zlem ve světě, spíš to pro něj mělo význam přestávky na oddech.

„Je to jen… Když se člověk stále zabývá takovými věcmi, tak by raději slyšel něco jiného,“ řekl Erlendur. „Rád by se ujistil, že život je i něco jiného než jen jedno jediné věčné bahno.“

„Už jste na něco přišli v případu toho chlapce?“

„Ne, nepostoupili jsme ani kousek.“

„Viděli jsme v televizi ten smuteční tichý průvod.

Bratra jste ještě nenašli?“

„Jeho matka má strach, ale zase se uklidní a pak promluví,“ řekl Erlendur.

Oba mlčeli. Pro Erlendura bylo dobré promluvit si s Valgerdur, stačilo mu slyšet v telefonu její krásný, tichý a uklidňující hlas, hned se cítil lépe. Nevěděl zcela přesně proč, ale někdy prostě zatoužil po tom, slyšet její hlas. Tak jako nyní.

„Marian Briem je mrtvý,“ řekl nakonec. „Vyprávěl jsem ti o něm.“

„Ano, vzpomínám si. Zvláštní jméno.“

„Marian zemřel včera po dlouhé nemoci. V jistém smyslu to bylo asi vysvobození. Dost osamělá smrt, protože Marian neměl žádné příbuzné a už několik let byl v penzi.

Také moje návštěvy byly sporé, to jsem si ale uvědomil, až už bylo pozdě. Marian Briem měl málo návštěv, já jsem k nim patřil, možná jsem byl dokonce jediný. Aspoň mi to někdy připadalo, že jsem jediný.“

Erlendur se odmlčel a Valgerdur čekala, až bude pokračovat. Nechtěla ho přerušovat, protože cítila, že má potřebu s ní hovořit. Tak uplynula drahná doba, že to skoro vypadalo, jako by už nebyl na telefonu.

„Erlendure?“ ozvala se Valgerdur, když se jí zdálo, že mlčení na druhém konci trvá příliš dlouho.

„Ano, promiň, tolik mi toho táhne hlavou. Marian Briem mě žádal, abych zařídil všechno potřebné, a to jsem

udělal. Tak tedy končí život, dlouhý život. Někde na nemocniční posteli člověk umírá úplně sám a opuštěný.“

„O čem to mluvíš, Erlendure?“

„Nevím. O smrti.“ Erlendur se zase na chvíli odmlčel.

„Navštívila mě Eva Lind,“ řekl nakonec. „Nebyl jsi rád?“

„Ale ano, jenže jsem byl poněkud znejistělý. Vypadá teď lépe. Tak dlouho jsem ji neviděl a pak se najednou objeví, to je jí podobné. Ona je… Stala se z ní žena. To jsem na ní vypozoroval, byla nějak proměněná. Působila zraleji, klidněji. Možná si to celé už skutečně protrpěla. Možná toho má konečně dost.“

„Stárneme všichni.“

„To je bohužel pravda.“

„Co chtěla?“

„Myslím, že mi chtěla vyprávět o nějakém snu, co se jí zdál.“

„Proč říkáš myslím?“

„Odešla dřív, než mi ho řekla. Myslím, že jsem ji požádal, aby odešla. Vím docela přesně, čeho tím chce dosáhnout. Ptala se mě, co se tehdy stalo, když Bergur zemřel. Je přesvědčena, že se jí zdálo něco, co s tím souvisí, a já jsem nechtěl vědět, co to bylo.“

„Ale byl to přece pouhý sen,“ řekla Valgerdur.

„Neřekl jsem jí všechno. Neřekl jsem jí, proč ho nikdy nenašli. Byly kolem toho nejrůznější spekulace. Jako by o nich slyšela.“

„Spekulace?“

„Bývali by ho museli najít,“ řekl Erlendur. „Ale…?“

„Nikdy nalezen nebyl.“

„A jaké to byly spekulace?“

„Má to spojitost s horami. A pak ještě s řekou.“

„Ty o tom ale nechceš mluvit, že?“

„To se nikoho netýká,“ řekl Erlendur. „To je starý příběh, do kterého nikomu nic není.“

„A ty si ho chceš ponechat pro sebe.“ Erlendur mlčel.

„Eva je tvá dcera a svého času jsi jí o tom vyprávěl.“

„Právě z toho mám bolení hlavy,“ odvětil Erlendur.

„Zjisti, co ti chtěla. Vyslechni si, co ti chce Eva říct.“

„To asi budu muset,“ řekl Erlendur a zase váhal.

„Kromě toho mi nejde z hlavy ten chlapec, který v ledovém mrazu ležel za domem sám a opuštěný. Nechápu, co se tam odehrálo, nemůžu na to přijít, při nejlepší vůli ne.“

„Vždyť to celé je tak hrůzné, že se to slovy nedá vyjádřit.“

Já… Přivedlo mě to ke vzpomínkám na mého bratra, byl ve stejném věku jako Elías, možná o trochu mladší. Musel jsem myslet na všechny takové osamělé smrti. Na Mariana Briema.“

„Erlendure, nic bys na tom nemohl změnit. Nebylo by to možné. Nemá to co dělat ani s tvou zodpovědností. Musíš to pochopit.“

Erlendur mlčel.

„Dnes večer, jak už jsem říkala, skončím velmi pozdě,“

řekla Valgedur omluvně. Příliš dlouho telefonovala.

„Tak jsou na tom lékařsko-technické asistentky,“ řekl Erlendur.

„To už nejsme.“

„Ne? Co potom jste?“

„Biomedicíncké analytičky.“

„Cože?“

„Časy se mění.“

„A co se stane s lékařsko-technickými asistentkami?“

„My se nezměníme, změní se jen název.“

„Lékařsko-technická asistentka byl přece dobrý název.“

„Ten už nikdy neuslyšíš.“

„Škoda.“ Oba mlčeli.

„Promiň, že jsem tě do toho zatáhl,“ řekl Erlendur.

„Promluvíme si spolu později.“

„Do ničeho mě nezatahuješ. Nic takového neříkej. Zítra večer budu mít volno.“

„Tak se snad uvidíme,“ řekl Erlendur.

„Poslechni si, co ti chce Eva říct,“ řekla znovu Valgerdur.

Erlendur vyšel ven na chodbu a zamířil do výslechové místnosti, kde seděli Elínborg a Sigurdur Óli naproti Kjartanovi. Kjartan nebyl zatčen. Šlo o škrábance na autě a o informaci, že považoval Nirana za viníka a že se nechal strhnout k násilí. Sigurdur Óli to telefonicky oznámil

Erlendurovi, který s tím Kjartana ihned konfrontoval. Ten se rozzuřil a urazil, vykřikoval výroky o lžích a spiknutí, ale nakonec přiznal, že Nirana podezříval. Prý mu ale nezkřivil ani vlásek a není prý pravda, že ho napadl.

Na komisařství s nimi jel bez odporu. Výslechem byl pověřen Sigurdur Óli. Dotyčné auto bylo poměrně nové volvo, které Kjartan vlastnil necelý rok. Bylo už v opravě u jeho příbuzného. Při prověřování vyšlo najevo, že škrábance už byly odstraněny a že zbývalo už jen auto nalakovat.

Škody však byly vyfotografovány kvůli pojištění. Na snímcích bylo vidět dlouhou úzkou rýhu, vedoucí od zadních světel po blatníku a dveřích až k reflektorům.

Oprava nebyla levná a Kjartan se handrkoval s pojišťovnou, která se domnívala, že našla mezeru ve smlouvě. Na základě fotografií se totiž nedalo poznat, jakým předmětem bylo auto poškrábáno. Za velmi pravděpodobný nástroj byl pokládán nůž, mohl to ale být i šroubovák, nebo dokonce klíč.

Nebylo ještě rozhodnuto, zda Kjartan bude vzat do vyšetřovací vazby. Vehementně trval na svém tvrzení, že je úplně pošetilé dávat poškození jeho auta do souvislosti s napadením Elíase. Když jel ráno do školy, tak si šrámu nevšiml, protože byla tma jako v pytli. Nemohl však s jistotou říct, že k poškození došlo v areálu školy. Bydlel v jiné čtvrti, vzdálené od školy asi půl hodiny pěší chůze.

Šrámu si všiml, když si v poledne chtěl zajet na skok do

města. Tvrdil, že poblíž parkoviště viděl Nirana a jednoho jeho kamaráda a že se ho zeptal, jestli o tom škrábanci něco neví, ten prý však reagoval jen opovržlivou poznámkou. Na chlapce prý nezaútočil. Kjartan přiznal, že mezi nimi došlo ke slovní výměně, kdy nepadaly zrovna zdvořilé výrazy, ale Nirana prý k zemi nesrazil. Stačí, když si policie promluví s chlapcem, který byl svědkem té scény.

Erlendur otevřel dveře a vešel do místnosti.

„Proč jsi nám o tom nic nepověděl?“ ptal se v té chvíli Sigurdur Óli. „Proč se to musíme dozvídat od druhých?“

„Podle mého mínění to s celou tou záležitostí nemá nic společného,“ řekl Kjartan a podíval se na Erlendura, který se se založenýma rukama opíral o stěnu. Je absurdní spojovat to s napadením toho chlapce. Nechápu, kde vidíte souvislost. Ptal jsem se Nirana, jestli podrápal auto, a on se mi jen vysmíval. Nic jsem z něj nedostal.“

„A tebe popadl vztek,“ řekl Sigurdur Óli.

„Pochopitelně,“ řekl Kjartan a zvedl hlas. „To by se ti na mém místě stalo také. Nebo si snad myslíš, že mě baví něco takového snášet?“

„Máme informace o tom, že onoho rána jsi byl ve škole neobyčejně podrážděný.“

„Máš na mysli tu věc s Finnurem?“

Sigurdur Óli přisvědčil.

„To neznamená vůbec nic. My se hádáme neustále.“

„Měl Niran nějaký předmět nebo naznačil něco, z čeho by se dalo usoudit, že auto poškodil on?“

„Chytil jsem ho, protože jsem se chtěl ujistit, jestli má u sebe nůž nebo šroubovák,“ prohlásil Kjartan. „Bránil se, ale nesrazil jsem ho na zem. Vytrhl se mi a přitom upadl. Pak už jsem se o něj nestaral. Ani jsem nezjistil, jestli má nůž nebo něco takového. Chcete mě snad kvůli tomu zatknout?“

Sigurdur Óli se podíval na Erlendura, ten však nereagoval.

„Tomu chlapci jsem nic neudělal,“ řekl Kjartan. „Když mě zatknete, bude to stačit, abych byl ocejchován jako vrah.

I kdyby jen na jediný den, postačí to. A co když toho, kdo to udělal, nikdy nenajdete? Ulpí to na mně po zbytek života, i když s tím nemám vůbec nic společného!“

„Jsi proti přistěhovalcům,“ řekl Erlendur. „A to je rozhodně něco víc než odmítavý postoj. U tebe je to docela přesně mířená nenávist a to také nepopíráš. Vedeš takové řeči, a jsi na ně dokonce pyšný, zášť dáváš najevo nejrůznějším způsobem. Opravdu si myslíš, že je v naší moci vylepšit tvoji pověst?“

„Také se mi ale nemůžete mstít za to, že si o tom myslíte něco jiného než já.“

„Nikdo se ti za nic nemstí,“ řekl Sigurdur Óli.

Erlendur požádal Sigurdura Óliho, aby s ním šel na okamžik na chodbu. Kjartan se za nimi díval.

„Nic jsem neudělal,“ zakřičel, než se zavřely dveře.

„Něco na tom, co říká, je,“ prohlásil Sigurdur Óli, když stáli na chodbě.

„Samozřejmě,“ řekl Erlendur. „To je ten nejubožejší důvod pro vraždu, o jakém jsem kdy slyšel. Kjartan není nic jiného než typický tlučhuba, nikdy nebyl násilník, a proto o něm ani není nic v policejních spisech. Necháme ho běžet, ale ať se ještě trochu podusí, než ho propustíme.“

„Erlendure, nemůžeme…“

„No dobrá,“ řekl Erlendur, „tak ho teda pusť hned.“

Zašklebil se a odkráčel.

Když Sigurdur Óli přišel pozdě večer domů, byla Bergthóra ještě vzhůru. Poslední dobou býval málo doma, nejen kvůli zavraždění Elíase, nýbrž i kvůli jiným věcem.

Domnívala se, že se jí vyhýbá. Byla toho názoru, že jejich vztah dospěl do bodu zlomu, a to mu také řekla. Ukázalo se, že nemohou mít děti, a teď šlo o to, zamyslet se nad dalším krokem.

Sigurdur Óli šel do kuchyně a nalil si sklenici ovocné šťávy. Cestou domů se zastavil ještě v posilovně a odcházel odtud jako poslední. Vyřádil se na běžícím pásu a vzpíral činky, až se pořádně zpotil.

„Už jste pokročili s vyšetřováním?“ zeptala se Bergthóra, když se v koupacím plášti objevila v kuchyni.

„Ne,“ řekl Sigurdur Óli, „vůbec ne. Ani v náznaku nevíme, co se stalo.“

„To má určitě něco společného s nenávistí k cizincům, že?“

„Nevím. To se ještě ukáže.“

„Ubohý chlapec. A matka. Pro ni to musí být hotové peklo.“

„Ano., A jak ty se máš?“

Sigurdur Óli měl vlastně v úmyslu jí říct, že Elías chodil do stejné školy jako kdysi on a že je to zvláštní pocit, vrátit se tam a vidět svou fotku, pocházející ze sedmdesátých let.

Nic však neřekl, aniž skutečně věděl proč. Možná byl unavený.

Ne však natolik, aby ho to odradilo od návštěvy posilovny, komentovala by to Bergthóra.

Byly doby, kdy jí rád referoval o všem, co se během dne dělo.

„Mně se daří výborně,“ odpověděla Bergthóra.

„Myslím, že hned zalehnu,“ řekl Sigurdur Óli a postavil sklenici do dřezu.

„Musíme si spolu promluvit,“ řekla Bergthóra.

„Nemůžeme to odložit na zítřek?“ zeptal se Sigurdur Óli.

„Zítra je teď,“ odpověděla. „Bůhví kolikrát jsem už s tebou chtěla mluvit, jenže ty nejsi nikdy doma. Tak začínám mít dojem, že se domovu vyhýbáš.“

„Mám toho šíleně moc na práci. Tak to prostě u mě někdy je. My oba ostatně hodně pracujeme. Ničemu se nevyhýbám.“

„Co chceš dělat?“

„Nevím, Beggo,“ odpověděl Sigurdur Óli. „Podle mého mínění je to závažný krok.“

„Rok co rok lidé adoptují nejrůznější děti,“ řekla Bergthóra, „proč bychom to nemohli udělat my?“

‚Já neříkám… Já jen nechci nic uspěchat.“

„Čeho se bojíš?“

„Ještě jsem o adopci dítěte neuvažoval. Je to pro mě nová a dost cizí myšlenka. Pro tebe, jak se zdá, ne, to dovedu pochopit, ale pro mě ano.“

„Vím, jak závažný je to krok.“

„Možná příliš závažný.“

„Co tím myslíš?“

„Možná není adopce pro každého.“

„Asi máš na mysli, že to není nic pro tebe.“

„Nevím. Nemůžeme se na to vyspat?“

„To říkáš vždycky.“

„Ano.“

„Tak tedy jdi spát!“

„Už se o tom dohadujeme příliš dlouho. Mít děti, adoptovat…“

„Ano.“

„To mi pak leží celý den v žaludku.“

„Ano.“

„Nemůžeme na to jednoduše zapomenout?“

„Ne,“ prohlásila Bergthóra, „to teda nemůžeme.“

KAPITOLA 20

Dům, ve kterém Sunee bydlela, byl stále ještě pod policejním dohledem. Erlendur vyměnil pár slov s policistou u schodiště, který však pro něj neměl žádnou zprávu, jež by stála za povšimnutí. V pozdním odpoledni se lidé jeden po druhém vraceli z práce a domem se linuly vůně různých pokrmů. Sunee zůstala celý den doma a její bratr byl s ní.

Policista pravil, že sice dokáže rozlišit jejich hlasy, ale že neslyší, co si říkají.

Bylo už velmi pozdě. Cestou domů měl Erlendur ještě leccos k vyřízení. Nejdříve jel do márnice na Barónsstígur.

Hned viděl, že se muselo stát něco velmi zlého, protože dovnitř nesli na nosítkách dvě mrtvoly, přikryté plachtou, a přicházelo sem stále víc lidí. Erlendur se dozvěděl důvod: nedaleko Mosfellsbaer došlo na okruhu k těžké dopravní nehodě. Neposlouchal dnes zprávy. Byli tři mrtví, jedna starší žena a dva mladí muži, jeden z nich měl čerstvý řidičák. Před márnici předjel další vůz se třetí mrtvolou.

Příbuzní byli mimo sebe. Kdosi zvracel.

Erlendur chtěl hned zase odejít, když mu do cesty přišel patolog, provádějící pitvy. Znali se pracovně a Erlendur se o něm domníval, že černým humorem, který někdy předváděl,

kompenzuje to, co při své práci vidí. Tentokrát však nic z toho nepocítil. Lékař se bezradně podíval na Erlendura, který hned prohlásil, že se zastaví později.

„Tvůj chlapec je tam uvnitř,“ řekl lékař a pokynul hlavou směrem k jedněm zavřeným dveřím.

„Přijdu později,“ zopakoval Erlendur.

„Nic jsem nemohl najít,“ řekl lékař.

„To je v pořádku, já…“

„Měl špínu za nehty, ale podle mého názoru nic neobvyklého. Dva nehty byly ulomené. Našli jsme částečky látky. Došlo k násilné potyčce, to je vidět i na bundě, která je roztržená. Neříkala matka, že bunda byl v pořádku? Z

toho se dají vyvodit závěry, až se najde oblečení protivníka.

Tvoji kolegové z oddělení pro zajišťování stop právě zjišťují, o jakou látku se jedná. Je ale taky možné, že ty částečky pocházejí z jeho vlastního oblečení.“

„A bodná rána?“

„Žádné nové poznatky,“ řekl lékař, který mezitím doprovodil Erlendura ke dveřím. Otevřel je. „Bodný nástroj pronikl až k játrům a chlapec v krátké době vykrvácel. Rána není nijak velká a čepel byla dost široká, nemusela však nutně být dlouhá. Vůbec si neumím představit, jaký předmět to byl.“

„Šroubovák?“

Lékař se zatvářil nesouhlasně.

„To sotva. Myslím, že to bylo něco ostřejšího. Řez je totiž velmi jemný.“

„Ale bundou neprošel, že?“

„Ne, musela být rozepnutá. Bodající předmět pronikl dost tenkým svetříkem a tílkem, neměl na sobě víc vrstev, které by kladly odpor. To byla jeho jediná zbroj.“

„Nestříkala krev?“

„Ne nutně. Jedná se o hladké bodnutí a především asi došlo k vnitřnímu krvácení. Proto krev nemusela pachatele postříkat. Přesto není vyloučeno, že se musel důkladně očistit.“

Lékař zavřel dveře. Erlendur šel k mrtvole, nadzvedl plachtu, která byla na ní položena, a prohlížel si malou bodnou ránu. Kladl si otázku, zda předmět, kterým bylo poškozeno Kjartanovo auto, byl použit také proti chlapci.

Rána byla tak malá, že byla sotva viditelná, ale přesně zasáhla místo, kde měla nejhorší následky. Pár centimetrů výš nebo níž, a Elías by byl měl šanci na přežití. O tom Erlendur už mluvil s lékařem, který to sice nechtěl tvrdit s určitostí, ale vůbec nevylučoval, že pachatel možná přesně věděl, co dělá.

Zatímco Erlendur zakrýval chlapcovu mrtvolu, myslel na Sunee, co asi musela cítit, když si uvědomila, že její syn je na tomto strašném místě. Dřív nebo později začne s policií spolupracovat, něco jiného bylo nemyslitelné. Možná se domnívala, že její syn je v nebezpečí. Možná jí šlo o to,

aby Nirana uchránila rozjitření veřejnosti, vyvolaného Elíasovou smrtí. Možná chtěla zabránit tomu, aby se jeho fotografie objevily v novinách a médiích. Možná se chtěla vyhnout takovému veřejnému zájmu. A možná, ano, možná Niran věděl něco, co Sunee přimělo k tomu, že ho ukryla.

Když Erlendur odjížděl, ještě přituhlo a chladná modrá hrůza márnice se odrážela v jeho očích.

Sunee ho přivítala ve dveřích. Domnívala se, že jí sdělí, co nového přineslo vyšetřování, ale Erlendur jí dal hned na srozuměnou, že pro ni nemá žádnou zprávu. Byla ještě vzhůru, ale její bratr spal v jejím pokoji. Erlendur cítil, že je ráda, když nemusí být sama. Nikdy s ní nemluvil, aby u toho nebyl bratr nebo tlumočnice. Zavedla ho do obývacího pokoje a pak odešla do kuchyně uvařit čaj. Když se vrátila, posadila se na pohovku a oběma nalila.

„Mnoho lidí přicházet venku,“ řekla.

„Všichni jsou proti násilí,“ řekl Erlendur. „Nikdo to nechce.“

„Já děkovat všem,“ řekla Sunee. „Bylo krásné.“

„Svěříš mi svého syna?“ zeptal se Erlendur. Sunee zavrtěla hlavou. „Nemůžeš ho schovávat věčně.“

„Ty vraha najít,“ řekla Sunee, „já na Nirana dát pozor.“

„Dobrá.“

„Elías dobrý chlapec. Nic nedělat.“

„Nemyslím si, že byl přepaden proto, že by něco udělal.

Je možné, že byl napaden kvůli tomu, kým byl. Rozumíš mi?“

Sunee přikývla.

„Nenapadá tě, kdo by na něj mohl zaútočit?“

„Ne,“ řekla Sunee. „Určitě ne?“

„Ne.“

„Děti ve škole?“

„Ne.“

„Nějací učitelé?“

„Ne. Žádní. Všichni dobrý k Elíasovi.“

„Jak je Niranovi? Zdá se, že se necítil dobře.“

„Niran dobrý chlapec. Jen zlost. Nechtít zůstat na Islandu.“

„Kde je?“

Sunee neodpověděla.

„V pořádku. Ty musíš vědět, co děláš. Přemýšlej o tom.

Možná mi to řekneš zítra. Musíme s ním mluvit, je to velmi důležité.“

Sunee se na něj mlčky dívala.

„Vím, že je to pro tebe strašně těžké, a ty děláš pochopitelně to, co pokládáš za správné. Musíš však pochopit, že se jedná o velmi komplikované vyšetřování.“

Sunee dál mlčela.

„Říkal Niran něco o Kjartanovi, učiteli islandštiny?“

„Ne.“

„Nic o konfliktu s ním?“

„Ne.“

„Copak ti řekl?“

„Ne mnoho. On mít strach. Já také.“

Sunee pohlédla směrem k chodbě, kde se objevil její bratr, a vztáhla k němu ruku.

„Měla bys něco proti tomu, kdybych si ještě jednou prohlédl chlapcův pokoj?“ zeptal se Erlendur a vstal.

„Okay,“ řekla Sunee a podívala se na něj. Já pomáhat chci. Ale také pozor dát na Nirana.“

Erlendur se usmál a prošel chodbičkou do pokoje chlapců. Rozsvítil malou stolní lampičku, která vydávala slabé světlo. Nevěděl přesně, co hledá. Pokoj prohledali už předtím, aniž našli něco, co by odkazovalo na to, kde se Niran může zdržovat. Erlendur usedl na židli a vzpomínal, že tehdy ve východních fjordech měli s bratrem také společný pokoj.

Rozhlížel se a přitom myslel na krutost, která stála Elíase život. Pokoušel se zařadit ji do světa zločinů, které tak dobře znal, ale stál před záhadou. Těžce zraněný Elías se zhroutil, aniž s ním někdo měl soucit. Nikdo mu nepřišel na pomoc, když se z posledních sil snažil doplazit domů. Nikdo tu nebyl, aby ho zahřál, když za svým domem přimrzal k zledovatělé zemi.

Erlendur se rozhlížel po pokoji. V Elíasově koutku všude stáli dinosauři různého druhu a různých velikostí.

Kromě toho byly dva plakáty s dinosaury na stěně nad poschoďovou postelí. Strašidelný Tyranosaurus Rex cenil zuby nad svou obětí. V Elíasově posteli zahlédl sešit se spirálovou vazbou a natáhl se pro něj. Na přední straně bylo napsáno Kniha příběhů a Elíasovo jméno. Obsahoval krátká pojednání s kresbičkami. Psal o vesmíru a k tomu nakreslil pestrého Saturna. V jiném příběhu vyprávěl o tom, jak jel se svou matkou do obchodního domu Kringla. A jeden sloh se jmenoval Můj oblíbený film. Byl o nějakém dobrodružném filmu, který Erlendur neznal. Pročítal příběhy, napsané krásným dětským písmem, až nalistoval místo, kde Elías přestal. Tam byl jen název nejnovějšího příběhu, dál se nedostal.

Erlendur zavřel sešit, položil ho zpět na Elíasovu postel a vstal. Čím asi chtěl být? Možná lékařem. Možná řidičem autobusu. Možná policistou. Byla nekonečná řada možností, měl před sebou otevřený svět, plný vzrušení. Stál na prahu života.

Vrátil se za Sunee do obývacího pokoje. Její bratr byl v kuchyni.

„Víš, čím chtěl být?“ zeptal se Erlendur. „Ano,“ řekla Sunee. „Často říkal. Dlouhé slovo, ale já se učit.“

„A co to bylo?“

„Výzkumník dinosaurů.“

Erlendur se zasmál. „Dříve si kluci přáli být policisty nebo řidiči autobusu.“

Cestou dolů se ještě jednou zeptal hlídkujícího policisty, jestli si nevšiml něčeho podezřelého ve vchodu nebo u vchodu, ale nebylo tomu tak. Zeptal se na Suneeina souseda Gestura, ale policista ho neviděl. Dosud nikdo nešel nahoru, řekl policista, dřív než se s ním Erlendur rozloučil.

Přestože bylo už dost pozdě, musel Erlendur vykonat ještě jednu návštěvu. V pozdním odpoledni tomu muži zavolal a domluvili se na setkání u něj doma. Když Erlendur zazvonil, muž ihned přišel a pozval ho dovnitř. Erlendur u něj už jednou byl a tehdy se tam také necítil dobře. Nevěděl přesně, čím to je. Cítil, že tu něco nesedí. Něco na majiteli bytu není v pořádku.

Muž se díval na televizi, teď ji ale vypnul a nabídl Erlendurovi kávu. Ten s díky odmítl, přičemž se podíval na hodinky a prohlásil, že se může zdržet jen velmi krátce. Za svůj pozdní příchod se neomlouval. Všiml si zarámované manželské fotografie na příručním stolku. Oba se na ní usmívali. Před sňatkem si zašli k fotografovi a dali se vyfotografovat. Nevěsta držela v ruce kytici.

„U svých exmanželek nejsi nijak oblíbený,“ řekl Erlendur. „Něco jsem se od nich dozvěděl.“

„To mě nepřekvapuje,“ řekl muž.

Erlendur dokázal pochopit, proč na něj ženy letí, pokud odpovídá jejich typu. Byl to štíhlý, upravený, laskavý muž s tmavými vlasy a hnědýma očima, měl jemné ruce a jižní pleť. Vybraný způsob jeho oblékání byl Erlendurovi úplně

cizí. Byt byl elegantní, zařízený na nejmodernější úrovni.

Zvláště kuchyň byla luxusní, na podlahových krytinách bylo vidět, jak musely být drahé. Na stěnách visely grafiky.

Jediné, co chybělo, byla nějaká stopa života a osobní atmosféry.

Erlendur zvažoval, má-li muži povědět o telefonátech, které se vší pravděpodobností pocházejí od jeho manželky.

Muž má právo na informace. Pokud se Erlendurovo podezření potvrdí, bude to znamenat, že jeho žena žije, což by ho muselo potěšit. Erlendur ale sám přesně nevěděl, proč mu neříká všechno. V tom muži bylo něco nelítostného, ale nedokázal to postihnout.

„Ne, jistěže ne. Jedna mi řekla, žes jí vyhrožoval zabitím.“

Pronesl to takovým tónem, jako kdyby mluvil o počasí, ale muž nijak nereagoval. Možná s tím už počítal.

„Stilla není normální,“ řekl po delším rozvažování.

„Tak to bylo vždycky.“

„Takže to přiznáváš?“

„Něco takového člověk přece řekne, aniž o tom přemýšlí. Určitě jsi to taky už někdy řekl. Ale nic se tím nemyslí.“

„Ona tvrdí opak.“

„Smím se zeptat, jestli jsem to teď já, koho si berete pod drobnohled? Snad nevěříš, že já bych jí něco udělal? Své ženě?“

„Nevím ni…“

„Jde o případ pohřešované osoby!“ vpadl mu muž do řeči. „Nic jsem jí neudělal. To je normální případ pohřešované osoby!“

„Pokud vím, neexistují žádné normální případy pohřešovaných osob,“ odvětil Erlendur.

„Víš docela přesně, co tím myslím. Všechno, co řeknu, se ti zdá podezřelé.“

Erlendur věděl, co má na mysli. Normální případ pohřešované osoby. Zdalipak je ještě někde jinde na světě nějaká země, kde se mluví o „normálních případech pohřešovaných osob“? pomyslel si pro sebe. Je možné, že historie skutečně lidi na Islandu naučila neznepokojovat se příliš případy pohřešovaných osob.

„Na jejím zmizení není nic normálního,“ řekl Erlendur.

Na okamžik zaváhal. Jejich rozhovor vzal obrat, který nepřipouštěl cestu zpátky. Od této chvíle to bude od základu jinak a daleko vážnější.

„Vyhrožovals jí, že ji zabiješ?“ zeptal se Erlendur.

Muž upíral na Erlendura viditelně zuřivý pohled. „Šetříš ten případ teď jako vraždu?“ zeptal se.

„Proč odešla z domu?“

„Už jsem vám nevím kolikrát říkal, že nemám tušení, co se stalo. Přišel jsem domů a nebyla tu! To je jediné, co vím.

To mi musíte věřit. Nic jsem jí neudělal, a naznačuješ-li něco jiného, je to nestydatost!“

Muž vykročil k Erlendurovi.

„Myslím to vážně! Nestydatost!“

„Musíme brát v úvahu všechny možnosti,“ řekl Erlendur. „To musíš pochopit. Intenzivně po ní pátráme, její fotografie se objevila v novinách a v televizi, prohledali jsme pobřeží. Nikde se neobjevila. Je možné, že je mrtvá.

Když lidé zmizí takovým způsobem, je to často znamení, že se jim vedlo špatně, a to tak špatně, že jsou schopni udělat bláznivé věci. Cítila se tvoje žena špatně? Pokud ano, tak proč? Souvisí to nějak s tebou? Byla nespokojená sama se sebou? Litovala všeho? Litovala nevěry, rozvodu, nového manželství? Postrádala své děti? Bylo to všechno jen lehkomyslné počínání se smrtelnými následky?“

„Tys mluvil s jejími přítelkyněmi, že?“ řekl muž.

Erlendur na otázku neodpověděl. Dosud v té věci nepostupoval tvrdě, telefonáty však změnily situaci.

„Ty si přece vymýšlejí!“ pokračoval muž. „Nikdy jsem je neměl rád a to bylo vzájemné. Co jiného se dá očekávat?“

„Měla deprese,“ řekl Erlendur, „postrádala svou rodinu a domnívala se, že zase zahýbáš.“

„Zatracené kecy!“

„Máš nějakou novou?“ zeptal se Erlendur. „Novou? O

čem to vlastně mluvíš?“

„Nebyls jí nevěrný?“

„Nevím, o čem mluvíš.“

Její přítelkyně mluvily o jejím podezření, že ve hře je nějaká jiná žena,“ pravil Erlendur. Je to pravda?“

„To je odporná lež. Žádná jiná žena ve hře není!“

Erlendur chvilku váhal.

„V uplynulých dnech mi volala nějaká žena, která nechtěla prozradit své jméno,“ řekl nakonec. Je velmi utrápená. Ví, že se tím případem zabývám, ale netroufá si odhalit svou identitu. Nevím, jestli nemá odvahu, nebo nesmí. Z toho mála, co řekne, se nedá nic usoudit, protože když volá, je vždycky velmi rozrušená. Pravděpodobně se odhodlá zavolat, ale v rozhodujícím okamžiku ucouvne a položí telefon.“

Je to ona?“ zeptal se muž náramně udivený. „Spojila se s tebou? Je… je naživu?! Je v pořádku?“

„Pokud je to ona,“ řekl Erlendur, který vzápětí litoval, že se o telefonátech zmínil. Měl s tím počkat. Měl počkat aspoň ještě na jedno zavolání a přemluvit ženu, aby se s ním sešla a řekla mu pravdu.

„Pokud?“ řekl muž. „Pokud je to ona? Takže nemáš jistotu?“

„Jsem si jistý, jak jen lze,“ řekl Erlendur, „ale to moc neznamená.“

„Pane bože, co si přitom myslí? A co… Co říká? Proč to dělá?“

„Je to vaše domluvená hra?“ zeptal se Erlendur.

„Domluvená hra? Ne. Ona snad tvrdí, že je to domluvená hra? Tvrdí to?“

„Ne,“ řekl Erlendur a snažil se muže uklidnit. „Nic moc neříká. Ona…“

Měl v úmyslu říct, že do telefonu vlastně jenom pláče, ale upustil od toho.

„Co… Copak říká? Proč ti volá?“

„Nedaří se jí dobře,“ odpověděl Erlendur. „To je nepochybné. Ale nechce mi nic povědět. Můžeš mi prozradit, oč se tu hraje? Víš víc, než jsi mi řekl? Cos mi dosud zamlčoval?“

„Proč nemluví se mnou?“ zeptal se muž.

Erlendur mlčel a pohlédl na něj, jako by chtěl tutéž otázku položit on jemu. Proč nemluví s tebou?

„Já jsem jí přece nic neudělal!“ zvolal muž. „To je lež!

Nejsem nevěrný. Okay, dřív jsem zahýbal, ale momentálně ne. Nic takového jsem neudělal. Pochop to přece! Musíš mi věřit!“

„Nemám tušení, čemu musím věřit,“ odpověděl Erlendur.

„Musíš mi věřit,“ opakoval muž a snažil se, seč byl, aby jeho ujišťování vyznělo upřímně.

„Mohla by to samozřejmě být i ta nová žena, se kterou sis začal,“ řekl Erlendur. Jsi nevěrný, to není lež. Časem jsi opět propadl starým zlozvykům a scházíš se s jinou ženou.

Máte spolu své malé tajemství. Tvoje manželka to zjistí a zmizí.“

„To je blbost,“ prohlásil muž.

„Tvoje nejnovější milenka znervózní. Přemůže ji pocit viny. Zavolá mi a…“

„Co to tady spřádáš za fantazie?“ zaúpěl muž. „Nejde spíš o to, co sis vymyslel ty?“

„Nikdy jsem nikomu nevyhrazoval zabitím! To je lež!“

„Podváděl jsi svou ženu?“ zeptal se Erlendur. „Opustila tě proto?“

Muž se na něj dlouho díval, aniž něco řekl. Erlendur si nesedl, a tak tu stáli proti sobě jako dva jeleni v říji, kteří nechtějí uhnout z místa. Erlendur viděl, jak jeho protějšek vře vzteky. Podařilo se mu pořádně ho rozparádit.

„Nebo jí tvoje nová láska zavolala?“ zeptal se Erlendur.

„Vůbec nevíš, o čem mluvíš,“ procedil muž mezi zaťatými zuby.

„To se někdy stává.“

„To je pitomost!“

„Tak jak je to? Přišla tvoje manželka na to, že ji podvádíš?“

„Myslím, že bys teď měl odejít,“ odpověděl muž.

„Takže to není prosté zmizení, že?“ řekl Erlendur. „Ven.“

„Musíš přece vidět, že tu něco nehraje.“

„Už ti nemám co říct. Ven!“

„Rád půjdu, ale tím ten případ ze světa nesprovodíš.

Nemůžeš ho vyrazit za dveře. Dříve či později vyjde pravda najevo!“

„To je pravda!“ křičel muž. „Nevím, co se přihodilo.

Pokus se to pochopit! Člověče, pokus se to konečně pochopit! Nevím, co se stalo!“

Když Erlendur konečně přišel domů, nerozsvítil, sedl si do křesla a opřel se. Byl rád, že je klid, a zahleděl se z okna ven. Jeho myšlenky kroužily kolem Evy Lind a jejího snu, který mu chtěla vyprávět.

Ještě měl před očima koně, jak se vzepjal v bažině, oči vytřeštěné, vzedmuté nozdry. Slyšel mlaskavý zvuk, jak kůň vysvobodil přední nohu, aby pak ještě hlouběji klesl do bahna.

Toužil po míru v duši. Toužil po tom, aby mohl pohlédnout vzhůru ke hvězdám, které byly zahalené mraky.

U nich chtěl najít vnitřní mír, jistotu něčeho většího a důležitějšího než jeho vlastní vědomí, jistotu nekonečných dálek v čase a prostoru, k nimž by mohl chvíli vzhlížet.

V malém domku, který tu stál opuštěný, nebylo mnoho místa pro rodinu. Oba bratři museli spát v jednom pokoji.

Další pokoj patřil rodičům a pak tam byla ještě velká kuchyň a za ní špižírna a malý obývací pokoj se starým nábytkem a rodinnými fotografiemi, z nichž některé teď visely v

Erlendurově bytě. V rozmezí několika let ho to vždy znovu táhlo na východ země a pak přenocoval v ruině domku, který byl kdysi jeho domovem. Odtamtud šel pěšky do hor, někdy jel na koni, spal pod širým nebem. Vychutnával si to, když se tak toulal sám a poznenáhlu pociťoval hlubokou samotu, jež na něho padla na jeho domovských pláních, kde byl obklopen starými známými místy a časy, které ho stále ještě podmaňovaly svým kouzlem a které postrádal. Věděl, že existují už jen v jeho vzpomínkách. Až tam už nebude, nezbude z minulosti nic. Až on už nebude, bude všechno tak, jako by to nikdy nebylo.

Jako ten večer, když jeho bratr Bergur a on leželi potmě ve svém pokoji a měli vlastně už spát, jenže byli ještě čilí jako rybičky. Najednou zaslechli, že přijelo auto. Otevřely se dveře, slyšeli hlasy, jak rodiče vítali hosta a pouštěli ho dovnitř. V tuto pozdní hodinu jen zřídkakdy přišel někdo na návštěvu. Bratři si netroufali vylézt z postele, ale Erlendur pootevřel trošku dveře a poslouchali. Škvírkou mohli v kuchyni zahlédnout hostovy zkřížené nohy v černých kalhotách, pevné boty a velkou ruku, spočívající na kuchyňském stole. Na nateklé ruce měl nápadný zlatý prsten, který se zařezával do masa. Neslyšeli, o čem se mluví. Jejich matka stála u kuchyňského stolu, obrácena k nim zpola zády, a viděli ramena otce, který seděl šikmo naproti hostovi. Erlendur se po špičkách přikradl k oknu, aby si prohlédl auto. Značku neznal a toto auto ještě nikdy

neviděl. Rozhodl se, že se vyplíží na chodbu. Chtěl to udělat sám, ale když mu Bergur pohrozil, že to práskne, dovolil mu jít s ním. Opatrně pootevřeli dveře ještě víc a tiše vešli do chodby. Matka si jich nevšimla a otec s hostem seděli za kuchyňskými dveřmi v rohu a nemohli je vidět. Teď slyšel Erlendur jednotlivá slova. Hostův hluboký hlas byl zřetelnější, slova, a dokonce celé věty srozumitelnější.

Mluvil klidně a zřetelně artikuloval, jako by se chtěl ujistit, že to, co říká, dosáhne správného účinku. Erlendur cítil pach, který host vnesl do domu, ve vzduchu se vznášela zvláštní nasládlá vůně. Přikradl se blíž. Bergur ve svém pruhovaném pyžamku mu byl v patách a z opatrnosti, aby nedělal hluk, lezl po čtyřech.

Erlendurovi bylo sedm let, když poprvé slyšel o nejstrašnějším ze všech zločinů.

„…což znamená, že je to možné,“ řekl host.

„Kdy to bylo?“ ptala se matka.

„V době večeře. K vraždě došlo pravděpodobně odpoledne. Ten pohled byl strašný. Ztratil rozum. Úplně ztratil rozum a běsnil v pokoji jako bestie.“

„Filetovacím nožem?“ šeptal otec.

„U těch přivandrovalců člověk nikdy neví,“ řekl host.

„Dva roky pracoval v mrazírně. Všichni říkají, že to byl docela klidný člověk, který málo mluvil a s jinými lidmi se skoro nestýkal.“

„Ubohé děvče,“ zasténala matka.

„Jak už jsem řekl, kolem nás dnes nikdo neprošel,“ řekl otec.

„Je možné, že by se tady v okolí skrýval?“ zeptala se matka a Erlendur z jejího hlasu slyšel, jak je znepokojená.

„Pokud se bude chtít dostat pěšky přes hory, pak je možné, že projde kolem, možná je to dokonce pravděpodobné. Chtěli jsme vám jenom dát vědět, protože lidé pozorovali, že se vydal tímto směrem. Hlídáme silnici, ale vůbec nevíme, jestli to bude něco platné.“

„Co máme dělat?“ zeptal se otec.

„Proboha,“ slyšel Erlendur šeptat matku. Ohlédl se na Bergura a dal mu znamení, že nesmí ani muknout.

„Dopadneme ho,“ řekl host za kuchyňskými dveřmi.

Erlendur civěl na jeho pevné černé boty. Je to jen otázka času. Očekáváme posily z Reykjavíku. Ale pravda je, že je to prostě strašné, že se něco takového stane tady ve východních fjordech.“

„Ale přece jen aspoň víte, kdo to je,“ řekl otec.

„Zamkněte dnes v noci dům a sledujte hlášení ve zprávách,“ řekl host. „Nechci vám zbytečně nahánět strach, bude však lepší, když se budete mít na pozoru. Je docela možné, že vrah je ještě ozbrojen, pravděpodobně nožem.

Nevíme, co má v úmyslu.“

„A to děvče?“ zeptala se matka váhavě.

Host chvíli mlčel, než odpověděl. „Dcera Siggy a Leifura,“ řekl nakonec.

„Ne!“ vykřikla matka. „Co to říkáš? Dagmar? To byla malá Dagmar?“

Erlendur viděl, jak matka klesla na kuchyňskou lavici a zděšeně zírala na hosta.

„Nevíme, kde Leifur je,“ řekl host. „Vzal brokovnici a vydal se na cestu. Je dost možné, že půjde kolem vašeho domu. Pokud ho uvidíte, snažte se mu domluvit. Jestli tomu muži něco udělá, celou věc jen zhorší. Sigga říkala, že je úplně bez sebe.“

„Ubohý muž,“ slyšel Erlendur šeptnout matku.

„Umím ho pochopit,“ řekl otec.

Erlendur stál u dveří do kuchyně jako zkamenělý a nevěděl, co má dělat. Bergur vedle něj vstal. Byl ještě příliš malý na to, aby pochopil, tak jako Erlendur, o čem strašlivém se mluvilo. Bergur se chytil Erlendura za ruku.

Erlendur se na něj podíval a ještě jednou mu dal pokyn, aby byl tiše. Slyšel, jak jeho otec klade otázku, která mu také přišla na mysl:

„Jsme v nebezpečí?“

„Myslím, že ne,“ řekl cizinec. „Přesto je ale třeba být obezřetný. Když se něco takového stane, člověk nikdy neví.

Chtěl jsem vám to jen dát vědět. Musím ještě na jeden statek a pak…“

Hrkla odsouvaná židle, host vstával. Erlendur stiskl bratrovu ruku, mihli se předsíní, zalezli zpět do svého pokoje a zavřeli dveře.

Slyšeli, jak se rodiče u dveří s tím mužem loučí, a když se podívali z okna, viděli stín postavy, jak jde rychle k autu a nastupuje. Auto nastartovalo, rozsvítily se reflektory, pak se rozjelo a zmizelo na příjezdové cestě ke statku.

Erlendur znovu pootevřel dveře na škvírku a vykukoval do chodby. Sledoval, jak rodiče stojí u domovních dveří a polohlasem spolu mluví. Viděl otce dělat něco, co předtím nikdy nedělal. Pečlivě pozamykal dveře, hlavní vchod i zadní vchod do prádelny. Matka kontrolovala okna a zavírala ta, která zůstala otevřená. Když se chystala vejít k nim do pokoje, vskočili do postelí. Krátce nato se pootevřely dveře a matka nahlížela do pokoje. Vešla dovnitř, popošla k oknu a ujistila se, zda je zavřené. Pak zase tiše vyšla ven a zavřela za sebou dveře.

Erlendur nemohl usnout. Slyšel rodiče, jak si šeptají v kuchyni, ale neodvážil se jít za nimi. Jeho bratr, který vůbec nic z toho nechápal, brzy usnul. Erlendur ležel ve tmě a myslel na vraha, který je možná na cestě k nim. A na muže pobíhajícího s brokovnicí, otce zabité dívky, kterého ovládl vztek, nenávist a bolest. Naslouchal zvukům okolní noci, které se mu zdály čím dál hlasitější. To, co dřív bylo přátelským skřípáním plátu vlnitého plechu u ovčí stáje, se stalo děsivým důkazem toho, že venku se někdo potlouká.

Když uslyšel bečet ovci, myslel si, že to způsobil vrah, a když vítr lomcoval něčím na domku, propadal panice.

Viděl před sebou Dagmar a filetovací nůž a tuto hrůznou scénu si představoval tak dlouho, až měl srdce v krku. Dívku dobře znali. Byla ze sousedního fjordu, dcera dobrých známých, několikrát bratry hlídala, když rodiče museli pryč.

Nikdy předtím Erlendur neslyšel nic o zločinech, natož o vraždě, a teď najednou, toho večera, se to rázem změnilo.

Jeho svět se změnil zásahem brutality. Bylo tu něco v člověku, o čem dosud nevěděl, z čeho měl nyní strach, čemu nerozuměl. V následujících dnech promluvili rodiče se svými syny o tom, co se stalo, ušetřili je však podrobností.

První den zůstali všichni doma. Erlendur se ptal, proč lidé něco takového dělají, ale na takové otázky mu rodiče nedovedli odpovědět. Dozvěděl se, že muž v černých botách a se zlatým prstenem byl úředník obvodní správy. Ve zprávách informovali o vraždě a říkali, že bylo zahájeno rozsáhlé pátrání. Seděli v kuchyni a poslouchali. Erlendur viděl ustaraný výraz v tvářích rodičů. Cítil hrůzu, zármutek, nevratnost a věděl, že od této chvíle už nic nebude tak, jak bývalo.

O dva dny později byl vrah dopaden. Nikdy se k jejich domku nepřiblížil, zatkli ho v Akureyri. Jisté bylo, že kdyby ho byl dopadl otec děvčete, byl by ho zastřelil. Dagmařin otec bloudil s flintou až do poledne příštího dne, pak ho našla policie. Byl to zlomený muž.

Tehdy Erlendur zjistil, že existuje něco, čemu se říká vražda. Později v životě stanul tváří v tvář vrahům.

Zvnějšku na něm nebylo nic znát, ale uvnitř se někdy cítil stejně jako onoho večera, kdy úředník obvodní správy nečekaně přijel na statek, aby je varoval před mužem s filetovacím nožem.

Erlendur se ponořil hluboko do vzpomínek. Upřeně hleděl z okna do tmy a přál si, aby uviděl hvězdy.

„Tyto černé dny,“ řekl sám pro sebe.

Opřel se v křesle a zavřel oči.

Všechny tyto černé dny…

KAPITOLA 21

Erlendur slyšel ve spánku zvonit telefon a dlouho mu trvalo, než se probral. Usnul v křesle a bolely ho všechny kosti. Podíval se na hodinky, bylo už po deváté. Vykoukl z okna a na okamžik si nebyl jistý, jestli je noc nebo den.

Když zvonění nepřestávalo, pomalu vstal a šel k telefonu.

„Copak jsi ještě spal?“

Sigurdur Óli byl známý jako ranní ptáče. Do služby většinou nastupoval o hodně dřív než ostatní a to už měl za sebou několik délek v jednom z reykjavíckých bazénů a výživnou snídani.

„Copak se děje?“ zeptal se Erlendur rozespale.

„Můžu ti doporučit nové müsli, které jsem dneska ráno vyzkoušel, to ti dodá sílu na celý den.“

„Sigurdure.“

„Ano?“

„Chceš mi něco říct, než tě…?“

„Jde o ty rýhy na autě,“ pospíšil si Sigurdur Óli se sdělením. „Co je s nimi?“

„V bezprostřední blízkosti školy byla v minulých dnech stejným způsobem poškozena tři další auta,“ řekl Sigurdur

Óli. „To vyšlo najevo při rozhovoru, u kterého jsme tě postrádali.“

„Je poškození shodné?“

„Ano, rýhy byly na boku po celé délce vozu.“

„Víte, kdo za tím vězí?“

„Ne, ještě ne. Kolegové z oddělení zajišťování stop se do toho pustí, pokud poškrábaná auta ještě nebyla opravena.

Možná se jedná o stejný nástroj. Ostatně, Kjartan souhlasil, že si můžeme blíž prohlédnout jeho volvo. Říká, že Elías u jeho auta nikdy nebyl, ale myslím, že lépe uděláme, když si to ověříme.“

„Spolupracuje?“ zeptal se Erlendur.

„Ujde to. Ale je tu ještě něco.“

„Člověče, tys byl pilný. Je to tím tvým müseli?“

„Müsli opravil ho Sigurdur Óli. „Možná bychom se měli podívat blíž na vztah Nirana a jeho nevlastního otce.“

„Proč to?“

Erlendur se zvolna probíral. Bylo mu trapné, že byl přistižen, jak zaspal, a bylo mu jasné, že si z něj Sigurdur Óli právem utahuje.

„Elínborg si myslí, že bychom se měli s Ódinnem ještě jednou důkladněji pobavit. Postarám se o to a vyptám se ho na Nirana.“

„A je doma?“

„Ano, zavolal jsem dopředu.“

„Sejdeme se u něho.“

Ódinn vypadal unaveně. Měl zarudlé oči a ochraptělý hlas. Vzal si pár dní dovolené a občas se zastavil se svou matkou u Sunee, většinu času však setrvával doma a čekal na nové zprávy. Zavedl Erlendura a Sigurdura Óliho do obývacího pokoje a šel do kuchyně postavit na kávu.

„Pověz nám něco o Niranovi,“ řekl Erlendur, když se Ódinn vrátil do obýváku.

„Co chcete o Niranovi vědět?“

„Jaký je to chlapec?“

„Docela normální kluk,“ odpověděl Ódinn. „On snad…? Co máš vlastně na mysli?“

„Byl mezi vámi dobrý vztah?“

„To se nedá říct. Nestaral jsem se o něho.“

„Víš, jestli nezpůsobil v poslední době nějaké nepříjemnosti?“

„Neměl jsem s ním bohužel žádný kontakt,“ prohlásil Ódinn.

„Měl Niran třeba nějaký důvod, aby se k tobě choval tak nepřátelsky?“ zeptal se Erlendur. Přemýšlel, jestli nemohl tu otázku formulovat poněkud obratněji. Možná byla nejapná a nefér.

Ódinn se díval z jednoho na druhého. „Nechoval se ke mně nepřátelsky,“ řekl. „Mezi námi bylo všechno v pořádku. Nestaral se o mě, respektive já jsem se nestaral o něho.“

„Nemyslíš, že se třeba schovává kvůli tobě?“ zeptal se Erlendur. „Domníváš se, že důvodem jeho ukrývání může být něco, co má původ u tebe?“

„Ne, to si neumím představit,“ řekl Ódinn. „Byl to pochopitelně pořádný šok, když jsem se dozvěděl o jeho existenci. A pak ho přivedla na Island. Do toho jsem se však nemíchal.“

„Kvůli čemu jste se rozvedli?“ zeptal se Sigurdur Óli.

„Víš, asi to jednoduše skončilo.“

„Takže z žádného konkrétního důvodu?“

„Asi ne. Důvody byly různé, stejně jako u jiných manželství. Člověk se rozvede a začne zase od začátku. Tak to prostě je. Sunee je samostatná žena. Ví, co chce. Někdy jsme se hádali kvůli chlapcům, hlavně kvůli Elíasovi.

Chtěla, aby mluvil thajsky. Já jsem tvrdil, že ho to poplete a že v prvé řadě musí umět islandsky.“

„Nešlo spíš o to, že ses obával, že jim nebudeš rozumět?

Že už nebudeš pánem domu? Že si tě nebudou všímat?“

Ódinn zavrtěl hlavou. „Sunee se na Islandu cítí dobře.

Jen počasí jí někdy vadí. Může podporovat svou rodinu v Thajsku a je v úzkém kontaktu se svými lidmi. Nechce ztratit své kořeny.“

„Copak my všichni o to neusilujeme?“ zeptal se Erlendur. Na chvíli zavládlo mlčení.

„Takže si nemyslíš, že se Niran ukrývá kvůli tobě?“

zopakoval Erlendur.

„V žádném případě,“ prohlásil Ódinn. „Nikdy jsem mu nic neudělal.“

Erlendurovi zazvonil v kapse mobil. Chvíli trvalo, než pochopil, kdo je muž na druhém konci. Říkal, že se jmenuje Egill a že si spolu nedávno povídali v autě. Učitel pracovní výchovy.

„Ano, dobré ráno,“ řekl Erlendur, když mu to konečně docvaklo.

„No, něco takového se tu děje vlastně neustále,“ řekl Egill.

Erlendur ho viděl před sebou, vousatého chlapa, jak sedí v autě a kouří. „A taky nevím, jestli to hraje nějakou roli,“ pokračoval Egill. „Přesto jsem chtěl s tebou mluvit.“

„O co jde? Co se děje neustále?“

„Tyhle nože se tu soustavně kradou,“ řekl Egill.

„Jaké nože?“

„No, nože na vyřezávání,“ řekl Egill. „Proto taky nevím, jestli vám to v něčem pomůže.“

„Co se děje? Co se stalo?“

„Já je ale vždycky kontroluji,“ řekl Egill, jako by neslyšel otázku. „Dávám na nože pozor. Nejsou levné.

Nedávno jsem je počítal, asi před dvěma týdny, ale teď jsem zjistil, že jeden chybí. Ve skříňce chybí jeden nůž na vyřezávání. To je vlastně všechno, co jsem ti chtěl říct.“

„No a co?“

„A nic. Nezjistil jsem zloděje. Jen jsem ti chtěl říct, že ve skříňce chybí jeden nůž. Myslel jsem, že by tě to mohlo zajímat.“

„Samozřejmě,“ řekl Erlendur, „a děkuji, žes mě informoval. Kdopak krade takové nože?“

„No, pravděpodobně žáci.“

„Někdo konkrétní? Přistihl jsi někdy někoho? Jedná se vždycky o tytéž žáky, nebo…“

„Nechceš sem jednoduše přijít a sám si to prohlédnout?

Dnes tady budu celý den.“

O dvacet minut později zaparkovali Erlendur a Sigurdur Óli auto před školou. Vyučování bylo v plném proudu a školní dvůr zel prázdnotou. Egill byl v učebně dílen. U

pracovních stolů sedělo devět dětí. Pracovaly se dřevem, oháněly se dlátky a pilkami, když však vešli Erlendur a Sigurdur Óli, ustaly v práci. Egill pohlédl na hodinky a řekl, že mohou skončit o deset minut dřív. Děti na Egilla užasle zíraly, jako by nemohly pochopit, že jim dal takový návrh.

Pak ovšem porozuměly a začaly všechno uklízet. Dílna byla za pár minut prázdná.

Egill zavřel za dětmi dveře a chvíli si prohlížel Sigurdura Óliho. „Neučil jsem tě někdy?“ zeptal se a přistoupil ke skříni v rohu. Sehnul se, vyndal dřevěnou skříňku a položil ji na stůl.

„Byl jsem na této škole před mnoha lety, nevím, jestli si na mě můžeš pamatovat.“

„Ale ano, vzpomínám si na tebe,“ řekl Egill. „Byls u těch výtržností v roce 1979.“

Sigurdur Óli po straně pohlédl na Erlendura, ten se však tvářil, jako by nic neslyšel.

„Tady uvnitř mám uschované nože na vyřezávání,“ řekl Egill a začal jeden po druhém vytahovat ze skříňky a pokládat na stůl. „Mělo by jich být třináct. Nenapadlo mě překontrolovat je po přepadení Elíase.“

„Nás také ne,“ řekl Erlendur a podíval se na Sigurdura Óliho.

„To ovšem nemusí nic znamenat,“ řekl Sigurdur Óli, jako by se za to chtěl omluvit. „Třebaže tady v dílně něco chybí,“ dodal.

„Dnes ráno jsem nože potřeboval,“ řekl Egill, „a přišel za mnou jeden žák, že na něj nezbyl nůž. Ve skupině bylo třináct žáků a věděl jsem, že nožů je přesně tolik. Pak jsem je přepočítal, a skutečně jich bylo jen dvanáct. Sebral jsem je a zase jsem je uložil do skříňky. Pak jsem prohledal celou dílnu, ale nůž jsem nenašel a zavolal jsem vám. Přepočítával jsem je asi před dvěma týdny, tehdy jich bylo třináct. Déle to nebude.“

„Je ta skříňka zamčená?“ zeptal se Erlendur.

„Ne, alespoň ne během vyučování. Jinak jsou tady všechny skříňky zamčené, to ano.“

„Mají k ní přístup všichni žáci?“

„Ano, mají. Dosud jsme nože na vyřezávání nepokládali za vražedné zbraně.“

„Ale kradou se, že?“ zeptal se Sigurdur Óli.

„To není nic zvláštního,“ řekl Egill a pohladil si vousy.

„Tady zmizí věcí, dlátka, šroubováky, dokonce pilky. To se stává každý školní rok.“

„Nebylo by pak lepší mít skříňky pod zámkem a nářadí vydávat pod dozorem?“ zeptal se Erlendur.

Egill na něj vrhl pronikavý pohled. „Týká se tě to snad?“ zeptal se.

Jedná se o nože,“ řekl Erlendur, „dokonce ostré nože k vyřezávání.“

„Místnost se ale zamyká, nebo ne?“ přispěchal Sigurdur Óli s námitkou.

„Nože na vyřezávání mohou být zbraní jen v rukou naprostých idiotů,“ prohlásil Egill, aniž reagoval na Sigurdura Óliho. „Copak musíme vždycky všechno podřizovat takovým idiotům?“

„A co je s…“ začal Sigurdur Óli, ale dál se nedostal.

„Kromě toho zde žáci s těmito nástroji pracují,“

pokračoval Egill, „a kdykoliv je mohou někam zastrčit nebo je nechat zmizet ve školní brašně. Je těžké stále to kontrolovat.“

„Pravděpodobně musíš vycházet z toho, že od té doby, kdy jsi nože přepočítal, měli u tebe dílny všichni žáci školy,“ pravil Erlendur.

„Ano,“ řekl Egill, brunátný v obličeji. „Mezi vyučovacími hodinami je místnost uzamčena. Já z bezpečnostních důvodů odcházím, až je poslední žák venku.

Vždycky za sebou zamknu a jsem to zase já, kdo dveře odemyká, ráno, když přicházím, a po každé přestávce.

Nikdo jiný.“

„A úklidová četa?“ zeptal se Sigurdur Óli.

„Ano, pochopitelně, ti ano,“ řekl Egill. „Ale ještě nikdy jsem nezjistil, že by někdo do skříněk násilím vnikl.“

„Myslíš si tedy, že nůž zmizel s největší pravděpodobností během některé vyučovací hodiny?“ zeptal se Sigurdur Óli.

Jen mi to teď nezačni dávat za vinu!“ Egill zvýšil hlas, jak byl rozrušený. „Nemůžu tady mít všecko v merku, to absolutně nemůžu. Když nějaká pitomá děcka budou chtít v této místnosti něco ukrást, tak to asi nebude nijak zvláště těžké. Ano, počítám s tím, že se to stalo během vyučovací hodiny. Nevidím jinou možnost, jak k tomu mohlo dojít.“

Erlendur vzal jeden z těch nožů do ruky a snažil se vzpomenout si na to, co říkal patolog o vražedné zbrani: čepel široká, ale nemusela být nijak zvlášť dlouhá. Nůž na vyřezávání byl velmi špičatý, ale u rukojeti široký. Erlendur si uměl představit, že nebylo zapotřebí zvláštní síly na to, aby pronikl hluboko do lidského těla. Přemýšlel, jestli by bylo možné podrápat takovým nožem auta.

„Kolik žáků připadá, podle tvého mínění, v úvahu, když budeme vycházet z toho, že nůž byl ukraden během vyučování?“ zeptal se nahlas.

Egill přemýšlel. „Myslím, že skoro všichni žáci na škole,“ řekl.

„Musíme takový nůž vyfotografovat a fotku předat dál,“

řekl Erlendur.

„Je to ten chlapec, na kterého ses mě ptal v autě?“ otázal se Egill Erlendura a přitom si prohlížel Sigurdura Óliho.

Erlendurovi přeběhl po rtech lehký úsměv. Sigurdur Óli tehdy učitele dílen provokoval a ten se mu teď za to chtěl pomstít.

„Pojďme,“ řekl Erlendur Sigurdurovi Ólimu.

„Vyprávěl ti o tom, co se u nás na škole v roce 1979

dělo?“ pokračoval Egill. „O té rvačce?“

Došli ke dveřím. Sigurdur Óli je otevřel a vyšel na chodbu.

„Děkuji za pomoc,“ řekl Erlendur, napůl obrácený k Egillovi. „Ta věc s nožem může být mimořádně důležitá.

Kdo ví, co z toho vyplyne.“

Erlendur se podíval na Sigurdura Óliho, který, jak se zdálo, vůbec nevěděl, o co šlo, a zavřel Egillovi dveře před nosem.

„Nepříjemný člověk,“ řekl, když šli po chodbě. „Copak to bylo za rvačku?“ zeptal se potom. „Ale nic,“ řekl Sigurdur Óli. „Co se stalo?“

„Nic, to byla jen taková klukovská nerozvážnost.“

Opustili školní budovu a vydali se směrem k autu.

„Těžko si tě dovedu spojit s klukovinami,“ prohlásil Erlendur. „Na této škole jsi ani nebyl dlouho. Měls nepříjemnosti?“

Sigurdur Óli povzdechl. Otevřel dveře vozu, vsunul se za volant, Erlendur se posadil na sedadlo spolujezdce.

„Já a ještě tři další,“ řekl Sigurdur Óli. „Vzepřeli jsme se, že o přestávce nepůjdeme ven, o ničem jsme neuvažovali. Venku bylo blbé počasí a my jsme prostě řekli, že nepůjdeme ven.“

„Byli jste pěkně praštění,“ řekl Erlendur.

„Jen jsme si vybrali špatného učitele,“ řekl Sigurdur Óli vážně. „Učil nás krátkou dobu na zástup a vůbec jsme ho neznali. Šel nám totálně na nervy, tím to asi začalo. Byli tam však také kluci, kteří vyrušovali ve vyučování, vysmívali se mu a tak. Ukázalo se, že nemá smysl pro humor. Když jsme se zdráhali, vypěnil a děsně nám nadával. My jsme ale také nedrželi jazyk za zuby, a čím víc jsme mu odporovali, tím víc zuřil. Snažil se nás vytáhnout ven násilím, proti tomu jsme se samozřejmě bránili. Potom se přidali ještě jiní učitelé a vyvinula se z toho pořádná rvačka na všech chodbách. Byli i zranění. Jako by všichni potřebovali vypustit páru, žáci si vylívali zlost na učitelích, učitelé na žácích. Pokusy obnovit klid a pořádek byly neúspěšné, proto zavolali policii. Bylo to dokonce v novinách.“

„A všechno byla tvoje vina,“ řekl Erlendur.

„Podílel jsem se na tom a následující dva týdny jsem měl zákaz docházky do školy,“ řekl Sigurdur Óli. „Ten jsme dostali my čtyři a pár dalších, kteří v té pranici zvlášť vynikli. Můj otec byl naštvaný.“

Erlendur nikdy předtím neslyšel Sigurdura Óliho mluvit o svém otci, nikdy také nevyslovil jeho jméno, natož něco takového. Erlendur nevěděl, jestli má v této záležitosti dál vyzvídat. Všechno bylo pro něj docela nové. Neuměl si představit, že Sigurdur Óli někdy vyletěl ze školy.

„To… Já…“ Sigurdur Óli chtěl ještě něco říct, ale zřejmě nevěděl, jak to formulovat. Já nevím, co se to se mnou stalo. Nikdy předtím jsem se do ničeho takového nenamočil a od té doby už jsem také nikdy neztratil sebeovládání.“

Erlendur mlčel.

„Zavinil jsem těžké zranění jednoho z učitelů,“ řekl Sigurdur Óli. „Co se stalo?“

„Proto si to všichni pamatují. Museli ho odvézt do nemocnice.“

„Kvůli čemu?“

„Praštil se hlavou o zem,“ řekl Sigurdur Óli. „Nastavil jsem mu nohu a on spadl na hlavu. Nejdřív jsem si myslel, že to nepřežije.“

„To by bylo pro tebe moc zlé, kdybys měl něco takového na svědomí.“

Já… měl jsem tenkrát období, kdy se mi vedlo mizerně.

Bylo tu něco, co mě…“

„Nemusíš mi to říkat.“

„Rozvedli se,“ pokračoval Sigurdur Óli, „moji rodiče.

Zrovna toho roku v létě.“

„Ach tak,“ řekl Erlendur.

„Odstěhovali jsme se s matkou z domu. V této čtvrti jsme bydleli jen dva roky.“

„Děti tím velmi trpí, když se rodiče rozvedou.“

„Mluvil jsi o mně s tím učitelem pracovní výchovy?“

zeptal se Sigurdur Óli.

„Ne, on si na tebe jen vzpomněl,“ řekl Erlendur, „na tebe a tu rvačku.“

„Zmínil se o mém otci?“

„Možná,“ odpověděl Erlendur opatrně.

„Můj otec tehdy pracoval od rána do noci. Myslím, že nikdy nepochopil, proč ho opustila.“

„Co tomu předcházelo? Trvalo to dlouho?“ zeptal Erlendur, který se velmi divil, že Sigurdur Óli s ním mluví o těch věcech.

„Předchozí události neznám. Stále ještě pořádně nevím, co se vlastně přihodilo. Moje matka se zdráhala o tom mluvit.“

„Jsi jedináček, že?“

Erlendur si vybavil, že Sigurdur Óli to kdysi zmínil.

„Býval jsem často sám doma,“ řekl Sigurdur Óli a přikývl na souhlas. „Hlavně po rozvodu a po přestěhování.

A pak jsme se přestěhovali zase. Neustále jsme se stěhovali.“

Chvíli mlčeli.

Je to zvláštní, přijít po všech těch letech zase na tohle místo,“ řekl Sigurdur Óli. „Malý svět, malé město.“

„Co říkal o mém otci?“

„Nijak se nešířil.“

„Táta byl klempíř. Říkali mu ‚okapka‘.“

„Neříkej,“ zareagoval Erlendur, jako by to slyšel poprvé.

„Egill si mě dobře pamatuje, to jsem viděl hned. A já si dobře vzpomínám na něho. Měli jsme z něho všichni vítr.“

„S ním není radno si začít,“ řekl Erlendur.

„Vím, že tátovi tak říkali. Tak to bylo. Posmívali se mu.

Někteří lidé jsou prostě takoví. Nic proti tomu neměl. Já jsem to nesnášel.“

Sigurdur Óli pohlédl na Erlendura.

„Vždycky jsem se snažil být úplně jiný než on.“

Malá žena, které táhlo na sedmdesátku, přivítala Erlendura s úsměvem. Husté hnědé vlasy jí spadaly až na ramena. V jejích přátelských očích se zračil údiv, bylo vidět, že naprosto nechápe účel této návštěvy. Erlendur byl sám. V

poledne se k ní vypravil nazdařbůh. Žena bydlela v Kópavogur a jmenovala se Emma. Víc nevěděl.

Představil se jí, a když uslyšela, že je z kriminální policie, zavedla ho do přetopeného obývacího pokoje.

Urychleně si svlékl kabát a rozepnul si sako. Venku bylo minus devět stupňů. Posadili se. Na ženě byla patrná obezřelost, z níž se dalo usoudit, že žije sama.

„Žila jsi vždycky sama?“ zeptal se, aby prolomil ledy, a pozdě mu došlo, že ta otázka byla značně dotěrná. Zdálo se, že i ona je téhož mínění.

Je to něco, co policie musí bezpodmínečně vědět?“

zeptala se a vyjádřila to tak, že nevěděl, jestli si z něj dělá legraci nebo ne.

„Ne,“ řekl Erlendur v rozpacích, „samozřejmě že ne.“

„A co ode mne chce kriminální policie?“ zeptala se žena.

„Pátráme po jednom muži,“ řekl. „Dřív to býval tvůj soused, bydlelas ve stejném domě jako on. To je ale tak dávno, že nevím, jestli si na něho budeš moci vzpomenout.

Chtěl jsem se o to ale pokusit.“

„Má to snad něco společného s tou strašnou věcí, o které se mluví ve zprávách, s tím mrtvým chlapcem?“

„Ne,“ řekl Erlendur, který si nemyslel, že lže. Nevěděl přesně, co vlastně hledá, nevěděl, proč vnikl do života této ženy.

„To je prostě strašné, že se něco takového může stát,“

řekla žena. „Takovým způsobem napadnout dítě, to je naprosto nepochopitelná krutost.“

„Ano, je,“ dal jí za pravdu Erlendur.

„Žila jsem jen na třech místech,“ řekla žena. „Tam, kde jsem se narodila, pak v tom domě, o němž mluvíš, a teď tady v Kópavogur. Už nikde jinde. Kdy to bylo?“

„Nejsem si zcela jist, pravděpodobně ke konci šedesátých nebo začátkem sedmdesátých let. Jedná se o malou rodinu, matku a jejího syna. V době, kdy tam bydlela, žila pravděpodobně s mužem a toho hledám. Nebyl chlapcovým otcem.“

„A proč ho hledáš?“

„To je pouze věcí policie,“ řekl Erlendur a usmál se.

„Ale nic vážného. Musíme si s ním jen promluvit. Ta žena se jmenovala Sigurveig a její syn Andrés.“

Emma váhala.

„Vzpomínáš?“

„Dobře si na ni vzpomínám,“ řekla pomalu. „Dobře si vzpomínám i na toho muže. A také na dítě. Matka, ta Sigurveig, pila. Často jsem viděla, jak přichází pozdě večer domů a vždycky opilá. Myslím, že chlapce zanedbávala.

Ten malý to neměl lehké.“

„Co mi můžeš říct o tom muži, s nímž žila?“

Jmenoval se Rógnvaldur, ale už nevím, čím byl.

Pravděpodobně jsem to ani nikdy nevěděla. Nejezdil na

moře? Nebyl moc doma. Myslím, že nebyl tak špatný jako ona, pokud jde o pití. Nikdy jsem nepochopila, proč ti dva jsou spolu, byli tak rozdílní.“

„Myslíš tím, že si nerozuměli?“

„Nechápala jsem ten vztah. Někdy jsem slyšela, jak se hádají. Když jsem byla na schodišti, bylo to slyšet přes dveře…“

Uprostřed svého líčení se zarazila, jako by chtěla něco vysvětlit. „Já jsem neodposlouchávala,“ řekla s mírným úsměvem. „Hádali se dost hlasitě. Prádelna byla ve sklepě, a když jsem musela dolů nebo když jsem se vracela domů…“

„Rozumím,“ řekl Erlendur, který v duchu viděl ženu na schodišti s uchem na sousedčiných dveřích.

„Vždycky s ní mluvil, jako by pro něj neznamenala vůbec nic. Vždycky ji ponižoval, potupně se jí vysmíval a jednal s ní jako s bezcennou věcí. Neměla jsem ho ráda, i když jsem ho sotva znala, vlastně skoro vůbec ne. Jen jsem slyšela, jaký je. Sprosťák.“

„A chlapec?“ zeptal se Erlendur.

„Toho chudáčka malého ani nikdo nebral na vědomí.

Vždycky každému uhýbal. Měl pocit, že je ubožák. Nevím, jak to, ale byl k politování. Ach, copak není hodně malých prcků tak opuštěných…“

„Můžeš mi toho Rógnvaldura blíž popsat?“ zeptal se Erlendur, když se žena uprostřed věty odmlčela.

„Mohu dokonce víc než to,“ řekla Emma, „někde mám totiž jeho fotku.“

„Skutečně?“

„Právě procházel po chodníku kolem domu, když mě kamarádka fotografovala před domovními dveřmi, a pak se ukázalo, že vběhl do obrazu.“

Vstala a šla ke skříni, kde měla fotoalba, a jedno z nich vytáhla. Erlendur se mezitím rozhlížel po bytě, který byl bezvadně uklizený. Proto se domníval, že žena jako ona lepí fotografie do alba ihned po udělání. Pravděpodobně jsou dokonce opatřeny časovým údajem a krátkým komentářem.

Co jiného by si člověk počal v takovém bytě za dlouhých zimních večerů?

„Chyběl mu ukazováček,“ řekla Emma, když přišla s albem. „Toho jsem si jednou všimla. Určitě měl nějaký úraz.“

„Aha,“ řekl Erlendur.

„Třeba něco kutil. Na levé ruce, měl tam jen pahýl.“

Emma se s albem usadila a hledala fotku. Erlendur měl pravdu; fotografie byly seřazeny v časové posloupnosti a řádně popsány. Každý jednotlivý obrázek měl asi místo v jejích vzpomínkách.

„Vždycky mě bavilo prohlížet si fotografie,“ řekla Emma a nepřímo tím potvrdila Erlendurovy domněnky.

„Vzpomínky mohou mít velkou cenu,“ řekl.

„Tady je to,“ pravila Emma. „Vlastně je tam docela dobře vidět.“

Podala Erlendurovi album a ukázala na fotku, na níž byla ona, o třicet let mladší, jak se usmívá do fotoaparátu.

Byla stejně štíhlá jako teď, na hlavě šátek, na sobě pletenou vestu do pasu a přiléhavé kalhoty. Byla to černobílá fotografie. Za ní viděl Erlendur muže, kterého nazývala Rógnvaldur. Také se díval do objektivu a měl zvednutou ruku, aby si kryl obličej. Jako by příliš pozdě zjistil, že může skončit na fotce. Byl vyhublý, měl vysoké kouty, vyboulené oči a úzké obočí.

Když Erlendur pozoroval mužův obličej, zachvátila ho ledová hrůza, protože mu bylo okamžitě jasné, že už ho jednou potkal, a to nedávno. Navzdory mnoha letům, jež uplynuly mezi snímkem a dnešním dnem, si byl stále ještě velmi podobný.

„Tak co?“ zeptala se Emma.

„To je on!“ zaúpěl Erlendur.

„On?“ zvídala Emma. „Kdo?“

„Ten muž! Je to možné? Jak jsi říkala, že se jmenuje?“

„Rognvaldur.“

„Ne, nejmenuje se Rognvaldur.“

„No dobrá, tak jsem si to asi špatně zapamatovala.“

Erlendur vzhlédl od alba. Je to opravdu možné?“ zašeptal.

Znovu si prohlížel muže na fotce. Erlendur byl v jeho bytě a ví, kdo to je. „Říkal si Rognvaldur?“

„Ano, tak se jmenoval,“ řekla Emma. Jsem si tím vlastně docela jistá.“

„Nemohu tomu uvěřit, řekl Erlendur. „Čemu? Co se děje?“

„Když jsem se s ním setkal, nejmenoval se Rognvaldur,“ řekl Erlendur. „Znáš toho muže?“

„Ano, znám ho.“

„A co dál? Když se nejmenuje Rognvaldur, jak tedy?“

Erlendur neodpověděl hned.

„Jak se tedy jmenuje?“ opakovala Emma svou otázku.

„Jmenuje se Gestur,“ řekl Erlendur a v zamyšlení upřeně hleděl na fotografii, na níž byl Suneein soused, muž, který ho pustil do svého bytu a znal jak Elíase, tak Nirana.

KAPITOLA 22

Když se otvíraly dveře Gesturova bytu, byl přítomen Erlendur a rovněž Elínborg. Příkaz k domovní prohlídce vystavil odpoledne obvodní soud. Policisté, kteří od chvíle, kdy byla nalezena Elíasova mrtvola, hlídali domovní vchod, vypověděli, že Suneein soused se neukázal. Mluvil s ním jen Erlendur. Od té doby žádná stopa.

Vylomit dveře nebylo nutné. Jako všichni ostatní obyvatelé domu, tak i Gestur byl jen nájemníkem a Erlendur si obstaral druhý klíč. Když měl v rukou potřebné úřední papíry a na zvonění či klepání nikdo nereagoval, zastrčil klíč do zámku a otevřel dveře. Proti Gesturovi měli jen Andrésovu vágní výpověď o przniteli dětí. Andrés byl sice excelentní lhář, Erlendur se však přesto přikláněl k tomu, aby Andrésovi v tomto případě důvěřovali. V jeho chování bylo něco jako dávný strach, který se Andrése zmocňoval, když o tom muži mluvil.

V bytě se sice od Erlendurovy poslední návštěvy nic nezměnilo, přesto to vypadalo, jako by se tam někdo důkladně činil za použití hadrů na drhnutí a čisticích prostředků. Jejich aroma bylo ještě cítit ve vzduchu. Kuchyň byla vymydlená, stejně jako koupelna. Zdálo se, že koberec

v obývacím pokoji byl vyluxován teprve nedávno, a Gesturova ložnice dělala dojem, jako by v ní nikdo nikdy nespal. Erlendur se tentokrát důkladněji rozhlédl a viděl, jak skrovně je byt vybaven nábytkem. Při první návštěvě měl pocit, že tento byt je větší než Suneein, i když byty měly shodné rozměry. Stál uprostřed pokoje a nyní si uvědomil, čím to je. Gesturův byt byl spartánsky zařízený. Minule byla tma a Gestur rozsvítil jen jednu lampu, to prázdno však Erlendur vnímal. Na stěnách nevisely obrazy. V obývacím pokoji byla jen dvě křesla, konferenční stolek a malý jídelní stůl se třemi židlemi, kromě toho knihovnička se zahraničními knížkami kapesních formátů. V ložnici se nacházela jen postel a prázdný noční stolek. V kuchyni byly tři talíře, tři sklenice, tři příbory, malá pánev a dva různě veliké hrnce, všechno stálo řádně umyté na svém místě.

Erlendur se v bytě rozhlížel a nevšiml si ničeho nového.

Stoly a židle byly možná z bazaru. Postel v ložnici měla starou pružinovou matraci. Přemýšlel, jestli se Gestur okamžitě po jejich rozhovoru dal do díla a odstranil veškeré stopy své přítomnosti. V koupelně nebyl ani holicí strojek, ani kartáček na zuby. Jakékoli osobní předměty tu chyběly.

Muž nevlastnil počítač, šuplíky byly prázdné; nenašli tu žádné účty, dopisy nebo něco podobného, ani noviny, ani časopisy, ani jediný důkaz, že v tom bytě někdo někdy bydlel.

K Erlendurovi se přidružil vedoucí oddělení pro zajišťování stop. Jeho tři pracovníci se zabývali prohlídkou.

„Řekneš mi, co hledáme?“ zeptal se Erlendura. „Pedofila,“

odpověděl.

„Nevypadá to, že tady toho hodně zanechal,“ řekl kriminalista.

„Možná se připravoval na to, že bude muset byt kvapně opustit.“

„Pochybuji, že tu najdeme i jen jediný otisk prstu.“

„Pravděpodobně ne, přesto se o to pokuste.“

Elínborg mlčky přecházela po bytě, když se jí ozval mobil. Dlouho telefonovala, pak zase mobil schovala a rozhlížela se po Erlendurovi.

„Přála bych si, aby to u mě doma jednou vypadalo také tak,“ řekla. „Domníváš se, že ten Gestur zabil Elíase?“

„Možné to je, ale mohlo to být také docela jinak,“

odpověděl Erlendur.

„Zdá se, že se vypařil, nebo ne?“

„Je možné, že sáhl po kbelíku hned poté, co jsem odešel.“

„Nebo že by to byl extrémně pořádkumilovný člověk, který jen na pár dní odcestoval?“ „Já nevím,“ pravil Erlendur.

„Sigurdur Óli o tomto muži nic nezjistil,“ řekla Elínborg, mávajíc mobilním telefonem. „V našich aktech o pachatelích sexuálních trestných činů není nikdo toho

jména, třebaže seznamy sahají řadu let, ba desetiletí dozadu.

V tuto chvíli porovnává fotografii s našimi fajly. Posílá krásné pozdravy.“

„Proč říkáš ‚fajly‘,“ pravil Erlendur, „z toho dostávám vyrážku. Co takhle s ‚naším obrazovým archivem? Proč tak mluvíš?“

„Člověče… nechej lidi mluvit, jak chtějí.“

„To je pravděpodobně boj s větrnými mlýny, tak jako mnoho jiného,“ řekl Erlendur.

„Nezdá se, že by sem do bytu lákal děti,“ řekla Elínborg.

Neřekla to jen tak. Erlendur věděl, nač naráží.

Prohledávali byty takových pederastů, které byly zařízeny jako svět dětských snů, kde se plní všechna přání. V tomto bytě se nic takového najít nedalo, nebyl tu ani sáček se sladkostmi nebo nějaká napínavá počítačová hra.

„Jestliže mi Gestur nelhal, znal Elíase,“ řekl Erlendur.

„To je důvod této domovní prohlídky. Ale jak už jsi řekla, pokud Elías v tomto bytě někdy byl, Gestur všechny stopy pečlivě odstranil.“

„Je samozřejmě možné, že má někde jinde ještě nějaký přístřešek, kde schovává bonbony a čokoládu.“

„Takové případy už tady byly.“

„Nebudeme si muset Andrése podat ještě jednou?“

zeptala se Elínborg.

„Ano, to musíme,“ řekl Erlendur a v jeho hlase bylo znát, že se na to nijak zvlášť netěší.

V mezičase, kdy čekali na povolení k domovní prohlídce, se pokoušeli dozvědět se o Gesturovi něco víc.

Hovořili s pronajímatelem, mužem, který vlastnil většinu bytů v tomto vchodu. Elínborg a Erlendur za ním jeli do jeho kanceláře ve středu města. Byl to poněkud prudký muž mezi třicítkou a čtyřicítkou, který zdědil podílové akcie rybolovu v jedné malé rybářské osadě na severním Islandu a prodal je. Teď byl realitním makléřem v Reykjavíku a podle všeho velmi úspěšným. Řekl jim, že má v úmyslu byty v domovním bloku postupně prodat, že trh s byty je pro něj příliš namáhavý, protože nájemníci jsou nespolehliví lidé.

Ve městě vlastní ještě jiné nájemní objekty a musí se prý neustále zabývat nedoplatky, soudními procesy a nuceným vyklízením bytů a tím nic nezíská.

„Ten Gestur ale vždycky platil přesně, ne?“ zeptala se Elínborg.

„Vždycky. Najal si byt před půldruhým rokem a nikdy s ním nebyly problémy.“

„Posílá nájemné na konto?“ Pronajímatel váhal s odpovědí. „Nebo ti platí hotově na ruku?“ zeptal se Erlendur. „Chodí sem a platí v hotovosti?“

Pronajímatel přisvědčil. „Chtěl to tak,“ řekl. „Sám si to přál. Byla to do jisté míry jeho podmínka.“

„Ty ses ho neptal na rodné číslo, když podepisoval nájemní smlouvu?“ zeptala se Elínborg.

„To jsem zanedbal,“ odpověděl pronajímatel.

„Chceš tím říct, že jsi byt pronajal načerno?“ zeptal se Erlendur.

Pronajímatel napřed mlčel, pak si odkašlal. „Tedy, může to zůstat mezi námi?“ zeptal se váhavě. Elínborg a Erlendur mu nesdělili, proč se kriminální policie o toho nájemníka zajímá.

„Nebo to předáte finančnímu úřadu nebo něco takového?“

„Nanejvýš když nám něco budeš nalhávat a dělat si z nás blázny,“ řekl Erlendur.

„Je to…“ začal pronajímatel rozpačitě. „Je to tak, že mám uzavřeny všelijaké smlouvy. Okay, ten muž přišel sem za mnou do kanceláře a žádal, abychom uzavřeli dohodu.

Bylo mu jedno, jestli zaplatí plnou cenu, jen nechtěl žádné písemné doklady. Žádal jsem od něj záruku, ale ten stařík byl velmi přesvědčivý. Místo toho mi nabídl, že zaplatí na půl roku dopředu a složí nájemné za tři další měsíce jako kauci. Zaplatil hotově na ruku. Tvrdil, že je příliš starý na ten moderní elektronický nesmysl. Uvěřil jsem mu. Je jedním z nejspolehlivějších nájemníků, jaké jsem kdy měl.

Zaplatil vždycky včas.“

„Setkával ses s ním častěji?“ zeptala se Elínborg.

„Od té doby jsem ho viděl dvakrát nebo třikrát, víckrát ne. Předáte to finančnímu úřadu?“

„Copak v bytě nebyl nikdo nahlášen jako nájemník?“

„Ne,“ řekl muž a pokrčil rameny. Z jeho výrazu se dalo soudit, že se jedná o naprosto nevýznamný přestupek.

„Řekni mi ještě něco jiného,“ pravil Erlendur. „Naproti němu bydlí Sunee. Platí také vždycky včas?“

„Myslíš tu z Thajska?“ zeptal se pronajímatel. „Ta vždycky platí.“

„Také načerno?“ zeptala se Elínborg.

„Ne, ne,“ řekl pronajímatel, „tam je všecko v pořádku, a jinde také. Jen u toho jednoho chlapíka ne.“ Muž zaváhal.

„Možná ještě dva tři další, ale víc ne. Taky jsem jí jasně řekl, že jí okamžitě vyhodím, když nezaplatí. Jsem proti tomu, aby se takovým lidem něco pronajímalo, ale trh je velmi tvrdý. Už to taky nebudu dál dělat, byty prodám.

Nemám chuť se s tím potýkat.“

To bylo vše, co měli pro domovní prohlídku v ruce. A teď tu postávali v bytě a neměli tušení, co dál, nevěděli, kde ho mají hledat, nevěděli, kdo to je. Kromě výpovědi drobného kriminálníka neměli v podstatě nic, oč by se mohli opřít.

„To je zvláštní, jak v tomto případu lidé prostě mizí,“

řekla Elínborg. „Nejdřív Niran, teď tento muž.“

„Obávám se, že bude těžší najít Gestura než Nirana,“

odvětil Erlendur. „Vypadá to, že to neudělal poprvé. Jako by se už víckrát musel rychle vypařit.“

„Máš na mysli, pokud je tím, co o něm tvrdí Andrés?“

„To všechno si nějak příliš perfektně připravuje. Příliš kalkuluje. Pravděpodobně má ještě jiný úkryt, kam se za nepříznivých okolností může stáhnout. Když se na něj zaměří pozornost, ať už z jakéhokoli důvodu.“

„Tady už se nic osobního nenajde,“ řekla Elínborg.

„Zanechal byt tak prázdný, jako by tu vůbec nebyl, jako by nikdy neexistoval.“

Když jim pronajímatel předával klíč od bytu, prohlásil, že těch pár kousků nábytku je jeho majetek. Patřily mu dokonce i kapesní knížky v knihovničce. V obývacím pokoji stál starý televizor, přihlášený na vlastníka bytu, a v kuchyni se nacházelo předpotopní rádio s přehrávačem.

„Musíme si promluvit s ostatními obyvateli domu,“ řekl Erlendur s povzdechem. „Vyptat se na to, co tak přes den dělával. Jestli se k dětem tady v domě a vůbec v okolí nechoval nějak podivně. Obvyklé informace. Postaráš se o to?“

Elínborg přikývla. „Myslíš, že Sunee ukryla Nirana před tím mužem?“ zeptala se.

„Nevím,“ řekl Erlendur. „Pořád ještě tápeme ve tmě.“

„Proč nám jednoduše neřekne, z čeho má strach, abychom jí mohli pomoci?“

„Nevím.“

Erlendur opustil byt a zašel naproti k Sunee. V téže chvíli přicházela po schodech Gudný. Vyžádal si její přítomnost. Nevěděl, jak má formulovat otázky, aby se dozvěděl, co chce, a přitom Sunee nezranil. Usadil se s ní a s Gudný pod žlutým drakem a sděloval, z čeho je podezřelý její soused. Sunee pozorně naslouchala, kladla otázky, pohotově odpovídala. Když domluvili a povstali, nabyl Erlendur přesvědčení, že muž se nikdy nechoval nějak nepřirozeně ani k jednomu z chlapců.

Já vědět,“ řekla Sunee rozhodně, „to nikdy nestalo se.“

„Zdá se, že znal Nirana a Elíase.“

„Znal je, protože bydleli na stejném patře,“ překládala Gudný, když Sunee zase přeskočila do thajštiny. „Určitě nikdy nebyli v jeho bytě. Elías mu byl několikrát nakoupit.“

Ostatní nájemníci o něm skoro nic nevěděli. Přicházel a odcházel, aniž vzbudil zvláštní pozornost. Z jeho bytu nebyl nikdy slyšet žádný hluk.

„U něj bylo vždycky hrobové ticho,“ prohlásila Fanney.

Když Erlendur přišel od Sunee, Elínborg viděla, že je zcela zabraný do svých úvah.

„Mluvil s tebou Sigurdur Óli někdy o svém otci?“ zeptal se, když scházeli ze schodů. „Víš o něm něco?“

„Sigurdur Óli? Ne, rozhodně si nevzpomínám. Vždyť on o sobě nikdy nemluví. Proč se ptáš? Co je s jeho otcem?“

„Nic. Dnes jsem se s Sigurdurem Ólim bavil a najednou mě napadlo, že ho vůbec neznám.“

„Neznám nikoho, kdo by o to stál,“ řekla Elínborg.

Měl to být žert, ale když viděla, jak to Erlendur bere vážně, zalitovala svých slov. Často si Sigurdura Óliho dobírala, však také provokoval svými kategorickými názory, často se tvářil jako tvrdý člověk bez emocí. Lhostejno, co se stalo, při práci se nikdy ničím nedal vyvést z konceptu a zdálo se, že je naprosto imunní vůči všemu. Elínborg věděla, že především v tom spočívá rozdíl mezi Erlendurem a Sigurdurem Ólim, a že proto jsou proti sobě zaujatí.

„Ach, já nevím,“ řekl Erlendur. „Není to špatný polda.

A třeba není ani tak zlý, jak někomu připadá.“

„To jsem ani nikdy netvrdila,“ řekla Elínborg. Jenže člověk nemá chuť být s ním v bližším kontaktu.“

„Když jsem s ním dnes mluvil, přišlo mi to najednou tak zvláštní, že ho vlastně vůbec neznám. Nevím o něm nic.

Stejně jako jsem pořádně nepoznal Mariana Briema. Víš, že Marian už není mezi námi.“

Elínborg přisvědčila. Zpráva o jeho smrti se roznesla po komisařství. Jen velmi málo lidí si vzpomnělo na Mariana Briema, už jen ti služebně nejstarší. Kromě Erlendura s ním nikdo nebyl v kontaktu a Erlendur od Marianovy smrti hodně přemýšlel o tom, co měla do sebe jejich spolupráce a jejich přátelství. To zase zavedlo jeho myšlenky k Elínborg a Sigurdurovi Ólimu, dvěma kolegům, kteří mu byli nejblíž.

Stěží se dalo tvrdit, že je zná, a bylo mu jasné, že v prvé řadě to záleží na něm samotném. Příliš dobře věděl, jak jsou mu takové sociální kontakty lhostejné.

„Vadí ti to?“ zeptala se Elínborg.

Vyšli ven do zimy. Erlendur se zastavil a přitáhl si kabát víc k tělu. O této otázce, s níž byl právě konfrontován, ještě neměl čas přemýšlet.

„Ano, vadí,“ řekl, „To mi tedy vadí. Budu postrádat, že jsem…“

„Co budeš postrádat?“ zeptala se Elínborg, když Erlendur zmlkl uprostřed věty.

„Nemám tušení, proč tě tím zatěžuji,“ řekl a vykročil ke svému autu.

„Nezatěžuješ mě,“ řekla Elínborg. „To jsi také nikdy nedělal,“ dodala, když si byla jistá, že Erlendur ji už neslyší.

„Elínborg,“ řekl Erlendur a otočil se k ní. „Ano?“

„Co tvoje dcera? Daří se jí už lépe?“

„Ano, uzdravuje se,“ odpověděla Elínborg. „Děkuji za optání.“

Krátce po večeři odjeli Erlendur a Sigurdur Óli za Andrésem. Byl doma, trochu popil, ale byl schopen se s nimi bavit. Po prvním výslechu nebyl žádný dostatečný důvod k zatčení, proto ho propustili. Když je pouštěl dovnitř, tlemil se, což Erlendurovi šlo okamžitě na nervy.

Erlendur pátral celý den po stopách, které by ho mohly

dovést ke Gesturovi, a teď byl unavený. Elínborg odjela domů. V Andrésově bytě bylo šero, do nosu je udeřil pronikavý pach jídla. Smrdělo to, jako kdyby jedl zkvašené rejnoky s rozpuštěným skopovým tukem. Zůstali stát v obývacím pokoji, zatímco Andrés se vrhl do křesla, které bylo umístěné přímo před televizorem. Na stole vedle něj stály plechovky od piva a kolem se povalovaly prázdné láhve od kořalky. Andrés z křesla čuměl na televizi, jako by tam vůbec nebyli. Jen mihotavé světlo obrazovky je trochu osvětlovalo. Televizní křeslo mělo vysoké opěradlo, nad kterým teď trčela Andrésova hlava.

„Jak pokračujete?“ zeptal se Andrés, otevřel si plechovku s pivem, usrkl doušek a odříhl si.

„Našli jsme ho,“ řekl Erlendur, „tvého bývalého nevlastního otce.“

Andrés odložil plechovku. „Lžete,“ řekl.

Jmenuje se Gestur a bydlí ve stejném domě jako chlapec, který byl zavražděn.“

„A co dál?“

„To nám řekni ty.“

„Co tím myslíš?“

„Kde teď je?“

„Copak? Vždyť jste ho právě našli, ne?“

„Našli jsme jeho byt,“ řekl Erlendur.

Andrés natáhl ruku po pivu. „Ale jeho samotného ne?“

„Ne,“ řekl Erlendur.

Mlčeli.

„Nikdy ho nenajdete,“ řekl Andrés po chvíli. „Víš, kde je?“ zeptal se Erlendur. „Co kdybych to věděl?“

„Tak je třeba, abys nám to laskavě řekl,“ pravil Sigurdur Óli rozčileně. „Byli jste u něho vevnitř?“

„To není důležité,“ řekl Erlendur.

„Jak to u něho vypadá? Třeba jako u mě?“ zeptal se Andrés. Udělal rozmáchlý pohyb rukou, v níž držel plechovku s pivem, jako by je vyzýval, ať obdivují tu haldu odpadků, která představovala jeho domov.

„Můžeme tě zabásnout, protože maříš policejní vyšetřování,“ řekl Sigurdur Óli.

„Ach nee.“

„A protože odmítáš vypovídat,“ dodal Sigurdur Óli.

„Z toho se teda hned podělám,“ hihňal se Andrés.

„Víš, kde je?“ zeptal se Sigurdur Óli.

„Tak ptáček uletěl a teď vám má malý Drési pomáhat z bryndy,“ řekl Andrés. „Není to tak? Asi byste ho rádi lapli, vy ubožáci poldíci…? Kdypak jste vy někomu pomohli z bryndy?“

Erlendur vyslal pohled k Sigurdurovi Ólimu, pohybem rtů zformoval slova „malý Drési“ a zavrtěl hlavou.

Jaké jméno používal, když jsi ho znal?“ zeptal se.

„Říkal si Rognvaldur,“ odpověděl Andrés. „Tehdy se jmenoval Rognvaldur. Byli jste u něho, nebo ne? Ale vůbec nic jste nenašli. Nemáte ani nejmenší páru o tom, kdo ten

muž je. Jen malý Drési vám může pomoct. Ale teď vám něco řeknu. Drési vám nepomůže. Drési pro vás nehne prstem. Nemá to v úmyslu. A víte proč?“

„Proč?“ zeptal se Erlendur.

„Co je to za nesmysl, s tím malým Drésim?“ zeptal se Sigurdur Óli, chytil za křeslo, na kterém Andrés seděl, a otočil je od televize. Erlendur popadl Sigurdura Óliho za rameno, aby mu v tom zabránil, ale bylo pozdě. Křeslo se pomalu zhouplo dokola a ohromený Andrés na ně zdola hleděl.

„Zatracený idiote!“ obořil se Erlendur na Sigurdura Óliho.

„Ano, jen mu to nandej,“ vřískal Andrés.

„Počkej na mě venku,“ poručil Erlendur.

„Co to má…“ začal Sigurdur Óli protestovat, ale hned zase zmlkl. Nejdřív upřel pohled na Erlendura, pak na Andrése, otočil se a mlčky vyšel z bytu. Andrés ho vyprovázel jizlivými posměšky. Jo, dělej, vypadni,“ křičel za ním.

„Proč nám nechceš pomoci?“ zeptal se Erlendur, když byl Sigurdur Óli za dveřmi.

„Po tom, co dělám, je vám hovno,“ řekl Andrés a zase se otočil k televizi.

„Něco nám nalháváš, Andrési?“

Blikající televize osvětlovala zasviněný a zchátralý byt.

Erlendur se cítil velice nedobře. Nebylo tu nic než zpustlost a bída.

„Já nelžu,“ řekl Andrés.

„Kdo je ten muž, který si říká Rognvaldur?“ zeptal se Erlendur. „Kdo je to?“ Andrés mu neodpověděl.

„Říkal jsi, žes ho nedávno zase viděl. Víš, kde se zdržuje?“

„Nemám ponětí,“ řekl Andrés. „Nemám v úmyslu vám v té věci nějak pomáhat, jasný?“

„Kdy jsi ho viděl tady ve čtvrti?“

„Tak asi před rokem.“

„A od té doby jsi ho sledoval?“

„Nemám v úmyslu vám pomáhat.“

„Víš, kde pracuje? Víš, co dělá přes den? Z čeho žije?

Má práci?“

Andrés neodpovídal.

Erlendur vytáhl z kapsy fotku muže, který si říkal Rognvaldur, když žil s Andrésovou matkou. Ještě chvilku se na tvář muže, po kterém pátral, zadíval a pak ji přes vysoké opěradlo křesla podal Andrésovi, který si ji vzal.

„Je to on?“ zeptal se Erlendur.

Andrés neodpověděl.

„Poznáváš ho?“

„To je on,“ řekl Andrés konečně. „Vypadal tak, když jsi ho znal?“

„Ano, to je on,“ opakoval Andrés.

„Kdo to je?“ zeptal se Erlendur ještě jednou. „Co mi o něm můžeš říct?“

Andrés mu neodpověděl. Erlendur viděl jen shora jeho hlavu, ale představoval si, že před sebou drží v ruce fotografii.

„Mohl by zavraždit dítě?“ zeptal se Erlendur.

Chvíli to trvalo, než se křeslo zase otočilo a objevil se Andrés. Úšklebek z jeho tváře zmizel. Upřeně hleděl na Erlendura se zachmuřeným výrazem v obličeji. Fotku držel v ruce a vracel ji Erlendurovi.

„Myslím, že by to dokázal,“ řekl. „A asi to i udělal.

Před mnoha lety.“

„Co to říkáš? Co možná udělal?“

„Běž ven. Ze mě už nic víc nedostaneš. Vypadni odsud.

To je moje záležitost. Já už to zvládnu.“

„Co udělal?“

„Nech mě na pokoji,“ prohlásil Andrés. „Chceš tím říct, že je vrah?“

Andrés se opět otočil k televizi a další Erlendurovy pokusy dozvědět se něco o muži, který bydlel naproti Sunee, ztroskotaly.

KAPITOLA 23

Jeden z mladších zaměstnanců recyklačního centra byl se svým dnem vesměs spokojený. Našel dvě vinylové gramodesky, které se mu vyplatilo šlohnout. Nikdo si sice nesměl nic přivlastňovat, protože použité věci byly určeny ještě k prodeji, ale na to, co si lidé vyloví z hromady odpadu, nikdo nedbal. Dokonce i v šrotovacím zařízení se mohl kdekdo přehrabovat. Tu a tam se stávalo, že nějací sběratelé gramodesek už málem uvízli v lisu na odpadky, stejně jako sběratelé knih a všelijaké podivné existence. Obě ukořistěné desky později zanese do bazaru a dostane dobře zaplaceno. Osobně se o desky a hudbu nijak zvlášť nezajímal, ale po dvou letech u firmy věděl, co má jakou cenu. Jednou našel u kontejneru na kovy celou golfovou soupravu, kterou někdo zapomněl dát zpátky do kufru od auta, poté co z něj vyložil pytle s odpadem. Byla sice uložena v odřené tašce, ale jinak naprosto upotřebitelná a později na tom pořádně vydělal, hlavně golfová hůl mu dost vynesla. Dva dny po nálezu k nim přišel majitel golfové soupravy a sháněl se po ní. Bylo mu řečeno, že pravděpodobně skončila ve šrotu, a ten pitomý chlap tu lež normálně sežral.

Od té doby, co pracoval v recyklačním centru, se naučil mít oči otevřené a pásl po cenných věcech, ze kterých se buď daly vytlouct peníze, nebo které mohl použít sám.

Věděl sice, že někteří sběratelé si stěžují, že na trh nepřichází všechno podle předpisu, ale tyto komické osoby mu byly lhostejné. Vynášelo mu to hezký vedlejší příjem, když pozorně sledoval, co lidé odhazují, a firma mu popravdě neplatila žádný královský plat. Podělaná odměna za podělanou práci.

Nepřestávalo ho překvapovat, co všechno lidé vyhazují, doslova všechno. Sám se nijak nezajímal o knihy, ale opakovaně sledoval, jak dodávky navážejí kompletní knihovny. Nebo úplně netknutý nábytek, oblečení v dobrém stavu, kuchyňské přístroje a relativně nové stereofonní aparatury.

Přes velký mráz a severní vítr, který cloumal jeho modrou pracovní kombinézou, bylo celý den poměrně hodně rušno. Lidé likvidují odpad v každé roční době a za každého počasí a nechávají odvážet k recyklaci celé náklady zděděných pozůstalostí. Jeden likvidoval svou vanu, jiný staré kuchyňské zařízení. A pak ti týpci s plechovkami.

Nejmizernější práce byla přijímat plechovky a lahve. Lidé se neustále pokoušejí namluvit vám lživé údaje. Když si někdy dal tu námahu s přepočítáním, což byla svinská práce, bylo to o desítky lahví méně, než uváděli. Pak se ani nezastyděli, jen se zašklebili a řekli, že to vůbec nechápou.

K bráně předjelo auto a zastavilo. Velká cedule na bráně oznamovala, že tam všichni mají zastavit a čekat na pokyny.

Když viděl, že nikdo jiný se nemá k tomu, aby se o čekajícího postaral, šel za ním, ač nerad.

„Mám tady starou postel,“ řekl muž, když stáhl okénko.

Přijel s velkým džípem a postel měl rozštípanou, aby se mu vešla dozadu do auta. Takže žádné další použití nepřipadalo v úvahu.

„S matrací a se vším?“

„Ano, celý krám,“ řekl muž.

Jeďte rovně, matraci doprava, dřevo doleva, okay?“

Muž vytočil okénko zase nahoru a odjel. Zaměstnanec se díval za autem a zastavil se pohledem na vrátnici u vjezdu. V televizi začaly zprávy; zauvažoval, jestli by neměl zajít dovnitř, na chvilku se ohřát. Zvenku neslyšel zvuk, viděl jen obraz: na Blízkém Východě po sobě házeli kamením, americký prezident pronášel projev, islandské ovce, nůž na stole, islandský ministr stříhá pásku, islandský prezident přijímá delegaci…

K bráně přijelo další auto. Okénko dolů.

„Mám tady lednici,“ řekl muž.

„Je zničená?“ zeptal se. Lednice vždycky kontroloval.

Nějaká dobrá mu totiž chyběla.

„Totálně zničená,“ řekl muž s úsměvem. „Bohužel.“

Koutkem oka zahlédl, jak se na obrazovce zase objevil nůž, a najednou mu připadal nějak známý.

„Kam s tou lednicí?“

„Dozadu doprava,“ řekl a ukázal do rohu, kde v té zimě dřepěly kuchyňské přístroje jako osiřelá domácí zvířata.

Rychle vešel do vrátnice a posadil se před malý televizor. Hlasatel informoval o tom, že takto pravděpodobně vypadala vražedná zbraň. Jedná se o nůž k vyřezávání a takové nože se používají na všech školách v celé zemi. Věděl, o jakou vraždu jde. Asijský chlapec za obytným blokem, viděl záběry ve zprávách.

Vytáhl nůž z pouzdra a prohlížel si ho. Našel ho v kontejneru na kovy a udělal si na něj obal, aby ho mohl upevnit na opasek, který rovněž vylovil z kontejneru a nosil na kombinéze. Takto měl po ruce prvotřídní náčiní k přeřezávání provazů, otvírání pytlíků s plechovkami nebo prostě jen k vyřezávání ve chvílích, kdy bylo málo práce.

Zíral na nůž ve své ruce a pomalu, ale jistě mu docházelo, že možná drží v ruce vražednou zbraň.

Přijelo auto a zastavilo.

Uvažoval, že nůž bude muset pravděpodobně odevzdat.

A uvědomit policii. Ale musí to skutečně udělat? Copak se ho to vůbec nějak týká? Je to zatraceně dobrý nůž.

Řidič viděl, že se k ničemu nemá, tak stiskl klakson.

Houkání vůbec neslyšel, protože mu táhlo hlavou, že policie by si mohla myslet, že chlapce zavraždil, když vlastní vražednou zbraň. Uvěří mu, že našel nůž v kontejneru, že tam vlezl, protože viděl, jak se tam blýská, a

že má rutinu v objevování použitelných věcí? Kontejnery se vždy po několika dnech vyměňovaly a tady ten byl naplněn asi z poloviny. Někdo tam nůž odhodil. Vrah?

Hlasatel říkal, že nůž tohoto typu byl pravděpodobně vražednou zbraní, a kdyby tomu tak bylo, byl by pachatel v nějakém spojení se školou.

Muž v autě, mezitím značně netrpělivý, znovu zahoukal, tentokrát déle.

Vyděsil se a vyhlédl ven.

Třeba mu nebudou věřit. Už byl dokonce nařčen z rasismu, když vyprávěl o tom, jak takoví Asiati přicházejí s pytli plnými plechovek a lahví a uvádějí lživě jejich počet.

Ale na druhé straně se může proslavit. Proslavit se!

Podíval se na řidiče, který zuřil a gesty mu dával na srozuměnou, že má vylézt ven a ujmout se ho.

Usmál se.

Řidič hlasitě zařval, když uviděl, jak pracovník nasadil idiotský úsměv a jemu před nosem sáhl po telefonním sluchátku, aby někomu zavolal.

Vytočil číslo 112.

Může se proslavit.

Sigurdur Óli čekal na Erlendura dole v domovní chodbě. Jak to probíhalo?“ zeptal se, když šli po schodech dolů. „Nevím,“ řekl Erlendur zamyšleně. „Myslím, že mu chybí víc než jedno kolečko.“

„Podařilo se ti něco z něj dostat? Řekl něco?“

„Nic, co by souviselo s Elíasem.“

„Tak co tedy? Copak ještě říkal?“

„Muže na fotce poznal,“ řekl Erlendur, „je to jeho nevlastní otec. Naznačil, že tento muž se před mnoha lety dopustil vraždy.“

„No ne?“

„Nevím,“ řekl Erlendur. „Nevím, co si mám o tom myslet.“

„Jaké vraždy?“

„Nevím.“

„Není to všechno nesmysl?“

„To je možné,“ řekl Erlendur, „přesto však: to málo, co jsme z něj dosud dostali, byla pravda.“

„Ano, ale také to nestálo za řeč.“

„Kromě toho řekl, že to zvládne sám. Kdo ví, co to znamená. Možná bychom ho měli pár dní nechat sledovat.“

„Ano. No, ať je to jakkoli, mám zprávu, že byl pravděpodobně nalezen nůž.“

„Skutečně?“

„Právě volali. Někdo ho odhodil do kontejneru s odpadem. Musíme ještě zjistit, zda je to opravdu tentýž nůž, ale je to dost pravděpodobné. Přinejmenším tak vypadá, pokud jsem dobře rozuměl. V televizi ukazovali nůž tohoto typu a nějaký chlápek z recyklačního centra se přihlásil, protože přesně takový nůž vylovil z kontejneru. Možná na

něm najdeme stopy DNA. Nálezce ho samozřejmě sám používal při práci a pravděpodobně ho předtím očistil. Ale technici s dobrou výbavou přece vždycky něco najdou.“

Rozjeli se do recyklačního centra. Pracovníci oddělení pro zajišťování stop zajistili terén a policejní páska se prudce třepotala ve větru. Pátrali po stopách toho, kdo nůž odhodil, to však bylo asi zbytečné. Už to byly dva dny od chvíle, kdy muž z recyklačního centra nůž našel, a ode dne vraždy tam už byla spousta aut a lidí. Ze zaměstnanců si nikdo ničeho neobvyklého nevšiml, nezpozorovali nikoho, kdo by se u některého z kontejnerů ochomýtal.

Monitorovací kamery tam nebyly. Policie neměla nic v ruce.

Kvůli nálezu se policisté spojili s učitelem dílen Egillem. Když mu nůž ukázali, měl za to, že by mohl skutečně pocházet ze skříňky na vyřezávací nože umístěné v dílně, poukázal však na to, že takové nože se v rámci pracovního vyučování používají pravděpodobně na všech školách v zemi.

Když se Erlendur bavil s mladým zaměstnancem recyklačního centra, nabyl brzy přesvědčení, že tento člověk mu nic nenalhává. Ptal se Erlendura, jestli může prodat svou story novinám, zajímal se, jestli za to dostane zaplaceno a kolik peněz by za to bylo. Koneckonců nůž nosil a používal, a to hned od okamžiku, kdy ho našel.

Idiot, pomyslel si Erlendur.

Zakrátko mohl jet konečně domů. Bylo už velmi pozdě a v obchodě, který měl otevřeno nonstop, si koupil hotové jídlo na ohřátí v mikrovlnce, islandskou rybí polévku. Dal ji na tři minuty do mikrovlnky. Zavolala Valgerdur a chvíli si povídali. Vyprávěl jí, co se přihodilo, moc ale neprozrazoval. Ptala se ho, jestli se spojil s Evou Lind.

Valgerdur si vzala další noční směnu, proto se nemohli sejít.

Domluvili se na příští večer, kdy bude mít pravděpodobně volno. Valgerdur chtěla, aby přišel k ní.

„Ty přijdeš,“ řekla rozhodně.

„Dobrá,“ řekl. „Přijdu. Ale mohlo by se stát, že to bude pozdě.“

„To nevadí,“ řekla a pak se rozloučili.

Vyndal polévku z mikrovlnky, donesl si lžíci a v klidu začal jíst svou polévku z umělohmotného obalu. I když se snažil nemyslet na případy, kterými se zabýval, jeho myšlenky neustále kroužily kolem dvora za obytným blokem. Přemýšlel o mužích, kteří přivedli na Island tři nebo čtyři ženy jako Sunee, oženili se s nimi a pak je opustili, když kouzlo pominulo. Nebo ženy opustily muže, protože jim šlo jen o povolení k pobytu a práci. Jak něco takového probíhá? Myslel na Nirana, kterého Sunee po letech odloučení vzala k sobě, kterému se však nepodařilo se v nové zemi uchytit. Stal se outsiderem a vyhledával společnost jiných dětí stejného původu a se stejnými zkušenostmi. Dětí, které zemi nerozuměly, protože téměř

neměly přístup k jejímu jazyku a její historii. Jejich zájem vypořádat se s nimi byl totiž velmi omezený. V tom spočíval jejich pocit sounáležitosti. Myslel na Sunee a její zármutek.

Jeho mobil začal zvonit. Měl za to, že je to Sigurdur Óli, kdo volá tak pozdě. Byl to však opět ten ženský hlas.

Šeptala, jako by telefonovala tajně. Erlendur nerozuměl, co říká.

„Co?“ ptal se. „Co je…?“

„…a také… Ale to on nechce. To nechce v žádném případě. Pokoušela jsem se s ním mluvit. Je to beznadějné.“

„To mi teď stačí,“ řekl Erlendur. Rozhodl se použít novou metodu. Vždyť tu ženu hledal už od poloviny prosince. „Buď budeš ochotná sejít se se mnou, nebo na to zapomeneme. Já už v tom cirkuse účinkovat nebudu!“

„Říkám přece, že on nechce…“

„Myslím…“ řekl Erlendur.

„Potřebuji jen trochu víc času.“

„Myslím, že bys měla přestat vytrvale mě tím nesmyslem obtěžovat.“

„Promiň,“ řekl hlas v telefonu. Je to tak strašně těžké. Já s tím nejsem srozuměná.“

„Co za tím vlastně vězí?“ zeptal se Erlendur. „Co tím sledujete? Co se mnou hrajete za idiotskou hru?“ Žena mlčela.

„Přijď za mnou a promluv se mnou.“ Já se pokusím ho k tomu přimět, ale on nechce.“

„To vůbec není vtipné,“ řekl Erlendur. „Hleď se k němu vrátit a přestaň mě obtěžovat. Vždyť to je jedna velká fraška!“ Mlčení.

„Mluvil jsem s tvým mužem,“ řekl Erlendur. Žena stále ještě mlčela.

„Ano, navštívil jsem ho. Nevím, co jste zosnovali, a také s tím nechci mít nic společného. Přestaň mi neustále volat a neruš mě kvůli tomu nesmyslu.“

Zase dlouhé mlčení, pak žena zavěsila.

Erlendur se podíval na telefon ve své ruce a neměl představu o tom, co udělal. Byl dokonce připraven na to, že žena hned zase zavolá. Když se to nestalo, položil mobil na kuchyňský stůl a vstal. Vzal si knihu, z níž v nemocnici předčítal Marianu Briemovi, a sedl si s ní do křesla. Nechal stránky klouzat mezi prsty, jako to často dělával, a nalistoval zprávu, kterou tak dobře znal, která však obsahovala jen část toho, co se přihodilo.

TRAGICKÉ NEŠTĚSTÍ

V HORÁCH ESKIFJORDURU

Zase jednou se pustil do čtení, brzy však četbu přerušilo tiché zaklepání na dveře. Odložil knihu, vstal a šel ke dveřím. Na odpočívadle stála Eva Lind. Společně se Sindrim Snaerem.

„Vy snad nikdy nespíte?“ zeptal se Erlendur a podržel jim dveře.

„Stejně jako ty,“ řekla Eva a prosmýkla se kolem něj.

Jedl jsi rybí polévku?“ zeptala se a zavětřila.

„Z mikrovlnky,“ odpověděl Erlendur, „tomu se sotva dá říkat jídlo.“

Jsem si jistá, že by sis uměl uvařit vcelku pořádné jídlo, jen kdybys chtěl,“ řekla Eva a usedla na pohovku v obývacím pokoji. „Co právě čteš?“ zeptala se, když uviděla na stolku vedle křesla otevřenou knihu. Sindri si sedl vedle Evy. Bylo to dlouho od doby, kdy přišli na návštěvu společně.

„Nějaké příběhy,“ řekl Erlendur. „A co vás přivedlo?“

„Nic zvláštního, jen jsme si mysleli, že bychom mohli udělat drop-in.“

„Drop-in?“

„Jde o katastrofy, které se přihodily v horách?“ zeptal se Sindri. „Ano.“

„Jednou jsi mi pověděl, že existuje také takový příběh o tvém bratrovi,“ řekla Eva. „To je pravda, existuje.“

„A ty mi ho nechceš ukázat?“

Nevěděl, proč Evě Lind knížku jednoduše nepodal.

Ležela otevřená na stole mezi nimi, a i když neobsahovala celou pravdu, stačila by přece na to, aby jí a Sindrimu poskytla celkem dobrý obrázek o tom, co se přihodilo.

Erlendur sám jim řekl jen to nejdůležitější. Zpráva toho také

neprozrazovala o mnoho víc. Mezitím už zapomněl, co si chtěl vlastně ponechat pro sebe, pokud to vůbec kdy věděl.

Sindri se o starém příběhu dozvěděl, když byl nějakou dobu ve východních fjordech. Nezdálo se, že by to bylo ještě nějaké tajemství.

„Zdálo se mi o něm,“ řekla Eva. „To už jsem ti řekla.

Jsem si docela jistá, že to byl tvůj bratr.“

„Už s tím chceš zase začínat? Nevím, cos jí namluvil, Sindri.“

„Vůbec nic jsem jí neříkal,“ prohlásil Sindri a sáhl po krabičce cigaret.

„Je to přece jenom sen. Proč máš takový strach ze snů?

Nemůžu vůbec uvěřit, že něco takového bereš vážně.“

„To také nedělám. Něco ve mně se proti tomu příčí, dotýkat se těch věcí.“

„Ach nee,“ řekla Eva Lind a hlavou ukázala na rozevřenou knihu. „Ale stále o tom čteš. Nebo aspoň o podobných případech. To nevypadá, jako bys to úplně potlačil!“

„Nerad bych tyto věci nechal ožívat spolu s jinými,“

opravil se Erlendur.

„Aha, takže ty si chceš všechno ponechat pro sebe. To je ten důvod?“

„Nevím, co je důvod.“

„Nechceš, aby ti to někdo sebral, že?“

„Myslím, že nevíš, o čem mluvíš,“ řekl Erlendur.

„Vždyť jsem ti chtěla jenom vyprávět svůj sen. Ještě nikdy se mi nic takového nezdálo. Nechápu, proč si to nechceš poslechnout. A nebyl to skoro ani sen. Takový obraz, který se mi vynořil v hlavě a já jsem se s ním probudila.“

„Odkud víš, že to byl můj bratr?“

„Nevím, kdo jiný by to mohl být,“ řekla Eva.

„Co se zdá, je sen,“ nechal se slyšet Sindri.

„Právě to se mu přece pokouším objasnit,“ řekla Eva.

Mlčeli.

„Jakým způsobem přišel o život?“ zeptala se Eva.

„To jsem ti už přece říkal. Umrzl v sněhové bouři. Bylo mu osm let. Zabloudili jsme. Mě našli, jeho ne. Možná se ti o něm zdálo. To nehraje roli, proto se nevzrušuj. Raději mi vyprávějte něco o sobě. Čímpak se v poslední době zabýváte?“

„Je možné, že utonul?“ zeptala se Eva Lind.

Erlendur upřeně hleděl na svou dceru. Ačkoli věděla, že na to téma nechce přistoupit, nevzdávala se. Dívala se na otce stejně upřeně. Sindri se díval před sebe na stůl.

„Sindri říkal, že to byla jedna ze spekulací, kterou slyšel ve východních fjordech,“ dodala.

Sindri zvedl zrak.

„Tam ještě mnoho lidí tu příhodu zná,“ řekl. „Tito lidé si vzpomínají na všechno, co se stalo.“ Erlendur mu neodpověděl.

„Co se podle tvého mínění stalo?“ zeptala se Eva Lind.

Erlendur stále mlčel.

„Byla tma,“ začala Eva. „Byla jsem ve vodě. Nejdříve jsem si myslela, že jsem v bazénu, ale bylo to něco jiného.

Nechodím nikdy plavat, nebyla jsem plavat od základní školy. Ale najednou jsem byla ve vodě a ta byla neuvěřitelně studená…“

„Evo…“ Erlendur pohlédl prosebně na dceru. „Říkal jsi, že ti někdy budu smět svůj sen vyprávět, zapomněls?“

Erlendur pomalu vrtěl hlavou.

„A pak za mnou přišel chlapec, díval se na mě, usmíval se a okamžitě mi připomněl tebe. Nejdřív jsem si myslela, že jsi to ty. Byli jste si podobni?“

„Říkali to.“

„V každém případě jsme nebyli v bazénu,“ pokračovala Eva Lind. „Byli jsme v jakési vodě, která se proměňovala v bahno a břečku. Chlapec se přestal usmívat a všechno zčernalo. Jako by se mi nedostávalo vzduchu, jako bych se topila nebo dusila. Probudila jsem se a lapala jsem po dechu.

Ještě nikdy jsem neměla sen, který by na mě tak dolehl.

Nikdy. Nikdy na to nezapomenu, na ten výraz.“

„Ten výraz?“

„Ten výraz jeho tváře, když všechno zčernalo. To bylo…“

„Co?“

„Tos byl ty,“ řekla Eva Lind.

„Já?“

„Ano, najednou jsi to byl ty.“ Mlčeli.

„To bylo poté, co ti Sindri vyprávěl o bažinách?“ řekl Erlendur a tázavě se podíval na Sindriho.

„Ano,“ řekla Eva. Jak přišel tvůj bratr o život? Co je to za bažiny?“

„Utonul?“ zeptal se Sindri.

„Je možné, že utonul,“ řekl Erlendur tiše.

„Jsou tam řeky, které ústí do fjordu,“ řekl Sindri.

„Ano,“ přisvědčil Erlendur.

„Někteří si myslí, že spadl do některé z těchto řek.“

„To je jedna z teorií. Že spadl do Eskifjardará.“

„Ale je ještě jiná teorie, a horší, že ano?“ vrtala Eva Lind dál. Erlendurův obličej se zkřivil do grimasy. Zase se mu vybavila stará vzpomínka na koně, který zapadl do bažiny příliš hluboko, když se ho pokoušeli zachránit. Velké a silné zvíře, patřil jednomu místnímu muži. Divoce sebou tloukl, bláto stříkalo na všechny strany, ale čím víc zvíře bojovalo, tím hlouběji klesalo, až z bahna vyčnívala už jen hlava s nadmutými nozdrami a divoce koulejícíma očima, která se nakonec také potopila. Hrůzný okamžik, hrůzná smrt. Vždycky když vzpomínal na bratra, vybavil se mu ten obraz koně, který zapadal do bahna čím dál hlouběji, až zmizel.

„Nahoře v horách jsou močály,“ řekl Erlendur nakonec.

„Bažiny s pohyblivými ostrůvky, které mohou být

nebezpečné. Zamrzají, ale občas zase roztají. Je možné, že roztály a Bergur do nich spadl. To je jedna teorie, protože jeho ostatky se nikdy nenašly.“

„Takže ho pohltila země?“

„Hledali jsme týdny, měsíce,“ řekl Erlendur. „Lidé z okolí. Naši přátelé a příbuzní. Nic nepomohlo, nic jsme nenašli. Ani to nejmenší. Bylo to doslova tak, jako by ho pohltila země.“

Sindri se na otce dlouze zadíval.

„Přesně to říkali i lidé na východě.“

Zase na chvíli zavládlo ticho.

„Proč je to po všech těch letech pořád tak těžké?“

zeptala se Eva.

„Nevím,“ řekl Erlendur, „možná proto, že si ho představuju tam někde nahoře v horách, jak je úplně sám, zbloudilý, před ním jistá smrt.“

Dlouho mlčeli a jediný zvuk, který slyšeli, bylo skučení severního větru.

Eva Lind vstala a šla k oknu.

„Ubohý chlapec,“ řekla do studené zimní noci.

Když oba odešli, posadil se zase do svého křesla. Na mysl mu přišla věta z Elíasova slohového sešitu. Malá poznámka či úvaha, kterou napsal na jednu stránku úplně dolů, jako by chtěl zachytit nahodilou myšlenku. Možná se na to chtěl zeptat své matky.

Kolik stromů je potřeba na jeden les?

KAPITOLA 24

Erlendur se probudil po bezesné noci. Vedle na nočním stolku ležela otevřená kniha o lavinových neštěstích na Islandu. Kromě toho ještě několik jiných knih, dobová svědectví o horských neštěstích, dále lidové pověsti, strašidelné historky a staré příběhy z cest. Většinou se jednalo o tragické události, o smrt a nebezpečné situace v extrémních povětrnostních podmínkách. Valgerdur se ho ptala, jestli se tato vyprávění točí jen kolem smrti a zkázy, a Erlendur jí na to odpověděl, že v mnoha případech jde také o záchranu se šťastným koncem, o nekonečnou výdrž a houževnatost lidí, kteří takové útrapy přežili. V tom podle jeho mínění spočíval význam těchto zpráv, proto byly tak důležité.

Erlendur musel uznat, že ve většině příběhů není humor.

Přesto však člověk tu a tam i ve strašných situacích narazil na komické aspekty. Před spaním si četl jednu takovou zprávu z farní knihy z roku 1847. Šlo tam o čeledína, kterého poslali do hor pro ovce a kvůli nebezpečí lavin mu důrazně přikázali, aby byl zvlášť opatrný. Když se čeledín v očekávaném čase nevracel, vyslali dva muže, aby ho šli hledat. Pročesali celý kraj a došli k závěru, že se

pravděpodobně musel z nějakého sněhového převisu zřítit do propasti. Muži odhrabávali sníh holýma rukama, a když se dostali asi tři lokty do hloubky, zahlédli podešve čeledínových bot. Domnívali se, že je mrtvý, a přestali hrabat. Když se vrátili na statek, oznámili, že čeledína našli, ale že je asi mrtvý. Nato se rozvinula bouřlivá diskuse, protože lidé ze statku nebyli zajedno v přesvědčení, že muž je mrtvý. Okamžitě je poslali zpátky a tentokrát je vybavili lopatami a také kafrovými a Hoffmannskými kapkami. Když čeledína vyhrabali, vyšlo najevo, že s lavinou spadl po hlavě do propasti, a přesto zůstal naživu. A když lopatami odházeli sníh a vysvobodili ho, pustil se okamžitě s chutí do vyprávění.

Erlendur si neodpustil pousmání, vstal a postavil na kávu. Volal Sigurdur Óli a krátce mluvili o noži z kontejneru na kovy. Nůž z dílny mohl ukradnout prakticky kterýkoli žák školy, pokud ovšem skutečně z této školy pochází. V dílně je velký pohyb, neustále někdo přichází, odchází, žáci, učitelé, ostatní personál. Egill měl pravdu i v tom, že nože na vyřezávání jsou ve všech školách stejné.

Dávat to do souvislosti se zavražděním Elíase bylo nejisté.

Zaměstnanec recyklačního centra už používal nůž k práci a kromě toho uváděl, že nůž byl tak nablýskaný a naleštěný, že to vypadalo, jako by ho někdo speciálně čistil, než ho vyhodil do kontejneru.

Znovu zvonil telefon, tentokrát to byla Elínborg. „Našli ji,“ řekla bez obalu, „tu pohřešovanou ženu.“

„Koho?“

„Tu pohřešovanou ženu. Přesně tam, kde jsem říkala, že ji najdeme. Na Reykjanes, v lávových útesech jižně od hliníkárny.“

Pracovníci oddělení pro zajišťování stop, navlečení jako cibule, stáli vedle mrtvoly. Stativ se dvěma reflektory, převržený větrem, ležel na zemi s rozbitými žárovkami.

Erlendur ve svém starém fordu projížděl lávou po hrbolaté cestě, dokud si troufl, a poslední úsek šel raději pěšky.

Krajina jižně od hliníkové hutě se nazývala Hraun. V

rozeklaném lávovém pobřeží bylo mnoho malých zálivů se špičatými séry. Husté sněhové přeháňky neustávaly a rozbouřené moře se tříštilo o skaliska. Erlendur věděl, že v dřívějších dobách se odtud vyjíždělo k rybolovu, dokonce, tu byly ještě vidět základy primitivních přístřešků. Dříve tu byl statek, rybářské chatrče a prostory na sušení ryb.

Mrtvola byla vyplavena v malém zálivu. Oficiální pátrání bylo sice již zastaveno, ale mrtvolu našla skupinka záchranářů z Hafnarfjórduru na obhlídce pobřeží poblíž hliníkárny. V jednom z policejních vozů, které to zvládly až k moři, seděla Elínborg a rozprávěla se členy pátrací čety.

Nedaleko od mrtvoly stála sanitka a další dva policejní vozy,

jejichž reflektory osvětlovaly úzký záliv, vlnobití a lidi, kteří se skláněli nad mrtvolou.

Když Elínborg viděla, že se blíží Erlendur, vystoupila z auta.

„Byl vyrozuměn manžel?“ zeptal se a zůstal stát.

„Pokud vím, je na cestě. Jedná se zcela určitě o tu ženu?“

„O tom není pochyb. Dokonce jsme u ní našli průkaz.

Nechceš se na ni podívat?“

„Ano, hned,“ řekl Erlendur, vytáhl z kapsy cigarety a zapálil si. Toho okamžiku se obával. Teď viděl tu ženu poprvé a přál si, aby to nebylo za takových okolností, spatřit ji jako mrtvolu na pobřeží Reykjanes. Vybavil se mu poslední telefonát. Byl k ní hrubý a hluboce toho litoval.

Byl povolán úřední lékař z Hafnarfjorduru, aby vystavil úmrtní list. Ukončil ohledání mrtvoly a přistoupil k nim.

„Zjistil jsi nějaká vnější zranění?“ zeptal se Erlendur.

„Ne, na první pohled nic takového,“ odpověděl lékař.

Telefonní hovory byly krátké, v telegrafickém stylu.

Erlendur si lámal hlavu úvahami, jestli mohl reagovat jinak.

Mohl jí pomoci? Měl jí lépe naslouchat?

Jsem tady, jen abych vystavil úmrtní list,“ řekl lékař.

„Soudní lékař stanoví po pitvě příčinu smrti.“

Blížil se džíp. Erlendur odhodil nedopalek. Džíp zastavil u policejního vozu, manžel vyskočil ven a běžel k ní.

„Našli jste ji?“ volal.

Elínborg a Erlendur se na sebe podívali. Policisté mu zastoupili cestu.

„Je to ona?“ křičel muž a upřeně se díval směrem, kde ležela mrtvola. „Můj Bože! Co to udělala?“

Pokoušel se projít kolem policistů, ti ho však nepustili.

„Cos to udělala?“ volal směrem k mrtvole.

Elínborg a Erlendur stáli nehnuté v štiplavé zimě a dívali se na sebe. Muž se obrátil na Erlendura.

„Tak se podívej, co udělala!“ křičel úplně bez sebe.

„Proč to udělala? Proč?“

Policisté vzali muže stranou a snažili se ho uklidnit.

Elínborg, Erlendur a lékař stáli v závětří sanitního vozu.

Erlendur myslel na děti té ženy, které celou dobu od jejího zmizení žily ve strachu, že jejich matce se určitě něco stalo.

Erlendur informoval manžela o telefonátech a teď, když byla žena nalezena mrtvá, nevěděl, jak se má zachovat.

Nejlepší bude, když na to nezavede řeč. Její hlas mu ještě zněl v uchu, zoufalství, strach a to zvláštní váhání. Kusé věty, z nichž ani nemohl vyrozumět, co po něm chce.

Povzdechl, zapálil si další cigaretu a vdechl kouř.

„Co se v tobě odehrává?“ zeptala se Elínborg.

„Ty prokleté telefonáty,“ řekl Erlendur.

„Od ní?“ zeptala se Elínborg.

„Těch se nezbavím. Když jsem s ní posledně mluvil, byl jsem… Ano, byl jsem k ní trochu hrubý.“

„To je ti podobné,“řekla Elínborg.

„Jako by se trápila, ale měl jsem pocit, že si se mnou hraje. Nedal jsem jí dost času. Jak může být člověk hloupý!“

„Nic bys na tom nemohl změnit.“

„Promiň,“ vmísil se do rozhovoru lékař, „kdy jsi s ní mluvil?“

„Včera večer,“ odpověděl Erlendur.

„Ty jsi včera večer telefonoval s touto ženou?“

„Ano.“

„Velmi podivné.“ „Jak to?“

„Tady ta žena nemohla v poslední době telefonovat.“

„Co prosím?“

„A v žádném případě ne včera.“

„Ale vždyť ti říkám, že jsem s ní v posledních dnech telefonoval několikrát.“

„Jsem samozřejmě jen docela normální lékař, žádný expert. Podle mě je to však naprosto vyloučeno. Zapomeň na to. Už není k poznání.“

Erlendur zašlápl cigaretu a zíral na lékaře. „Co to říkáš?“

„Byla v moři minimálně dva týdny,“ prohlásil úřední lékař, „a je naprosto nemyslitelné, že byla v posledních dnech naživu. Vyloučeno. Proč asi manželovi nedovolí k ní jít?“

Erlendur zíral na lékaře. „Co se to tu vlastně děje?“

povzdechl a šel k mrtvole.

„Takže to vůbec nebyla ona?“ zeptala se Elínborg, která Erlendura následovala.

„Cože?“

„Kdo to potom byl?“ Já nevím.“

„Když to nebyla ona, kdo ti volal, kdo to potom byl?“

Erlendur hleděl na mrtvolu jako omráčený. Moře si s ní zle zahrálo.

„Kdo to potom byl?“ povzdechl si. „Která žena mi volá a říká… Jak se to jenom vyjádřila? Říkala: Jak to nemůže jít dál.‘“

Muž, který si na podrápané auto stěžoval jako první, si tehdy, když ten případ ohlašoval, stěžoval na nezájem policie v této věci. Policie se tím vůbec nezabývala, jen sepsala protokol pro pojišťovnu. A od té doby neobdržel žádnou odpověď. Dotazoval se telefonicky, jestli už chytli toho parchanta, který mu poškodil auto. Nikdy ho ale nepřepojili na někoho, kdo by měl o té záležitosti aspoň zdání.

Tento muž tady už hodnou chvíli nadával a Sigurdur Óli ho nepřerušoval. Poslouchal muže jen tak na půl ucha, neboť jeho myšlenky kroužily kolem Bergthóry a adopce.

Po důkladných prohlídkách se zjistilo, že problém je u Bergthóry. Nemohla mít děti, ale velice po nich toužila. To hodně zatížilo jejich vztah ještě předtím, než po trpkých zkušenostech a nesčetných vyšetřeních u specialistů bylo

definitivně jisté, že Bergthóra děti mít nemůže. Neméně tíživá však byla momentální situace. Sigurdur Óli se domníval, že Bergthóra se z tohoto šoku rozhodně ještě nezotavila. On sám dospěl k závěru, že za tohoto stavu věcí se s tím musejí smířit, že to mají nechat plavat. Minulý večer s tím však Bergthóra zase začala. Když přišel domů, zavedla řeč na to, že islandští rodiče ve většině případů adoptují děti z asijských zemí, z Číny a Indie, což bylo Sigurdurovi Ólimu ovšem známo.

„Nepřemýšlím o tom tolik jako ty,“ řekl opatrně, jak to jen šlo.

“Takže je ti to úplně jedno?“ zeptala se Bergthóra.

„Samozřejmě že mi to není jedno,“ odpověděl Sigurdur Óli. „Mně není jedno, jak se ti vede a jak se nám vede. Já jsem pouze…“

„Co?“

„Nevím, jestli jsi už získala potřebnou rovnováhu, aby ses rozhodla pro adopci. To je velký krok.“

Bergthóra se zhluboka nadechla. „A my zjevně nejdeme stejným tempem.“

„Myslím, že potřebujeme víc času, abychom se vzpamatovali a celou věc si promysleli.“

„Ty můžeš mít samozřejmě děti kdykoliv,“ řekla Bergthóra sarkasticky.

„Aha?“

„Pokud bys měl o děti zájem, ale tos asi nikdy neměl.“

„Bergthóro…“

„Nikdy jsi o ně neměl opravdový zájem, nebo snad ano?“ Sigurdur Óli mlčel.

„Můžeš si pořídit jinou ženu a mít s ní děti.“

„To je právě to, co ti celou dobu říkám, ty ještě nejsi…

Nejsi s to o tom rozumně mluvit. To přece není takový rozdíl, když si dopřejeme ještě trochu času.“

„Jen s tím zase nezačínej a neříkej mi, jak mi je. Proč mě nebereš vážně?“

„To přece dělám.“

„Ty si pořád myslíš, že jsi něco lepšího než já.“

„Za současné situace nejsem na adopci připraven,“ řekl.

Bergthóra se na něj dlouho dívala, aniž řekla slovo. Pak se zlehka usmála.

„Je to proto, že jsou to děti z ciziny?“ zeptala se. „Že mají jinou barvu pleti? Čínské děti? Indické? Je to proto?“

Sigurdur Óli vstal. „Tak spolu nemůžeme mluvit,“ řekl.

„Je to proto? Chtěl bys islandské děti?“

„Bergthóro, proč tak mluvíš? Nemyslíš si, že mě…“

„Co?“

„Že mě to také bolelo? Nemyslíš si, že mě to také bolelo, když to nevyšlo, když jsi potra…“

Zmlkl uprostřed věty.

„Nikdy jsi ani nepípl,“ řekla Bergthóra.

„A co bych měl říkat?“ zeptal se. „K čemu je to věčné řečnění?“

Sigurdur Óli se vytrhl ze zamyšlení, muž mluvil stále hlasitěji.

„Ano, ech… ne, promiň,“ řekl, zpola ještě ponořen do svých myšlenek.

Muž s poškrábaným autem na něho civěl.

„Vždyť ty mě ani neposloucháš,“ řekl pobouřeně. „S

policajty je to vždycky totéž.“

„Promiň, já jsem přemýšlel, jestli jsi toho, kdo ti tak zřídil vůz, viděl?“

„Nic jsem neviděl,“ prohlásil muž. „V takovém stavu jsem auto našel, totálně podrápané.“

„Máš podezření, kdo by to mohl udělat? Někdo, kdo o tobě špatně smýšlí? Nebo nějací puberťáci ze sousedství?“

„Nemám nejmenší tušení. Není to váš džob, najít tyhle parchanty?“

Další pohovor měl Sigurdur Óli s mladou ženou, která žila přímo vedle v nájemním domě a studovala medicínu na islandské univerzitě. Sigurdur Óli se snažil soustředit lépe než u předchozího muže, který rozhovor náhle ukončil.

Žena mezi dvaceti a třiceti lety byla poměrně silné konstituce. Sigurdur Óli vrhl krátký pohled do kuchyně malého bytu a bylo mu nápadné, jak mnoho krabiček s hotovými jídly se tam povaluje.

Pověděla Sigurdurovi Ólimu, že nemá žádné super auto, že však přesto dovedou takové šrámy naštvat.

„Proč se o to teď najednou vlastně zajímáte?“ zeptala se. „Když jsem tu věc hlásila, bylo skoro nemožné vás pohnout k tomu, abyste sem přišli.“

„Byly poškozeny ještě další vozy,“ řekl Sigurdur Óli.

Jeden například zde v sousedním domě.“

„Musíme to podchytit,“ dodal.

„Myslím, že jsem je viděla,“ prohlásila žena a vytáhla krabičku cigaret. Byt byl zakouřený.

„Opravdu?“ zeptal se Sigurdur Óli a přihlížel, jak si žena zapaluje cigaretu. Vybavil si také ty krabičky s fastfoodovými pokrmy v kuchyni a potají se pohoršoval nad tím, že tato žena studuje medicínu.

„Dva mladí kluci se tady poflakovali před domem,“

řekla a vyfoukla kouř. „Byla jsem totiž doma, když se to stalo. Bylo to docela komické. Musela jsem se vrátit domů, protože jsem si zapomněla jídlo. Auto jsem na tu chvilku nezamykala, dokonce jsem nechala klíček v zapalování, i když se něco takového nemá dělat.“

Dívala se přitom na Sigurdura Óliho, jako by ho o tom chtěla poučovat.

„A když jsem za pár minut zase vyšla ven, najednou byl na autě ten šílený škrábanec.“

„Bylo to tedy brzy ráno?“ zeptal se Sigurdur Óli.

„Ano, odjížděla jsem na univerzitu.“

„Jak je to dávno?“

„Přibližně týden.“

„A ty jsi viděla ty, co to udělali?“

„Rozhodně byli dva,“ prohlásila žena a uhasila cigaretu.

Na stole stála malá misky s karamelovými bonbony, jeden si strčila do pusy. Sigurdur Óli s díky odmítl.

„Co jsi viděla?“

„Už jsem vám to říkala posledně, jenže tehdy, jak se zdálo, jste se o takový škrábanec tolik nezajímali.“

„Nejde jen o jeden,“ opakoval Sigurdur Óli. „Poškodili ještě další auta. Chceme je dopadnout.“

„Bylo to tak k osmé hodině,“ řekla žena. „Byla samozřejmě tma jak v pytli, ale nad vchodem do domu je světlo, a když jsem běžela domů, šli kolem dva chlapci.

Nebylo jim víc než patnáct a oba měli školní brašny. To jsem vám všechno řekla.“

„Všimla sis, jakým směrem šli?“

„Směrem k lékárně.“

„K lékárně?“

„A ke škole,“ řekla žena, žvýkajíc karamelový bonbon.

„Tam, kde byl zavražděn ten chlapec.“

„Proč si myslíš, že to byli ti dva, kdo tvoje auto poškodil?“

„Protože když jsem letěla nahoru, nebylo na autě nic, ale když jsem se vrátila dolů, už tam byl šrám. Kromě nich jsem nikoho neviděla. Určitě se tam poblíž schovali a měli ze mě legraci. Můžeš mi říct, kdo se baví tím, že poškozuje auta? Co je to za individua?“

„Jsou to blbci,“ řekl Sigurdur Óli. „Poznala bys je, kdybys je znovu uviděla?“

„Není samozřejmě jisté, že to byli oni.“

„Není, to vím.“

„Jeden byl blonďák a měl dlouhé vlasy. Měli na sobě parky. Ten druhý měl čepici. Dost vytáhlý, jako bidlo.“

„Poznala bys je na fotkách?“

„Pravděpodobně ano. Posledně ale něco takového nepřipadalo v úvahu.“

Erlendur vstoupil do své kanceláře na komisařství v Hverfisgata a zavřel za sebou dveře. Posadil se k psacímu stolu, složil ruce do klína a civěl před sebe. Udělal kapitální chybu a porušil zásadní pravidlo, které vždy ctil. První pravidlo, které ho naučil Marian Briem. Nic není tak, jak si myslíš, že to je. Byl si sebou příliš jistý, byl příliš domýšlivý. Nebyl náležitě opatrný, aby se vyvaroval chyb při vstupu do neznámého terénu. Jeho pýcha ho zavedla na scestí. Pustil ze zřetele jiné možnosti, a právě to se mu nemělo stát.

Snažil se vzpomenout si na ty telefonní hovory, na to, co žena říkala, co se dalo z jejího hlasu odhadnout, v jakou denní dobu volávala. Všechno, co řekla, si vyložil špatně.

„Tak to nemůže jít dál,“ řekla při prvním telefonátu; na to si najednou vzpomněl. Při posledním hovoru se zdráhal ji poslouchat.

Věděl, že ta žena u něj hledala pomoc. Skrývala něco, s čím se nevypořádala, a proto se obrátila na něho. Byl pro to jediný možný důvod. Protože se nejednalo o onu pohřešovanou ženu, mohlo to mít spojitost s nějakým jiným případem. Měl na starosti vyšetřování Elíasova případu.

Telefonáty s tím musely souviset, nic jiného nepřipadalo v úvahu. Ta žena věděla něco o vraždě dítěte, což mohlo hrát významnou roli ve vyšetřování, a on praštil sluchátkem.

Erlendur udeřil pěstmi do psacího stolu takovou silou, že vzduchem lítaly papíry a lístečky.

Občas přemítal, co se mu žena pokoušela říct, výsledku se však nedobral. Mohl jen doufat, že ještě jednou zavolá, což vzhledem k tomu, jak ukončil hovor, bylo velmi nepravděpodobné.

Erlendur uslyšel zaklepání na dveře. Dovnitř vstrčila hlavu Elínborg. Viděla papíry na zemi a zkoumavě si Erlendura prohlížela.

Je všechno v pořádku?“ zeptala se.

„Potřebuješ něco?“

„Všichni dělají chyby,“ řekla Elínborg, vešla dovnitř a zavřela za sebou dveře. Je něco nového?“

„Sigurdur Óli s majitelkou jednoho z poškrábaných aut prochází fotografie starších školáků. Viděla tam kluky před domovními dveřmi, ještě než bylo její auto poškozeno.“

Elínborg začala sbírat listy ze země.

„Nechej to,“ řekl Erlendur, ale vstal a začal jí s tím pomáhat.

„Soudní lékař právě provádí pitvu,“ řekla. „Vypadá to, že žena utonula, a na první pohled nejsou patrny žádné známky zločinu. Byla v moři minimálně dva až tři týdny.“

„Měl jsem mít víc rozumu,“ řekl Erlendur.

„Co to znamená?“

„Totálně jsem se spletl.“

„Nemohls to vědět. Nepřeháněj.“

„Měl jsem s ní mluvit, místo abych byl tak odmítavý.

Vyjádřil jsem se opovržlivě o jejím chování. A teď se ještě ukázalo, že to není ona.“

Elínborg zavrtěla hlavou.

„Ta žena mi zavolala, abych ji posílil v odhodlání pomoci nám s případem, protože si myslela, že to bude pro ni nejlepší. Místo toho jsem ji odbyl. Ví něco o zavraždění Elíase. Žena neurčitého stáří s lehce chraptivým hlasem, možná proto, že kouří. Dodatečně si uvědomuji, jak znepokojeně a ustrašeně zněl. Byl jsem přesvědčen, že ti dva, pohřešovaná žena a její manžel, zinscenovali nějakou hru. Nechápal jsem to, nevěděl jsem, co tím sledují, rozčilovalo mě to. A teď se ukázalo, že jsem byl naprosto vedle.“

„Ale co za tím tedy vězí? Proč skočila do moře?“

„Myslím si…“ Erlendur zmlkl.

„Co?“

„Myslím, že ho milovala. Pro lásku obětovala všechno: rodinu, děti, přátele, všechno. Někdo vypovídal, že se změnila. Jako by najednou rozkvetla a užívala si život plnými doušky, jako by se konečně našla.“ Erlendur zase umlkl a zahloubán se díval do dálky.

„A co dál? Co se pak stalo?“

„Zjistila, že ji manžel podvádí. Že je zase nevěrný.

Cítila se pokořená. Celý její… Všechno, co udělala, co obětovala, bylo k ničemu.“

„Slyšela jsem o takových mužích,“ řekla Elínborg.

„Rozplývají se v milostném opojení, ale když odezní, okamžitě se rozběhnou za jinou sukní.“

Její láska byla opravdová,“ řekl Erlendur. „Když zjistila, že není opětována, neunesla to.“

KAPITOLA 25

Sigurdur Óli mačkal zvonek ve čtyřposchoďovém domě blízko školy. Stál před domovními dveřmi, chvíli čekal, pak znovu zazvonil a zahříval se tím, že přešlapoval z nohy na nohu. Ve vchodovém výklenku fičel vítr ze všech stran.

Zdálo se, že nikdo není doma. Dům se podobal obytnému bloku, v němž žila Sunee, a zvenku vypadal stejně zanedbaně. Dlouho nebyl natřený, ve výklenku pro popelnice, kde nedávno hořelo, byly stopy sazí.

Už zase se setmělo. Dopolední sněhové přeháňky se proměnily v hustou chumelenici. Doprava byla už ochromena, mnoho aut uvízlo ve vánici. Sigurdur Óli myslel na Bergthóru, o níž celý den nic neslyšel. Když se probudil, byla už vzhůru a odcházela do práce.

V domovním telefonu to několikrát zapraskalo a ozvalo se „Haló?“

Sigurdur Óli řekl své jméno a objasnil, že je od kriminální policie.

V telefonu žádná odezva.

„A co chceš?“ zeptal se nakonec hlas z přístroje.

„Chci, abys mě pustil dovnitř,“ řekl Sigurdur Óli a zase přešlápl z nohy na nohu.

Uběhla hodná chvíle, než uslyšel cvaknutí zámku.

Sigurdur Óli vešel do domu, vyšel po schodech nahoru k odpočívadlu a zaklepal na dveře, kde bydlel ten, komu patřil hlas z telefonu. Dveře se pootevřely a ve štěrbině se objevil asi patnáctiletý mladík, který vypadal nervózně.

„Ty jsi Anton?“ zeptal se Sigurdur Óli.

„Ano,“ řekl chlapec.

Vůbec nevypadal nemocně, byl oblečený, měl ale trochu zarudlé tváře. Když Sigurdur Óli zaregistroval vůni pizzy, vycházející z bytu, a když nakoukl dovnitř, uviděl na židli položenou parku a otevřenou krabici od pizzy. Jeden kousek chyběl. Bylo mu řečeno, že Anton byl v posledních dnech nemocný a chyběl ve škole.

„Už se ti daří lépe?“ zeptal se Sigurdur Óli.

Chlapec před ním couval. Sigurdur Óli vešel dovnitř a zavřel za sebou dveře. Viděl, že chlapec si udělal pohodlí u televize, kde běžel akční film, a zásobil se pizzou, colou a několika videokazetami.

„Copak se děje?“ zeptal se chlapec udiveně.

„Dělat rýhy na autech je jedna věc, Antone, ale docela jiná věc je zabít člověka,“ řekl Sigurdur Óli a vzal si kousek pizzy. „Tvoji rodiče nejsou doma?“ zeptal se.

Chlapec zavrtěl hlavou.

„Byl jsi před několika dny zpozorován, jak ničíš auto,“

pokračoval Sigurdur Óli a zakousl se do pizzy. Zatímco ji žvýkal, upřeně se na chlapce díval.

„Žádná auta jsem nepodrápal,“ odpověděl Anton.

„Odkud máš ten nůž?“ zeptal se Sigurdur Óli. „Ať tě ani nenapadne něco mi nalhávat.“

Já…“ Anton začal koktat.

„Ano?“

„Proč mluvíš o zabíjení lidí?“

„Ten malý thajský chlapec, který byl probodnut.

Myslím, že tos byl také ty.“

„To jsem nebyl já.“

„Ale ano.“

„Nic jsem neudělal,“ řekl Anton.

„Kde mohu zastihnout tvou matku?“ zeptal se Sigurdur Óli. „Musí rovněž s námi na policejní komisařství.“

Anton bezradně zíral na Sigurdura Óliho, který si dál pochutnával na pizze a klidně se rozhlížel po bytě, jako by ho chlapec vůbec nezajímal. Studentka medicíny poznala Antona na třídní fotografii, která byla pořízena teprve nedávno. Byl to podle ní jeden ze dvou kluků, které viděla před domem, když jí bylo poškozeno auto. Nebyla si tak úplně jistá, pokud šlo o Antonova kamaráda Thorvaldura, nevylučovala však, že tím druhým chlapcem byl on.

Svědecká výpověď stála na velmi vratkých nohou, a když Sigurdur Óli zvonil u Antona, neměl žádné zvláštní důkazy.

Rozhodl se počínat si tak, jako by o jejich činu nebylo nejmenších pochyb, jako by šlo jen o to, dopravit ty dva na

komisařství. Čistě formální záležitost. Zdálo se, že to na chlapce účinkuje.

Sigurdur Óli ještě neshromáždil mnoho informací o Antonovi a Thorvaldurovi, kterému říkali Doddi. Byli ve stejné třídě, neustále pospolu, někdy se střetli s učiteli nebo vedením školy. Nazývalo se to „porušení školního řádu“.

Jednou napadli školníka a na dva dny je vyloučili ze školy.

Podle všeho byli oba chroničtí lenoši a výtržníci, kteří se ve škole objevovali jen proto, aby ostatním znepříjemňovali život.

„Nikoho jsem neprobodl,“ řekl Anton, když Sigurdur Óli uvedl do hry matku a komisařství.

„Teď zavoláš své matce,“ řekl Sigurdur Óli, „a řekneš jí, že musí přijít na komisařství.“

Anton viděl, že Sigurdur Óli to myslí vážně.

Kriminalista se zřejmě domnívá, že Anton probodl toho asijského chlapce. Horečně se snažil vyjasnit si, v jaké situaci se najednou ocitl, ale to se mu nepodařilo. Poškodili pár aut, hlavně Doddi, on sám nanejvýš jedno, a teď je vystopovali a policie si myslí, že také zabili toho chlapce.

Anton byl úplně znejistěn a zvažoval situaci. Jeho matka by skákala až do stropu, často mu hrozila tím, že ho vyrazí z domu. Hleděl na videa, která si přinesl, a na pizzu, která vychladla. Kupodivu nejvíc litoval toho, že z pohodového dne u bedny nic nebude.

„Já jsem nic neudělal,“ řekl.

„To můžeš vyprávět své matce,“ řekl Sigurdur Óli.

„Tvůj kámoš Doddi tě prásknul. Celou dobu fňukal a bulil.

Tvrdil, že všechna auta jsi podrápal ty. Říká, že byl jenom u toho.“

„To Doddi fakt řekl?“

„Nejhnusnější týpek, s jakým jsem kdy měl co do činění,“ řekl Sigurdur Óli, který toho Doddiho bude muset teprve vyhledat.

Anton přešlapoval z nohy na nohu.

„Lže, to přece nemůže tvrdit!“

„Přesně tak,“ řekl Sigurdur Óli. „O tom se můžete pobavit na komisařství.“

Popadl Antona za ruku, ale ten se mu vytrhl.

„Já jsem poškrábal jen jedno auto,“ řekl. „Všechno ostatní udělal Doddi. On lže!“

Sigurdur Óli se zhluboka nadechl.

„Tomu chlapci jsme nic neudělali,“ dodal Anton, jako by chtěl něco vysvětlit.

„Myslíš ty a tvůj kamarád?“ zeptal se Sigurdur Óli.

„Ano, Doddi. Ten lže! To on udělal ty drápance.“

Bylo na čase ubrat trochu napětí. Sigurdur Óli od Antona o krok poodstoupil.

„Kolik aut to bylo?“

„Nevím, pár.“

„Znáš auto Kjartana, který u vás učí islandštinu?“

„Ano.“

„Poškodili jste jeho auto? Před školou?“

Anton trochu váhal, než odpověděl.

„To byl Doddi. Vůbec nic jsem o tom nevěděl, jen mi to potom vyprávěl. Nemůže Kjartana vystát. Musí to moje matka bezpodmínečně vědět?“

„Čím jste poškrábali ten lak?“ zeptal se Sigurdur Óli, aniž reagoval na jeho otázku.

„Nožem,“ řekl Anton.

Jakým nožem?“

„Patří Doddimu.“

„Říká, že je tvůj,“ lhal Sigurdur Óli. „Byl to jeho nůž.“

„Co to bylo za nůž?“

„Takový jako tam v televizi,“ řekl Anton. „V televizi?“

„Nůž, který tam ukazovali. Ten náš vypadal taky tak.“

Sigurdur Óli ztratil řeč. Zíral na chlapce, který začínal chápat, že řekl něco důležitého. Usilovně přemýšlel, co to tak asi mohlo být, a když mu to najednou došlo, jako by dostal facku. Na to nepomyslel. Samozřejmě, že to byl ten stejný nůž. Viděl snímky v televizi, ale nespojil si je s poškozenými auty, která šla na jeho a Doddiho účet. Pak se mu pomalu rozsvítilo, že jsou tu větší a vážnější souvislosti.

Sigurdur Óli sáhl po mobilu.

Já jsem to nebyl,“ řekl Anton, „přísahám!“

„Víš, kde je teď ten nůž, který jste použili?“

„Doddi ho má, měl ho celou dobu.“

Sigurdur Óli čekal, až Erlendur přijme hovor. Pozoroval chlapce a rozhlížel se po malém bytě, kde si Anton udělal pohodlíčko. Ale s tím je teď konec.

„Zavolej matce,“ řekl Sigurdur Óli. „Musíš teď jít se mnou. Řekni jí, ať přijde k nám na komisařství.“

„Ano,“ ohlásil se Erlendur.

„Myslím, že jsem tu na něco narazil,“ řekl Sigurdur Óli.

Jsi v kanceláři?“

„Copak je?“

„Máme tam ten nůž?“

„Ano. Co zamýšlíš?“

„Už jedu,“ řekl Sigurdur Óli.

Když o dobrou hodinu později policie chtěla dojít pro Doddiho, nebyl doma. Otevřít přišel muž kolem čtyřicítky a dva policejní úředníky, kteří pro Doddiho přišli, si měřil od hlavy k patě. Ke dveřím přišla i Doddiho matka. Nevěděli, kde chlapec je, a zajímalo je, co vyvedl. Policisté předstírali, že jim o tom není nic známo, že mají jen příkaz dovést chlapce na hlavní komisařství v doprovodu člověka zodpovědného za jeho výchovu.

„Protože ještě není plnoletý,“ dodal jeden z policistů na vysvětlenou.

Uniformovaní policisté přijeli v policejním voze, aby Doddiho zastrašili. Ještě stáli na schodišti malého řadového domku, ve kterém Doddi bydlel, a vysvětlovali, oč jde, když

muž, z něhož se vyklubal chlapcův nevlastní otec, najednou zvolal: „Vždyť je tamhle! Pojď sem, chlapče!“ křičel.

„Doddi, pojď sem!“

Chlapec právě zahýbal za roh sousedního domu, kde končil chodník pro pěší, jenž procházel čtvrtí. Když slyšel svého nevlastního otce volat a viděl policejní auto a policisty v uniformě, kteří se dívali směrem k němu, a matku, jak vystrkuje hlavu ze dveří, zůstal stát jako přikovaný. Bleskově zauvažoval, co se dá dělat, na okamžik pomyslel na útěk, ale došel k závěru, že to ničemu neprospěje.

Po třech hodinách výslechu se Doddi Sigurdurovi Ólimu konečně přiznal, že ve škole ukradl vyřezávací nůž a použil ho k poškrábání aut, kolem kterých s kamarádem Antonem prošli cestou do školy. Oba vehementně popírali napadení Elíase. Tvrdili, že ho neznali a ani nevědí, kdo má jeho smrt na svědomí. Bylo to už víc než týden, co poškodili auto mladé ženy, která odběhla do domu a nechala auto s puštěným motorem. Neměli tušení, že je viděla. Napřed vlastně chtěli auto ukrást, to si říkali, že by bylo dost dobré, pak si ale přece jen netroufli. Doddi prošel podél auta a špičkou nože podrápal lak, pak se schovali. Dosud neviděli žádného z majitelů aut, které poškrábali, a takto byla celá věc podstatně napínavější. Čekali, až se žena vrátí, aby mohli pozorovat její reakci, když objeví šrámy. Zakrátko se

vyřítila z domu, rázně otevřela dveře od auta, ale ihned se zarazila, když uviděla dlouhou rýhu. Sklonila se, aby si ji důkladně prohlédla. Pak se rozhlížela kolem, šla na parkoviště a pátravě vyhlížela do všech směrů. Pak se ve spěchu podívala na hodinky a odjela.

Vyřezávací nůž, který se našel v recyklačním centru, ležel v krabici na komisařství a Doddi ho okamžitě identifikoval. Soudní lékař byl toho názoru, že by se docela dobře mohlo jednat o předmět, který byl použit k zavraždění Elíase.

Elínborg byla s Antonem v jiné výslechové místnosti.

Výpovědi obou chlapců se v podstatných bodech shodovaly.

Doddi ukradl nůž a většinou vycházela iniciativa od něho, když dávali průchod své ničitelské mánii.

„Ale jak se nůž dostal do kontejneru s odpadem?“ ptala se Elínborg Antona, který od chvíle, kdy byl dopraven na komisařství, hovořil velmi ochotně.

„Nemám ponětí,“ řekl Anton.

„Použil jsi ho k napadení Elíase?“

„Ne,“ řekl Anton, „a nic jsem mu neudělal.“

„Proč jsi nůž odhodil?“

„To jsem já neudělal.“

„Udělal to Doddi, tvůj přítel?“

„Nemám ponětí. Naposledy měl nůž on.“

„On tvrdí, žes ho měl ty.“

„To je lež.“

„Věděl jsi, že ten nůž byl použit k zabití Elíase?“

„Ne.“

„Znáš Elíasova bratra Nirana?“

„Ne, vůbec ne. Jasně, že je na škole, ale já ho vůbec neznám.“

V jiné místnosti pro výslechy byl Doddi bombardován podobnými otázkami. Tvrdil, že Anton měl nůž jako poslední.

Jak je to dlouho, co jsi odcizil nůž z dílny?“ zeptal se Sigurdur Óli.

„Deset dní, tak nějak…“ Doddi přemýšlel. „Ano, tak nějak. Hned po vánočních prázdninách.“

„Kde jsi ho viděl naposledy?“

„Anton si ho nesl domů.“

„On říká, žes ho měl ty.“

„Lže.“

„Ty víš, kdo byl Elías?“

„Ano.“

„Znal jsi ho?“

„Ne, ani trochu.“

„Probodl jsi ho?“

„Ne.“

„Bodls ho nožem, který jsi ukradl z dílny? „Ne, já jsem vůbec nic neudělal.“

„Proč jsi poškodil lak na autech?“ Jen tak.“ Jen tak?“

„Protože jinak nebyla žádná zábava.“

V druhé místnosti se Elínborg na Antona dlouho a pronikavě dívala, aniž cokoli řekla. Nakonec vstala. Příliš dlouhé sezení cítila v celém těle. Opřela se o stěnu a zkřížila ruce.

„Kdes byl, když byl Elías napaden?“

Na tuto otázku neuměl Anton dát jasnou odpověď.

Nejdřív prohlásil, že byl ve škole a že odtamtud šel rovnou domů. Později si najednou vzpomněl, že šli s Doddim do obchodu s počítačovými hrami.

„Budete obžalováni z vraždy Elíase,“ řekla. „Měli jste nůž, zabili jste ho.“

Já jsem nic neudělal,“ řekl Anton.

„A tvůj přítel?“

„Určitě taky ne.“

„Co si myslíš o přistěhovalcích, o lidech jiné barvy pleti? „Nevím.“

Když Sigurdur Óli položil Doddimu podobnou otázku, chlapec váhal. Sigurdur Óli otázku zopakoval, ale Doddi se na něj jen díval, aniž odpověděl. Sigurdur Óli se zeptal potřetí.

„Nemám ponětí,“ odpověděl Doddi nakonec. Ještě nikdy jsem o tom nepřemýšlel.“

„Už jsi někdy zaútočil na děti cizinců?“

„Ne, nikdy,“ prohlásil Doddi.

Ani on, ani Anton se nikdy nedostali do konfliktu se zákonem. Antonova matka byla samoživitelka se dvěma

dětmi. Měla špatně placenou práci a hodně se nadřela.

Antonův nevlastní bratr měl tři roky. S otcem se setkával jednou za měsíc, ale vždy jen velmi krátce. Doddi měl celkem tři sourozence. Jeho otec se o něj staral málo, podle Doddiho údajů byl předákem v elektrárně Kárahnjúkar.

„Proč jsi napadl Elíase?“ zeptal se ho Sigurdur Óli.

„To jsem přece vůbec neudělal.“

„Budete obžalováni z vraždy Elíase,“ prohlásil Sigurdur Óli. „Nic jiného nám nezbývá.“

Doddi na něho upřeně hleděl. Podle jeho výrazu se dalo soudit, že přesně ví, o čem Sigurdur Óli mluví. Držel se statečně. Sigurdur Óli nesčetněkrát vyslýchal mladistvé, kterým bylo všechno putna, kteří byli útoční, a dokonce vyrukovali s vyhrůžkami. Měl pocit, že Doddi je jiného zrna, že není ještě tak otrlý. Poškozování aut, to byla klukovina, nic víc, aspoň v této chvíli ještě ne.

„On ten nůž daroval,“ řekl Doddi.

„Daroval?“

„Já jsem ho ukradl, ale Anton ho měl jako poslední a daroval ho. Neměl jsem tušení, že jím byla spáchána vražda.

On určitě taky ne.“

Elínborg pořád ještě stála se založenýma rukama, opřená o stěnu, když do místnosti vešel Sigurdur Óli.

Posadil se naproti Antonovi a dlouhou dobu se na něj díval, aniž cokoli řekl. Elínborg se rovněž držela v pozadí. Anton,

viditelně zneklidněný, se vrtěl na židli a bloudil pohledem od Sigurdura Óliho k Elínborg. Necítil se ve své kůži.

„Znáš chlapce, který se jmenuje Hallur?“ zeptal se Sigurdur Óli.

Zakrátko odešla Elínborg z místnosti a ve stejném okamžiku jí zvonil telefon. Chvíli trvalo, než si uvědomila, kdo jí to volá, ale nakonec si vybavila pestrobarevnou kravatu pracovníka z oddělení public relations v pojišťovně, odkud Sunee měla řadu telefonických hovorů.

„Stálo mě to spoustu rešerší,“ pronesl referent vážným tónem.

„Skutečně?“ opáčila Elínborg.

„Ano. Bavil jsem se s některými lidmi ve firmě, samozřejmě přísně důvěrně, a podle mého mínění tady nikdo není s touto ženou v kontaktu.“

„Opravdu ne?“

„Ne. Rozhodně ne oficiálně.“

„A neoficiálně?“

„Ano, šušká se tu něco o jistém muži.“

„No a?“

„Já ho neznám. Pracuje tady už několik let v oddělení likvidace škod. Táhne mu na padesát. Říká se, že má něco s nějakou Asiatkou.“

„Kdo to říká?“

„Poradkyně. Jedna z nich ho před měsícem viděla s takovou ženou v baru.“

„S takovou ženou?“

„Možná je to Thajka.“

„Mluvil jsi s ním?“

„Ne.“

„Dobrá. Jak se jmenuje?“

„Poradkyně chtějí vědět, jestli to má něco společného s matkou toho zavražděného chlapce.“

„Vyřiď, že jim do toho vůbec nic není!“

KAPITOLA 26

Erlendur projel kolem domu, zastavil o několik domů dál a vystoupil z auta. Beze spěchu se vracel po chodníku a všechno si dobře prohlížel. Přejížděl pohledem po Stýrimannastígur a zastavil se u velkého dřevěného domu, v němž kdysi byla navigační škola. Zaměstnanec pojišťovny žil v udržovaném dřevěném domě, obloženém vlnitým plechem. Ze svého studeného venkovního pozorovacího stanoviště měl Erlendur dojem, že dům byl pečlivě zrestaurován a dán do pořádku. Za dvěma okny se svítilo. Po ulici nechodilo mnoho lidí a Erlendur se obával, že bude nápadný, když tady bude pobíhat sem a tam. Chtěl jít na věc opatrně.

Chýlilo se k večeru. Zase se strhly bouřlivé sněhové přeháňky a podle předpovědi mohl každým okamžikem přijít pořádný blizard. Lidé byli v rozhlase upozorňováni, že nemají venku nechávat žádné neupevněné předměty a že se mají pokud možno držet doma. Zhoršení počasí, které se blížilo k městu, už mělo na svědomí neprůjezdné silnice na venkově.

Erlendur stále ještě přemýšlel, kdo je ta žena, která mu telefonovala, a co od něho chtěla. K žádnému výsledku nedospěl a mohl jen doufat, že se s ním ještě jednou spojí a

dá mu šanci; bylo mu ovšem jasné, že pravděpodobnost není nijak velká. Věděl však, jak má reagovat v případě, že žena oproti očekávání přece jen ještě zavolá. Přesně ve chvíli, kdy chtěl přejít ulici, se otevřely dveře v suterénu domu a z nich vystoupila lidská postava. Ta osoba byla hubená a Erlendur uvažoval, jestli by to mohl být Niran. Do obličeje mu vidět nebylo. Měl na sobě zimní bundu a baseballovou čepici s velkým štítkem. Pečlivě za sebou zavřel dveře a vydal se směrem do středu města. Erlendur šel za ním a nebyl si jistý, jak si má počínat. Teď zahlédl, že má přes obličej uvázaný šátek, takže mu byly vidět jen oči. V ruce něco držel, ale Erlendur nemohl poznat, co to je.

Postava s vysoko zvednutými rameny kráčela směrem do centra. Všechny restaurace a zábavní podniky byly v sobotu večer otevřené a navzdory špatným meteorologickým předpovědím tam bylo hodně lidí. Záhadný člověk roztáhl ruce a Erlendur poznal, že drží velký černý igelitový pytel.

Šel ke kontejneru, nahlížel dovnitř, trochu se v něm povrtal a pak šel dál. Dvě pivní lahve pod lavičkou putovaly do pytle, pak šel k dalším odpadkům. Erlendur pozoroval scénu: ta osoba sbírala prázdné plechovky a lahve.

Pohybovala se tiše a cílevědomě, jako by to byla její obvyklá činnost, a chovala se nenápadně, jak jen to šlo.

Nikdo si jí nevšiml.

Erlendur vešel do kiosku a koupil dvě plechovky minerálky. Když zase vyšel na ulici, vylil minerálku do

kanálu a s prázdnými plechovkami se přiblížil k osobě, která se zastavila u kontejneru v malé boční uličce, vedoucí z náměstí Austurvollur.

„Tady máš ještě dvě,“ řekl Erlendur a podával tomu člověku plechovky.

Ten na něj udiveně pohlédl. Šátek mu zahaloval celou tvář a kšilt baseballové čepice mu sahal až k očím. Váhavě si plechovky vzal, vstrčil je do pytle a beze slova zase vykročil.

Jmenuji se Erlendur,“ řekl. „Můžu s tebou na chvilku mluvit?“

Oslovený člověk se zastavil a zkoumavě si Erlendura prohlížel.

„Rád bych s tebou mluvil, pokud proti tomu nic nemáš,“

řekl Erlendur.

Sledovaný před ním uhýbal a neodpovídal.

„Neboj se,“ řekl Erlendur a přistoupil k němu blíž.

Poté se jeho protějšek chtěl dát na útěk, ale překážel mu v tom pytel, nacpaný k prasknutí. Erlendurovi se podařilo chytit ho za bundu. Polapený se rozpřáhl a snažil se pytlem trefit Erlendura a vytrhnout se mu, ten ho však pevně držel oběma rukama. Ten člověk mlátil kolem sebe, ale marně.

Erlendur na něj promluvil klidným tónem.

„Snažím se vám pomoci,“ řekl. „Musím s tebou mluvit.

Rozumíš mi?“ Nedostal odpověď.

„Rozumíš islandsky?“ zeptal se Erlendur. „Nechci, abys udělal něco nepředloženého,“ řekl. „Chtěl bych ti pomoct.“

Zase žádná odpověď.

„Teď tě pustím,“ řekl Erlendur. „Prosím tě, abys neutíkal. Musím s tebou mluvit.“

Pomalinku uvolňoval sevření, až nakonec toho člověka pustil, a ten okamžitě pádil pryč. Erlendur za ním pár kroků běžel napříč přes Austurvóllur. Zauvažoval, jestli se s touto lehkonohou osobou může měřit, když vtom ten člověk zvolnil krok a nakonec se zastavil u sochy Jóna Sigurdssona.

Otočil se a díval se na Erlendura, který se nehnul z místa a vyčkával. Uplynula dost dlouhá doba, než se zase pohnul a pomalu se k němu blížil. Přitom si sundal čepici; objevily se husté černé vlasy, a když přišel k Erlendurovi, strhl si šátek z obličeje.

Hallur seděl mezi svými rodiči a tvrdil, že neví nic o noži na vyřezávání, který mu Anton údajně daroval. Jméno a adresu si zjistili v seznamu žáků. Přiznal, že Doddiho a Antona zná, byli stejně staří, ale nechodili do stejné třídy.

Neznal je nijak dobře, protože ve čtvrti nebydlí ještě dlouho.

Jeho rodina se před půl rokem nastěhovala do rodinného domku. Hallur byl jedináček. Byl spíše malý a měl nepoddajné tmavé vlasy, které mu lezly do očí. V

pravidelných intervalech, když už přes ně neviděl,

pohazoval hlavou dozadu. Působil klidně a velkýma očima se střídavě díval na Elínborg a Sigurdura Óliho.

Jeho rodiče byli velmi vstřícní. Nevadilo jim, že Elínborg a Sigurdur Óli je vyrušili poměrně pozdě večer.

Mluvili o tom, že se zhoršuje počasí. Matka jim uvařila kávu.

„Myslím, že s tím máte hodně práce, než vyzpovídáte děti ve škole,“ řekla žena. „Kvůli tomu hroznému případu.

Už jste na něco přišli?“

Muž na Elínborg a Sigurdura Óliho mlčky hleděl.

„Postupujeme kupředu,“ řekla Elínborg a pozorovala Hallura.

„Vlastně jsme vás čekali už dřív,“ řekla žena.

„Nemluvíte se všemi dětmi ve škole? Víš něco o tom noži, Hallure?“ zeptala se svého syna.

„Ne,“ odpověděl Hallur podruhé.

„Nikdy jsem ho s žádným nožem neviděla,“ řekla.

„Vůbec nechápu, jak někdo může tvrdit, že patří Hallurovi.

Já… Je to opravdu poněkud šokující, když o tom tak přemýšlím. Myslím to, že někdo může cosi jednoduše tvrdit.

Nemyslíte?“

Podívala se na Elínborg, jako by se ženy musely vzájemně podporovat.

„Není to ale tak zlé, jako když někdo probodne dítě,“

odvětila Elínborg.

„Nemáme důvod si myslet, že chlapci, kteří nám to řekli, lžou,“ řekl Sigurdur Óli.

„Znáš ty chlapce, Doddiho a Antona?“ zeptala se žena svého muže. Ještě nikdy jsem ta jména neslyšela. Známe vlastně všechny Hallurovy kamarády.“

„To nejsou jeho přátelé,“ řekl Sigurdur Óli. Jeden z nich, Anton, by s ním však rád kamarádil. Proto Hallurovi daroval nůž. Trvalo to dost dlouho, než nám o tom pověděl.

Není to pravda?“ zeptal se Hallura.

„Já Antona vlastně vůbec neznám,“ řekl Hallur.

„Neznám ve škole skoro nikoho.“

„Vy jste se přistěhovali vloni v létě, že ano?“

„Ano,“ odpověděla Hallurova matka.

„A jak se ti daří v nové škole?“ zeptala se Elínborg.

„No jo, docela okay,“ řekl Hallur.

„Ale ještě nemáš ve škole kamarády, nemám pravdu?“

Otázka visela ve vzduchu.

„Docela dobře si v nové škole zvykl,“ řekla nakonec matka a podívala se na svého muže, který ze sebe stále ještě nevypravil ani slovo.

„Musel jsi často střídat školu?“ zeptal se Sigurdur Óli.

Hallur pohlédl na matku.

„Třikrát,“ řekl.

„Teď ale zůstaneme tady,“ prohlásila žena a pohlédla na svého muže.

„Anton řekl, že když tě potkal a dával ti nůž, byl jsi pohromadě s nějakým chlapcem. Anton ho nezná a řekl, že určitě není z vaší školy. Co je to za chlapce?“

„Žádný nůž mi nedal,“ řekl Hallur, „to je lež.“

Jsi si tím jistý?“ zeptala se Elínborg.

Anton při výslechu přiznal, že přenechal nůž Hallurovi.

S Hallurem prý byl chlapec, kterého nikdy neviděl. Hallur je ve škole nový a drží se hodně zpátky. Anton vykládal, že jednou přišel k němu domů, do velkého nového domu.

Hallur prý mluvil docela otevřeně o svých rodičích: že jeho matka je totálně úmorná a neustále se míchá do jeho věcí, že jeho rodiče mají permanentní finanční problémy, jednou prý musel jít jejich dům dokonce do dražby. To je však, jak se zdá, neodrazuje od života v poměrně velkém luxusu. Jak Anton vypověděl, vlastní Hallur nejobsáhlejší sbírku počítačových her, jakou kdy viděl.

Anton říkal, že neví, proč Hallur ten nůž tak moc chtěl, možná proto, že byl kradený. Hallur u něj tu věc viděl, a když mu Anton řekl, že Doddi ukradl nůž z dílny, začal se Hallur o nůž najednou velice zajímat. Sešli se u Antona doma a spolu s Hallurem tam přišel ještě jiný chlapec, jehož jméno Anton neznal.

„Tys byl u Antona doma,“ řekl Sigurdur Óli, „dal jsi mu počítačovou hru a on tobě dal nůž.“

„To není pravda,“ řekl Hallur.

„Když jsi Antona navštívil, byl tam ještě jiný chlapec,“

prohodila Elínborg. „Kdo to byl?“

„Můj bratranec.“

„Kdo je to?“

„Gústi.“

„A kdy to bylo?“

„Už nevím přesně, asi před několika dny.“

„Syn mého bratra se jmenuje Ágúst,“ řekla žena. „S

Hallurem jsou hodně často spolu.“

Sigurdur Óli si napsal jméno.

„Nevím, proč ten Anton říká, že mi dal nůž,“ řekl Hallur. „To je lež. Nůž patří jemu. On se jenom snaží něco na mě shodit.“

„Proč by to dělal?“

„Co já vím.“

„Můžeš nám říct, kde jsi byl v úterý odpoledne, když byl Elías zavražděn?“

„Je to skutečně nutné?“ dal se najednou slyšet Hallurův otec. „Vždyť vy s ním mluvíte, jako by něco spáchal.“

„Prověřujeme jen hodnotu svědecké výpovědi, o nic jiného nejde,“ řekla Elínborg, aniž spustila oči z Hallura.

„Kdes byl?“ zeptala se.

„Byl tady doma,“ odpověděla žena. „Byl ve svém pokoji a spal. Přišel ze školy kolem jedné a do čtyř hodin spal. Byla jsem doma.“

„Je to pravda?“ zeptala se Elínborg chlapce.

„Ano,“ odpověděl.

„Spíš hodně přes den?“ zeptala se Elínborg. „Někdy.“

„Chodí večer pozdě spát a pak probdí celou noc,“

prohodila matka. „To pak není divu, že před den spí.“

„Nechodíš do práce?“ zeptala se Elínborg matky.

„Pracuji na půl úvazku,“ prohlásila. „Dopoledne.“

Naproti Erlendurovi stál Suneein bratr Virote. Už si stáhl šátek z obličeje a v ruce stále ještě držel černý pytel s plechovkami.

„Ty?“ řekl Erlendur.

„Jak ty mě najít?“ zeptal se Virote.

„Já… Co děláš v takovém počasí venku?“

„Ty mě sledovati?“

„Ano,“ řekl Erlendur. „Sbíráš plechovky?“

„Trochu peněz přinést.“

„Kde je Niran?“ zeptal se Erlendur. „Víš to?“

„Niran všechno v pořádku,“ řekl Virote. „Víš, kde je?“

Virote mlčel.

„Víš něco o Niranovi?“

Virote se na Erlendura dlouho díval, než přikývl na souhlas.

„Proč ho schováváte?“ zeptal se Erlendur. „Celou věc jen ještě zhoršujete. Pomalu začínáme věřit, že to byl on, kdo napadl svého bratra. Vaše reakce na to aspoň ukazují.

Odvedli jste ho a ukryli.“

„To ne tak být,“ prohlásil Virote. „On Elíasovi nic udělat.“

„Musíme s ním mluvit,“ řekl Erlendur. „Vím, že se ho snažíte chránit, ale už to zachází moc daleko. To není nic platné, že ho skrýváte.“

„On ne Elías útočit.“

„Co tedy? Co znamená ta hra na schovávanou?“ Virote mlčel.

„Odpověz mi,“ poručil Erlendur. „Cos dělal u přítele své sestry?“ „Já ho navštívit.“

„Je Niran u něho?“ zeptal se Erlendur.

Když mu Virote neodpovídal, zopakoval otázku.

Erlendur si byl jistý, že v tom ostrém větru, který svištěl ulicí, musí Virote strašně mrznout. Jeho lehké tenisky byly úplně promočené a neměl na sobě nic jiného než tenkou větrovku a šátek na obličeji. Když Virote stále ještě váhal, zeptal se Erlendur potřetí.

„Musíte nám věřit,“ řekl ještě. „Postaráme se o to, aby se Niranovi nic nestalo.“

Virote se na něj dlouho díval, jako by se radil sám se sebou, co má teď dělat a zda může Erlendurovi důvěřovat.

Pak konečně dospěl k rozhodnutí.

„Jít. Ty jít se mnou.“

KAPITOLA 27

Erlendurovi zvonil v kapse kabátu mobil. Byla to Elínborg, která mu chtěla sdělit poznatky z rozhovoru s Hallurem. Erlendur ji požádal, aby zavolala později. Poté, co ho Elínborg informovala, že jejich dalším krokem bude návštěva u Hallurova bratrance Ágústa, který by jim mohl něco říct o noži, ukončili hovor.

Erlendur zastrčil mobil zpět do kapsy.

„Kde je Niran teď?“ zeptal se.

„U Jóhanna,“ odpověděl Virote.

„Tam, odkud jsi přišel?“

„Ano.“

„Jóhann je s ním?“

„Ano.“

Cestou Virote Erlendurovi vyprávěl o Jóhannovi, s nímž se Sunee seznámila vloni na jaře. Od té doby byli ve spojení, on však byl velmi opatrný a chtěl v té záležitosti postupovat pomalu. Byl rozvedený a neměl děti.

„Chtějí spolu bydlet?“ zeptal se Erlendur.

„Možná. Možná se vzít.“

„A Niran?“

„Jóhann Niranovi pomáhat. Sunee ho tam přivést.“

„Proč?“

„Jóhann Niranovi pomáhat. On docela rozhněvaný. Mít docela těžký. Pak se to stát.“

Rodiče Hallurova bratrance Ágústa byli přítomni, když si Elínborg vzala jejich syna do parády a přiváděla ho svými otázkami do úzkých. Matka slyšitelně lapala po dechu a otec se pobouřeně zvedl ze židle, když se Elínborg chlapce zeptala, jestli zavraždil Elíase. Ágúst odpovídal na všechny otázky vcelku podobně jako Hallur, v hlavních bodech se jejich odpovědi shodovaly. Ani on, ani Hallur prý nůž od Antona nedostali. Ágúst tvrdil, že byl u Antona jen jedinkrát a že se s ním setkal jen jednou, a na otázku, proč jiný chlapec tvrdí, že vyměnil počítačovou hru za nůž, neměl odpověď. Vůbec ho prý nezná.

Ágúst chodil do jiné školy než jeho bratranec. Měl podobné rodinné zázemí. Zdálo se, že jeho rodiče nejsou chudí. Žili v udržovaném rodinném domku, přede dveřmi stála dvě auta.

„Znáš chlapce jménem Niran ze školy, kam chodí tvůj bratranec?“ zeptal se Sigurdur Óli.

Ágúst zavrtěl hlavou. Navzdory návštěvě kriminální policie působil naprosto klidným dojmem, stejně jako Hallur. Podle všeho byl zdvořilý a dobře vychovaný. Také on byl jedináček a vyšlo najevo, že s Hallurem jsou skoro jako bratři a tráví mnoho času společně. Z krátkého

průzkumu vyplynulo, že se nikdy nedostali do konfliktu se zákonem.

„Znáš jeho bratra Elíase?“

Ágúst opět zavrtěl hlavou.

„Kde jsi byl, když byla spáchána vražda?“

„Byl se svým otcem u Hafravatn. Máme tam u jezera chatu.“

„Vy tam normálně jezdíte během dne a uprostřed týdne?“ zeptala se Elínborg a podívala se na otce. Jezdíme tam, kdy se nám to hodí,“ odpověděl otec. „A byli jste tam celý den?“

„Až do večera,“ řekl otec, „momentálně tam opravujeme krb. Copak skutečnost, že vám pár kluků něco nalhalo, je pro vás dostatečným důvodem, abyste se tady zjevili pozdě večer za toho šíleného počasí a kladli otázky, které jsou totálně absurdní?“

„Jedno je ale nanejvýš podivné,“ namítl Sigurdur Óli.

„Proč by nám ti dva měli něco nalhávat o Hallurovi a Ágústovi, když je vůbec pořádně neznají?“

„Není to něco, čemu vy byste měli nejdřív přijít na kloub? To už je přespříliš, když uprostřed noci přepadnete syna nepochopitelnými otázkami, a to na základě výpovědi kdovíjakých kluků, kteří se podle mě jen pokoušejí vyváznout z nějaké bryndy.“

„To je dost dobře možné,“ řekla Elínborg, „ale děláme jen svou práci. Můžete si klidně stěžovat u našich představených.“

„Ano, asi to udělám.“

„Mám tě s jedním z nich hned spojit?“

„To přece ne, Óttare,“ prosila žena.

„Ne, myslím to vážně,“ řekl muž. „Takové počínání zachází prostě příliš daleko.“

Elínborg sáhla po mobilu. Byl to dlouhý pracovní den a nic si nepřála toužebněji, než aby už byla doma. Mohla se také domluvit se Sigurdurem Ólim, že sem zajdou zítra, ještě jednou se jim omluvit za vyrušení a odejít, ale ten muž jí lezl na nervy. To, co říkal, mělo sice své oprávnění, ale byl dost arogantní a ona se tím nechala vyprovokovat. Než mrkla, měla na displeji Erlendurovo číslo a podávala muži telefon.

„To je ten muž, se kterým jsi chtěl mluvit,“ prohlásila.

Erlendur a Virote se blížili k domu. Cesta pěšky z centra zabrala deset minut. Když Virote zazvonil, otevřely se dveře a objevil se muž, o němž se Erlendur domníval, že je to Jóhann. Byl očividně velmi rozrušený a zahrnul Virota přívalem slov. Erlendura si nejprve nevšiml, ale když pak Erlendur vykročil dopředu, Jóhann sebou polekaně trhl.

„Ty jsi z kriminální policie?“ zeptal se a nedůvěřivě se na Erlendura podíval. Erlendur přikývl. „A ty jsi Jóhann, že ano?“

„Ano.“

„Co se tady děje?“

„Sunee to tak chtěla mít. Snažím se jí pomáhat.“

„Kde je Niran?“ zeptal se Virote. „Niran zmizel,“

odpověděl Jóhann. „Víš, kam se vydal?“ zeptal se Erlendur.

„Ne.“

„Možná za svou matkou?“ zeptal se Erlendur. „Ne, já jsem Sunee volal. Dělá si velké starosti.“

„Kam asi mohl jít?“

„Těžko říct. Dnes byl nějak neklidnější než jindy. Necítí se dobře. Má pocit, že měl na Elíase dávat víc pozor.“

„Kdy odešel?“

„Neslyšel jsem ho odcházet z domu.“

Jóhann zavedl Erlendura do kuchyně.

„Ale je to nanejvýš patnáct nebo dvacet minut. Musel jsem na chvíli do obchodu, a než jsem se vrátil, byl pryč.“

Jóhann vypadal znepokojeně. Měl světlé vlasy a pěstěné vousy, které si neustále hladil. Byl štíhlý, středně vysoký, na sobě měl džínovou košili a černé kalhoty.

„V práci jsem se dozvěděl, že jste se na mě informovali,“ řekl.

„Vy se už se Sunee určitě nějakou dobu znáte, jinak by ti Nirana nesvěřila.“

„Ano, dobrých devět měsíců.“

„Ale drželi jste to v tajnosti.“

„To ne, nevím, jestli se dá říct v tajnosti. Jen jsme nechtěli nic uspěchat. Jsem čtyři roky rozvedený a od té doby jsem žil sám. Sunee je první žena, kterou jsem po rozvodu poznal a se kterou se cítím opravdu dobře. Je to výjimečná žena.“

„Máte v úmyslu se vzít?“

„Mluvili jsme o tom, že se asi v létě k sobě nastěhujeme.“

„Navštívils ji?“

„Ano, několikrát. Pořád ještě nemůžu pochopit, co se stalo s jejím synem. Dozvěděl jsem se to o den později. Byl jsem totiž na služební cestě v západních fjordech a nedíval jsem se na zprávy. Lidé mluvili o vraždě a okamžitě jsem musel myslet na Sunee. A pak mi volal Virote z mobilu a Sunee mi řekla, co se stalo. Řekla mi také, že Niran utrpěl šok a je na tom zle, a zeptala se mě, jestli bych ho nemohl na pár dní vzít k sobě. Měl strach a byl vyděšený, není divu, a ona měla obavy, že by se mu mohlo něco stát nebo že by mohl v pomatení něco udělat. Když jsem se v poledne vrátil do Reykjavíku, stáli oba už u mě přede dveřmi. Chlapec vypadal hrozně, byl naprosto zničený. Sunee mě prosila, abych na něj dal pozor. Nemohl jsem jí to odepřít a nebylo možné s ní o tom diskutovat. Bylo prostě nutné něco udělat.“

Jóhann se podíval Erlendurovi do tváře.

„Niran ke mně neměl odmítavý postoj, jak se Sunee obávala,“ řekl. „S Elíasem jsme měli od počátku dobrý vztah a Sunee si dělala víc starostí o Nirana, jak by snášel, kdybychom byli pohromadě. Niran vůbec nebyl předem negativně zaujatý. Nereagoval na mě ani nijak moc pozitivně, ale nic proti mně neměl. Byl jsem u nich jen párkrát a skoro si mě nevšímal. Ovšem trochu jsem s ním mohl mluvit o fotbale. Měl jsem v úmyslu jim obstarat počítač, aby mohli chodit na internet. To ho velmi zajímalo.“

„A mluvili jste o fotbale?“

„Fandíme oba stejnému anglickému mužstvu,“ řekl Jóhann a pokrčil rameny. „Nenapadlo tě spojit se s námi?“

„Ne, udělal jsem to pro Sunee, pro ni, pro mne a pro Nirana.“

„Nepřišlo ti na mysl, že by mohli něco tajit?“

„Niran by nikdy nebyl schopen Elíasovi ublížit, to je úplně scestný nápad. To by sis také uvědomil, kdybys je byl zažil spolu. Měli k sobě obzvlášť dobrý vztah, a proto Niran reagoval tak prudce. Hráli si spolu a Niran mu večer předčítal z thajských novin a knih. Často jsem Sunee říkal, že když jsem byl malý, tak jsem si vždycky přál mít tak milého velkého bratra.“

„Jak ses se Sunee seznámil?“

„V tanečním baru. Vyšla si s několika kamarádkami z továrny na cukrovinky, my jsme měli podnikový večírek.

Vůbec jsem ji neznal, ale ona mě vyzvala k tanci, tančili jsme a pak jsme se spolu bavili. Vyprávěla mi o Thajsku. O

dva dny později jsem se jí ohlásil a zeptal jsem se, jestli si na mě pamatuje. Pak jsme se zase setkali. Docela otevřeně mi vyprávěla o svých dvou chlapcích, o bývalém manželovi, o své práci v továrně na cukrovinky.“

„A co bylo potom?“

„Od té doby jsme se pravidelně setkávali. To je…

Sunee… Je pozitivní člověk, upřímná a veselá a na všem vidí dobré stránky. Možná je to osobitý thajský rys, to já nevím. A pak se stane ta příšerná věc.“

„Tys byl ovšem ve vašem vztahu trochu opatrný, ne?“

„To jsme byli vlastně oba. Nechtěli jsme udělat nic nepředloženého a také otevřeně přiznávám, že jsem potřeboval čas k přemýšlení. Pro mě to bylo tak nové a neočekávané.“

„Takže v práci jsi o tom nikomu neřekl?“

„Jen nejlepším přátelům a nedávno i své rodině, to poté, co jsme se se Sunee rozhodli, že budeme bydlet spolu. Ale klepy byly už asi v plném proudu, protože jste nepotřebovali dlouho na to, abyste mě vyslídili. Požádal jsem Sunee o ruku. Zvažovali jsme, že se vezmeme letos v létě, ale já nevím… teď, když se to stalo.“

„Máš představu o tom, kam mohl Niran jít?“

„Ne. Jak už jsem řekl, dnes byl celý den velmi neklidný.“

„Mluvil konkrétně o někom? Třeba o jednom člověku či víc lidech, které podezírá jako pachatele?“

Jóhann se na Erlendura podíval. „Mluvil o pomstě.

Střetl se s jedním učitelem na škole, který mu vyhrožoval.

Niran nechtěl vyrukovat s tím, o koho šlo, ale to byl jeden z důvodů, proč ho Sunee chtěla ukrýt. Měla o něj strach. Teď je jejím jediným dítětem.“

Vtom přišel do kuchyně Virote s listem papíru v ruce a podával ho Erlendurovi.

„Já v Niranův pokoj najít,“ řekl.

Byla to stránka z telefonního seznamu s písmenem K, na níž byl uveden Kjartan, učitel islandštiny.

Erlendurův mobil zvonil v kapse jeho kabátu. Vylovil ho a stiskl tlačítko příjmu.

„Haló,“ řekl.

„…promiň, ale on to vůbec nechce. Není důvod si stěžovat…,“ uslyšel známý hlas a pak někdo stiskl tlačítko VYPNOUT.

Duchem nepřítomný Erlendur civěl na přístroj ve své ruce. Okamžitě poznal ten hlas, slyšel ho už víckrát.

Žena neurčitého věku s trochu chraptivým hlasem, možná proto, že kouří.

Na tento hlas nebude moci nikdy zapomenout, pronásledoval ho ve spánku i bdění, protože mu dost

nenaslouchal. V jeho představě to byl hlas ženy trýzněné pocitem viny, ženy, která opustila svého manžela a byla nalezena mrtvá na pobřeží Reykjanes.

KAPITOLA 28

Elínborg chtěla podat telefon muži, aby si mohl Erlendurovi stěžovat, do toho se však vložila Ágústova matka a mobil vzala.

Teď vracela telefon Elínborg a omlouvala se za svého manžela. Řekla, že mu nepřísluší kritizovat práci kriminální policie a už vůbec ne v tak choulostivém případě.

„To je naprosto v pořádku,“ řekla. „Promiň, ale to on vůbec nechce. Není důvod si stěžovat.“

Elínborg vzala mobil, ukončila hovor a její pohled se přesouval z jednoho rodiče na druhého. Pak zastrčila mobil do kapsy. O chvilku později zazvonil. Elínborg se podívala na displej. Erlendur.

To je zvláštní, pomyslela si a zmáčkla příjem.

Poté, co strávil večer s několika starými kamarády v jedné hospodě v centru města, jel Kjartan domů taxíkem.

Scházeli se občas, aby si dopřáli nějaké to pivo, a proto nechal auto doma. Taxíkem jeli tři a on vystupoval jako poslední. Počasí se v průběhu večera zvrtlo v dokonalý nečas, už nebylo vidět ani ruku před očima. Stěrače taxíku stěží zvládaly víření vloček, které mířily proti čelnímu sklu,

a nechybělo mnoho, aby auto cestou uvízlo ve sněhové závěji.

Kjartan už neměl úplně jisté nohy, když vystoupil z auta, které pomalu odjíždělo. Protahoval se. Trochu přebral.

Kvůli počasí však skončili dřív než obvykle.

Předpovídaná sněhová bouře propukla. Erlendur ve svém Fordu Falcon jel tak rychle, jak to dovoloval stav silnice. Virote a Jóhann byli s ním. V rádiu hlásili, že kvůli špatnému počasí jsou odříznuty celé městské čtvrti. Erlendur nechal vyslat ke Kjartanovu domu zásahový vůz, aby dorazili ještě včas.

„Ta žena, kterou jsem slyšel v telefonu, je tatáž osoba, která mi od Elíasovy smrti několikrát volala,“ řekl bez úvodu

Elínborg. „To je ta žena, kterou jsem pokládal za jinou, jež ve skutečnosti spáchala sebevraždu.“

„Co prosím?“ řekla Elínborg.

„Je to matka toho chlapce, u kterého teď jste?“

„Ano.“

„Udržujte rozhovor a já se pokusím se k vám dostat.“

„Dobrá,“ řekla Elínborg. „Kde jsi?“

„Jsem na cestě,“ řekl Erlendur a ukončil hovor.

Kjartan se hrabal v kapsách, hledal klíče. Jeho žena trvala na tom, aby byl byt v každou denní dobu zamčený.

Měla na rozdíl od něj panický strach ze zlodějů. Když klíč konečně vylovil, všiml si lidské postavy. Vystoupila ze stínu domu a postavila se mu do cesty.

„Kdo jsi?“ zeptal se Kjartan.

V dálce slyšel policejní sirény.

Přes husté sněžení viděl Erlendur modré světlo zásahového vozu, který zrovna zahýbal do ulice, kde bydlel Kjartan. Pohlédl na Virota na sedadle spolujezdce, ve zpětném zrcátku viděl Jóhannův ustaraný obličej.

„Kdo jsi?“ opakoval Kjartan.

Postava neodpověděla. Obličej nemohl poznat. Sirény byly čím dál hlasitější a Kjartan se díval směrem, odkud se blížily. Ve stejném okamžiku k němu postava přiskočila. Ve chvíli, kdy se Kjartan zase obrátil k postavě, ucítil bodnutí.

Ve světle pouličních lamp viděl, že má čepici se štítkem a přes obličej uvázaný šál.

Klesl na kolena, na břiše cítil něco teplého a viděl, jak se sníh zbarvuje do červena.

Napřáhl ruku po temné postavě, zachytil šál a strhl jí ho z obličeje.

Dva zásahové vozy dostaly smyk, jak brzdily před domem. Čtyři policisté vyskákali a běželi ke Kjartanovi, který klesl na zem. V následujícím okamžiku předjelo auto, z něhož vyskákali Erlendur, Virote a Jóhann. Virote předběhl policisty, kteří se opatrně blížili k postavě ve stínu.

„Nirane!“ volal.

Když Niran uslyšel své jméno, vzhlédl. Virote viděl, že Kjartan leží na zemi a krvácí. Volal něco thajsky na Nirana, který stál vedle Kjartana jako zkamenělý. Pak odhodil do sněhu nůž.

O půl hodiny později zazvonil zvonek u Ágústových rodičů. Elínborg a Sigurdur Óli tam ještě byli. Už drahnou dobu seděli na pohovce v trapném mlčení a snažili se překlenout čas do Erlendurova příchodu vyptáváním, ale když se to protahovalo, vyčerpaly se náměty k hovoru. Když už je nic dalšího nenapadalo, vyjevili, že čekají ještě na jednoho kriminálního úředníka, který s nimi potřebuje mluvit. Nedovedli však odpovědět, když se rodiče ptali, co má ten muž od policie v úmyslu. Atmosféra v obývacím pokoji byla velmi napjatá. Když konečně zazvonil zvonek, všichni se lekli.

Pán domu šel ke dveřím, přivítal Erlendura a zavedl ho do obývacího pokoje. Jeho žena, která seděla vedle syna na pohovce, mezitím zneklidněla, a když viděla Erlendura vcházet, vstala. Omluvně se usmívala a řekla, že uvaří ještě další kávu. Už se chystala do kuchyně, když ji Erlendur požádal, aby zůstala.

Přistoupil k ní a ona o dva kroky ucouvla.

„Všechno je v pořádku, už bude konec,“ řekl Erlendur.

„Co? Konec?“ řekla žena a očima hledala pomoc u svého muže, ale ten tam jen stál a ani nehlesl.

Ágúst rovněž vstal.

„Okamžitě jsem tvůj hlas poznal. Několikrát jsi mi v posledních dnech volala a to dokážu pochopit. Je to vážná věc, dostat se do takové situace.“

„Do takové situace?“ opáčila žena. „Vůbec nevím, o čem mluvíš.“

Sigurdur Óli a Elínborg se na sebe podívali. „Nejprve jsem byl přesvědčen, že se jedná o docela jinou ženu,“ řekl Erlendur. Jsem rád, že jsem tě našel.“

„Mami?“ řekl Ágúst a zíral na svou matku. „Myslím, že teď vím, cos měla na mysli, když jsi říkala, že bys tak nemohla žít,“ řekl Erlendur. „Nepochopím ale, jak vás napadlo, že budete dělat, jako by se nic nestalo.“

Žena se upřeně dívala na Erlendura.

„Chtěla jsi pomoc,“ řekl Erlendur, „proto jsi zavolala.

Teď tu pomoc dostáváš. Teď můžeš ukázat, co v tobě je.

Teď můžeš udělat to, cos celou dobu udělat chtěla.“

Žena se podívala na manžela, který se dosud ani nepohnul. Pak zabloudila zrakem k Elínborg a Sigurdurovi Ólimu, kteří neměli tušení, co se to tu vlastně odehrává, a zamířila pohledem na svého syna, který začal plakat. Když to uviděla, stouply jí rovněž slzy do očí.

„Od začátku to nebyl dobrý nápad,“ řekl Erlendur.

Slzy jí stékaly po tvářích.

„Mami!“ zašeptal syn.

„Udělali jsme to kvůli nim,“ řekla tiše, „kvůli našim chlapcům. To, co provedli, se nedalo vzít zpět, bylo to tak

děsivé, tak hrozné. Museli jsme myslet na budoucnost.

Museli jsme myslet na jejich budoucnost.“

„Ale nebyla žádná budoucnost, že?“ řekl Erlendur. Jen ten bídný zločin.“

Žena opět pohlédla na svého syna.

„Nechtěli to udělat,“ řekla, „začalo to přece pouhou klukovinou.“

„Chci mluvit se svým právním zástupcem,“ řekl manžel.

„Teď už ani slovo.“

„Chovali se tak strašně idiotsky,“ řekla žena a zakryla si rukama tvář.

Najednou jako by se v ní uvolnilo vnitřní napětí, jako by to všechno, co se v ní za dlouhé dny po vraždě Elíase nahromadilo, provalilo hráz.

„Vždycky!“ řekla a vykročila dopředu k synovi.

„Vždycky se chováte jako ti nejposlednější idioti!“ zvolala.

Jen se podívejte, co jste způsobili!“

Manžel se k ní rozběhl a snažil se ji uklidnit.

„Podívejte se, co jste způsobili!“ křičela na svého syna.

Padla svému manželovi do náruče.

„Bůh nás opatruj,“ zasténala a v mdlobách klesla k zemi.

KAPITOLA 29

Hallur a Ágúst byli okamžitě odvedeni k dalším výslechům na komisařství a následně předáni do péče Úřadu péče o mládež. Oba rodičovské páry byly vyslechnuty a byl podán návrh na vzetí do vyšetřovací vazby. Obviňovali se vzájemně z toho, kdo přišel na myšlenku všechno ututlat, a jejich výpovědi se rozcházely, stejně jako výpovědi jejich synů v otázce, kdo bodnul nožem. Po třídenním výslechu se k tomu nakonec přiznal Hallur. Postupně se skládala mozaika obrazu Elíasovy smrti.

Každý z chlapců policii v něčem zalhal. Hallur viděl Antona s nožem, který ukradl Doddi, a nabídl mu za něj počítačovou hru. Sešli se ve čtyřech u Antona doma a Anton si prohlížel počítačové hry, které s sebou přinesl Hallur.

Dohadovali se o výměně, z které ale sešlo. Doddi a Anton přiznali, že poškodili Kjartanovo auto ten den, kdy byl Elías zavražděn. Po činu se chtěli nože zbavit a dali ho Hallurovi, když se s ním potkali na školním dvoře.

Hallur měl s Ágústem domluvený sraz hned po škole.

Byli nějak dobře naloženi a šli do supermarketu, kde ukradli cédéčka a také sladkosti. To někdy dělávali, přestože dostávali dost kapesného od rodičů. To s tím nesouviselo.

„Vzrůšo,“ řekl Ágúst, jinak k tomu neměl co dodat. Když vyšli z obchodu, byli úplně v transu a tu jim přes cestu přeběhl Elías, školní brašnu na zádech, bundu nakřivo na útlých ramenou.

Možná je zaujala jeho tmavá pleť. Možná to však nehrálo vůbec žádnou roli. Ágúst u výslechu prohlásil, že by určitě udělali totéž, i kdyby se nejednalo o dítě cizince.

Hallur jen pokrčil rameny, na tuto otázku neměl odpověď.

Neuměl ani přesně popsat jejich rozpoložení, jen prohlašoval, že se po podařené krádeži cítili suprově, doopravdy „high“ a tak nějak ke všemu odhodlaní. Chlapce, který šel před nimi stejným směrem, neznali. Nevěděli, že se jmenuje Elías. Hallur sice chodil do stejné školy, ale nevzpomínal si, že by ho byl někdy viděl. Nešlo o žádné zúčtování. Elías se nikdy předtím s nimi nesetkal. Nikdy jim nic neudělal. Cítili se suprově.

Dohnali Elíase na místě, kde byla pěšina nejužší a křoví po obou stranách nejvyšší. Byla už tma, byla zima, ale oni byli high a napružení. Ptali se ho, jak se jmenuje, jestli má u sebe peníze a co vlastně na Islandu pohledává.

Elías tvrdil, že u sebe peníze nemá. Snažil se jim vytrhnout, ale Ágúst ho pevně držel. Hallur vytáhl z kapsy nůž, aby Elíasovi nahnal strach. Nechtěli mu nic udělat, dělali jen jako, nemysleli to vůbec vážně. Hallur držel Elíasovi nůž před obličejem a vyhrožoval mu.

Když Elías uviděl nůž, bránil se ještě víc a začal volat o pomoc. Ágúst mu držel rukou pusu. Elías kolem sebe tloukl jako divý, Ágúst volal na Hallura, že už ho pustí, ale v té chvíli ho Elías kousl do ruky, což příšerně zabolelo. Ágúst zařval bolestí.

Hallur ještě držel Elíase za bundu a bodl dřív, než si uvědomil, co vlastně dělá. Elías se přestal bránit. Také už nekřičel, jen se chytil za břicho a zhroutil se.

Hallur a Ágúst se na sebe podívali. Pak se hnali úprkem stejnou cestou, jakou přišli.

Sedli na autobus a jeli k Ágústovi domů. Byli v šoku.

Ágústův otec byl doma a oni neváhali ani okamžik a pověděli mu, co se stalo. Hallur měl ruce od krve. Nůž zahodil cestou. Řekli, že poblíž školy bodli nožem malého chlapce, ale ne úmyslně. Byla to prý nehoda. Prý mu nechtěli nic udělat. Prostě se to stalo. Ágústův otec je poslouchal a byl hrůzou jako ochromený.

Pak přišla domů Ágústova matka a hned viděla, že se přihodilo něco zlého. Když se dozvěděla, co chlapci udělali, chtěla okamžitě volat policii. Její muž váhal.

„Viděl vás někdo?“ zeptal se chlapců.

Zavrtěli hlavou.

„Ne, nikdo,“ řekl Hallur.

„Jsi si jistý?“

„Ano.“

„Kde je ten nůž?“

Hallur mu popsal, kde ho odhodil. „Zůstanete tady,“

řekl Ágústův otec. „Nebudete podnikat nic, dokud se nevrátím.“

„Co máš v úmyslu?“ zaúpěla žena.

Vzal ji stranou, aby chlapci nic neslyšeli. „Teď nejdřív v klidu uvažuj. Dokud budu pryč, uvažuj. Mysli na budoucnost chlapců. Zavolej mé sestře. Řekni jí, ať přijde a vezme s sebou manžela.“

Pak odjel, za tři čtvrtě hodiny se vrátil s nožem a řekl, že chlapce neviděl. Oddechli si. Vždyť zranění možná nebylo tak zlé.

Hallurovi rodiče dorazili, a když se dozvěděli, co se stalo, byli bez sebe. Nemohli tomu uvěřit, ale na tvářích chlapců viděli, že to je nepochybně pravda, a cítili bezmocnost Ágústových rodičů tváří v tvář situaci, o níž si člověk neumí představit, že by kdy mohla nastat. Dívali se na svého syna a pochopili, že je to pravda. Stalo se něco strašného a nepochopitelného a nikdy už nic nebude takové, jako bylo předtím. Nikdy.

„My jsme to opravdu nechtěli,“ řekl Hallur.

„To se prostě tak stalo,“ řekl Ágúst.

Nic jiného nedokázali říct.

„Takže to nebyl Gústi, kdo bodl?“ zeptala se jeho matka.

„Udělali to společně,“ prohlásil Hallurův otec rezolutně.

„Tvůj syn chlapce držel.“

Došlo ke slovní půtce. Chlapci pozorovali své rodiče.

Sourozencům se nakonec podařilo uklidnit své partnery.

Ágústův otec navrhl, že nepůjdou hned na policii.

Opět došlo k diskusi, která skončila tím, že oba otcové odjeli, aby se podívali po Elíasovi.

Když už neležel na chodníku, bylo přece možné, že nebyl vážně zraněn. Když projížděli čtvrtí, všimli si u obytného bloku policejních vozů s blikajícími modrými majáčky. Blesky modrých světel šlehaly v zimní tmě po okolních domech.

Jeli domů.

Rozpolcení mezi nadějí a strachem čekali na rozhlasové zprávy. První hlášení oznamovalo, že Elías byl nalezen mrtev. Ještě nebylo vydáno policejní prohlášení, ale ve zprávě se uvádělo, že není znám motiv a že vražda může souviset s nepřátelstvím vůči cizincům. Není prý známo, kdo za tím stojí. Svědci se zatím nepřihlásili.

Nakonec se dohodli, že vyčkají. Hallurův otec si vzal na starost nůž. Oba chlapci se v příštích dnech neměli setkávat.

Všichni se budou chovat, jako by se nic nestalo. Na tom, co se přihodilo, se stejně nedalo nic změnit. Jejich chlapci zabili jiného chlapce. Byla to nehoda, žádná záměrná vražda. Začalo to nevinnou klukovinou. Nechtěli chlapci ublížit. Samozřejmě nelze ignorovat, co se stalo, ale je třeba myslet na budoucnost synů. Aspoň zpočátku, později se uvidí.

Erlendur byl přítomen u výslechu Ágústovy matky. Po zatčení ji vyšetřil psychiatr a naordinoval jí utišující prostředky.

„Nikdy jsme to neměli udělat,“ řekla. „Ale neudělali jsme to pro sebe, mysleli jsme jen na chlapce.“

„Ovšemže jste mysleli na sebe,“ řekl Erlendur. „Ne,“

řekla, „tak to nebylo.“

„Skutečně jste si mysleli, že budete moci žít s takto zatíženým svědomím?“ zeptal se Erlendur. „Ne, nikdy,“

řekla. Já ne. Já…“

„Tys jsi zavolala,“ řekl Erlendur. „Tys byla pravděpodobně nejslabším článkem tohoto řetězu.“

„Nedokážu to popsat,“ řekla, zatímco kolébala horní částí těla dopředu a dozadu. „Chtěla jsem spáchat sebevraždu. Byla to chyba. Od té doby, co se to stalo, neminula ani minuta, abych nemyslela na ubohého malého chlapce a jeho rodinu. Samozřejmě, že to od nás bylo nezodpovědné a morálně naprosto neobhajitelné, ale…“

Umlkla.

„Vím, že jsme to neměli dělat. Vím, že to nebylo správné, a to jsem se také pokoušela ti říct. Ty… tys reagoval tak podivně.“

Já vím,“ řekl Erlendur, „pokládal jsem tě za někoho jiného.“

„Věřili jsme chlapcům, když říkali, že to byla nehoda.

Něco takového se přece může stát. Jinak bychom to

neudělali, nesnažili bychom se vraždu ututlat. Můj muž říkal, že všichni rodiče pochopí, co jsme udělali. Že porozumí naší reakci.“

„To si nemyslím,“ řekl Erlendur. „Chtěli jste to jen zahladit, sprovodit ze světa, jako by se vás to netýkalo.

Vražda byla tragická, ale to, co jste udělali vy, je hanebné.“

Když bylo po všem, když byla předložena doznání a případ byl považován za objasněný, sedl si Erlendur s Hallurem do jedné z výslechových místností Úřadu péče o mládež. Všechno ještě jednou procházeli a Erlendur se ho nakonec zeptal, jak přišli na myšlenku přepadnout Elíase.

„Sem přece už říkal. Prostě tak,“ odpověděl Hallur.

„Prostě tak?

„Prostě tam zrovna byl.“

„A to je skutečně jediný důvod?“

„Protože holt nebyla jiná zábava.“

KAPITOLA 30

Erlendur držel v ruce urnu, zelenou keramickou nádobu bez ozdob, s krásným poklopem. Vydali mu ji v hnědé lepenkové krabici. V urně byl popel Mariana Briema. Díval se dolů na malý hrob, pak se sklonil a urnu do něj vložil.

Pastor přihlížel a nakonec udělal nad hrobem znamení kříže.

Toho mrazivého lednového odpoledne se na hřbitově nacházeli jen oni dva. Sníh, který napadl během vichřice té noci, kdy Niran zaútočil na Kjartana, během dvou dnů z větší části roztál, protože teploty zase stouply. Vzápětí se ale zase ochladilo, půda byla zmrzlá a foukal ledový severní vítr.

Erlendur stál v té zimě u hrobu a přemýšlel o smyslu všeho, o smyslu života a smrti. Odpovědi nenašel, jako vždy. Na celoživotní samotu osoby, jejíž ostatky se nacházely v urně, nebyla žádná konečná odpověď. Nebo na smrt jeho vlastního bratra před mnoha lety. Nebo na to, proč je Erlendur takový, jaký je, a proč byl Elías zavražděn. Život byl neuspořádaná změť náhod a ty náhody určovaly lidské osudy, stejně jako bouře, které se přiženou nenadále a přinášejí s sebou zkázu a smrt.

Erlendur myslel na Mariana Briema, na to, co je spojovalo a co nyní skončilo. Cítil zármutek a ztrátu. Až když držel v ruce urnu, bylo mu definitivně jasné, že je to pryč. Myslel na jejich vztah, na společnou zkušenost. To byla část jeho bytosti, které se nemohl a ani nechtěl vzdát.

Předtím, než Erlendur odjel na hřbitov, vyhledal ještě jednou Andrése, aby ho přiměl k tomu, povědět něco o svém nevlastním otci. Andrés se k tomu nenechal pohnout.

„Co chceš dělat?“ zeptal se ho Erlendur.

„Nevím, jestli něco udělám,“ odpověděl Andrés.

Stál ve dveřích svého bytu a smutně se na Erlendura díval.

„Co budete dělat vy?“ zeptal se.

„My nemáme důvod něco podnikat, leda že bys chtěl ty,“ řekl Erlendur. „Nic na něj nemáme. Nevíme o tom muži vůbec nic. Proč mi nechceš říct, kde bydlí, když to víš?“

„Na co?“ zeptal se Andrés.

Erlendur se na něj mlčky díval.

„Když jsi řekl, že někoho zabil, měl jsi na mysli sám sebe?“ zeptal se. Andrés mu neodpověděl. „Zabil tě?“

Andrés konečně přikývl. „Podnikneš něco?“

Andrés se na Erlendura dlouho díval, na jeho otázku však neodpověděl a pomalu pouštěl dveře, až zámek zaklapl.

Kjartan útok přežil. Ztratil mnoho krve a chvílemi mu nedávali velkou naději na přežití. Stačilo pár milimetrů a

bodnutí by zasáhlo srdeční sval. Díky bleskurychlé reakci policistů se dostal včas do lékařské péče.

Niran byl stále ještě pod dozorem Úřadu péče o mládež.

Byl přesvědčen o tom, že jeho bratra zabil Kjartan, a když se zotavil z šoku, kroužily jeho myšlenky už jen kolem pomsty.

Mluvil o tom s Jóhannem, který se ho snažil od toho odradit, ale marně. Niran matce řekl, že mu někdo vyhrožoval, ale nechtěl prozradit kdo. Kjartan pěnil zlostí, že mu někdo poškodil auto, a byl přesvědčen, že viníkem je Niran. Hrozil, že ho zabije. Sunee nechtěla nic riskovat, proto Jóhanna prosila, aby ho na pár dní vzal pod svou ochranu.

Za několik dní po Elíasově pohřbu navštívil Erlendur Sunee. Posadili se do pokoje chlapců. Virote byl u své sestry a naléval v kuchyni čaj, Elínborg se s ním bavila o pohřební slavnosti. Ódinn a jeho rodina pomáhali Sunee a jejím příbuzným, kteří přicestovali z Thajska, aby doprovodili Elíase na poslední cestě. Jeho tělesné ostatky byly spáleny a Sunee byla předána urna.

„Tys neprolévala slzy,“ řekl Erlendur. Gudný seděla vedle nich a překládala.

„Už jsem se naplakala dost.“

Zatímco Gudný překládala tato slova, dívala se na Erlendura.

„Nechci, aby měl příliš mnoho starostí,“ vysvětlovala Sunee. „Bylo by pro něj těžší dostat se do nebe. Bylo by to těžší, protože by musel proplavat slzami.“

Mluvili o budoucnosti. Niran se chtěl vrátit do Thajska a byl rozhodnut to udělat, jakmile si odpyká trest. Sunee si nebyla jistá, zda to myslí vážně. Ona sama chtěla zůstat na Islandu a její bratr také. A pak tu byl ještě Jóhann. Sunee prohlásila, že je to dobrý člověk. Nejprve měl pochybnosti a rozvažoval, zda jejich vztah oficiálně uvést ve známost, protože Sunee pochází z Thajska. Bylo to pro něj všechno tak nové a nebyl si jistý, jak zareaguje jeho rodina, proto nechtěl nic uspěchat. Teď ale měl to všechno za sebou.

Erlendur Sunee ještě jednou podrobně informoval, jak se dva kluci s nožem v kapse poflakovali po vyučování, a když se jim Elías čirou náhodou připletl do cesty, tak ho naprosto bez důvodu napadli. Nechtěli mu udělat nic zlého, jen mu nahnat strach. „Takoví hlupáci jsou nevypočitatelní,“

řekl. „Elías měl smůlu, že se jim připletl do cesty.“ Sunee nijak nereagovala. Poslouchala Erlendura, když jí říkal, proč ztratila syna, a ve tváři se jí zračilo naprosté nepochopení.

„Proč Elías?“

„Protože tam náhodou byl,“ řekl Erlendur. „Žádný jiný důvod to nemělo.“

Pak dlouho seděli mlčky, až se Erlendur zeptal na tu větu o stromech a lese, kterou našel v Elíasově slohovém

sešitě. Zeptal se Sunee, jestli neví, co Elías myslel otázkou, kolik stromů je potřeba na jeden les.

Sunee neměla tušení, o čem mluví. Erlendur vzal do ruky sešit a ukázal Sunee, co Elías napsal. Kolik stromů je potřeba na jeden les?

Sunee se poprvé za dlouhou dobu usmála.

„My v thajštině říkáme Aran,“ prohlásila.

„Ano, to mi říkala Gudný. Ale co znamená Aran?“

„Les,“ řekla Sunee. “Aran být les.“

Erlendur udělal znamení kříže nad hrobem Mariana Briema. Pak se otočil a nastavil tvář ostrému větru, který ho rval za vlasy a pronikal mu oblečením. Myslel na své knihy o útrapách a smrti v nelítostných zimních vichřicích. To byly příběhy, které uměl pochopit. Udržovaly v něm staré pocity zármutku a ztráty. Narovnal se a vytáhl ramena. Bylo mu záhadou, jako dřív už častokrát v tomto nejtemnějším ročním období, jak mohou lidé po staletí setrvávat v zemi s touto nelítostnou přírodou.

V průběhu večera se vystupňoval mráz, posílený studeným větrem od Polárního moře, který doléhal na pustou zimní krajinu. Přiřítil se z horského masivu Skardsheidi podél hory Esja do nížiny, kde se rozprostíralo lidské osídlení, třpytivé zimní město na jednom z nejsevernějších pobřeží na světě. Kvílící, fičící vítr běsnil mezi domy a proháněl se liduprázdnými ulicemi. Město se propadlo do zimní strnulosti, jako by řádil mor. Lidé

nevycházeli z bytů, zavírali dveře a okna, zatahovali závěsy a doufali, že nápor kruté ledové zimy brzy pomine.