Arnaldur Indriđason

RŮŽE SMRTI

Kapitola první

Na hřbitově v Sudurgatě bylo na hrobě Jóna Sigurdssona nalezeno tělo. Svědkyně si ho všimla při sexu.

Pojedli v hotelu Borg, kde si také zatančili, načež se vedli za ruce po Sudurgatě. Objal ji kolem ramen a políbil ji, což opětovala nejprve jemně, pak vášnivě a potom nezkrotně. Kolem třetí hodiny opustili lokál a vydali se do centra Reykjavíku. Bylo to několik dnů po slunovratu a počasí bylo úžasné.

Pozval ji na večeři. Neznali se nijak zvlášť dobře, bylo to jejich teprve třetí rande. Byla spolumajitelkou jedné softwarové firmy, ve které koupil podíl. Odjakživa byli fascinováni počítači a na první pohled si byli sympatičtí. Po několika týdnech se poprvé sešli mimo práci. Pozval ji na večeři. Ta hra se pak opakovala ještě dvakrát, ale už když se toho večera posadili ke stolu, bylo jasné, že to tentokrát bude jiné než obvykle, kdy ji vždycky jen zavezl domů a rozloučil se s ní. Oba přišli pěšky, neboť po telefonu navrhla, že k ní potom můžou zajít na kávu. Na kávu, pomyslel si a musel se usmát.

Při tanci jim uprostřed davu bylo velmi teplo. Měla světlé, krátce střižené vlasy a oválnou tvář. V béžovém kostýmku a obdobně laděných nylonových punčochách vynikla její štíhlá postava. On měl kolem krku sametovou šálu, což považovala za známku ješitnosti, a krom toho se honosil oblekem od Armaniho, který si přes den koupil v butiku, aby na ni udělal dojem, což se mu také podařilo.

Když opustili rušné centrum, k jeho překvapení navrhla, aby šli přes hřbitov, což měla být zkratka k ní domů. Bylo mu trapné, že se při líbání dostavila erekce, a bál se, že si toho všimne.

Všimla. Připomínalo jí to školní plesy, kdy její tanečníci trpěli stejným problémem. Jak málo jim stačí, myslela si tenkrát a stejná myšlenka ji napadla i nyní. Na Sudurgatě panoval klid. Přelezli nízkou bránu na severním rohu hřbitova, kde jsou hroby příslušníků rodu Thoroddsenů, a vydali se mezi keře a náhrobky. Celou dobu měl strach o svůj nový oblek.

Na tom hřbitově odpočívají lidé z chudších vrstev bok po boku s váženými občany, básníky, úředníky a obchodníky s dánskými příjmeními, stejně tak jako politici a ničemové. Ona považovala hřbitov za zelenou oázu uprostřed městského shonu, obzvlášť v létě, kdy jsou stromy zelené. Původně si chtěla jen zkrátit cestu, ale pak náhle dostala chuť na něco jiného. Noc byla teplá a jasná, ona byla opilá a on očividně připraven. Navrhla, aby se posadili a trochu si odpočinuli. To ho zarazilo. Nenapadlo ji to proto, že byli na hřbitově, to zase ne. V žádném případě nebyla nekrofilní. Často však měla chuť to za letní noci dělat někde v přírodě, pod širým nebem, jak později vysvětlovala Erlendurovi, nepříjemnému kriminalistovi v klobouku. Byl tam klid, řekla mu, a i hřbitov je přece příroda.

Muž nepřemýšlel dlouho, přestože chvíli uvažoval o novém, drahém obleku. Lehla si do trávy pod vysokým stromem, ale nesvlékla se. Rozepnula mu kalhoty, stáhla si kalhotky a posadila se na něj. Bože, to je směšné, pomyslel si.

Můj nade vše milovaný manžel, četla na jednom lišejníkem porostlém náhrobním kameni přímo naproti.

Odpočívej v pokoji.

To tělo neuviděla hned. Po krátké době, připadalo jí to jako minuta nebo dvě, měla pocit, že slyší nějaký šramot a pohlédla tím směrem. Muži dala dlaň na ústa, aby potlačila jeho sténání, zůstala na něm klidně sedět a naslouchala.

Napjatě hleděla směrem, odkud se ozval onen zvuk a zdálo se jí, že slyší, jak někdo běží k bráně hřbitova.

Pohlédla přes hroby doprava a její pohled ulpěl na čemsi bílém, na nějaké bílé skvrně, která se tam vyjímala a která jako by byla něčím zakrytá.

Natáhla si kalhotky a také její partner si zapnul kalhoty a vstal.

„Co se děje?“ zašeptal.

„Někdo tu je,“ zašeptala. Znělo to ustrašeně. „Pojďme.“

Zatímco rychle kráčeli po hřbitově, hleděla na tu bílou věc a upozornila na ni i jeho. Přemýšlela, co by to mohlo být a zda by se tam měli jít podívat.

„Pojďme,“ řekl.

„Cože? Ty se tam chceš jít podívat?“

„Ne, pojďme domů.“

„Je možné, že by… Že by tam ležel člověk? Je to možné?“

„Odtud se to nedá poznat.“

Její zvědavost byla příliš silná. Později se za to proklínala, ale v té chvíli prostě a jednoduše neodolala, musela se jít podívat, co to tam leží. Možná to byl někdo, kdo potřeboval pomoc. Vydala se tam a on ji následoval.

Zblízka tu věc už poznala a zarazila se, když viděla, co to je.

„To je děvče,“ řekla. „Nahé děvče.“

Přišli blíž. Až k tělu.

„Je mrtvá?“ zeptal se. „Haló!“ zvolal. „Haló! Slečno, haló!“

Připadalo jí to, jako by volal na číšnici. To také toho večera několikrát udělal v restauraci. Bylo jí to trapné, protože to v jejích očích nebylo nic jiného než pokus o za-imponování. V restauraci to tak nevnímala, ale teď jí to vyloženě vadilo.

Dívka byla zcela očividně mrtvá, to viděla a cítila.

Přistoupila k ní, sklonila se a pohlédla jí do očí. Výrazné stíny na víčkách, spousta pudru na lících, křiklavě červena rtěnka. Mohlo jí být něco přes dvacet. Měla zavřené oči.

Všechno na ní bylo mrtvé. Štíhlé, křídově bílé tělo leželo lehce zkroucené na boku a bylo k nim otočeno zády. Ruce, křehké jako okvětní lístky, byly složené vedle hlavy. Pod nataženou kůží byla vidět žebra. Černé vlasy byly rozcuchané a špinavé. Měla dlouhé, štíhlé nohy a na zadku cosi červeného, tetování, které vypadalo jako písmeno J.

Chvíli mlčky stáli vedle ní. Chudák děvče, pomyslela si.

Z večerní kávy nic nebude, pomyslel si.

„Víš, kdo to je?“ zeptala se.

„Co? Kdo? Vůbec ji neznám!“ udiveně odpověděl. Jak tě to mohlo napadnout?“

„Nemyslím to děvče, ale jeho,“ řekla a ukázala na hrob.

Jón Sigurdsson. Čest, meč a štít Islandu. Prezident Jón.“

Dívka ležela na hrobě islandského bojovníka za svobodu a průkopníka nezávislosti. Hrob byl obehnán nízkým plůtkem a náhrobek tvořila tři metry vysoká stéla z hnědého mramoru. Uprostřed byla kulatá plaketa s Jónem Sigurdssonem z profilu. Zdálo se jí, že po nich šilhá. Správa hřbitova byla odpovědná za péči o hroby a květiny, a protože bylo krátce po státním svátku, 17. června, byl zde ještě věnec. Bílá, nahá dívka ležela na květinách, které již začínaly vadnout. Ve vzduchu byla lehce cítit hniloba.

„Máš u sebe mobil?“ zeptala se.

„Ne, dnes jsem si ho nevzal,“ odvětil.

„Já snad mám,“ řekla, našla svůj malý mobil v kabelce a zapnula ho.

„Sakra, jaké číslo má policie? Zase to měnili. Je to ještě pořád 11166, nebo už 112?“

„Nemám páru,“ odvětil.

Idiot, pomyslela si, Je úplně mimo.

„Zkusím 112,“ řekla a vyťukala to číslo.

„Tísňové volání,“ zněla odpověď.

Náhle se zarazila, protože ji napadlo, že čísla volajících jsou určitě zaznamenávána. Dokonce i ty nejjednodušší mobilní telefony dokážou ukládat nejméně tucet čísel volajících, jestli ne víc. A takový systém má určitě i tísňové volání. Rozhodně si nebyla jistá, zda se do toho chce namočit víc, než už byla.

„Tísňové volání,“ ozvalo se znovu.

„Tady na hřbitově na Sudurgatě leží na hrobě Jóna Sigurdssona nějaké tělo,“ řekla a rychle hovor ukončila.

Tím to ale nekončí, to dobře věděla. Pořád myslela na toho muže, kterého viděla běžet k bráně hřbitova. Brána byla poblíž Sigurdssonova hrobu. Byla svědkyní, což se jí ani trochu nelíbilo. Přesto zavolala znovu.

„Tísňové volání,“ ozvalo se.

Kapitola druhá

Probudil ho telefon.

Erlendur Sveinsson byl rozvedený a žil sám. Byl to padesátník, který nenáviděl, když ho někdo v noci probudil, obzvlášť tehdy, když, jako například nyní, nemohl dlouho usnout. Ano, díky tomu zatracenému polárnímu dni nemohl usnout a nevěděl, co se s tím dá dělat. Zkoušel spát v ložnici se zataženými závěsy, ale světlo se přesto nějak dostalo dovnitř. Jeho nejnovější pokus, jak uniknout ze světla, byl spíše zoufalým činem. Vzpomněl si na klapky na oči, se kterými spávaly nóbl dámy v hollywoodských filmech.

Neměl však tušení, kde by se daly koupit. Vyzvídal tedy u kolegyně Elínborg.

„Klapky na oči?“ udiveně se zeptala.

„Ano, na oči,“ tiše odpověděl Erlendur.

„Ty myslíš to, co nosí staré škatule v černobílých filmech?“ zeptala se. Očividně se pásla na jeho rozpacích.

„To kvůli bílým nocím,“ řekl.

Neodolala pokušení a poslala ho do obchodu s dámským spodním prádlem na Laugaveguru. Prodavačka, starší dáma při těle, se bez okolků zeptala, co chce s klapkami na oči dělat. A kromě toho je neměla.

„Co si vlastně představuješ pod klapkami na oči?“

zeptala se tak nahlas, že to bylo slyšet v celém obchodě.

„Máš na mysli to, co nosí staré škatule ve filmech?“

Když se vrátil do kanceláře, byla už Elínborg pryč.

Nechala mu tam ale papír, pod kterým byla krajkami zdobená maska na spaní z měkkého, růžového saténu.

To bylo ještě horší než ten zatracený polární den.

Erlendur z atáhl závěsy, lehl si do postele a dal si tu věc na hlavu.

Guma byla na jeho hlavu příliš krátká a řezala ho.

Nejdřív si to nasadil obráceně, ale když masku otočil, pronikalo dovnitř světlo vykrojením na nos. Nějakou dobu s tím zápasil, dokud konečně neusnul.

Připadalo mu, že spal jen několik vteřin, když zazvonil telefon. Byl to Sigurdur Óli.

„Na hřbitově na Sudurgatě bylo nalezeno tělo,“ řekl Sigurdur Óli, kterého zřejmě také právě probudili. Sigurdur Óli patřil k Erlendurovým nejbližším spolupracovníkům na kriminálce. Ostatní by se ho neodvážili v noci probudit.

„Kde jinde by to tělo mělo být?“ rozmrzele opáčil Erlendur. Nechápal, proč nic nevidí, ačkoli měl docela určitě otevřené oči. Sáhl si na ně, ucítil masku a stáhl si ji. Pohlédl na hodinky. Spal jednu hodinu.

„Není to nikdo pohřbený, ale mladé děvče, rozumíš?

Chceš vědět, kde leží?“ zeptal se Sigurdur Óli.

„Neříkal jsi, že na hřbitově?“

„Na hrobě Jóna Sigurdssona. Však víš, čest a meč Islandu.“

„Na hrobě Jóna Sigurdssona?“

„Pokud jsem to správně pochopil, tak ji tam někdo položil. Je nahá a žena, která ji našla, si myslí, že těsně předtím, než našla tělo, viděla, jak k bráně hřbitova běží nějaký muž.“

„Proč Jón Sigurdsson?“

„Dobrá otázka!“

„Jmenuje se aspoň Ingibjörg?“

„Kdo? Svědkyně?“

„To děvče.“

„Ještě nevíme, o koho se jedná. Proč Ingibjörg?“

„To jsi opravdu takový trouba?“ řekl rozhořčeně Erlendur. „Manželka Jóna Sigurdssona se přece jmenovala Ingibjörg. Už jsi na hřbitově?“

„Ne. Mám se stavit u tebe?“

„Dej mi pět minut.“

„Jak zabrala maska na spaní?“

„Raději mlč!“

Erlendur žil od rozvodu v nepříliš velkém bytě v nejstarší části čtvrti Breidholt. Jeho děti ho tam navštěvovaly, když potřebovaly útočiště. Oběma už bylo přes dvacet, dcera byla narkomanka a syn alkoholik.

Erlendur se ze všech sil snažil jim pomáhat, ale po nesčetných pokusech zjistil, že tenhle boj je marný. Proto se nyní držel jednoduché filozofie, že život si jde svou cestou.

Děti přišly na to, že jejich matka neměla pravdu, když otce neustále pomlouvala a očerňovala. Po rozvodu se stal jejím největším nepřítelem a zároveň největším nepřítelem jejich dětí. Udělala z něho netvora.

Když Erlendur a Sigurdur Óli dorazili na hřbitov, byl už obehnán žlutou policejní páskou a na Sudurgatě byla uzavřena doprava. Kolem brány hřbitova čenichali psi. U

pásek postávalo pár zvědavců, sedlina reykjavíckého nočního života, kteří i na tu dálku vše bedlivě sledovali.

Lidé z technického oddělení právě zkoumali hrob Jóna Sigurdssona, jeden z nich fotografoval tělo z nejrůznějších úhlů. Byli tam už novináři, kteří vše točili na kamery, vstup na hřbitov jim však umožněn nebyl. Bylo něco po čtvrté hodině ranní a slunce již stálo vysoko. Na Sudurgatě parkovaly policejní vozy a sanitka se zapnutými majáčky.

Jelikož však byl polární den, nemělo to takový efekt.

Erlendura a Sigurdura Óliho přivítal pach hnijících kytic na hrobě národního hrdiny. Bílé, kostnaté tělo dívky bylo zalito ranním sluncem. Ležela tam tak, jak ji našli. Poblíž stáli Elínborg a Thorkell, další pracovník kriminální policie.

„Opravdu stylové,“ řekl Erlendur, aniž by pozdravil. „Ví se už něco?“

„Ještě nemáme jméno, ale už ji prohlédl lékař a vyvodil první závěry,“ odpověděla Elínborg. „Zdá se, že jde o vraždu.“

Nad tělem byl skloněný muž v Erlendurově věku. Nyní se narovnal. Měl husté vousy a silné brýle s kostěnou obroučkou. Erlendur ho dobře znal a věděl, že je stále ještě otřesený smrtí své ženy, která před dvěma lety zemřela na rakovinu. Spolupracovali již dlouho a dobře spolu vycházeli, nikdy však nemluvili o svém soukromí. Erlendur se pokud možno vyhýbal soukromým záležitostem ostatních, měl za to, že má dost svých vlastních starostí. A starostí svých dětí.

„Musím ji samozřejmě prohlédnout podrobněji, ale vypadá to na smrt uškrcením. Bylo vůči ní použito násilí, pravděpodobně byla i znásilněna. Myslím, že na pochvě je sperma, ale jinak tam dole žádné známky násilí nejsou.“

„Tam dole,“ poznamenala Elínborg.

Je to narkomanka,“ dodal lékař, „a to už delší dobu. To se dá poznat podle vpichů na pažích i na jiných místech těla.

Bezesporu v ní najdeme zbytky drog, předpokládám, že heroinu. Tělo ještě není zcela vychladlé, takže se domnívám, že smrt nastala před hodinou a půl. V žádném případě ne dřív.“

„Určitě nějaká holka z ulice,“ řekla Elínborg. „Dozajista šlapala chodník.“

„Nejsou nějaká oznámení o pohřešovaných dívkách v jejím věku?“ zeptal se Erlendur.

„U nás nic takového není,“ odpověděla Elínborg. „Ale pokud je to obvyklý případ, pak pochází buďto z dobré rodiny, nebo naopak ze špatných poměrů, před pár lety utekla z domu a od té doby žije na ulici a prodává své tělo.

Možná byla párkrát na záchytce, možná se musela podřídit odvykací léčbě.

Pak všechno začalo znovu, zase skončila na ulici a zase šlapala chodník, aby si vydělala na drogy. Takových případů jsou spousty. Zřejmě měla na kontě i nějaké loupeže a jiné drobnější delikty. A její zákazníci byli určitě nějací staří slizouni. Myslím, že o ní budeme mít spoustu záznamů.

Neměl by být problém ji identifikovat.“

Stáli tam a pozorovali lékaře, který se opět sklonil k tělu.

Kromě Erlendura tam nikdo neměl velké zkušenosti s vraždami, snažili se však nedat na sobě nic znát. Těch pár vražd, ke kterým v Reykjavíku ročně docházelo, bylo většinou spácháno v opilosti a rychle se vyřešilo. Nešťastník byl potom zatčen a uvězněn v Litla-Hraunu. Jen zřídkakdy se stávalo, že pátrání po vrahovi trvalo déle než několik dnů.

Obvykle se pachatelé přihlásili sami, případně byli vystopováni po krátkém vyšetřování. Vypátrali je vždy.

Nedocházelo k téměř žádným úkladným vraždám ani případům, kdy se pachatel pokusil za sebou zamést stopy.

Úplně jiné to bylo u případů pohřešovaných osob, kterých přibývalo a které byly vyřešeny jen zřídkakdy.

Čest a štít Islandu, náš Jón Sigurdsson, z toho má asi velkou radost,“ řekl Erlendur, který pohlédl na Sigurdssonovu měděnou plaketu.

„Myslíš, že to s ním nějak souvisí?“ zeptala se Elínborg.

„Dost pochybuji, že by tady to děvče leželo náhodou,“

odvětil Erlendur.

„Možná se opravdu jmenuje Ingibjörg, jak jsi tvrdil,“

poznamenal Sigurdur Óli.

„Proč Ingibjörg?“ zeptal se Thorkell.

„Manželka Jóna Sigurdssona se jmenovala Ingibjörg,“

blahosklonně odvětil Sigurdur Óli.

„Nejmenovala se Áslaug?“

„Áslaug?“ podivil se Erlendur. „To sotva! Jak jsi na to přišel?“

„Dobrá, pak se tedy jmenovala Ingibjörg,“ rychle se podrobil Thorkell.

„Pane Bože,“ hlesl Erlendur.

„Co to má na zadku?“ otázal se Sigurdur Óli a sklonil se.

„Asi měla milence, jehož jméno začíná na J,“ odpověděl si vzápětí na svou otázku. „Kde se dá vlastně udělat takové tetování? Ve městě moc tetovacích studií není.“

„Možná začíná na J její jméno,“ řekl Thorkell.

„Pokud budeme vycházet z tvých geniálních dedukcí, pak pochází z Reykjavíku a nikdy neopustila město, o tom, že by někdy byla v zahraničí, ani nemluvě,“ odvětil sarkasticky Erlendur.

„Kéž by se tak lidé přestali oddělávat v noci. Pak bych tě nemusel budit, ty jedna masko na spaní!“ řekl Sigurdur Óli a vrhl mnohoznačný pohled na Elínborg.

„Vlastně je zřejmé, že ji sem přinesli,“ řekla Elínborg.

„Nikde nejsou stopy boje a její šaty jsou pryč. Skoro to vypadá, jako by ji sem někdo položil, aby se na ni lidé mohli podívat.“

„Možná ji měl chránit náš starý Jón,“ řekl Sigurdur Óli.

„Možná ji měl probudit zpátky k životu.“

„Kde je ta žena, která ji našla?“ zeptal se Erlendur.

„Nechali jsme ji odvézt domů,“ odpověděla Elínborg.

„Myslela jsem si, že je to v pořádku. Čeká na tebe.“

„Byla sama?“

„Prý ano a prý viděla muže, který běžel ze hřbitova na ulici.“

„Zjistěte, zda ho náhodou neviděl někdo z okolních domů,“ řekl Erlendur, otočil se a šel k bráně hřbitova.

Sigurdur Óli ho následoval.

„Věděl jsi, že Sudurgatě se dřív přezdívalo Schůdky lásky?“ zeptal se Erlendur, když vyšli na ranním sluncem zalitou ulici. Často mezi sebou až dětinsky soupeřili o to, kdo toho ví víc.

Erlendur trpěl komplexem méněcennosti kvůli tomu, že měl jenom maturitu, zatímco Sigurdur Óli si zakládal na svém vysokoškolském studiu a diplomu z Ameriky.

Neustále to samolibě dával najevo a doháněl tím ostatní k zuřivosti.

„Ovšem,“ odpověděl na Erlendurovu otázku, ačkoli to pro něho byla novinka. „A víš, že se jí přezdívalo i Schůdky mrtvol?“

„Samozřejmě,“ ubezpečil ho Erlendur, třebaže i on to slyšel poprvé.

Kapitola třetí

Jmenovala se Bergthóra. Měla na sobě pohodlné šaty, tedy něco zcela jiného, než co si Erlendur a Sigurdur Óli slibovali. Chudák, kterého sbalila, se vypařil, když zavolala policii. Tvrdil, že nemá sebemenší chuť se do toho namočit -

a jistým způsobem ho i chápala. Ale co je to za kavalíra, když ji nechá ve štychu? Ještě jí poradil, aby se pokud možno držela zpátky. A toho se chtěla držet. Díky odhalení mrtvoly vystřízlivěla a nyní byla melancholická. Nedokázala si představit, že by někomu mohla vykládat o tom incidentu na hřbitově, ať už policii nebo někomu jinému. Nejraději by poslední hodinu ze svého života vymazala. Doufám jen, že ten týpek bude mlčet, pomyslela si. Byl to pro ni zlý sen. Co si vlastně myslela? Randit na hřbitově…

Bergthóra bydlela ve světlém bytě na Aflagrandi.

Vkusně si ho vybavila nábytkem ze starožitnictví, na parketách byly malé perské koberce. Na stěnách visely obrazy, mezi nimi i Marilyn Monroe od Andyho Warhola.

Jelikož Erlendurovi nedovolila, aby v jejím bytě kouřil, musel krabičku cigaret zase schovat. Byt snů pro snaživé mladé lidi, lačné kariéry, pomyslel si a na chvíli se mu vybavil jeho vlastní domov, kde byly předměty a kusy nábytku poházeny bez ladu a skladu.

Nejprve zkusila lhát, ale neměla dost času na to, aby se připravila a nacvičila to.

„Vlastně toho moc není,“ začala, když se Erlendur a Sigurdur Óli posadili. Snažila se, aby to znělo pokud možno normálně.

„Samozřejmě, v té čtvrti je přece normální zakopávat o mrtvoly,“ řekl Erlendur.

„Chci jenom říct, že vám nemůžu moc pomoct,“

odpověděla. „Oslavovala jsem v centru a kolem třetí jsem šla po Sudurgatě domů. A tehdy jsem viděla, jak ze hřbitova vyběhl jeden muž, přešel ulici a zabočil za nejbližší roh.

Když jsem přišla blíž, pohlédla jsem přes hřbitovní zeď a na hrobě Jóna Sigurdssona jsem spatřila to děvče. Okamžitě jsem volala policii.“

„Volala jsi dvakrát. Proč?“ zeptal se Sigurdur Óli.

„Byla jsem zmatená. Rozčilená. Nejdřív jsem chtěla zavolat policii, ale pak jsem si zase řekla, že do toho nechci být zatažená. Nechtěla jsem vystupovat jako svědkyně. Ale potom jsem si to zase rozmyslela.“

„Jak vypadal ten muž, který vyběhl ze hřbitova?“ zeptal se Erlendur.

„Viděla jsem ho jen nezřetelně a vůbec ho nedokážu popsat. Měl na sobě ale tmavé šaty.“

„Tmavé šaty? Ničeho jiného sis nevšimla? Kdes přesně na Sudurgatě byla, když jsi ho viděla?“

„Dole,“ řekla a pohlédla Erlendurovi do očí. Nebyla to žádná zkušená lhářka, takže to nevyšlo. Byla unavená a hlavně jí šlo o to, aby to celé měla co nejrychleji za sebou, aby si konečně mohla jít lehnout. Snažila se zamlčet to, co nemělo vyplout na povrch, avšak neušlo jí, že Erlendur to vycítil.

„Takže tys ho neviděla dobře?“ zeptal se Sigurdur Óli, který si v žádném případě nelámal hlavu nad detaily případu, nýbrž chtěl pouze udělat dojem na tu mladou krasavici. Vypadá zatraceně dobře, pomyslel si. Sám se považoval za přitažlivého. Napadl ho vulgární výraz, který pochytil teprve přednedávnem od jednoho známého, jenž se holedbal svými úspěchy u žen: ,píchat.

„Neviděla jsem ho dobře, běžel rychle pryč a hned v následujícím okamžiku zahnul za roh. Ani jsem si ho moc nevšímala, protože jsem nevěděla o tom těle.“

„Jsi si jistá, že šlo o jednoho muže?“ zeptal se Erlendur.

„Ano, naprosto.“

„Působíš velmi uvolněně. To jsi nebyla vyděšená, když jsi uprostřed noci, navíc úplně sama, našla tělo?“ zeptal se Erlendur, který se snažil opatrně vyzvědět víc. „Krom toho se přece tvrdí, že na tom starém hřbitově straší.“

Já na duchy nevěřím a navíc touto roční dobou ani není pořádná tma,“ odpověděla s úsměvem. „Samozřejmě jsem byla v šoku a vlastně jsem se z toho ještě pořádně nevzpamatovala. Nikdy jsem neviděla mrtvolu. Je to hrozné, když tak mladé děvče zemře a někdo ho jen tak pohodí. Víte už vlastně, jak zemřela?“

„V tuto chvíli bychom to neradi zveřejňovali,“

odpověděl Sigurdur Óli.

„Byla přece zavražděna, ne?“

„Měla jsi na sobě ty věci, které tu leží na židli, když jsi ji našla?“ zeptal se Erlendur, aniž by odpověděl na její otázku.

Pohlédl do jídelny, kde chvatně odložila šaty. Vůbec se nedostala k tomu, aby je pověsila do skříně. „Upadla jsi?

Vidím tam skvrny.“

„Ano, upadla jsem.“

„Doufám, že ses nezranila?“

„Ne.“

„Není to od trávy? Upadla jsi na Austurvólluru?“

„Ne, to je… No dobře,“ povzdechla si. „Prosil mě, abych ho do toho nezatahovala, ale vlastně je mi úplně jedno, co chce. Nechal mě tam samotnou! Byli jsme na hřbitově dva.

Jsme podílníci v jedné firmě. Pozval mě do hotelu Borg a už jsme šli domů, když mě napadlo, že bychom si to mohli zkrátit přes hřbitov. Zastavili jsme se tam a trochu si to rozdávali v trávě. Pak jsem uslyšela nějaké kroky a přestali jsme s tím.“

„Baví tě… rozdávat si to na hřbitově?“ zeptal se Erlendur.

„Baví tě se na to ptát?“ odpověděla otázkou.

„Pokoušíme se utvořit si…“

„Co na to mám odpovědět? Že se mi líbí dělat to na hřbitově? Dobře. Líbí se mi dělat to v přírodě a hřbitov je skoro jako příroda. Chtěli jste to slyšet? A to je všechno. S

tou mrtvou to nemá nic společného, rozumíte? Chci, aby to bylo jasné.“

„A ten don Juan zmizel, když jste našli to tělo?“

Erlendur nemínil couvnout. Měl dceru, která mu vykládala mnohem horší historky než tato hezká malá milovnice hřbitovů.

Udělal jí to na hřbitově? pomyslel si Sigurdur Óli, který si to neodpustil a představil si tu scénu. Proto byl v myšlenkách na chvíli někde jinde. Byl svobodný a už to bylo dlouho, co spal se ženou.

„Můj don Juan si vůbec nevšiml, že tam někdo běží,“

řekla a vstala. Bylo jí nepříjemné sedět tam před nimi a vykládat o tom, co dělala. Ten starší na ni stále upřeně hleděl a mladší vypadal tak, jako by byl duchem jinde.

Atraktivní je, to ano, pomyslela si, ale teď zrovna vypadá tak, jako by mu uletěly včely.

„Takže ses dostala až doprostřed hřbitova a pravděpodobně jsi viděla, jak někdo běží k bráně, než sis všimla těla. Mohla by sis to vybavit podrobněji? Nevšimla sis něčeho, co by nám mohlo pomoct? Co věk, barva vlasů, oblečení? V žádném případě jsi nemohla vidět, že zabočil na Skothúsvegur, jak jsi tvrdila předtím, nebo že tam přijel autem. Je ale nepravděpodobné, aby se někdo na delší vzdálenost tahal s tělem, to je logické. Lež chce dobrou přípravu, rozumíš?“

„Neviděla jsem, kam běží, když vyběhl ze hřbitova. To se Skothúsvegurem byla chyba. A auto jsem opravdu neviděla ani neslyšela. Když jsme šli po Sudurgatě, byla úplně prázdná.“

„A ještě něco,“ řekl Erlendur s úsměvem. „Velmi jsi nám pomohla. Všechno, co jsi nám sdělila, zůstane mezi námi a budeme s těmito informacemi zacházet důvěrně. Tvůj soukromý život nás ani v nejmenším nezajímá. Nemáš tušení, jestli tě viděl?“

„Kdo?“

„Ten chlápek, co utíkal ze hřbitova.“

„Kruci, myslíš, že mohl?“

Kapitola čtvrtá

Kolem poledne dívka stále ještě nebyla identifikována. A žádný z obyvatel Sudurgaty nebo Skotshúveguru si nevšiml, že by se někdo pohyboval po hřbitově. Všichni spali spánkem spravedlivých. V ranních zprávách to propírali pořád dokola. Léto byla okurková sezóna a mrtvola na hrobě Jóna Sigurdssona zapůsobila ve všech redakcích jako bomba. V jednom pořadu už dokonce dali mrtvé něžné jméno, mluvili tam o ní jako o ,prezidentově mrtvolce’. Jiní zase hovořili o vraždě Jóna Sigurdssona, což znělo, jako by se obětí stal samotný Jón Sigurdsson.

Nepřihlásil se žádný přítel nebo známý, který by tu tmavovlasou dívku s tetováním na zadku pohřešoval, ani matka, která by si dělala starosti o dceru, nebo otec, který by hledal svou malou holčičku, nebo snad sourozenec, který by postrádal sestru. Možná bylo na takové informace od příbuzných příliš brzy. Možná nikomu nechyběla. Tělo bylo odvezeno do pitevny na Barónsstíguru, kde nyní leželo na pitevním stole. Patolog ho právě ,zpracovával’, jak se říká.

Brzy se dala očekávat předběžná zpráva.

Pracovníci kriminální policie se v poledne následujícího dne sešli ospalí a mrzutí ve své budově poškozené kyselými dešti, která se nacházela v průmyslové zóně v Kópavoguru.

Erlendur se domníval, že je těsně před zřícením. Jedno malé zemětřesení a rozsype se na prach,“ řekl jednou o přestávce.

Znělo to tak, jako by v to doufal.

Byla neděle a většina z nich měla mít volno. Na hřbitově v Sudurgatě se lidé z technického oddělení stále ještě zabývali hrobem Jóna Sigurdssona a jeho okolím, stále však nenarazili na jedinou stopu, která by je mohla přivést k tomu, kdo je to děvče nebo jak zemřelo. Během rána byla doprava na Sudurgatě opět obnovena a kolem hřbitova projíždělo mnoho zvědavců. Vykláněli se z okének, aby se podívali, jak technici ohledávají místo činu.

„Co tím, že položil tělo mladé dívky na hrob Jóna Sigurdssona, chtěl pachatel vyjádřit?“ zeptal se zamyšleně Erlendur, který seděl za svým psacím stolem. Sigurdur Óli seděl naproti němu. Kancelář byla obložená dřevem a na stěnách byly police s šanony se zažloutlými protokoly z vyřešených i nevyřešených, dávno zapomenutých případů. V

rohu kanceláře stála šedá ocelová skříň, kde byly abecedně seřazeny další případy. Na podlaze ležel koberec, který musel být původně zelený, ale mezitím se ošoupal, zešedl a vybledl. Erlendur ve své kanceláři neměl žádné osobní věci, žádné rodinné fotografie ani snímky z golfu, z bridže nebo z dovolené ve Španělsku. Fotografie s Erlendurem mohla být pouze z jeho bytu, kde trávil večery a víkendy v zatemněném pokoji při čtení, v křesle s knihou v ruce nebo v neklidném spánku u zrnící obrazovky. Žil stereotypním životem samotáře. Už roky neměl dovolenou. Měl málo přátel a kromě svých kolegů od kriminální policie udržoval kontakty jen s málokým. Lidé mu ovšem nechyběli, necítil potřebu se s někým přátelit.

„Co vás napadne jako první, když se řekne jméno Jón Sigurdsson?“ zeptal se Sigurdur Óli.

„Hrdina boje za nezávislost,“ řekl Erlendur, který se spoléhal na své znalosti ze střední školy. „Islandský bojovník za svobodu. Posvátná postava, pevný charakter.

Nikomu se nepodařilo ho pošpinit. Jednal tak, jak mluvil.

Pomáhal Islanďanům hájit jejich zájmy v Kodani. Jeho narozeniny jsou naším státním svátkem. Těžko můžeme předpokládat, že to má něco společného s hnutím za nezávislost v devatenáctém století.“

„A co jeho soukromý život?“ zeptal se Sigurdur Óli. Jón pocházel ze západních fjordů, narodil se v Hrafnseyri u Arnarfjórduru.“

„Nejznámější je příběh o něm a o jeho ženě Ingibjórg,“

řekl Erlendur. „Zasnoubila se s ním a dvanáct let na něj čekala na Islandu, zatímco on byl v Kodani. Takovou trpělivost dnešní ženy nemají, ty by si nenechaly něco takového líbit. Díky tomu zřejmě vznikla fáma, že Jón žil poměrně svobodomyslně.“

„Pokud to byla šlapka, pak by to mohlo znamenat jistou souvislost. Nechodil Jón v Kodani za courami?“

„To je trochu přitažené za vlasy. Mě zajímá spíš politika.

Jón byl v prvé řadě politik. Ať už to děvče položil na jeho hrob kdokoli, chtěl tím naznačit něco politického. Obsahuje to skrytý význam, poselství. Možná bychom se měli pobavit s nějakým historikem.“

„Vrah vlastenec.“

„To možná není až tak úplně scestné. Romantický patriot. Možná se mu nelíbí změny, kterými Island prošel v uplynulých dvaceti, třiceti letech, a to děvče je toho symbolem. Ani mně a mnoha dalším lidem z mé generace se to, co se tu děje, moc nelíbí, přestože ty a ostatní ,yuppies’

slepě přijímáte všechno, co sem importují Američané. Z

Islandu se pomalu stává malá Amerika.“

„Nezačínej zas s těmi litaniemi,“ zasténal Sigurdur Óli, který byl podle Erlendurova názoru ovlivněn Amerikou až příliš. Sigurdur Óli v Americe studoval a nikde se necítil tak dobře jako tam. Dokázal celé hodiny mluvit o tom, jak v Atlantě ležel na gauči a díval se na baseball. Těm, co to chtěli slyšet, i těm, co nechtěli, dlouhé hodiny vykládal o tom, jak mu chybí baseball, americký fotbal a hokej a nesčetné televizní stanice. „Máš fobii z vnějšího světa,“

říkal. „Chceš se uzavřít, vypnout světlo a nasadit si masku na spaní. Dokonce sis ji i koupil.“

„Loni v zimě jsem viděl jednu reklamu,“ odpověděl Erlendur, který se už smířil s uštěpačnými poznámkami ohledně své masky na spaní. Jedna z nóbl restaurací inzerovala tradiční Thorrablót bufet se vším, co k tomu patří — beraní varlata nakyselo, tuk z velryb, jelita, opékané ovčí hlavy a tak dál. Zaměstnanci toho lokálu se postavili za stůl s tímto navýsost vlasteneckým tradičním islandským jídlem a všichni na sobě měli červené kostkované košile, džíny a jeden dokonce bílý kovbojský klobouk. Erlendur se sklonil nad psací stůl a se zachmuřeným výrazem řekl: „Co má Divoký západ společného s islandským zimním svátkem?

Jaký smysl má takový nevkus? A pak jsem to pochopil.

Beraní varlata nakyselo a ovčí hlavy mají tu pravou cenu teprve tehdy, když se nějak spojí s Amerikou. Na Islandu je všechno ,cool’ nebo ,smart‘ teprve tehdy, když se to nějakým způsobem zamerikanizuje. Trysková letadla a počítače jsou nejdůležitější vynálezy dvacátého století, ale neméně úžasná jsou slova, která pro to vymyslela islandština: thota a tölva. Teď už ale bohužel ochrana islandské mentality a jazykové kultury nikoho nezajímá a všechno jde od desíti k pěti.“

„Nevěřím, že to má něco společného speciálně s Amerikou. Pravděpodobně to je prostě tím, že se svět zmenšil,“ řekl Sigurdur Óli, který dobře věděl, že Erlendur by nikdy nevkročil do McDonaldu. „Amíci jsou zkrátka napřed, pokud jde o životní styl. Ostatní je jenom napodobují. A co má vlastně znamenat ta ochrana islandské mentality a jazykové kultury, o které pořád mluvíš?

Francouzi jsou neuvěřitelní patrioti a podívej se, jak jsou namyšlení a nudní. Chceš snad, abychom byli jako Francouzi? Podle mě nemá politika izolace budoucnost.

Islanďané se nikdy nenaučí mít vkus, což se mimochodem projevuje i tak hroznými jídly, jako jsou beraní varlata nakyselo nebo opékané ovčí hlavy. Kdo to má žrát? Navíc si ani nejsem jistý, že mladí dnes Jóna Sigurdssona znají, že mu přikládají nějaký význam.“

Jóna Sigurdssona zná každý. Tak tupí snad Islanďané nejsou.“

„V Reykjavíku je pět míst, kde si člověk může nechat udělat tetování,“ řekla Elínborg, která v té chvíli přišla do Erlendurovy kanceláře. Dveře byly jako vždy otevřené, Erlendur je zavíral jenom tehdy, když někoho vyslýchal.

Elínborgin věk se dal odhadnout jen obtížně, bylo jí něco mezi čtyřiceti a padesáti. Byla poněkud kyprá, ale ne tlustá, oblékala se vkusněji než ostatní ženy u kriminálky a byla vyhlášená svým kuchařským uměním. Její recepty byly velmi oblíbené a ráda se o ně podělila, ačkoli s ní občas bylo těžké vyjít. Její specialitou byla kuřata, uměla je snad na tisíc způsobů. Její tři děti to dovedly ocenit a stejně tak i její manžel, který měl malou autodílnu.

„Zajdi tam s Thorkellem. Popište těm lidem to děvče a zkus zjistit, zda ji někdo nezná,“ řekl Erlendur. „Technici už určitě vyfotili tetování na jejím zadku, takže si vezmi jeden snímek a zjisti, zda někdo z nich nepozná svůj rukopis.

Neptal se na ni někdo?“

Ještě ne,“ odvětila Elínborg, která už opět vyšla ven.

„Tetují i v neděli?“

„Nemám tušení,“ odpověděl Erlendur.

„Raději půjdu sama. Thorkell je teď dost nesnesitelný.“

Jak to?“ zeptal se Sigurdur Óli.

„To víš, ženy. Jeho blondýna, ta zubařka, mu dala kopačky. Na implantologické konferenci v Londýně se s kýmsi seznámila a Thorkella hodila přes palubu. Řekl mi to včera večer. Měla jsem v troubě kuře tanduri a úplně se spálilo, protože se mi musel vyplakat na rameni. Nemám chuť to poslouchat znovu,“ řekla a zmizela na chodbě.

„Empatická jako vždy, ta naše Elínborg,“ řekl Erlendur.

„Nemyslíš, že bychom měli někoho poslat před Bergthóřin dům, když je to svědkyně?“ zeptal se Sigurdur Óli. Celé ráno musel myslet na tu ženu a na její historku ze hřbitova. Jestli chceš, můžu za ní zajít a pobavit se s ní.

Pokud vrah ví, že ho viděla, mohla by být ohrožena, ne?“

„Nechápu, proč bylo zvoleno to místo,“ řekl Erlendur, aniž by odpověděl na jeho otázku. „To děvče někdo položil na velmi nápadné místo, které pro ně nebo pro toho, kdo ji tam přinesl, pravděpodobně něco znamenalo. Nepokusil se ji ukrýt, právě naopak. Chtěl, aby byla nalezena. Naservíroval nám ji jako na talíři.“

„Možná to byla nejrychlejší možnost, jak se jí zbavit,“

namítl Sigurdur Óli.

„Nepokusil by se normální vrah svůj čin zamaskovat?

Tento to ale neudělal, nechtěl nic skrýt. Skoro to vypadá, že s námi chce navázat kontakt. Když se chce někdo zbavit mrtvoly, obvykle ji ukryje.“

„Proč se ale potom nepřihlásil?“

„To nevím. Jenom uvažuji nahlas. Myslíš, že znám na všechny otázky odpověd? To děvče bylo nahé, byly na něm stopy spermatu a tvář mělo silně našminkovanou. Možná má Elínborg pravdu a byla to prostitutka. Možná měla přítele, který nebyl zrovna nadšený tím, že prostituuje. Nebo to byl její pasák. Má dcera mi občas vypráví historky z tohoto prostředí, víš, jaká je.“

Sigurdur Óli přikývl.

„Prostituce je v Reykjavíku organizovaná jen do určité míry a pasáci se znají navzájem,“ dodal Erlendur. „Víme, že ty holky šlapou chodník proto, že potřebují peníze na drogy.

Okruh jejich zákazníků sahá od pochybných individuí až po vyloženou spodinu. Mohou narazit na násilníky. Této dívce se mohlo stát něco takového. Musíme se zeptat mezi prostitutkami, zda ji znají.“

„Mám se ještě pobavit s Bergthórou a nechat ji hlídat?

Pro jistotu. Nikdo o tom přece nemusí vědět. Mohl bych ji hlídat i sám.“ „Ano, udělej to.“

Pozdě odpoledne dorazila předběžná zpráva soudního lékaře, kterou sepsal ve chvatu. Dívka zemřela zhruba hodinu před příjezdem policie. Na hřbitov tedy musela být přinesena krátce po svém skonu. Vrah musel mít auto, pomyslel si Erlendur, když pročítal zprávu. Určitě nenesl mrtvolu přes rameno. Psi, které nasadili v noci, se zastavili na Sudurgatě a ztratili stopu. Bylo by užitečné, kdyby se nám povedlo zrekonstruovat celý průběh události, abychom mohli stanovit časovou souslednost, říkal si. Od brány hřbitova je to k hrobu Jóna Sigurdssona přibližně deset metrů a brána je přímo na Sudurgatě. Zastavit před branou, vytáhnout tělo z auta, odnést ho k hrobu a zase se vrátit by mu zabralo nanejvýš minutu.

Lékař nalezl v krvi heroin a několik promile alkoholu.

Dívka byla tak podvyživená, že ji musel označit za anorektičku. Bylo použito násilí. Kromě stop po skrčení byly na celém těle četné pohmožděniny a modřiny. Kromě toho ji někdo udeřil pěstí do tváře. Těsně před smrtí měla pohlavní styk a vzhledem k jejímu stavu šlo s největší pravděpodobností o znásilnění.

Kapitola pátá

Sigurdurovi Ólimu a Thorkellovi se tu neděli podařilo sehnat několik dívek, které se živily prostitucí a byly registrované u policie. Všechny už měly co do činění s policií kvůli prostituci a vloupáním. Nebylo obtížné je najít.

Evu Lind Erlendurdóttir, dceru svého kolegy, však na služebnu raději nevzali. Erlendur ji vyhledal sám. Jméno dceři vybrala matka, protože se jí líbilo. Erlendurův syn se jmenoval Sindri Snaer.

Erlendur věděl, že jeho dcera je už nějakou dobu s jedním pochybným chlápkem, který si žije na vysoké noze.

Díky jakýmsi leasingovým smlouvám si mohl dovolit všemožný přepych. Bydleli v řadovém domku, který získal od jednoho postaršího páru, jenž chtěl žít v menším bytě.

Měl obchodní talent a představil se těm lidem v elegantním obleku, za který ovšem nezaplatil. Nějak se mu podařilo je odtud dostat a nastěhovat se tam, aniž by zaplatil jedinou korunu. Jako první splátku stanovil velmi vysokou sumu, druhou měl zaplatit o další dva měsíce později. To, co jim za dům nabídl, přesahovalo cenu, za kterou byl dům odhadnut.

Manželé měli k tomu sympatickému mladému muži, který jim tvrdil, že je lékař, důvěru. Provizorně uskladnili nábytek a zařízení domácnosti a nastěhovali se ke své dceři, zatímco elegantní mladý muž zařídil dům nábytkem, který si vybral na leasing v jednom obchodě.

Tak se stalo, že Eva Lind nyní žila v luxusu, který ostře kontrastoval s prostředím, ve kterém bydlela jen před několika měsíci, předtím, než potkala ,pana Byznysmena’.

Tehdy žila s jedním narkomanem v barabizně ve staré čtvrti Skuggahverfi.

Během těch pěti let, které potřebovala k tomu, aby si zajistila pevné místo na dně, Erlendur reagoval různě — od odmítání přes hněv, zděšení a tvrdá opatření, až po lhostejnost. Nechápal, proč se nedokázala zbavit drogové závislosti, ale raději si nad tím nelámal hlavu. Bral ji takovou, jaká je, a snažil se jí usnadnit život, když to šlo.

Dřív se často stávalo, že ji sebral z nějaké policejní služebny a vzal ji k sobě domů, když se zase sjela, načež se postaral o to, aby se nedostala k další dávce, a dával na ni pozor. Vždy ale znovu skončila na dně. A příště ji většinou našel v ještě horším stavu než předtím. Často se kvůli ní velmi trápil.

Je možné, že děvče, které bylo dnes v noci zavražděno na hřbitově, šlapalo chodník,“ vysvětloval, když se posadil na pohovku v obývacím pokoji. Jeho postoj k jejímu novému příteli byl stejně skeptický jako u jejích předchozích mužů. Řekla, že není doma, prý šel koupit televizi.

„Ale je přece neděle, tak kde by mohli mít otevřeno?“

zeptal se Erlendur.

„To jsi vážně tak hloupý, že si myslíš, že ji šel koupit do obchodu?“ chladně zvolala a posadila se na novou pohovku od Chesterfielda. Erlendur viděl, že stěny jsou úplně holé. V

prostorném obývacím pokoji nebylo nic než nekřesťansky drahý nábytek, který byl z větší části ještě zabalený v igelitu.

Na Evě Lind bylo poznat, že žije hýřivým životem, vypadala vyžile a měla kruhy pod očima, které se pokoušela zakrýt make-upem. Byla kost a kůže, její oči byly matné.

Možná je zfetovaná, pomyslel si. Setkával se s ní jen zřídkakdy.

„Slyšela jsem o tom v rádiu,“ řekla. Jasně že to byla šlapka. Normální holku by nikdo nahou na hřbitov nepřinesl.“

„Neřekl jsem, že to byla šlapka, jenom mám pocit, že je to pro nás výchozí bod. Byla nalezena u Jóna Sigurdssona.“

Jak to? To ji nenašli na hřbitově?“

„Ale ano, u Jóna Sigurdssona.“

„Došlo k nějakému skandálu? To ji znásilnil, nebo co?

Počkat, o jakém Jónovi to vlastně mluvíš?“

Erlendur pokrčil rameny. Kde dny ztratily svou barvu?

napadlo ho náhle. Ten verš se mu často bezděky vybavil.

„To děvče se ti trochu podobá, možná je mladší. Vypadá to, že trpěla anorexií, byla bledá a zřejmě zfetovaná.

Nevíme, jak se jmenovala, a hledáme lidi, kteří by ji mohli znát. Pokud to byla prostitutka, tak bys ji vlastně měla znát.

Jediné, co víme s jistotou, je to, že měla tetování na zadku.“

„Mám taky tetování, ale ne na zadku,“ odpověděla Eva Lind a vrhla na svého otce zvláštní pohled. Je to super, akorát to hrozně bolí. Ti, kdo to dělají, musejí být sadisté. Já to mám na…“

„Říká ti něco její popis?“ skočil jí Erlendur do řeči a začal si točit kloboukem, který držel v ruce. Nosil ho ze zvyku a nechtěl s tím přestat, ačkoli klobouky už vyšly z módy. Šedý battersby, který držel v rukou, měl obzvlášť rád.

„Pokud byla na heroinu, tak je to jednoduché. Heroin si píchá jen málokdo, je mnohem obtížnější se k němu dostat než k extázi nebo ke speedu. Na to jsou potřebné dobré konexe. Máš její fotku?“

„Ne. Pokud brzy nezjistíme, kdo to je, budeme muset dát snímek její tváře do médií, ale to uděláme teprve tehdy, až opravdu vyčerpáme všechny ostatní možnosti. Možná bys se mnou mohla jet na pitevnu.“

„Prosím! Teď ne. Ještě musím trochu telefonovat a pak ti zavolám, slibuju. Hlavně mě netahej do márnice. Fuj!“

„Musím vědět, kdo všechno v Reykjavíku šlape chodník,“ řekl Erlendur, který se děsil toho, že by v tomto případu mohl být odkázán na pomoc své dcery. „Kdo jsou zákazníci? Jak se s dívkami kontaktují? Mají dívky stálou klientelu? Jak to probíhá?“

Bylo pro něho hrozné vyptávat se na detaily života na ulici. Tomu se dosud pokud možno vyhýbal. Věděl jen to, co mu o sobě řekla sama. Obezřetně před svými dětmi ne-moralizoval, ale zatím toto předsevzetí nemělo žádný účinek. Mohl se na ty věci zeptat i jiných dívek, ale své dceři mohl důvěřovat, alespoň to. Každopádně mu zatím vždy řekla pravdu. A často při tom používala sprosté výrazy.

„Člověče, co je to za otázky, Erlendure?“ odvětila.

Nikdy mu neříkala táto. „Ten, kdo chce couru, si ji už nějak sežene. Ti chlápci prostě přijdou, promluví s nimi a odvedou si je. Někdy přijedou autem, pak je to v cajku. Někdy jim stačí ho jen vyhonit. Nestačí tam jen sedět a žvanit, to je jenom ve filmu. Vyhonit je nejlevnější. Většina chce ale vykouřit, což je hrozná práce. A někteří chtějí samozřejmě i šoustat. Schodiště, prázdné domy, v centru je spousta míst.

Ty holky žijí v různých kutloších a někdy si klienty berou tam. Já to ale nikdy nedělala,“ řekla Eva Lind, když viděla, že její otec zbledl. Jen klid!“

Erlendur té lži věřil.

„Co je to za chlápky?“

„Většinou staří dědci. Ti tak klidně utratí i celý důchod.

Ale i mladší, co si doma neužijí. Námořníci, kteří jsou zrovna ve městě a nevědí, co si počít. Ti se týden opíjejí a pak zase zmizí. Týpci, co hledají společnost. Ty holky jsou poměrně levné vzhledem k tomu, co požadují luxusní coury.

Klienti jezdí vždy za těmi samými holkami, pak nejsou problémy. Je to tak nejlepší a nejjistější. Mají každá tak pět až deset stálých kunčoftů, kteří se o ně klidně i poperou.“

„Není to pro dívky nebezpečné?“

„Někteří z nich se chovají jako sadisté, to jsou ničemové, kteří chtějí ukázat, co v nich je.

Ti touží po tom, aby si koupili děvče, které můžou zmlátit, protože si nedovolí zbít svou vlastní manželku.

Někdy jsou mezi nimi fajnoví hoši s kravatou, kteří pro ně pošlou někoho, kdo je odveze na nějaké nóbl místo. Jsou mezi nimi samozřejmě i pěkní grázlové. Řeknu ti rovnou, že ty holky to nedělají pro potěšení. Občas je v létě zavolají z nějaké přepychové rybářské chaty, když se tam opijí a chtějí ženy. Den stojí pětatřicet tisíc kaček a je dovoleno všechno.“

„Můžeš mi povědět nějaká jména?“

„Jména u toho nikdy neslyšíš.“

„A kam volají?“

„Někam. Do stripbarů. Nebo pasákům.“

„Neslyšela jsi nedávno o někom, kdo ty dívky rád bije?“

„Vykládá se ledacos. Slibuju, že se poptám.“

„V pořádku. A jak se ti vlastně vede? S kým žiješ? Ten dům mu patří?“

„Vede se mi skvěle. Je to šílenec. Všechno tady mu patří, ale nezaplatil za to jedinou korunu.“

„Udržuješ kontakt s matkou?“ zeptal se Erlendur, který toho o milencích své dcery nechtěl vědět příliš mnoho.

Hraničilo to se zázrakem, když s některým vydržela déle než měsíc.

„Vůbec. Nechávám ji na pokoji. Jsem stejná jako ty.“

„Víš něco o Sindrim?“

„Tomu se daří výborně. Nedávno mi volal. Má asi nějaký nový džob, už si nevzpomínám, co to je. Myslím, že nějaká stavební firma.“

V té chvíli vešel dovnitř vyfintěný leasingový specialista v drahém obleku a kravatě. Vlekl s sebou obrovskou televizi. Protože Erlendura předtím neviděl, považoval ho nejdřív za pracovníka firmy, se kterou uzavřel smlouvy o leasingu, a zrovna se chtěl posadit naproti Erlendurovi, když mu Eva řekla, kdo to je.

„Ty jsi ten polda?“ zeptal se. Pohledem těkal mezi Erlendurem a těžkou televizí, která mu dávala zabrat.

„Dávej pozor, ať ti to nespadne na nohu,“ řekl Erlendur a vyšel kolem něj ven.

Když dorazil na služebnu, sdělil mu Sigurdur Óli, že od prostitutek nic nezjistili. Elínborg se informovala v několika tetovacích salonech, ale ani tam zatím ničeho nedosáhla.

Jelikož na večeři čekala hosty, skončila poměrně brzy. Den nepřinesl nic, co by policii pomohlo s identifikací dívky.

Sigurdur Óli se bavil s Bergthóřiným společníkem, tím idiotem, který prý o ničem nevěděl. Nejdřív popřel, že by s Bergthórou na hřbitově vůbec byl. Když ho Sigurdur Óli zmáčkl, přiznal se, ale tvrdil, že si nevšiml, že by někdo běžel ze hřbitova. A nevšiml si ani žádného auta. A vůbec nevěděl, kdo to byl Jón Sigurdsson.

V Breidholtu nahlásili krádež vozu, která se údajně odehrála té samé noci, kdy byla nalezena dívka. Popis vozidla byl předán policejním služebnám v celé zemi a navečer hlásila policie v Keflavíku, že hledané auto, modrý saab, bylo nalezeno na parkovišti před mezinárodním letištěm Leifura Eiríkssona. Erlendur tam poslal Thorkella, aby dohlédl na převoz vozu do policejní centrály.

Technikové okamžitě začali hledat otisky prstů, tělní tekutiny a vlasy. Pracovali celou noc a v pondělí dopoledne potvrdili, že děvče v tom voze bylo. Kriminální policie potom probírala seznamy cestujících, kteří v neděli ráno odletěli ze země. Majitel automobilu byl vyslechnut, ale zapřísahal se, že mu auto ukradli.

Erlendur chtěl zrovna opustit kancelář, když tu zazvonil telefon.

„Ty vedeš vyšetřování v případu té dívky zavražděné na hřbitově?“ zeptal se tichý, váhavý hlas.

„Ano,“ řekl Erlendur a nasadil si na hlavu klobouk.

„Přátelil jsem se s ní,“ řekl muž u telefonu tak tiše, že mu Erlendur skoro nemohl rozumět.

„Kdo volá?“ zeptal se a snažil se, aby to neznělo příliš důrazně.

„Stalo se to u něj, v jeho chatě…“

Tomu, co řekl dál, Erlendur nerozuměl.

„U koho? V jaké chatě?“

„Ten hajzl,“ řekl hlas. „Ti odporní, proklatí hajzlové.

Oddělali ji…“

Potom se spojení přerušilo.

Kapitola šestá

Toho nedělního večera navštívil Sigurdur Óli svědkyni Bergthóru v jejím bytě na Aflagrandi. Nalhával si, že jedná z úředního pověření, nikoli ve svém zájmu. Zaujala ho na první pohled. V její tváři bylo cosi, co na něj udělalo dojem.

Její pohyby ho nenechávaly chladným. Její hlas ho nutil naslouchat. Namlouval si, že to nemá nic společného s její neobvyklou a nepříjemnou historkou ze hřbitova.

Sigurdur Óli žil od svého návratu ze Spojených států sám a jeho vztahy se ženami byly vždy pouze krátkodobé a bez perspektivy. V poslední době ale stále častěji uvažoval o tom, zda by neměl navázat poněkud vážnější známost. Skoro všichni jeho kamarádi už byli ženatí nebo měli trvalejší vztah, a tak nebylo jednoduché někoho přesvědčit, aby s ním strávil víkend po hospodách. Samotnému se mu tam chodit nechtělo, a když narazil na nějaké známé z dob, kdy ještě v Reykjavíku studoval politologii, nebo když s ním chtěl vyjít někdo z jeho kolegů, dlouho ho to nebavilo, protože rozhovory se točily stále kolem stejných témat. Někdy ho navíc lidé, s nimiž se znal z práce, obtěžovali.

A pak tu byly ženy. Vždy to byla ta samá hra. S jednou větou býval dlouho úspěšný: „Řekni, neznáme se z práv?“ V

poslední době práva nahradil informatikou a bylo to stejně účinné. Pořád ty samé rozhovory o tom, zda nemají společné kamarády nebo známé: „Nechodila s tvým bratrem? Vlastně si na ni nevzpomínám.“ Ženy i Sigurdur Óli stárli a než se nadál, překročil třicítku. Nyní měly některé po rozvodu a byly opět volné. Stávalo se dokonce, že bývalý manžel venku bušil na dveře domu a chtěl za každou cenu zjistit, s kým jeho bývalá manželka spí. Když se ráno probudil s rukou pod hlavou ženy, kterou nikdy předtím neviděl, nejraději by si ji usekl. A potom ta jitra. Vylézt z neznámé postele a dívat se ve zpětném zrcátku na taxikáře, který velice dobře věděl, co se dělo.

Nejpodstatnější ovšem bylo to, že starý mládenec Sigurdur Óli začal dost pít. Navenek to nebylo vidět, protože vždycky vypadal udržovaně, dbal na své oblečení a pravidelně chodil do fitness centra a solárního studia.

Nebylo pro něj obtížné navazovat kontakty. Byl vysoký a štíhlý, pohledný a hovorný. Když se jednou do něčeho pustil, dotáhl celou záležitost až do konce. Byl ambiciózní a chtěl u kriminální policie udělat kariéru. Měl však v sobě cosi arogantního a mnozí si mysleli, že je namyšlený. V

poslední době se stále častěji stávalo, že se rychle zpil do němoty a pak si na nic nedokázal vzpomenout. Nejhorší to bylo před šesti měsíci a od té doby se pokoušel spotřebu alkoholu omezit, protože dostal strach. Naštěstí se probudil ve své vlastní posteli a jen nezřetelně si vzpomínal na to, jak opilý vrávoral centrem města po Laugaveguru. Když se probral, ležel na zádech a nebyl schopný se pohnout, protože ho bolely všechny kosti, nejvíc ale kostrč a pravý bok. Když se pokusil pohnout, projela mu bolest celou páteří. Neměl tušení, jak se dostal domů, věděl jen to, že ležel nahý na posteli. Na nočním stolku byl papírek, na kterém stálo: Bylo zatraceně těžké tě dovléct domů. Dva přátelé.

Nechybělo mnoho a začal výt.

Bergthóra otevřela dveře a pustila ho dovnitř. Telefonem se ohlásil na devátou a byl tam přesně.

„Jde jenom o pár detailů,“ lhal, když se posadil do toho samého křesla, kde seděl i předešlé noci, když Bergthóru navštívil s Erlendurem. Žaluziemi dovnitř pronikalo večerní slunce, které byt ozdobilo narudlými pruhy. Připomínaly mu tlustou, mourovatou kočku. Bergthóra se posadila naproti něj.

„Celý den jsem přemýšlela o tom muži a o té mrtvé dívce, ale obávám se, že jsem na nic nového nepřišla.“

„Pachatel musel přijet autem. Právě zkoumáme jeden vůz, který s tímto případem možná souvisí. Je možné, že na hřbitov přijel z centra a žes to auto viděla.“

„Žádné auto jsem branou neviděla,“ odpověděla.

„Dnes ráno jsme se tě ptali, zda si myslíš, že tě ten muž viděl, a tys řekla, že to nevíš.“

„Není mi zrovna do zpěvu, když na to pomyslím. Viděla jsem zprávy v televizi. Říkali, že policie má svědkyni, která nalezla tělo, a že tato svědkyně viděla muže, který těsně předtím, než našla tělo, opustil hřbitov. A že tato svědkyně žije v západním Reykjavíku. Co když po mně půjde, pokud je to nějaký maniak, který nenávidí ženy?“

„Tomu v této chvíli nic nenasvědčuje,“ řekl Sigurdur Óli, který byl velmi rád, že rozhovor se ubírá směrem, který si přál. „Škála vrahů na Islandu je poměrně úzká. Kdybys ale chtěla, můžu zajistit, abys dostala policejní ochranu.

Máme nejrůznější možnosti. Mohli bychom ti dát malou vysílačku, kterou bys pořád nosila při sobě a kterou bys mohla v případě potřeby použít. Mohli bychom se postarat o to, aby tudy pravidelně projížděla policejní hlídka. Nebo bych se tu občas mohl zastavit já,“ dodal nakonec.

„Vlastně se mi takové hlídání vůbec nelíbí,“ řekla.

„Vysílačky, policejní vozy a tak. Nestačilo by zůstat ve spojení s tebou?“

„Samozřejmě,“ promptně odvětil Sigurdur Óli, který se snažil, aby to neznělo příliš exaltovaně. Moc se mu to ale nepodařilo. Ta žena ho uchvátila a zdálo se, že to vycítila.

„To na hřbitově bylo výjimečné, nedělám to pravidelně,“

řekla a pohlédla mu do očí. „Nejsem žádný úchyl. Prostě to byl jen momentální nápad.“

Sigurdur Óli v paprscích večerního slunce doslova zářil.

Kapitola sedmá

Uvnitř bylo přítmí a vzduch tam byl prosycen nepříjemnou směsicí kouře, alkoholu a potu. Ten bar se jmenoval Boulevard, ale říkalo se mu jen ,U Býka’. Byl to jeden z mála stripbarů ve městě. Striptérky tam pocházely z Kanady, skandinávských zemí a v poslední době i z Pobaltí.

Povolení k pobytu měly na měsíc, proto pracovaly téměř nonstop.

Když Erlendur vešel dovnitř, tančila právě na pódiu žena, které už bylo přes třicet. Kroutila se kolem tyče a nad hlavou jí visela zrcadlová koule, od které se odrážela barevná světla. Podprsenku si již svlékla a nyní na sobě měla jen tanga. S děsivou zřetelností bylo vidět, že už má své nejlepší roky za sebou. Před jevištěm seděli tři muži, dva hleděli na ženu, třetí měl hlavu opřenou o okraj pódia. Zdálo se, že tvrdě spí. Kromě nich tam bylo ještě pár návštěvníků, kteří seděli u různých stolů. O jednoho šedesátníka se staralo několik spoře oděných dívek. Další pozval jednu dívku na šampaňské a za to jí mohl s doutníkem v ústech dát ruku kolem ramen.

Když hudba ztichla, posbírala si žena na jevišti své věci a úplně nahá vyšla kolem Erlendura ze sálu, aniž by mu věnovala jediný pohled.

„ Do you like girls? “ zeptala se světlovlasá dívka, která se náhle vynořila z přítmí vedle něj. Mohlo jí být asi tak dvacet. Měla na sobě jen podprsenku, malé kalhotky a k tomu průsvitnou šálu okolo ramen. Nevěděl, co má odpovědět. Kdyby řekl ano, už by se jí nezbavil, kdyby řekl ne, mohla by si to špatně vyložit. Krom toho jeho angličtina nebyla nejlepší, takže jí nechtěl nic vysvětlovat.

„ I am a police. “ řekl. Dívka si ho změřila pohledem, načež několik kroků ustoupila a zmizela stejně rychle, jako se objevila.

„Co to bude?“ zeptal se barman. Měl zrzavé vlasy, které mu začínaly řídnout. Jejich zbytky vzadu stačily tak akorát na žalostný cop. Měl na sobě pestrou havajskou košili a zlatý řetěz kolem krku a neustále pokyvoval hlavou.

„Ty jsi majitel tohoto podniku?“

„Ne. Proč? Co se děje?“

„Kde je majitel?“

„Na dovolené na západě.“

„V západních fjordech?“

„Ne, na západním břehu velké louže. Co se děje?“

„Hledám jedno děvče.“

„Děvčat je tu dost. Klidně si vyber. Chceš šampaňské?

Máme prvotřídní.“

„Dívka, kterou hledám, je mrtvá.“

„Aha, tak to jsem vedle jak ta jedle.“

„Jo, přesně tak. Ale možná tu kdysi tančila, to já nevím.

Byla velmi hubená a měla neuvěřitelně světlou pleť a černé vlasy, sahaly jí po ramena. Měla hnědé oči, vysoké čelo a malá ústa.“

„Hej, kdo vlastně jsi? Proč mi to vykládáš?“

„Jsem z kriminální policie.“

„Hohoho,“ řekl barman. Znělo to, jako by to byl Santa Claus. Odstoupil od baru a několikrát přikývl. „Proč se ptáš zrovna mě? Já jsem nic neudělal. Myslíš, že jsem ji odkrouhl?“

Opět začala hrát hudba a u tyče se objevila blondýna, která předtím Erlendura oslovila anglicky. Pohlédl na ni, načež se znovu otočil k barmanovi.

„Jenom se snažím zjistit, jestli ji tady někdo nezná.

Nevzpomínáš si na někoho, kdo by odpovídal tomu popisu?“

„Byla to Islanďanka?“

„Zřejmě ano.“

„Máme tu jen cizinky. S Islanďankami jsou jenom problémy. Počkat, jde o to děvče ze zoo?“

„Ze zoo?“

„Ano, ze zoologické zahrady.“

„Byla nalezena na hřbitově.“

„Aha. Kdosi mi řekl, že ji našli v zoo.“

„Mám tu její fotku,“ řekl Erlendur. Vytáhl z kapsy fotografii, kterou večer udělali na pitevně. Byla na ní hlava mrtvé. Make-up, oční stíny, rtěnka a líčidlo na lících už byly umyté. Tvář byla modrobílá. Rty vypadaly jako tmavá čárka pod nosem, černá obočí jako malé tahy štětcem nad očima.

„To děvče neznám,“ řekl barman. „Nikdy tu nebyla, jinak bych to věděl. Byla to šlapka?“

Je to možné.“

„Sem žádné šlapky nechodí, je to z komerčních důvodů, jak jistě chápeš.“

„Mohly by tanečnicím přebírat zákazníky…“

„Přesně. Ale to neznamená, že je tady nějaký bordel.

Vůbec ne, tohle je seriózní byznys.“

Dívka na pódiu se právě pokoušela zbavit podprsenky, ale zdálo se, že s tím má problémy. Muž, který napůl ležel na pódiu, se probral, avšak když chtěl vstát, podlomily se mu nohy a zřítil se i s barovou stoličkou. Jeho dva sousedé si toho vůbec nevšimli.

„Poskytujete takové služby zákazníkům i u nich doma?“

zeptal se Erlendur, který pozoroval, jak se muž snaží posbírat ze země, zatímco blondýna si konečně sundala podprsenku.

„Služby u nich doma?“

„Kdybych chtěl nějaké děvče, poslali byste ho ke mně domů, kdybych si zavolal?“

Barman mlčel.

„Nezajímá mě, co tu děláte,“ dodal Erlendur na vysvětlenou. „Můžete mi klidně nabídnout i prostitutku.“

„Nevím, kam tím míříš. Máš snad na mysli homeservice?“

„Kdybych byl například sám doma nebo na chatě. Nebo kdybych byl s kamarádem na rybách. Mohli byste mi tam poslat děvče?“

„Myslím, že teoreticky je možné všechno, dokonce i homeservice.“

„Posíláte dívky do nějakých chat?“

Nyní se znovu ozvalo „hohoho“ a muž udělal krok zpátky. „O tom nic nevím. Můžeš mě klidně zabásnout a posadit na elektrické křeslo.“

„Na elektrické křeslo?“ zeptal se Erlendur.

„Ano, whatever. Naše dívky jsou tanečnice a je možné, že některý ze zákazníků s nimi chce trávit volný čas. Není to přece nelegální ani nemorální. Do toho, co dívky dělají mimo práci, mi nic není. Tenhle podnik je naprosto legální a nechci tu žádné negativní vibes, ani od tebe, ani od nikoho jiného.“

Erlendur toho večera navštívil ještě další dva stripbary, a když pozdě večer ležel v posteli, jako obvykle sám, věděl toho již o homeservice striptérek mnohem víc. Jako tradičně nemohl usnout. Cosi ho rušilo ještě víc než polární den a nějakou dobu mu trvalo, než zjistil, co to je.

Když si to uvědomil, konečně mohl usnout.

Do you like girls?

Kapitola osmá

Elínborg vytáhla z kabelky snímek tetování dívky, který poslali z technického oddělení, a ukázala ho tomu mladému muži. Tetování bylo zvětšené a vyplňovalo celou fotografii.

Bylo časné pondělní ráno a Elínborg s Thorkellem obcházeli tetovací studia v Reykjavíku. Muž, který stál právě teď před nimi, pracoval v garáži svého otce a nebylo mu víc než dvacet. Na stěnách garáže byly plakáty heavy metalových kapel a z neuvěřitelně velkých reproduktorů zněl ohlušující randál. Okolo ležely dvě nebo tři kožené motorkářské kombinézy a spousta prázdných láhví od piva a kořalky.

Před garáží stála velká motorka. Elínborg ani Thorkell nevěděli, zda jde o rychlou, dravou mašinu, nebo naopak o krotký stroj. Chudáci rodiče ho vykvartýrovali do garáže jako nějaké překážející harampádí, pomyslela si Elínborg, která měla syna ve stejném věku. Nemůžu jim to mít za zlé, řekla si. Její syn spal v pokoji vedle její ložnice a po celý den poslouchal naplno puštěného Rogera Whittakera.

„To tetování neznám,“ řekl mladík, když se jim konečně podařilo upoutat jeho pozornost. Byl to statný, černovlasý mládenec. Husté vlasy mu na zádech visely jako hříva a každý viditelný kousek kůže měl pokrytý výrazným tetováním.

„Ne, to neznám. To je nějaká fušeřina, primitivní, ošklivé a bez vkusu. Ten, kdo to udělal, nemá absolutně žádný smysl pro uměleckou rafinovanost. Je to nějaký nýmand. Co to vlastně znamená? Nemá to žádnou formu, prostě šunt. To musel dělat nějaký chudák.“

„To by mělo být písmeno J…,“ řekl Thorkell, ale mladík mu skočil do řeči.

„Hej, nejsem analfabet! Jenom proto, že jezdím na motorce, ještě nejsem negramotný. To jenom vy, automobilisti, máte takové předsudky!“

„Jen klid,“ řekla Elínborg. „Takže ty nevíš, kdo to dělal?“

„Do tohoto oboru fušuje spousta diletantů. Nemají správné vybavení. Na to potřebujete tady tohle,“ řekl a ukázal na nesčetné nástroje a konzervy s barvami, které tam stály. Elínborg a Thorkell neměli tušení, k čemu je to dobré.

„Takže ty si myslíš, že to není od odborníka, jako jsi třeba ty?“ zeptal se Thorkell, který se snažil mladíka nezahnat do defenzivy.

„Do našeho oboru dělá spousta fušerů.“ To byla jediná odpověď, kterou dostal.

Elínborg a Thorkell se vydali k dalšímu mistrovi tohoto řemesla. Věděli, že je čeká dost náročný den.

„Někdo se pokusil s námi spojit,“ řekl Erlendur Sigurdurovi Ólimu. Oba seděli v Erlendurově kanceláři, pili kávu a mluvili o večerním telefonátu.

„Co ta chata?“ odvětil Sigurdur Óli.

„Řekl, že byla u něho na chatě ,s tím proklatým hajzlem’, jak se vyjádřil. A že ,oni’ ji vyřídili. Nejdřív ,on’ a pak ,oni’.

Co tím myslel?“

„Bylo něco nápadného na jeho hlasu? Neměl nějaký pří-

zvuk?“

„Nic takového. Spíš byl mladý. Možná se s tou dívkou přátelil. Působilo to na mě, jako že něco ví, ale nechce to říct. Proč ale váhá ?“

„Určitě se zase ozve.“

„Uvidíme,“ řekl Erlendur. Po telefonátu nechal zapojit nahrávací zařízení, aby se daly zaznamenávat hovory a aby bylo možné vypátrat číslo volajícího.

„Včera večer jsem se takříkajíc soukromě vyptával,“ řekl Erlendur, „a při tom jsem zjistil, že v žádném případě není neobvyklé, že dívky z reykjavíckých stripbarů jezdí za zákazníky, dokonce i na venkov. Na prázdninové chaty a na ty vyfintěné rybářské sruby.“

„Poznal někdo v těch podnicích naše děvče?“ zeptal se Sigurdur Óli.

„Ne, nikdo.“

Dopoledne dívku ještě stále nikdo nepostrádal, nikdo ji nenahlásil jako pohřešovanou. To Erlendura nijak zvlášť nepřekvapilo, naopak to podpořilo jeho teorii, že to děvče uteklo z domu a už nějakou dobu žilo na ulicích hlavního města. V oficiálních terapeutických zařízeních pro mladé, v záchytných stanicích sociálního úřadu a na ubytovnách nikoho nepohřešovali, žádné mladé děvče, jehož křestní jméno mohlo začínat na J. Zatím nebylo dost času na to, aby zkontrolovali seznamy těch, kdo opustili zemi poté, co byl dotyčný saab ukraden a ponechán na parkovišti letiště. Šlo o několik set lidí, mužů, žen a dětí, takže by to bylo pro personál kriminální policie velmi náročné.

„Zjistil jsi mimochodem něco u naší svědkyně?“ zeptal se Erlendur.

„Ne, nic nového se neobjevilo, ale spojí se se mnou, pokud ji ještě něco napadne.“

„Zdá se, že si rozumíte. Neuniklo mi, žes byl u ní včera úplně mimo. To kvůli té historce ze hřbitova?“

Erlendur často přemýšlel o soukromém životě Sigurdura Óliho a často si z něj utahoval. Erlendur, který před mnoha lety sám protrpěl beznadějné manželství, často Sigurdurovi Ólimu předhazoval, že ještě nezaložil rodinu, což znělo velmi paradoxně. Erlendur sám se o to pokusil, ale znal i to, jaké to je žít sám.

Jak mimo? Co je to za blbost?“

„Nemáš pocit, že je tak trochu blázen? Nebo si myslíš, že ženské, které tahají milence na hřbitov, aby se zchladily, jsou normální?“

„Zchladily? To přece děláte vy ve východních fjordech,“

jízlivě kontroval Sigurdur Óli. Erlendur se narodil v Eskifjórduru, ale už v mládí se s rodiči přestěhoval do Reykjavíku. Při řídkých příležitostech, když přišla řeč na tento fjord, si Sigurdur Óli dělal z Erlendura legraci, většinou v jeho nepřítomnosti. „Vy se zchlazujete,“ dodal Sigurdur Óli. „Pojď sem, drahoušku, chci se zchladit.

Dneska je sobota, neměli bychom se trochu zchladit? A vůbec, pokud vím, tak jsi jí slíbil, že se o tom incidentu nebude mluvit, vlastně jsi jí řekl, že jsme to vůbec neslyšeli.“

„To že jsem řekl?“

„A ještě něco. Ve večerních zprávách se poměrně podrobně mluvilo o naší svědkyni. Pokud vím, tak informace o ní měly být redukovány na minimum. Bojí se, že se na ni upřela příliš velká pozornost a že ten, kdo tam…“

V té chvíli zazvonil telefon. Když Erlendur zvedl sluchátko, na okamžik zrudl. Jako by paralyzované hleděl před sebe a pak dal Sigurdurovi Ólimu jednoznačně najevo, že chce být sám. Sigurdur Óli neměl sebemenší tušení, o co se jedná, ale vstal, šel na chodbu a zavřel za sebou dveře.

U telefonu byla bývalá Erlendurova žena. Bylo to už téměř dvacet let, co se viděli nebo spolu mluvili naposledy.

Od té doby, co se od ní odstěhoval a nechal ji samotnou se dvěma malými dětmi, s ní neudržoval žádný kontakt. Když později přemýšlel o tom rozhovoru, nepřekvapilo ho, že přes to všechno okamžitě poznal její hlas, jako by spolu naposledy hovořili včera. Věděl, že ho velmi nenávidí.

Znovu se mu vybavovaly dávno zapomenuté vzpomínky.

„Omlouvám se, že tě obtěžuji,“ řekla se zřetelnou snahou, aby její slova zněla co možná nejvíc pohrdavě, „ale tvůj syn, který je díky tobě naprostá nula, tu leží u mě na podlaze.

Všechno pozvracel a rozmlátil. Vloupal se sem, když jsem byla v práci, protože klíč jsem mu nedala. Vypil všechen alkohol, který tu našel, a pak se vymočil do kalhot, ani nebyl schopný jít na záchod. Potom si asi odpočinul a udělal z mého bytu kůlničku na dříví. Už toho mám dost.

Dlouho jsem kvůli těm nezvedeným dětem otročila, ale už toho mám plné zuby!“

Její hlas byl stále silnější a nakonec z ačala, křičet.

„Vyhoď to prase ven, než ho oddělám! Zničils naše děti a zničils mi život, ty grázle!“ ječela.

Pak praštila sluchátkem.

Erlendur tam ještě nějakou dobu seděl se sluchátkem u ucha. Těch dvacet let její nenávist nezmírnilo, stejně jako dřív ho i nyní vinila z toho, co se stalo z jejich dětí. A to mu potvrdili i Eva Lind a Sindri Snaer. V hlavě mu zněl obsazovací tón, jako by chtěl vymazat vše, co právě slyšel.

Pak konečně zavěsil, pomalu vstal, oblékl si kabát a jako náměsíčný si na hlavu nasadil klobouk. Už šel ke dveřím, když tu si náhle uvědomil, že vůbec nezná adresu. Zalistoval v

telefonním

seznamu

a

zjistil,

kde

Halldóra

Gudmundsdóttir bydlí. Opět šel ven, ale ještě jednou se vrátil, aby si promluvil s ředitelem protialkoholní léčebny ve Vogaru, se kterým se seznámil při jednom vyšetřování.

Svého syna tam mohl přivézt kdykoli.

Do čtvrti Hlídar jel z Kópavoguru nejkratší cestou.

Halldóřin malý byt se nacházel v jednom činžovním domě.

Nebyla doma, když tam přišel. Tím telefonátem prolomila dlouhé mlčení, v žádném případě se s ním však nechtěla setkat tváří v tvář.

Kdysi byli cosi jako přátelé. Seznámili se v jednom tanečním baru, několikrát si spolu zatančili a pocítili vzájemnou náklonnost. Tehdy právě začínal u policie a jí jeho práce připadala zajímavá. Párkrát měli rande, pak ho pozvala ke svým rodičům a zničehonic byli manželé a ona čekala dítě. Když spolu začali žít a přišel všední život, oba se změnili. Měla ve zvyku ho komandovat, což nesnášel, a on zase nikdy neudělal to, co mu řekla. Evě Lind byly dva roky, Halldóra byla těhotná a čekala jeho syna, když dospěl k závěru, že už s ní déle nevydrží — a pravděpodobně ani s žádnou jinou. Udělal chybu, nikdy neměl zajít tak daleko.

Namlouval si, že není žádný otec rodiny. Když se o tom pokoušel mluvit s Halldórou, pokaždé se srdceryvně rozplakala. V jejich ctihodné rodině se ještě nikdo nerozvedl. Co s ní teď bude? Co si příbuzní pomyslí? I oni měli problémy, ale vždycky se s nimi vypořádali. „Dej nám čas, uvidíme,“ prosila ho znovu a znovu.

Jenže on zůstal neoblomný a při jedné prudké hádce po synově křtu opustil byt a už se nikdy nevrátil. Každý měsíc jí platil alimenty, ale Halldóra přesto trpěla silným pocitem křivdy a živila v sobě neúprosnou nenávist, protože opustil rodinu. Vychovávala syna a dceru ve víře, že jejich otec je skrznaskrz špatný člověk, který svou manželku a malé děti nechal ve štychu. To byla samozřejmě naprostá pravda.

Erlendur byl oproti tomu přesvědčen o tom, že je lepší vyčistit stůl, než se snažit bez ohledu na následky za každou cenu udržovat manželství, které je odsouzené ke krachu.

Nikdy mu neodpustila, že odešel. Nedovolila mu stýkat se s jejich dětmi a po celé ty roky, co žily u ní, je nikdy neviděl. Mohl jít k soudu a domáhat se svého práva, ale nechal to být. Jeho děti pro něj byly cizí lidé, dokud se s ním nezkontaktovaly samy, nejdřív z čiré zvědavosti, pak proto, aby u něj nalezly útočiště. On ani jeho žena si už po rozvodu nikoho nevzali.

Často si lámal hlavu nad tím, proč se jeho děti dostaly na šikmou plochu, a musel si přiznat, že největší část viny nese on sám. Kdyby nebyl tak tvrdohlavý a nemyslel jen na sebe, nýbrž i na ostatní, mohl udržet jejich manželství a mohl se starat o rodinu. Měl se se svým osudem smířit. Rozvod mohl počkat, až děti vyrostou. Jenže Erlendur se nechtěl takto obětovat, nechtěl se trápit v beznadějném vztahu, a proto odešel. Až zpětně si uvědomil, že Halldóra neměla na to, aby zvládala, zároveň výchovu dětí a práci. Měla těžký život a nenávist, kterou si pěstovala, nejprve vůči Erlendurovi a pak k životu samotnému, se přenesla i na jejich děti. Ty byly ponechány samy sobě a během puberty se neměly o koho opřít. Možná to bylo podmíněné i geneticky. V obou rodinách měli víc než dost charakterově slabých alkoholiků.

Možná… Možná… Možná…

Když přišel k Halldóřinu domu, byly vchodové dveře otevřené a dveře v prvním patře jen přivřené. Vešel do bytu, kde panoval naprostý chaos. Domníval se, že Halldóra šla k sousedovi, kde chtěla zůstat, zatímco se on bude starat o syna. Vůbec nepřeháněla. Sindri opravdu řádil jako zběsilý.

Ležel na břiše v obývacím pokoji, kde převrátil pohovku a rozmlátil drahou prosklenou skříň plnou porcelánu a sklenic.

Všude ležely rozbité věci a ze Sindriho Snaera stoupal pach zvratků.

Erlendur se pokusil syna probudit, ale jeho úsilí bylo marné. Zvedl ho, přehodil si ho přes rameno a odnesl ven, kde ho položil na zadní sedadlo auta. Erlendur byl statný a syna unesl snadno. Když se zase narovnal, vzhlédl a v okně nad Halldóřiným bytem spatřil tvář, alespoň mu to tak připadalo. Neviděl ji skoro dvacet let a chvíli mu trvalo, než si uvědomil, že je to ta samá tvář, kterou znal kdysi. Přesto byla jiná. Možná si to jen namlouval, ale pravděpodobně to tak skutečně bylo. Z toho okna na něj hleděla chladná nenávist.

Odvezl syna na záchytnou stanici. Sindriho Snaera tam znali víc než dobře. Konstatovali, že se jedná o normální otravu alkoholem, a ujistili Erlendura, že mladík je u nich v dobrých rukou. Poslat ho na odvykací kúru na venkov nemínili, to zkusili už dvakrát a k ničemu to nevedlo.

Chlapec nejevil naprosto žádné známky snahy o léčení a taková terapie stojí peníze.

Pátý tatér, kterého Elínborg a Thorkell toho dne navštívili, si na to děvče vzpomněl. Den již pokročil a oni byli unavení a nechtěli se vybavovat s dalším frajírkem, který si na ně bude jen otevírat hubu a neprojeví sebemenší zájem jim pomoci. Přesto se nevzdali.

A dobře udělali. Ten muž pracoval v průmyslové zóně nedaleko Ártúnsbrekky a jeho salon byl špinavý a tmavý jako nějaká autodílna. Pozornost Elínborg nejprve zaujaly stěny se vskutku odvážnými fotografiemi nahých dívek, které Thorkella fascinovaly natolik, že zapomněl na všechno ostatní. Elínborg do něj musela drbnout, aby se probral.

„Jde o to děvče, co ho oddělali?“ zeptal se tatér, mohutný muž okolo třicítky, který měl na sobě džínovou vestu a kožené kalhoty. Světlé, dlouhé vlasy měl vzadu svázané, bradka byla stejné barvy. Měl umělé zuby, které vypadaly tak, jako by je někde ukradl, protože byly očividně příliš velké a klapaly. I on byl celý potetovaný. Přesně tak si lidé představují člena motorkářského gangu, pomyslela si Elínborg. Proč můžou takoví lidé zůstat věčně dětmi? A jak to vlastně řekl? Jde o to děvče, co ho oddělali?“ Takhle opravdu někdo mluví?

„To tetování jsi dělal ty?“ zeptala se a ukázala mu fotku.

Muž okamžitě poznal svůj rukopis a dlouho hloubal nad tím, kdo ho poprosil o to J. Pak si konečně vzpomněl na malý, hezký zadek.

„Jenom písmeno, to je piece of cake!“ procedil mezi umělými zuby. „Přišla sem tak před rokem a chtěla tetování s tím písmenem. Něco není O.K.?“

„Není v pořádku,“ opravila ho Elínborg.

„Nebyla ze City, ale z venkova. Usadila se tu a byla dokonale stoned.“

„Víš, co mělo znamenat to J?“ zeptal se Thorkell.

„Copak jsem jasnopravec? Přišla sem a řekla, ať jí udělám to J.“

„Jasnovidec,“ namítla Elínborg, která si to nedokázala odpustit.

„Představila se ti?“ zeptal se Thorkell.

„Ne, neznám ji. Nikdy předtím ani potom jsem ji neviděl. Řekl jsem jí, že se tu může stavit, když bude chtít, že si to rozdáme. Ale nikdy to neudělala. Byla zfetovaná.“

„Jak moc?“

„Prostě moc, to se pozná hned.“

„Byl s ní někdo?“ zeptala se Elínborg.

„Ne, ale myslím, že žvanila o nějakém týpkovi. Ale moc toho neřekla. Vlastně to bylo pořád to samé, protože byla na fetu, takže plácala samé kraviny.“

„Co říkala?“ zeptala se Elínborg, která už ho raději neopravovala.

„Prostě blbosti. Byla úplně mimo. Je to už dlouho.

Někdy ani nevím, jak se sám jmenuju.“

„To věřím,“ řekla Elínborg.

„Víš, co to bylo za člověka, ten, o kterém mluvila?“

zeptal se Thorkell.

„Néé,“ odvětil tatér.

„Setkal ses s ní ještě někdy? Víš, kde bydlela?“

„Néé.“

Kapitola devátá

Historik se škrábal na malé bradavici na bradě. Erlendur a Sigurdur Óli seděli v jeho kanceláři nacpané knihami, časopisy a šanony. Byl tam téměř nedýchatelný vzduch, což bylo způsobeno hlavně tím, že historik, který se jmenoval Ingjaldur, takřka bez přestávky kouřil lulku. Po místnosti byly rozeseté dýmky, červené balíčky s tabákem a krabičky od sirek. „Bohužel se vzpříčilo okno a nedá se otevřít,“ řekl.

Erlendurovi to jako kuřákovi vůbec nevadilo a zapálil si cigaretu, aby mu dělal společnost. Sigurdur Óli je oba jako militantní nekuřák v duchu proklínal. Historik, který příliš nedbal na svůj zevnějšek, byl štíhlý a navzdory teplému letnímu počasí měl na sobě vlněný svetr. Při přemýšlení se neustále škrábal kolem bradavice.

„Vzhledem k tomu, že asi moc případů vražd nemáte, to pro vás v jistém smyslu musí znamenat špás,“ konstatoval, zatímco vyfoukl obláček hustého dýmu.

„Vražda není špás,“ odvětil Sigurdur Óli.

„No nevím, pokud je mi známo , tak vraždy jsou velmi vzrušující. Skoro v každé knize nebo filmu je nějaká vražda…“

„Naše práce nemá nic společného s tím, co si jsou autoři detektivek schopní vycucat z prstu,“ odpověděl Sigurdur Óli. „Tohle není žádná zábava.“

„Takže vy jste pár, ano?“

„Netrávíme spolu víkendy, jestli to myslíš takto,“ řekl Erlendur.

„Myslel jsem pár vyšetřovatelů.“ „Spolupracujeme.“

„Už jste někdy uvažovali o tom, proč neexistují skoro žádné islandské detektivky? Všechny ostatní literární žánry zastoupené máme. Myslím, že za to můžete vy. Jste z kriminální policie, ty jsi Erlendur Sveinsson a ty, jak že se jmenuješ?“

„Sigurdur Óli.“

„Přesně. Už jenom taková jména jsou v detektivce nemyslitelná, co? A podsvětí je tu také tak trochu nudné, nemám pravdu?“

Erlendur a Sigurdur Óli na sebe pohlédli. Sigurdur Óli chtěl něco říct, ale Erlendur mu to překazil.

Je fakt, že chladnokrevné a úkladné vraždy jsou na Islandu dost neobvyklé, což je ostatně dobře,“ řekl. „Vražda není islandský zločin. Proto možná nemáme zkušenosti, jaké mají jiné národy, ale já jsem za to v podstatě vděčný.“

Jsme tu proto, že se chceme dozvědět, jaký význam by mohlo mít to, že někdo položil to děvče na hrob Jóna Sigurdssona,“ ujal se slova opět Sigurdur Óli. „Došlo v životě Jóna Sigurdssona k něčemu, čím by se to dalo vysvětlit? Mohlo jít o vyjádření nějakého obecného či politického postoje? Jestliže ten, kdo tam tu dívku položil, to udělal z nějakého promyšleného důvodu, dá se z toho usuzovat, že není nevzdělaný a že o Jónovi ví něco, co my nevíme. Hledáme tedy vraha z akademických kruhů?“

„Možná historika,“ řekl Ingjaldur, zatímco do plného popelníku z hlavice dýmky vyklepával popel a zbytky tabáku.

Erlendur se musel usmát, Sigurdur Óli se zachmuřil ještě víc.

Jón Sigurdsson stál v čele boje za nezávislost našeho národa, je takříkajíc symbolem tohoto boje,“ vysvětloval Ingjaldur, když se konečně dostal k meritu věci. „Do jisté míry se stal ztělesněním boje Islanďanů proti Dánům, to on se jim vzepřel. Nikomu, žádnému badateli ani nikomu jinému, se v jeho životě nepodařilo najít nic, co by vrhalo stín na gloriolu, která ho obklopuje. Byl to romantický nacionalista a inspiraci nacházel v dobách islandského nezávislého státu, ve zlaté éře, než zemi ve 13. století podrobili Norové. Takto nějak si Islanďané představují Jóna Sigurdssona. Když však nahlédneme pod povrch věcí, uvidíme extrémně rutinovaného lobbyistu, který vůči Dánům se svéráznou tvrdohlavostí prosazoval stále stejné právní argumenty. Byl ovšem obviňován nanejvýš z toho, že je nudný.“ Na chvíli se zarazil. „Počkejte, jak zněla ta formulace? Aha, člověk se suchopárným rozumem a neúnavnou pílí. Tvrdilo se, že byl starý, už když přišel na svět. A asi neměl velký smysl pro humor.“

„A co jeho soukromý život? Existuje v něm něco, co by mohlo nějak souviset s mladou, zavražděnou ženou, která byla podle všeho prostitutka?“ zeptal se Sigurdur Óli.

„O tom, upřímně řečeno, nemám tušení. Někteří tvrdí, že Jón měl syfilis, což by nasvědčovalo vztahům s prostitutkami. Ale to se dá těžko prokázat. Jón sám v jednom dopise popřel, že by měl syfilis. Ta pověst vznikla proto, že v roce 1849 skoro celý rok proležel v posteli.“

Ingjaldur si znovu zapálil dýmku a mocně si potáhl, než dodal: „O jeho vztahu s manželkou Ingibjörg se toho moc neví. Kupodivu se z jejich korespondence nezachovala ani řádka. Jinak Jón všechno, co se ho týkalo, uchovával a velmi pečlivě archivoval. V jeho pozůstalosti ovšem nebyl nalezen jediný dopis, který zaslal Ingibjörg nebo ona jemu. To by mohlo naznačovat, že o sňatek nejevil příliš zájem. Ingibjörg si ostatně musela na svatbu počkat dvanáct let.“

Ingjaldur se odmlčel a opět se škrábal na bradavici.

„A pak je tu ještě ta žena v černém,“ dodal.

„Jaká žena v černém?“ zeptal se Erlendur.

„To je taková záhadná věc,“ odpověděl Ingjaldur, položil fajfku na plný popelník a vstal. „Objevila se na smutečním obřadu za Jóna v Kodani. Žena v černém se závojem, který jí zakrýval tvář. Kde jsem to jenom četl? No ano, náš guru nordistiky Sigurdur Nordal ji zmiňuje v oslavném sborníku pro Jóna Helgasona. Musím ho tady někde mít.“

Ingjaldur pohlédl na regály s knihami a bezradně se škrábal na hlavě. Potom ale spokojeně zabručel, protože tu knihu objevil. Vytáhl ji z police, pak se opět posadil a začal v ní listovat.

„Tady to máme. Takže, smuteční obřad se konal 13. září 1879 v posádkovém kostele. Objevila se tam - cituji -

,vysoká žena s důstojným vystupováním, ve smutečním oděvu a se závojem přes tvář, takže nebyly vidět její rysy’.

Tak ji popisují. Posadila se dopředu a neubránila se nářku.

Nikdo neví, kdo to byl. Hodně se spekulovalo o tom, zda to nebyla jeho milenka.“

V té chvíli Erlendurovi zazvonil mobil. Zapnul ho, přikývl a zase si jej strčil do kapsy kabátu.

„Mají jeho fotku, nebo si to aspoň myslí,“ řekl.

„Čí fotku?“ zeptali se historik a Sigurdur Óli dvojhlasně.

Fotografie byla velmi nezřetelná. Okamžitě byla předána kriminální policii, když se ukázalo, že jde o ukradený saab.

Šlo o radarový snímek z křižovatky Miklubraut a Kringlumýrarbaut. Technici ještě pracovali na filmu, aby vylepšili kvalitu obrazu. Řidič měl černý kabát, pravděpodobně kožený, vysoké čelo a husté vlasy. Obočí byla zřetelně vidět, ale oči, nos a ústa v bílém obličeji vypadaly jako stíny. Seděl lehce shrben a volant držel v obou rukou.

„Tohle nám moc nepomůže,“ řekl Erlendur. „Možná by se to ale dalo zaostřit, ať lépe vidíme, po čem pátráme.“

„Po kom pátráme,“ namítla Elínborg. „Zjistili jste něco u tatérů?“ zeptal se Sigurdur Óli.

Jeden z nich přiznal, že jednomu děvčeti z venkova vytetoval na zadek J. Tvrdil, že když k němu přišla, byla zfetovaná. Je to už delší dobu, ale je si jistý, že to je jeho tetování. Nevím ale, jak moc je ten týpek spolehlivý.

Vlastně neví vůbec nic. Stejně jako my…“

Kapitola desátá

Sotva Erlendur v pondělí večer přišel domů, zavolala Eva Lind, tak jak byli domluvení.

Při vyšetřování zatím nevyšlo najevo nic důležitého, ale pozdě odpoledne Erlendur obdržel podrobnou pitevní zprávu. Podlitina na krku dívky svědčila o tom, že těsně před smrtí se ji někdo pokusil škrtit. Předpokládalo se, že smrt nastala udušením; v nose a v hrdle se našly kousky plátna. Pod nehty byla vlákna, která ještě musela být podrobena rozboru. Na těle byla nejrůznější zranění. Zpráva odkazovala na to, že definitivní výsledek určí až krevní zkouška.

„Vím o jedné holce, která zná to tvé děvče,“ řekla Eva Lind. Baterie v jejím mobilu měla namále, bylo jí špatně rozumět.

,Jsi si jistá?“ zeptal se Erlendur.

„Myslím… jsem… právě… u ní… je v pořádku…

pospíšit.“

Erlendur ještě stačil zjistit, kde se jeho dcera právě nachází. Zavolal Sigurdurovi Ólimu a společně jeli do centra. Byla už skoro půlnoc. V dáli se z moře tyčila silueta ledovce Snaefellsjókull, slunce stálo těsně nad ním. Po městě chodili lidé, kteří si užívali hezké počasí a odpolední slunce. Erlendur a Sigurdur Óli po cestě téměř nemluvili.

Auto nechali na parkovišti za budovou parlamentu, minuli Dómkirkjan a odbočili na Kirkjustraeti. Tam vešli do neudržovaného, červeně natřeného dřevěného domu. Dveře byly otevřené. Ucítili neidentifikovatelný pach, který jim připomínal pražené ovčí hlavy. Ačkoli byla bílá noc, v domě panovala tma, protože okna byla zatažená čímsi, co připomínalo spíš deky než závěsy. Z ulice vešli přímo do malé kuchyně, která byla plná polotovarů.

Nyní již viděli, odkud pochází ten zápach: z černého, koženého kabátu, který se škvařil na sporáku. Erlendur ho strhl dolů. Kabát měl na zádech díru. Místnost vedle kuchyně byla pravděpodobně zamýšlena jako obývací pokoj, byla tam však pouze matrace s hnědým, manšestrovým potahem a prastarý koberec. Pod kobercem byla dřevěná podlaha. Z této místnosti se dalo dostat do dalšího pokoje, kde na okraji postele seděly Eva Lind a jedna dívka, které nemohlo být víc než sedmnáct nebo osmnáct.

„Tys sem vzal celou smečku?“ podrážděně se zeptala Eva Lind a pohlédla na Sigurdura Óliho. Místnost byla kdysi bíle vylíčená, nyní však byly stěny zašpiněné nebo poškrábané od stropu až po podlahu. Jedno místo vypadalo tak, jako by tam na stěnu někdo vychrstl obsah šálku s kávou. „Stačí mít jen kvér a helmu a hned zvládneš každou šelmu,“ četl Erlendur na jedné stěně. Rýmovačky, pomyslel si. V jednom rohu stála papírová figurína nějakého známého hollywoodského herce v životní velikosti, která byla určitě ukradena z kina. Erlendur ho neznal. Dívka vedle Evy byla blonďatá a štíhlá a měla úzký obličej s pozoruhodně zastřeným pohledem. Rtěnka na jejích malých ústech byla rozmazaná.

„Toto je Sigurdur Óli,“ řekl Erlendur. Jinak se mnou nikdo nepřijel. Víš přece, že spolupracujeme.“

„Chcete mě zatknout?“ zeptala se dívka tichým, křehkým hlasem, kterému téměř nebylo rozumět.

„Nikdo tě nechce zatknout,“ odvětila Eva Lind. „Chtějí se tě jenom zeptat na tvou kamarádku, o které jsme mluvily předtím. Na tu, co zmizela. Budou s tebou mluvit, jen když budeš chtít. Když budeš chtít, aby zase šli, stačí říct a vypadnou.“

„Jak se jmenuješ?“ zeptal se Erlendur. Sigurdur Óli šel do kuchyně a vytáhl si z kapsy mobil.

„Charlotte,“ odpověděla. „Krotká Lotka, ta ho potká,“

mumlala si a pak se odmlčela.

„Víš něco o mrtvole, kterou jsme našli na hřbitově?“

opatrně se zeptal Erlendur.

„Nenáviděla ho,“ řekla a pohlédla Erlendurovi do očí.

„Byl to hajzl, bil ji a nutil ji dělat odporné věci.“

„Kdo?“

„Byla to má kamarádka a toho chlápka odkrouhnu.“

„Ty bydlíš tady?“

„Ano.“

„Tvá kamarádka tu bydlela taky?“

„Ano.“

„Jak se jmenovala?“

„Birta.“

„Víš, jak se jmenoval její otec?“

„Ne.“

„Znáš jí už dlouho?“

„Odjakživa.“

„A nevíš, jak se jmenovala celým jménem?“

„Birta, říkám to přece celou dobu. Jmenovala se Birta.“

„Proč si myslíš, že je Birta mrtvá?“

„Chtěly jsme se setkat v neděli ráno, ale nepřišla a od té doby jsem ji neviděla. A pak jsem slyšela o tom, co se stalo na hřbitově, a kdosi mi řekl, že to byla ona. Jsem si tím jistá, vím, že to byla ona.“

„Kdo ti řekl, že byla nalezena na hřbitově?“

„Někdo.“

„Víš, kdo je ten muž, kterého se bála ?“

„Ano, chlápek, který jí zavraždil.“

„Víš, kdo to je?“

„To nechtěla říct.“

„Viděla jsi ho?“

„Ne.“

Eva Lind pohlédla na svého otce.

„Co ještě víš o Birtě?“ zeptal se Erlendur.

„Byla super,“

„Měla nějakého přítele?“

„Znala se s mnoha kluky.“

„Ten muž…“

„Má hromadu baráků,“ dodala Charlotte. „Birta říkala, že všichni se mají nastěhovat do jeho domů, aby zbohatl.

Řekl jí, kdo by se tam měl nastěhovat.“

„Jaké má domy?“

„Patří mu všechny domy. Patří mu všechny domy na celém světě.“

„Na celém světě?“

„Je mi blbě,“ řekla Charlotte a pohlédla na Evu Lind.

„Už nechci.“

Eva Lind dala otci znamení, že má přestat. Ve dveřích se objevil Sigurdur Óli. Mobil si strčil do kapsy. Erlendur šel za ním.

„Spojili jsme se s majitelem tohoto domu,“ řekl Sigurdur Óli, když byli v kuchyni. Je to náš dobrý známý. Pronajímá tuto barabiznu a žije v jednom domě v Breidholtu. Kolegové z oddělení narkotik ho podezírají, že prodává drogy mladistvým. Je na seznamu podezřelých z pašování omamných látek. Čeká na nás. Znáš ho, Herbert. Ten, co si někdy říká Rothstein.“

„Herbert?“ udiveně opakoval Erlendur.

Do kuchyně za nimi přišla Eva Lind.

„Znáš toho Herberta Rothsteina?“ zeptal se Erlendur.

„Herbieho?“ váhavě odvětila. „To je šílenec. Ulítává na všem, co je americké, a chodí v kovbojském obleku. Všichni si myslí, že je blázen. Říká si Herb. Ale hodně lidí z něho má strach. Má pod kontrolou prodej a je tvrdý jak žula.

Oficiálně prodává auta, ale patří mu i jeden pornoklub a kdoví co ještě. Toto je jeho dům.“

„Každopádně je na něj napsaný. Co myslíš tím porno-klubem?“

„Boulevard.“

„Jemu patří Boulevard?“

„Slyšela jsem to.“

„Co je zač ta Birta?“ zeptal se Erlendur. „Tys ji znala .?“

„Ne, vůbec ne. Jedna má kamarádka mi pověděla o Charlotte, protože včera furt mluvila o nějaké Birtě, že ji prý určitě odkráglovali a že chce oddělat toho chlápka, kterej to udělal.“

„Musí s námi jít identifikovat tělo. Myslíš, že to ve svém stavu zvládne?“

„Teď je v rauši, ale doktor by ji zase dal do pucu. Ale žádná terapie, jasné, jenom když bude sama chtít.“

„Dozvěděla ses od ní ještě něco?“ zeptal se Erlendur.

„Myslí si, že Birta je ze západních fjordů,“ odpověděla Eva Lind. „A navíc měla jednoho kamaráda, který ji pořád obletoval. A ten je taky ze západních fjordů.“

Kapitola jedenáctá

Erlendur a Sigurdur Óli jeli do Breidholtu. Velké rodinné domy v této čtvrti jsou si poměrně podobné. Sloupy před vchodem, velká okna, dvojitá garáž, typický bezduchý styl zbohatlíků. Před Herbertovým domem stála dvě policejní auta a oknem v obývacím pokoji byli vidět uniformovaní policisté. Dům měl dvě patra, dohromady přibližně pět set metrů čtverečních obytné plochy a k tomu garáž, ve které stály dvě luxusní limuzíny.

Majitel měl sice autobazar a stripbar, to ale dozajista nestačilo na to, aby si mohl dovolit takový přepych. Snažil se to vysvětlit tím, že vyhrává v hazardních hrách na Islandu a v Las Vegas. Vědělo se o něm, že často cestuje do Spojených států a že žil také nějakou dobu v Renu, městě hazardu v Nevadě. Navíc tvrdil, že je poloviční Američan, díky čemuž má příjmení Rothstein, které často používal, především v USA, ale někdy i na Islandu. Jako Herbert Rothstein se představoval, když šlo o něco důležitého. Po krátkém zkoumání se zjistilo, že ve skutečnosti se jmenuje Herbert Baldursson.

Herbert je pozdravil v ocvočkovaných kovbojských botách z dobytčí kůže, nových, tmavě modrých džínech a červené, kostkované košili. Na krku měl modrý šátek.

Erlendur vrhl výmluvný pohled na Sigurdura Óliho.

Namísto obrazů měl na stěnách zarámované filmové plakáty, z nichž nejvíc bily do očí ty z Kmotra. Nábytek, červené plyšové pohovky a nízká křesla, působil, jako by pocházel z nějaké diskotéky ze 70. let. Stolek byl z jakéhosi ošklivého syntetického materiálu. Většinu místa si nárokoval stereopřehrávač, reproduktory a televize, které byly zabudované v dřevěné stěně, jež zabírala půl místnosti.

Na podlaze byl fialový koberec, který připomínal zpustlý trávník. Herbert své vile říkal Dallas a jednotlivé místnosti se jmenovaly podle hlavních postav tohoto televizního seriálu.

„Proč budíte člověka uprostřed noci?“ zvolal Herbert, který z Pamelina pokoje přišel do obýváku. Erlendur ho i jeho kriminální činnost letmo znal. Na první pohled nepůsobil nijak zvlášť důležitě. Od mládí se v jeho životní dráze v pravidelných intervalech střídaly krádeže, ublížení na zdraví a kratší pobyty ve vězení. Pravděpodobně se na počátku 70. let účastnil také pašování alkoholu ve velkém.

Byl sice podezřelý z toho, že ve velkém dováží tvrdé drogy, ale nebylo možné mu nic dokázat. Část důkazního materiálu dokonce za tajuplných okolností zmizela. Erlendur měl o práci kolegů v oddělení narkotik své pochybnosti.

Herbertovi bylo kolem padesáti, byl spíše drobnější postavy a měl podlouhlý, úzký obličej s odulý-mi rty. Jeho pohyby působily poněkud hekticky, možná proto, že byl nervózní.

Žil v tom domě sám, byl svobodný a bezdětný. Byl považován za násilníka a mnohokrát byl obviněn z ublížení na zdraví, tato obvinění však byla vždy zase stažena.

Erlendur si vzpomínal, že Herbert na počátku 80. let seděl ve vyšetřovací vazbě v souvislosti s případem jedné pohřešované osoby, který se nikdy nevyřešil.

„Dobrý den, Herberte!“ řekl Erlendur.

„To sem musíte jezdit s těmi zatracenými policajtskými auty? Zrovna jsem si vybudoval jisté renomé mezi sousedy.

O co tu vlastně jde? Z oddělení drog nejste. Co po mně chcete, vy idioti?“

„Co kdybys volil trochu civilizovanější výrazy, můj milý Herberte?“ řekl Erlendur, který si prohlížel filmové plakáty na stěnách. „Rádi bychom se něco dozvěděli o tvých podnájemnicích na Kirkjustraeti. Dvě dívky, možná je jich i víc. Charlotte a Birta. Ty přece znáš, nebo snad ne?“

„Hlavně na mě nechoďte se žvásty o milém Herbertovi a tak. Snažte se to vyřídit co nejrychleji.“

Erlendur a Sigurdur Óli dali Herbertovi znamení, že se má posadit, ale když na to nereagoval, zůstali všichni tři stát na fialovém koberci.

„Kdys viděl Birtu naposledy?“ zeptal se Sigurdur Óli.

„Já žádnou zatracenou Birtu neznám, believe me.“

Sigurdur Óli se nenechal odbýt. „Kdys ji viděl naposledy?“

„Hej, to jsi natvrdlý? Já žádnou Birtu neznám, O.K.?“

Sigurdur Óli pohlédl na ošklivý koberec. Erlendur přistoupil k uniformovaným policistům a zeptal se jich, zda by nemohli přijet k Herbertově vile se zapnutým majáčkem a sirénou. Byli proti - je přece noc a jedná se o noblesní čtvrt’. Nařídil jim to. Potom se vrátil k Herbertu Baldurssonovi, který si říkal Rothstein. O chvíli později celou čtvrt’ probudila policejní siréna.

„Co to má znamenat?!“ zařval Herbert a přiskočil k oknu. „To chcete všechny vyděsit?“

„Máme dost času,“ odpověděl Erlendur. „odpověz Sigurdurovi Ólimu, kdys viděl Birtu naposledy.“

Herbert těkal pohledem mezi Erlendurem a Sigurdurem Ólim.

„Necháš pak vypnout tu zatracenou houkačku? Birtě a ještě pár holkám jsem pronajal svůj dům v downtownu.

Naposledy jsem se s ní setkal před několika měsíci. Vypni už tu svinskou sirénu!“

Erlendur přistoupil k oknu a houkání utichlo.

„Byly to tvé podnájemnice. Nedodával jsi jim zákazníky a trávu?“ zeptal se Sigurdur Óli.

„What the hell do you mean, man?“ odpověděl Herbert.

„To, že obchoduješ s drogami, nás nezajímá, jenom bychom rádi věděli, jestli znáš chlápky, se kterými ty holky byly.“

„Chceš snad tvrdit, že jsem nějaký zatracený pimp?“

Erlendur tázavě pohlédl na Sigurdura Óliho.

„Děláš holkám na ulici pasáka, Herbie?“ zeptal se Erlendur.

„Co si o mně vlastně myslíš?“ odsekl rozhořčený Herbert.

„Believe me, Herbie,“ řekl Erlendur a vrhl triumfální pohled na Sigurdura Óliho, „určitě nechceš slyšet, co si o tobě myslím. Víš něco o jejich štamgastech nebo o chlápcích, co za nimi chodili?“

„Proč se mě ptáš na ty babes? Ty jsou přece absolutně nedůležité! Jsou úplný šunt.“

„Kdybys jenom viděl, jak jsi směšný, Herbie, “ řekl Sigurdur Óli.

„Vy sami jste ridiculous. Jestli se vám nelíbí můj lifestyle, tak zmizte, vy provinční ubožáci.“

„Jaká je souvislost mezi tebou a Birtou?“ zeptal se Sigurdur Óli, kterého to nesmyslné žvanění přestávalo bavit.

„Byla to má podnájemnice, dobrá. Ona a ještě jedna holka, její kamarádka. Tu neznám.“

„Odkdy u tebe bydlela?“

„Nevím.“

„Co se stalo před několika měsíci?“

„Odstěhovala se, O.K.?“

„Nedodával jsi jí drogy?“

„Hej, nejsem přece dealer.“

„Nedodával jsi jí zákazníky?“

„Jesus…“

„Birta byla o víkendu nalezena na hřbitově na Sudurgatě.

Byla zavražděna,“ řekl Erlendur a poněkud vysunul bradu.

Ta zpráva vyvedla Herberta z míry. Svaly ve tváři mu strnuly a pak se na okamžik zhroutil. Hned se však zase vzpamatoval a potom znovu působil chladně.

„A co to má co společného se mnou? Chcete říct, že jsem vrah? Nemůžete mi nic dokázat. O víkendu jsem se vrátil ze States. Byl jsem tam čtrnáct dní a nevím o té zatracené vraždě nic. Checkni si to.“

Nebyl už ale tak velkohubý jako předtím. Bylo na něm vidět, že ta zpráva jím otřásla. V duchu byl někde jinde a bylo vidět, že hlavou se mu honí myšlenky. To bylo na jeho mozek očividně příliš.

„Doufám, že teď chápeš, proč nás zajímá, s kým se stýkala,“ řekl Erlendur. „Víš, jak se jmenovala příjmením?“

„Ne,“ velmi pomalu řekl Herbert. „Představila se jen jako Birta. Je mrtvá? Zavražděná? Není to vtip?“

„Byla nalezena na hrobě Jóna Sigurdssona na hřbitově na Sudurgatě. Říká ti to něco?“ zeptal se Sigurdur Óli.

„Kdo to je? Nějaký pimp?“

„Pasák asi těžko,“ řekl Erlendur. „Ale nad tím si hlavu lámat nemusíš. Raději mi pověz něco jiného. Máš tušení, jestli znala nějakého muže, jehož jméno začíná na J? Možná o ní něco ví a možná ses s ním někdy setkal.“

„Hej, já tu ženskou vůbec neznal. Jenom u mě bydlela, to je všecko,“ řekl Herbert, který se nyní vzpamatoval a chtěl dát najevo, že v žádném případě nemíní spolupracovat s nějakými zatracenými poldy.

„Proč se Birta odstěhovala?“

„Odjela někam jinam. Co já vím? Copak jsem jasnovidec? Nebo děd Vševěd?“

„A už jenom jedna otázka, Herbie. Boulevard, ten nóbl podnik, je tvůj?“

„Proč?“

„Chodila tam Birta?“

„Já o ní nic nevím, O.K.?“

„Řekněme, že nějaký muž chce trochu víc než jenom vrtění zadkem, zavolá ti a chce, abys mu poslal pár děvčat.

Možná je ve své letní chatě a volá ti odtud, že chce nějaké děvče. Probíhá to tak?“

„Nemám tušení, o čem to žvaníš,“ řekl Herbert.

„Samozřejmě… Jenom nahlas přemýšlím, jestli jsi Birtu poslal do některé z těch luxusních letních chat, kde ji potom znásilnili a zavraždili, načež ji vyhodili na hřbitově jako pytel s odpadky. Myslíš, že je to nepravděpodobné? Je to moc nepravděpodobné, Herbie?“

„Tobě muselo přeskočit,“ řekl Herbert. „Musíš být cvok.

Jestli to bude pokračovat, chci mluvit se svým lawyerem.“

„Lawyerem?“

„Polib mi prdel.“

„Myslí tím právního zástupce,“ řekl Sigurdur Óli.

„Snad nepotřebuješ právního zástupce, Herbie?“ řekl Erlendur.

„Nechápu to. Nevím, o čem mluvíte. Nechte mě už konečně na pokoji.“

Erlendur si nasadil klobouk. „Hlavně si nepohrávej s myšlenkou, že bys mohl zdrhnout, Herbie.“

Když Erlendur a Sigurdur Óli vyšli ven, rozhodli se, že Herberta nechají sledovat. Jeho reakce na Birtinu smrt dokazovala, že ví víc, než chce dát najevo. Museli proti němu získat něco, čím by ho mohli přimět ke spolupráci.

„Birta pocházela ze západních fjordů,“ řekl Erlendur, „a Jón Sigurdsson také. To by mohlo znamenat, že odpověď máme hledat v západních fjordech.“

„Možná,“ řekl Sigurdur Óli.

„Měl bys nám na zítra objednat auto z půjčovny, pojedeme tam. Bez auta jsme v západních fjordech ztracení.“

„Neměli bychom tam raději letět?“

„Myslím, že bude lepší, když pojedeme.“

„Přiznej, že máš strach z létání.“

„Je to vynález ďábla.“

„Neměli bychom nechat odposlouchávat Herbieho telefon?“

„Ano, ale to zajistíme sami. Chlapce z oddělení narkotik z toho vynecháme.“

Během tohoto rozhovoru Herbert nervózně chodil po svém bytě sem a tam. Přišel k oknu a pozoroval, jak se ti dva idioti posadili do auta. Jenom netelefonovat, říkal si, netelefonovat odtud. Díval se, jak policejní vozy mizí a jak se u sousedů zhasínají světla. Určitě to celé pozorně sledovali. „Nesmím odtud telefonovat,“ mumlal si polohlasně.

Čekal velmi dlouho, ale potom už to nevydržel. Běžel dolů do garáže a posadil se do svého fungl nového džípu značky Cherokee. Garážové dveře se automaticky otevřely, ale Herbert byl tak nedočkavý, že vyjel příliš brzy a poškrábal střechu.

Pak jel zběsilou rychlostí do centra a zastavil před budovou telefonní společnosti. Tam byla jedna z mála veřejných telefonních budek v Reykjavíku. Byl si poměrně jistý, že ho sledují lidé z oddělení narkotik. Trh s drogami byl na Islandu malý a policie znala většinu těch, co s ním měli co do činění. Vytočil jedno číslo a čekal. Čekal dlouho, hodně dlouho. Trhal šňůrou a kovbojskými botami kopal do prosklených dveří budky. Bylo těsně před druhou. Konečně se někdo ozval.

„Ano?“ řekl mužský hlas.

„Věděls, že je Birta mrtvá?“

„Z jakého telefonu voláš?“

„Z budky. Nejsem přece stupid.“

„Ano, Herberte.“

Pak byl hovor ukončen.

Erlendur a Sigurdur Óli Herberta sledovali až do centra a zastavili v přiměřené vzdálenosti od budky.

„Musíme zjistit, jestli nám telefonní společnost může dát číslo, kam teď Herbie volal,“ řekl Erlendur a Sigurdur Óli souhlasně přikývl. Viděli, jak Herbert vyšel z telefonní budky, nasedl do džípu a odjel pryč.

„Jestli se vám nelíbí můj lifestyle“ parodoval ho Sigurdur Óli. „Poslouchej, s tím na mě nechoď, jinak zavolám svého lawyera.“

Oba se smáli, až se za břicha popadali.

Kapitola dvanáctá

Erlendurův malý kufr s pár nezbytnými věcmi byl připraven.

Erlendur zavolal do protialkoholní léčebny, aby se zeptal na stav svého syna, a potom ještě zavolal Elínborg, aby jí po dobu své nepřítomnosti předal vedení vyšetřování v Reykjavíku.

Sigurdur Óli našel Bergthóru velmi zaneprázdněnou v její kanceláři a pověděl jí, že jede do západních fjordů.

Mrtvá podle všeho pocházela právě odtud a bylo jisté, že to bude dva nebo tři dny trvat, než najdou její příbuzné a zjistí její totožnost. Kdyby něco, mohla se mu dovolat na mobil, případně se spojit s policií. „To by bylo všechno.“ Váhal až do poslední vteřiny a už byl téměř venku, když řekl: „Možná bychom spolu mohli podniknout něco hezkého. Až se vrátím.“ V té chvíli jí zazvonil telefon, takže mohla jen mávnout a přikývnout.

Pátrání v evidenci obyvatelstva nebylo úspěšné. Ve věku mrtvé bylo zhruba dvacet dívek, které se jmenovaly Birta.

Ukázalo se však, že všechny jsou naživu a žádná z nich není pohřešovaná.

„Už jsme zjistili, komu Herbie v noci volal?“ zeptal se Erlendur, když vyjeli po výpadovce na sever z města. Za volantem seděl Sigurdur Óli a Erlendur seděl vedle něj. V

náprsní kapse měl Birtinu fotku, kterou chtěl v případě potřeby ukázat lidem v západních fjordech. Mezitím ji už zaslali na všechny policejní služebny v tomto regionu, dosud to však nic nepřineslo. Dívku nikdo neznal a nikdo ji nepostrádal.

„Proč jsme neletěli letadlem?“ zeptal se Sigurdur Óli, kterého představa jízdy do západních fjordů děsila.

„Copak už jsme o tom nemluvili?“ řekl Erlendur.

„Musíme ten kraj poznat. Nemůžu se zbavit pocitu, že v tom celém hraje jistou roli. Například kvůli Jónu Sigurdssonovi.

Něco za tím musí být a co to je, můžeme zjistit jedině v západních fjordech. Máme něco nového o našem rádoby Američanovi?“

„O kom?“

„O Herbiem.“

„Zatím se nezjistilo, komu volal. Telefonní společnost si dává načas,“ odpověděl Sigurdur Óli. „Odposlouchávají mu telefon. A oddělení narkotik nám dá všechno, co na něj mají.“

„Chudák Herbie, měl nějak naspěch,“ řekl Erlendur a pak mlčeli. Projeli Borgarnesem a o něco později se přes průsmyk Brattabrekka dostali do kraje Dalir a nato do Gilsfjórduru, který díky novému mostu nemuseli objíždět.

Potom se stav vozovky zhoršoval. Erlendur vybral tuto variantu, přestože severní trasa byla mnohem lépe udržovaná. Odůvodnil to tím, že tak poznají odlehlé kouty a porozumí místním vzdálenostem a odloučenosti.

„Proč se vlastně pořád mluví o ,přemostění Gilsfjórduru?“ zeptal se, když jeli po mostě. „Proč se neřekne ,výstavba mostu? Co je to za nesmysl, to ,přemostění’?“

„Nemám tušení,“ řekl Sigurdur Óli, kterého takové otázky vůbec nezajímaly.

„Stejně tak by se dalo říct, že nás sem zavedlo naše ,pídění’.“

A že se „sexování“ s Bergthórou změnilo v blednoucí sen, pomyslel si Sigurdur Óli, ale nic neřekl.

Jeli mlčky dál.

„Jak je možné, že jsme Birtu nenašli v evidenci obyvatelstva?“ zeptal se Erlendur.

„Je to zvláštní,“ odvětil Sigurdur Óli. „Skoro to vypadá, jako by to děvče vůbec neexistovalo.“

Už se blížil večer, když po mizerné cestě projížděli fjordy v okrese Bardastrand. Hory byly zalité svitem slunce.

V některých z těchto fjordů stávaly dřív, když byli lidé ještě skromnější, malé usedlosti, dnes však byly všechny statky opuštěné. Cesta byla zdlouhavější a náročnější, než si mysleli. „Tomu říkají silnice?“ lamentoval Sigurdur Óli, když se musel vyhnout nějakému většímu kameni nebo najel do výmolu. Erlendur navrhl, aby přespali ve Flókalunduru.

Tam ovšem zjistili, že to není možné. Hotel totiž obsadili němečtí turisté, kteří právě nahlas kritizovali úroveň služeb.

Erlendur a Sigurdur Óli se tam navečeřeli, načež sehnali ubytování na nedalekém statku. Museli se podělit o jeden pokoj. Když se ubytovali, vytáhl Erlendur z kapsy láhev whisky a nabídl Sigurdurovi Ólimu. Jako ohleduplní státní úředníci si vyzuli boty a v ponožkách šli do malé společenské místnosti, kde byla televize. Seděl tam muž středního věku, který na ně kývl a popřál jim dobrý večer.

Jinak tam nikdo nebyl. Muž měl na sobě šedé tričko, pod kterým se klenulo majestátní břicho. Ruce měl chlupaté a strniště na tváři bylo nejméně týden staré. Když se usmál, což dělal kvůli Erlendurově whisky často, bylo vidět, že mu chybí pár zubů.

Tvrdil, že cestuje se svou rodinou a že jsou jediní Islan-

ďané v tomto domě s pěti pokoji. V ostatních byli ubytovaní Angličané a Němci, batůžkáři, kterým nerozuměl, protože neuměl anglicky, natož pak německy. Teď byli někde pryč.

Prý mu ujel trajekt…

Takto pokračovali dál a nemuseli se ho na nic vyptávat.

Stačilo jim reagovat slovy „co?“, „ano“, „hm“ nebo „ne“.

Erlendur náhle zbystřil pozornost, když muž vyprávěl o tom, jak trávil letní dovolenou ve staré rybářské vesnici, kde kdysi vyrůstal, a že příštího dne odpluje trajektem z Br-jánslaekuru, protože nemá chuť objíždět fjordy po těch hrozných cestách, kde se může stát cokoli. Vůbec nechápal, jak můžou být v tak hrozném stavu.

„Ty pocházíš odtud, jsi ze západních fjordů?“ přerušil Erlendur jeho monolog.

„Odstěhoval jsem se před třemi lety. Dělal jsem v jednom Zapadákově, kde kvóty na rybolov zničehonic zmizely. Skoupil je jeden reykjavícký boháč. A potom tam přestala být práce. Kvót se zmocnili obchodníci v Reykjavíku a ryby, které ještě ani nejsou chycené, jsou už prodané, zatímco ostatní přijdou zkrátka. Všichni lidi tady žijí z rybolovu, ale když kvóty skoupí někdo jiný, nemůžeme nic dělat a všechno jde k čertu.“

„To je volný trh,“ řekl Sigurdur Óli a odtrhl pohled od televize, přestože ho to téma nijak zvlášť nezajímalo. „Když nedokážete koupit kvóty, tak to udělá někdo jiný, to je prosté.“

„Jo, jenže ti lidé kasírují miliony a můžou si dělat, co chtějí. Kvótní systém je samozřejmě dobrý, protože chrání stavy ryb, jenže s podílem na kvótě není spjata žádá odpovědnost. Majitel tak může spekulovat s živobytím mnoha lidí v těch rybářských vesnicích; může je kupovat, prodávat, pronajímat, odkazovat, darovat, jako by to byl nějaký prášek na praní. Některé vesnice tady přes noc zbohatly, kdežto ty, kterým podíly na kvótách prodali nebo pronajali jinam, hynou na úbytě, protože těm chlápkům je jedno, jestli ty ryby budou ku prospěchu lidem v západních fjordech nebo v Reykjavíku. Podstatné je, že shrábnou prachy. Jednají nezodpovědně, je jim fuk, že v rybářských vesnicích není práce, hlavně že oni vydělají majlant. Celé oblasti už jsou bez kvót a s nimi mizí i pracovní místa. O

tom já něco vím.“

„Ale teď už jsi na tom lépe, ne?“

„Lépe? Kdysi jsem byl předákem v jednom skvělém rejdařství a víš, co dělám teď? Jsem u Hagkaupu ve skladišti. Třídím zboží pro maloobchody a za to dostávám almužnu. To je kvótní systém. Měl jsem tady v západních fjordech hezký dům a to, co jsem za něj dostal, když jsem ho prodal, bylo směšné. Koupil ho někdo, kdo tam je možná tak jeden měsíc v roce o prázdninách, zatímco já si mohu dovolit jen dvoupokojový byt v činžáku v Breidholtu. To je kvótní systém! Pracháči z Reykjavíku si jen tak přijdou a zmocní se našich domů, jako kdyby hráli monopoly.“

„Nemůžeš všechno svádět na kvótní systém,“ řekl Erlendur. Viděl, že láhev už je skoro prázdná. „Rybolov v západních fjordech byl už dlouho v krizi. Lidé se odtud stěhují do Reykjavíku už od druhé světové války. Mladí chtějí vidět i něco jiného než jen ryby. Chtějí od života víc, chtějí chodit do kina a do divadla a do…“

„Chrní.“

„Co?“

„Tvůj kámoš.“

Sigurdur Óli spal tiše v křesle.

„Státní televize,“ řekl Erlendur. „Při té by usnul i troll.“

Kapitola třináctá

Následujícího rána jeli v mlze přes strmé průsmyky.

Zajeli do Hrafnseyiri v Arnarfjórduru, kde se narodil Jón Sigurdsson. Statek byl kousek od silnice. Toto je tedy kolébka hnutí za nezávislost, pomyslel si Erlendur, který znal historii toho místa. Sigurdur Óli zastavil na parkovišti.

Erlendur vystoupil z auta a okamžitě jej okouzlilo ticho.

Viděl sice na druhý břeh fjordu, ale mraky byly tak nízko, že hory okolo vidět nebyly. Hladina ve fjordu byla klidná.

„Ty nepůjdeš?“ zeptal se Sigurdura Óliho, který ještě pořád seděl za volantem.

„Ne, počkám v autě,“ odpověděl Sigurdur Óli a zaparkoval.

„To nechápu,“ řekl Erlendur a zavřel dveře. Blížilo se poledne. Pomalu se procházel a jenom kroutil hlavou nad tím, že mladí dnes raději zůstanou sedět v autě a nemají sebemenší zájem o dějiny a kulturní dědictví; jsou ovládnutí hektickou dobou a nejsou schopní se zastavit, pozorovat a přemýšlet.

Stál na prostranství před budovami a nechal na sebe působit atmosféru místa. Sigurdssonovo rodiště dosud nenavštívil. Pokoušel se vybavit si vše, co o tomto muži věděl.

Tu ho z jeho myšlenek vytrhlo troubení netrpělivého Sigurdura Óliho. Ať se pro mě za mě třeba vztekne, pomyslel si a otočil se k autu. Sigurdur Óli na něho mával, že má přijít.

„Proč ses nešel podívat na Jónovo rodiště?“ zeptal se ho, když zase vyjeli. Byl zvědavý, jak bude znít odpověď.

„Stačí mi, když to vidím z auta,“ odvětil Sigurdur Óli.

„Cože? Chceš snad říct, že ti stačí, když něco vidíš v televizi? Víš přece, že tohle je originál, že to není atrapa, reklama nebo videoklip.“

„Co je to zase za žvásty? To jsem kretén jenom proto, že nemám chuť dívat se na nějaké baráky z rašeliny?“

Zatímco zdolávali serpentiny v Hrafnseyrarheidi, byli zahloubáni do svých myšlenek, až Sigurdur Óli dospěl k názoru, že dostatečně nevysvětlil svůj postoj.

„Podle mě nemá náš případ s Jónem Sigurdssonem nic společného,“ řekl. „Na Islandu se tímhle způsobem ne-vraždí. Nevraždí se tu podle nějakého plánu, mrtvoly se nenechávají na záměrně vybraných místech, aby se tomu celému dodal smysl nebo aby to vyvolalo spekulace. Tady se vraždí v afektu. Většinou v opilosti. Nikdy v tom není nic symbolického, neskrývá se v tom žádná hlubší pravda. Tady jsou vraždy obyčejné, ošklivé a náhodné. V žádném případě to nemá nic společného s Jónem Sigurdssonem.“

„Co vlastně máš proti Jónu Sigurdssonovi?“

„Prostě se mi nelíbí ten kult osobnosti a dějin a všechno to vlastenčení s nekonečným žvaněním o zemi, národu a dávných dobách. To jsou přece absolutně zastaralé žvásty.

Možná existují nějaké velké osobnosti, ale ty průběh dějin neurčují. Celý ten kult historie jenom stojí v cestě pokroku a podkopává ho. Podívej se na sebe. Tebe ta tvá láska k dějinám a oslavování starých, dávno zapomenutých časů, Jóna Sigurdssona, Hannesa Hafsteina a tak dál pohltila. Byl bys fešák, který by mohl mít spoustu žen, jenže jsi zastydl, ulpíváš v minulosti a zabýváš se jen tím, co udělal kdysi kdosi a co už nikdy nebude takové jako dřív.“

Erlendur na něho udiveně hleděl. Sigurdura Óliho nebylo možné zastavit.

„Nejhorší je, že ty historické žvásty tě vyčerpávají tak, že pronikají i do tvého soukromého života. Ustrnul jsi ve své vlastní minulosti a nedokážeš se, možná ale vůbec nechceš, se od ní oprostit. Stravuje tě. Nemyslíš, že bys byl už dávno ve vyšší funkci, kdybys ze sebe konečně setřásl tu netečnost? Jenže to ty nechceš. Chceš se za každou cenu držet minulosti a truchlit po něčem, co beztak nebylo důležité, lpět na tom, utápět se v zármutku a nechat se stravovat svou apatií. Nic nebude takové, jaké to bylo kdysi, takže…“

„O čem to sakra žvaníš?“ vyhrkl konečně Erlendur. Ještě nikdy Sigurdurovi Ólimu ani nikomu jinému nedovolil takto kázat. „Co je ti po mém soukromém životě? Jenom si nemysli, že mě těmi svými pseudovědeckými bludy z Ameriky nebo řečmi o nové době nějak oslníš. Jak si vlastně…“

„Chtěl jsem jenom, abys věděl, proč mě Jón Sigurdsson nezajímá,“ skočil mu Sigurdur Óli do řeči.

Erlendur nějakou dobu mlčel. Než se vzpamatoval a jeho hněv na Sigurdura Óliho vyprchal, zazvonil mu v kapse kabátu mobil. Vztek jím cloumal natolik, že ho uslyšel teprve tehdy, když ho na to upozornil Sigurdur Óli. Erlendur ho vytáhl z kapsy. Byla to Elínborg.

„Herbert zmizel,“ řekla.

„Co myslíš tím ,zmizel’?“ zvolal rozhořčeně.

„Vypařil se,“ řekla Elínborg, která byla ve své kanceláři v Reykjavíku a netušíc, v jaké je Erlendur náladě, pochutnávala si na sendviči s omáčkou tanduri.

„Jak zmizel?“

„Prostě zmizel. Je pryč.“

„Co tím chceš říct?“

„Jenom to, co říkám.“

„To už všichni přišli o rozum? Mluv, sakra!“

„O čem?“

Když prudce zastavili nahoře v průsmyku, byl Kaldbakur, nejvyšší hora v západních fjordech, němým svědkem toho, jak jeden urostlý muž s lehce prošedivělými spánky vyskočil z auta a mrštil mobilním telefonem do rašeliniště.

Kapitola čtrnáctá

Ráno, poté co Erlendur a Sigurdur Óli sledovali Herberta k telefonní budce v centru města, Herbert opustil svůj dům.

Hlídali ho Thorkell a Einar, tělnatý padesátník. Herbert jel ve svém džípu značky Cherokee do autolakovny, kde si dohodl termín opravy střechy. Potom poobědval v hotelu Holt, načež se stavil v Boulevardu a ve svém autobazaru.

Navštívil svou starou matku, která žila v domě v Álfheimaru, a odjel domů. Večer dům ještě jednou opustil a odjel do jednoho steakhouseu v centru. Thorkell a Einar si byli jistí tím, že si jich nevšiml. To sdělili i oběma policistům, kteří je vystřídali před steakhousem. Nic z toho, co toho dne dělal, nebylo podezřelé a vše svědčilo o tom, že Herbert vede příjemný, luxusní život. „Herbert si zkrátka užívá ,“ vysvětlovali. Spěchali, protože ještě chtěli jet do hypermarketu.

Těsně před půlnocí viděli Herberta, jak se vrací do svého domu v Breidholtu. Ráno v osm se jeho hlídači střídali a do té doby se nic nedělo. O dvě hodiny později, zhruba v té době, kdy Erlendur a Sigurdur Óli vyjížděli z Hrafnseyri, si policisté všimli ženy asijského původu, která byla, jak se ukázalo, uklízečka. Chvíli se hrabala v kabelce, potom cloumala klikou a nakonec bušila na dveře. Když nikdo nereagoval, otočila se a chtěla odejít, ale to už ji zastavili policisté a položili jí několik otázek. Vysvětlovala jim, že tam dvakrát týdně chodí uklízet. Občas se jí stávalo, že zapomněla klíč, a to jí Herbert vždycky otevřel, když byl doma. Řekla jim také, že dovnitř se dá dostat zadním vchodem, který bývá jen málokdy zamčený. Přivedla je tam.

Dveře opravdu nebyly zamčené. Na zadní vchod policisté nepomysleli. Jak je možné, že jim o něm nikdo neřekl?

Nikdo nebyl doma. Herbert dům opustil pravděpodobně v noci. Bylo také možné, že k tomu byl přinucen, protože v kuchyni to vypadalo tak, jako by se tam odehrála rvačka. Na podlaze ležela pánev, stěny byly postříkané od neidentifikovatelné omáčky.

V tu chvíli zazvonil služební telefon. Volali z oddělení.

Jeden svědek viděl, jak kdosi z Herbertova domu odnáší očividně omráčeného muže. Naložil ho do vínově rudého dodge a pak rychle odjel. Herbert byl tedy unesen, zatímco oba policisté v autě spali.

Okamžitě se rozjelo pátrání po Herbertovi a už v poledne to oznámil rozhlas. Ve večerních zprávách v televizi ukázali jeho fotografii s vysvětlením, že je pohřešován. V novinách se následujícího dne objevil ten samý snímek s výzvou o pomoc při pátrání. V policejním archivu sice měli jednu fotografii, ale ta byla příliš stará, takže použili výřez ze snímku, který byl na jeho nočním stolku. Byla to jediná Herbertova fotografie v celém domě. Měl na sobě bílou košili s širokým límcem a postříbřenými knoflíky. Kdyby ji zveřejnili celou, bylo by vidět, kde se to Herbert nechal vyfotit: byl to Graceland v Memphísu vTennessee.

Nad nočním stolkem v ložnici visel starý plakát z jednoho westernu. Hodný, zlý a ošklivý. Kdyby si s tím policisté dali práci, zjistili by, že mezi producenty filmu je uveden muž jménem Harvey Rothstein.

Kapitola patnáctá

Když byla hlavní pobočka konzervárenského družstva Sudurland přesunuta z Reykjavíku do Hvolsvölluru, zůstaly budovy na Skúlagatě několik let prázdné, načež byly zbořeny. Byly ve firemní bílé barvě, střechy byly červené.

Tvořily ne úplně pravidelný čtverec okolo velkého dvora, kam dřív jezdily nákladní vozy s masem. Budovy byly dvou až třípatrové a sahaly od Skúlagaty u moře až k Lindargatě.

Zpracovávalo se tam maso pro téměř celý Reykjavík. Haly byly velmi solidně postavené, a když je dělníci strhávali, musely jeřáby s velkými ocelovými koulemi pracovat dnem i nocí. Potom byla suť odvezena a pozemky se zarovnaly a zatravnily, takže teď už nic nenasvědčovalo tomu, že tam více než sedmdesát let stávala centrála nějakého podniku.

Z nějakého důvodu ale jedna stavba přečkala, totiž někdejší udírna. Bílý nátěr venkovních stěn se pod vlivem mrazivého severáku oloupal, takže zůstala jen ošklivá, nažloutlá budova. Na západní straně byla železná, zamřížovaná brána, která z jakéhosi podivuhodném vzdoru ještě pořád stála. Touto branou kdysi projížděly nákladní vozy, později byl vjezd přemístěn na Lindargatu. Tenkrát to byl zlatý věk firmy. V budově bylo jen jedno okénko, nacházelo se na severní stěně u Skúlagaty. Sklo bylo už dávno rozbité a místo něj tam přibili dřevotřísku. Vcházelo se tam velkými, šedými, zasunovacími vraty z oceli.

Nacházela se na západní stěně a byl na nich visací zámek.

Uvnitř byla tma jako v pytli. Zůstalo tam několik hliníkových roštů, které se používaly při uzení masa. Ležely na zemi a skoro to vypadalo, jako by zaměstnanci udírnu narychlo opustili. Na jedné ze tří vodicích kolejnic, které byly zapuštěné do stropu a vedly do samotné udírny, visela mříž. V rohu místnosti ležel převrácený velký stůl s ocelovou deskou. Dveře malé udírny vedle pece, kde se udili lososi, byly otevřené.

Pec byla popraskaná a uvnitř černá. V průběhu let se na stěnách usadila silná vrstva tuku. Na dně byly rošty, pod kterými se nacházely podlouhlé zásuvky, které se po kolejnicích tahaly z pece do zadní místnosti. Vedle pece byla úzká chodba, jež vedla do nejtemnější části budovy.

Tam ještě stále ležela část někdejšího inventáře, hromady dřeva, umělohmotná vana plná dřevěného uhlí a v rohu sušená ovčí mrva a vaky s pilinami. Místnost měla kamennou podlahu, která však byla zanesená vrstvou špíny.

Na severní stěně bylo jediné okno v budově.

Muž, kterého svědek v Breidholtu pozoroval při tom, jak Herberta odnáší z jeho domu, dřepěl v zadní místnosti a naslouchal výkřikům, které se ozývaly z jedné z pecí.

Pronikaly k němu prostorem pro zásuvky na palivo, ale postupně slábly a nakonec utichly docela.

Kapitola šestnáctá

Rodinný dům na prodej, 250 m2, cena 5,5 milionu. Nový a v dobrém stavu. Prodej ihned. Pro prohlídku klíče ve spořitelně.

Toto oznámení bylo napsáno na čtverečkovaném papíru a připíchnuto k nástěnce, která visela na benzínce Esso ve vesničce, kde žilo několik set obyvatel. Ležela v jednom hlubokém, hezkém fjordu. Tak to zkrátka bylo. Takových oznámení, která měla vzbudit pozornost lidí, kteří tudy projížděli, tam bylo víc. Když Sigurdur Óli a Erlendur dorazili do té vesnice, uvědomili si, že mnoho domů je prázdných.

Za průsmykem natankovali. Nahoře v sedle museli dlouho hledat, než našli Erlendurův mobilní telefon v mechem zarostlé dolině. Sigurdur Óli u něj takový záchvat zlosti ještě nezažil . Nejprve se bál, že se Erlendur vrhne na něj, když zahodil mobil. Byl připraven na vše, když vyskočil z auta, a držel se od Erlendura v bezpečné vzdálenosti.

Erlendur ze sebe chrlil jednu nadávku za druhou, něco takového ještě Sigurdur Óli nezažil. Některé z kleteb, které Erlendur použil, slyšel poprvé v životě.

Erlendurův hněv po nějaké době vychladl, ale dal Sigurdurovi Ólimu jasně najevo, že pokud s ním bude ještě jednou takto mluvit, už s ním nikdy nebude spolupracovat a postará se o to, aby jeho kariéra u kriminální policie rychle skončila. Sigurdur Óli se sice omluvil, ale poukázal na to, že přátelé jsou od toho, aby člověku ukázali chybu, načež mu Erlendur řekl, že si ta moudra může strčit někam.

Původně chtěli jet přímo do Ísafjorduru a vést pátrání odtud, jenže Erlendur se nemohl zbavit dojmu, že musí existovat nějaká souvislost s Jónem Sigurdssonem, takže se rozhodl, že se poptají už v těchto malých rybářských vesničkách. Když natankovali, přijeli na místní policejní služebnu a pobavili se se strážmistrem, třicátníkem, který sídlil v malé místnosti za kanceláří okresního úřadu. Měl Birtinu fotku a vyptával se místních, zatím se však nic nedozvěděl. Erlendur se ho zeptal, zda ve vesnici ještě pořád bydlí starý úředník Kjartan. Policista mu sdělil jeho adresu.

„Co jste mi přinesli?“ zeptal se Kjartan Erlendura a Sigurdura Óliho, když se u něj posadili v kuchyni. Bylo mu přes sedmdesát a byl to vdovec, přesto působil vitálně a ještě stále z něj vyzařovala autorita. Nasadil si svou starou policejní čepici, když se dozvěděl, proč přišli. S Erlendurem se znali už dlouho.

„Hezké děvče,“ řekl, když jim vrátil fotografii. „Chcete tu fotku ukazovat tady ve vesnicích? Máte to v plánu, viďte?“

„Vůbec neznáme totožnost toho děvčete,“ řekl Sigurdur Óli.

„Kvůli Jónu Sigurdssonovi si tedy myslíte, že pochází odtud. Není to ale jen náhoda, že ji na ten hrob položili?“

otázal se Kjartan a usmál se. „Mám jistou teorii ohledně toho, proč tělo našli na Jónovi.“

V tom Kjartan nebyl sám. Mnozí si nad tím lámali hlavu a vyrojily se nejrůznější spekulace. Nález těla vedl k tomu, že všichni mluvili o Jónu Sigurdssonovi a každý den k jeho hrobu přicházelo mnoho lidí, kteří se chtěli podívat na místo, kde leželo to děvče.

„Takže,“ začal Kjartan s významným pohledem, Jón samozřejmě pochází ze západních fjordů a vešel do dějin jako bojovník za nezávislost. To děvče je také odtud, jinak byste asi nepřijeli. Podle mě to děvče pochází odtud. Už jste o tom přemýšleli?“

„Ještě ani nevíme, zda ten, kdo ji položil k Jónovi, je i její vrah,“ odvětil Sigurdur Óli.

„Pak ten, kdo ji tam položil, pochází ze západních fjordů,“ řekl Kjartan. „Na takový nápad může přijít jenom někdo, kdo je odtud. Někdo ze Skagafjorduru by jel s tělem na sever a položil ho vedle pomníku Stephana G. Někdo z Reykjavíku by ho pravděpodobně dal k soše Ólafura Thorseho nebo Skúliho Fógetiho a někdo z Borgarfjórduru by se pravděpodobně vydal do Borgu. A někdo z Akureyri by samozřejmě zamířil ke starému domu družstva Kaupfélagid Eyjafirdinga Akureyrar.“

„A komunista z východních fjordů by to děvče nechal v Leninově mauzoleu,“ dodal Erlendur.

„Přesně,“ řekl Kjartan a usmál se.

„Jedna naše kamarádka nám řekla, že ta dívka pochází ze západních

fjordů,“

řekl

Sigurdur

Óli.

Je

dost

pravděpodobné, že to hraje jistou roli. Zřejmě šlapala chodník. Navíc to byla narkomanka a brala ty nejtvrdší a nejdražší věci. Myslíme si, že…“

„Uvědomujete si, kolik lidí se odtud v posledních letech odstěhovalo?“ skočil mu Kjartan do řeči. „Pokud opravdu pochází ze západních fjordů, tak je to stejné jako hledání jehly v kupce sena.“

„Souvisí to s kvótním systémem?“ zeptal se Erlendur.

„Ten tu všechno zničil. Samozřejmě že nejsem námořník, ale viděl jsem, jaký vliv to tu mělo na rybářské vesnice. Bylo to hrozné, to vám řeknu. Kvótní systém zruinoval tolik lidí. Pár jich zbohatlo, aniž by hnuli prstem.

Ti mají neuvěřitelná privilegia, zatímco ostatní přicházejí o živobytí.“

Kjartan vytáhl krabičku cigaret a jednu nabídl Sigurdurovi Ólimu, který s díky odmítl. Erlendur si ovšem posloužil. Mlčky kouřili a pili kávu.

„Pokud vaše děvče pochází ze západních fjordů, tak to všechno zažilo, protože ten proces tu probíhá už nějakých deset, patnáct let od doby, co zavedli ten systém,“ dodal Kjartan. „Něco takového se nestane ze dne na den. Určitě poznala nespokojenost, nejistotu a beznaděj, kterou to způsobilo.“

„A stěhování,“ doplnil ho Erlendur.

„Lidé chtějí do Reykjavíku a ona k nim pravděpodobně patřila. Ano, kvótní systém má velký podíl na vylidnění, ale přesto to nejhorší je nespravedlnost. Kvótní systém vede k tomu, že z některých lidí se očividně zcela bez zásluhy stali milionáři, přestože se tvrdí, že ryby v moři vlastní všichni.

Chápete to?“

„Copak není dobře, že se lidé stěhují do Reykjavíku?“

namítl Sigurdur Óli. „Mají tam přece možnosti…“

„Možnosti! Možnost se vzdělat, to snad, ale možnost žít lépe, to těžko.“

„Mohla ta dívka pocházet z této vesnice?“ zeptal se Erlendur.

„To není vyloučeno. Měli byste si promluvit s někdejším předákem mrazíren. Všechny ženy v obci pracovaly od dětství až do stáří u něj. Mohl by ji poznat. To se po ní opravdu ještě nikdo neplál?“

„Vypadá to, že nemá žádné příbuzné,“ řekl Erlendur.

„Možná jsou její rodiče mrtví a neměla žádného sourozence, snad ani neudržovala styky s ostatními příbuznými. Je hrozné, že ji nikdo nepostrádá.“

Obědvali v malém hotelu, kde byli jedinými hosty.

Číšník měl zelený tyrolský klobouk a tvrdil jim, že se snaží podnik oživit prostřednictvím zahraniční kuchyně. Klobouk byl suvenýr z víkendu, kdy tam s velkým úspěchem uspořádal německý pivní večer. Erlendur a Sigurdur Óli na sebe pohlédli.

Po jídle se Erlendur se Sigurdurem Ólim vydali za předákem mrazíren. Jmenoval se Hjálmar a byl doma. Po obědě si na chvíli lehl. Bylo mu téměř sedmdesát a tvrdil, že byl dlouho námořníkem a že spolu se svým bratrem vlastnil loď. Litoval toho, že už nevyplouvá na moře. Byl to sdílný, štíhlý muž, který působil energicky a na svůj věk velmi čile.

„Čtvrt století jsem byl předákem ve starých mrazírnách,“

řekl, zatímco si pozorně prohlížel fotku, „ale to děvče jsem nikdy neviděl, bohužel. Není odtud, vesnice je malá a každý tu zná každého.“

„No dobrá,“ řekl Erlendur, „tím je to asi vyřízené.“

„Chuděra. To je ta, co ji položili na hrob Jóna Sigurdssona?“ zeptal se Hjálmar, který je nemínil pustit, aniž by se o nich dozvěděl víc. Hosté u něj byli vždy vítáni.

Jste tu kvůli Jónovi?“

„Bylo nám řečeno, že pochází ze západních fjordů,“

odpověděl Sigurdur Óli.

„To s Jónem je opravdu zvláštní,“ řekl Hjálmar, „co to s tím má co společného? Asi vás to hodně zajímá.“

„To je pravda,“ přisvědčil Erlendur. „Ale pověz mi něco jiného: kdo v těchto rybářských vesnicích vlastně skoupil kvóty?“

„Většinou lidé z Reykjavíku nebo z Akureyri.“

„Slyšel jsi nějaká jména?“

„Ne, vlastně ne. Můj bratr, se kterým jsem dřív plul, svou kvótu před čtyřmi lety prodal. A co dělá teď? Užívá si na Floridě.“

„Komu ji prodal?“

„O tom nevím nic určitého, ale ten dotyčný se musí válet v penězích. Pokud vím, tak skoupil nebo si pronajal kvóty ve všech fjordech tady. Můj bratr mi řekl, že je to největší eso v tomto byznysu, že nikdo nenabízí víc než on a že má spoustu peněz.“

„Možná to s tím přímo nesouvisí,“ řekl Erlendur, „ale tys tu loď vlastnil společně s bratrem?“

Hjálmar těkal pohledem mezi nimi a zdálo se, že přemýšlí, zda jim má povědět to, o čem ještě nikdy nemluvil. Vlastně o tom ani nikomu říct nechtěl. Pokrčil rameny, jako by tím chtěl vyjádřit, že už to stejně nehraje roli. Co se stalo, stalo se.

„Ta loď měla kvótu na tresky,“ řekl. „Můj bratr a já jsme si nikdy nebyli nijak zvlášť blízcí . Ale tu loď jsme vlastnili společně. Nebyla ničím zvláštní, vlastně neměla velkou cenu, samozřejmě kromě přidělené kvóty na rybolov. Můj bratr vyplouval na moře, já pracoval na souši. Jednoho dne mi nabídl, že můj podíl na lodi koupí, a dohodli jsme se na slušné ceně. Neměl jsem nic proti, protože rybolov moc nevynášel. Dostal jsem pár milionů, které jsem vložil do opravy domu. Krátce poté ale ceny tresek stouply a během krátké doby dosáhly ceny kvót závratných výšek. Z té staré bárky se stal zlatý důl. Když ceny vystoupaly na maximum, prodal můj bratr svoji kvótu za sto čtyřicet milionů. Potom už nevyplouval a teď si žije jako prase v žitě. Nikdy jsem ho nežádal o to, aby naši kupní smlouvu zrevidoval. A on mi nikdy nenabídl podíl na zisku. Skoro jsme spolu nemluvili.

Někteří to dokážou, jiní ne.“

Takto se bavili ještě nějakou dobu, načež Erlendur a Sigurdur Óli vstali a řekli, že musí jet dál. Hjálmar přikývl, přivedl je ke dveřím a vyprovodil je zahradou k silnici.

Viděli na něm, že má ještě něco na srdci. Pohlédl na liduprázdnou vesnici a ztěžka si povzdechl.

„Jsme jako tresky,“ řekl. „Když stav poklesne pod určitou úroveň, hejna začnou mizet a už se nemnoží.

Obávám se, že stejné je to i s lidmi. Když z takových vesniček začnou mizet lidé, znamená to pro místní obce konec. Brzy už tu nezbude nikdo,“ dodal a vrátil se domů.

Kapitola sedmnáctá

Těžké dveře udírny se pomalu a neslyšně otevřely; jejich panty byly promazané. Herbert už nekřičel o pomoc. Ležel zaklíněný pod roštem v zásuvce pro palivo a mohl pohybovat jen hlavou. Pozvedl hlavu a spatřil muže, který vešel do udicí komory a vydal se k němu. Muž prošel po roštu nad ním a zůstal stát přímo nad jeho hlavou. Herbert hleděl na něj, ale viděl jen obrysy. Chvíli se na sebe dívali.

Herbert měl pocit, že muž drží něco v ruce, nepoznal však, co to je. Muž to položil na rošt a dřepl si. Neřekl ani slovo, jenom si hleděli do očí.

„Kdo jsi?“ zeptal se Herbert, jehož namyšlenost a arogance byly ty tam. Znělo to klidně a náhle mluvil neuvěřitelně dobrou islandštinou. Muž mu neodpověděl, pouze na něj mlčky hleděl.

„Co se mnou chceš dělat?“ zeptal se Herbert. „Proč jsi mě unesl? Co jsem ti provedl? Kdo vlastně jsi? Odpověz!“

Muž stále ještě mlčel.

Očividně si vychutnával Herbertův strach a trýznivou nejistotu, dokázal se však ovládnout. Nebyl to nijak zlý člověk a dobře věděl, že není schopen násilí. Cloumala jím však nenávist a cítil touhu po pomstě. Byl si jistý, že Herbert má informace, které pro něj byly velmi důležité. Ty by z něj ale dostal jedině násilím. Věděl i to, že ten pod ním není žádný andílek, což mu vše ulehčovalo. Birta mu o Herbertovi vykládala hrozné věci. I to, že jako obchodník s drogami s velkým akčním rádiem dbal na ochranu svých zájmů a na to, aby nebyl žádným způsobem spojován s lidmi, kteří pro něj dělali špinavou práci, jako byla například Birta.

Často v jeho službách jezdila do ciziny a vracela se s kontrabandem. Před celníky si hrála na mladou, nevinnou holčičku. Birta neměla záznam u policie ani u sociálních úřadů, záchytných stanic či terapeutických zařízení. Pro systém prakticky neexistovala, proto byla jako stvořená pro cesty, které Herbert organizoval. Říkala tomu ,cestovní kancelář Herbert’. Létala do Evropy a vždy se tak čtyři dny nebo celý týden zdržela v nějakém velkoměstě. Navázala styky s lidmi, jejichž adresy jí dal Herbert, a dostala drogy.

Sama si z toho nic nevzala. To udělala jen jednou, načež ji Herbert zmlátil baseballovou pálkou tak, že jí zlomil ramenní kloub. Vzal si k tomu svou baseballovou čepici.

Nakonec ji chytil za to rameno, zmáčkl ho a zeptal se, jestli to bolí.

„Takhle mě bolí, když mi někdo něco ukradne,“ řekl. To, co udělal, bylo ve srovnání s tím, co o něm slyšela, ještě docela mírné. Investoval spoustu času a námahy do organizace obchodu s drogami na Islandu. Před ním neexistovaly žádné organizované struktury ani ohledně dovozu, ani co se týče distribuce či inkasování peněz. V této branži to zkoušeli mnozí a navzájem si překáželi. Trh byl velmi nestabilní, při malé nabídce ceny prudce stoupaly, když se trh nasytil, tak zase klesaly. Lidé se navzájem podráželi a udávali u policie, jen aby sami něco získali.

Teprve Herbert tomu celému dodal řád, jehož výsledkem bylo, že si trh od té doby rozdělili dva stejně silní dodavatelé. Nabídka a ceny byly stabilní a cíleně se pracovalo na rozšíření poptávky.

Ne všichni však byli Herbertovými metodami nadšeni a ti, kteří se mu odmítali podřídit, museli být potrestáni. Tím, že v obchodu s drogami zavedl disciplínu, si mnohé znepřátelil . Kolovala pověst o tom, že stojí za zmizením jednoho muže, který si chtěl vydobýt místo na sluncí.

Původně pracoval pro Herberta tak jako Birta: pašoval zboží do země, distribuoval ho a staral se o to, aby koncoví odběratelé platili. Herbertův spolupracovník byl loajální, ale ctižádostivý a zjistil, že Herbert je příliš vlažný. S

propracovanější organizací, cíleným prodejem a lepším zbožím by se zisky daly podstatně zvýšit. Uvědomil si, že zisk by mohl být desetinásobný, kdyby Herbert nakupoval pouze levný surový materiál a sám jej zpracovával do finálního produktu. Probíral to s Herbertem, ale ten o tom z nějakého důvodu nechtěl slyšet a řekl mu, ať se do jeho věcí nemíchá.

Muž pomalu, ale jistě ze spolupráce s Herbertem vycouval a namísto toho začal s dovozem surového materiálu, který zpracovával a dodával na trh. Jednoho dne zmizel, jako by se do země propadl. Prý si v jedné přístavní krčmě koupil nějaké tabletky, šel ven a od té doby ho už nikdy nikdo neviděl.

Nato začala kolovat pověst o tom, že Herbert toho muže unesl a odjel s ním do nějakého tajného úkrytu, kde ho umlátil baseballovou pálkou. Hlavu prý pořádně trefil teprve napotřetí, když už nešťastník ležel v krvi na zemi. Potom ho strčil do velkého pytle na odpadky, podlahu omyl vodou a malou rybářskou lodí vyplul do zálivu Faxaflói, kde shodil pytel do moře. O čtyři měsíce později bylo ve Straumsvíku vyplaveno neidentifikovatelné tělo.

Jednou doprovázel Birtu do Herbertovy vily, když se napěchovaná drogami vrátila z Amsterdamu a u něj doma je dostala ze sebe. Poprosila ho, aby šel s ní. Cítil, že Birta se Herberta bojí. Dala zboží do černého batůžku a pěšky se vydali k Herbertově vile. Birta to obvykle dělala přes prostředníka, protože Herbert kladl důraz na to, aby se nikdy nedostal do přímého kontaktu se svými kurýry. Nikoho však nesehnala a z nějakého důvodu Herbert tentokrát spěchal.

Jeho kamarád, který mu dělal osobního strážce, svalnatý hromotluk, byl právě u něj, cpal se čokoládou a pil mléko přímo z tetrapaku.

„Kdo je ten kretén?“ zeptal se Herbert.

„Můj kamarád,“ řekla Birta.

„A to si myslíš, že sem můžeš chodit s nějakým fucking idiot“

„Spěchals,“ řekla Birta. Zavrávorala, když jí Herbert zničehonic vrazil pěstí do tváře. On stál hned vedle ní a něco takového nečekal. Když se vzpamatoval a chtěl Herbertovi dát co pro to, postavil se mezi něj a Herberta hromotluk, ze kterého se linul nakyslý pach mléka.

„Tak podívej, ty piece of shit, ty vůbec nemáš tušení, kdo já jsem,“ řekl a ukázal na něj prstem.

„Dej mi, co mi náleží, a zase zmizíme,“ řekla Birta, která si masírovala tvář.

Herbert se uklidnil. Ještě ji potřeboval. I on znal své meze. Předal jí to, co jí náleželo, a rozloučil se s ní výhrůžkami, které byly většinou nesrozumitelné, ale končily zřetelným „ Get out!“.

Vůbec pro něj nebylo těžké Herberta unést. Auto ukradl u velkého koupaliště v Laugardaluru. Ne všichni si auto zamykali a někteří dokonce nechávali klíče uvnitř. Jel s ním přímo od Breidholtu k Herbertově vile. Neboť od Birty věděl, že je tam zadní vchod, zaparkoval auto na ulici, prošel zahradou ke dveřím a zmáčkl kliku. Nebylo zamčeno.

Velmi opatrně vešel do domu a dostal se do místnosti, která byla pravděpodobně zamýšlena jako prádelna a komora, kde však nebyla žádná pračka ani prádlo. Odtud vešel do chodby, z níž viděl do několika prázdných pokojů. Kráčel dál, až se ocitl v obývacím pokoji. Ani tam nikdo nebyl.

Náhle uslyšel nějaké zvuky z kuchyně a tiše se vydal tím směrem. Naslouchal a měl pocit, že někoho slyší smrkat. Co to znamená, se dozvěděl, když nahlédl do kuchyně. Herbert seděl zády k němu, hlavu měl skloněnou ke kuchyňskému stolu a šňupal nějaký bílý prášek. S hasákem, který vzal z auta, se k němu neslyšně připlížil, rozmáchl se a praštil ho do krku.

Herbertova hlava narazila do stolu. Stál za ním a nevěděl, co má dělat. Herbert kupodivu zvedl hlavu, odsunul od sebe kuchyňský stůl a s bručením vstal. Chytil se za krk, pomalu se otočil a pohlédl na něho. Herbert ho nepoznal, očividně si nevzpomínal na muže, který ho kdysi navštívil s Birtou.

„Shit!“ řekl Herbert. Znělo to spíš uraženě než rozzuřeně. Potom ho Herbert praštil pěstí do tváře a on zavrávoral ke dveřím kuchyně. Hasák mu vypadl z ruky.

Měl rozbité rty a po bradě mu stékala krev.

„Co tu vlastně děláš…? Shit,“ řekl Herbert, když jím projela bolest. Sáhl si na zátylek, a když si dal dlaň před oči, byla krvavá. Upřeně na ni hleděl.

„Sakra,“ hlesl a vrávoravou chůzí mu kráčel vstříc.

Couval a už byl u sporáku, když Herbert vyrazil proti němu. Na sporáku stál hrnec plný studené, nedefinovatelné omáčky. Ve stejné chvíli, kdy se Herbert vrhl proti němu, chytil hrnec, rozmáchl se jím a praštil jím Herberta do spánku. Hnědá omáčka postříkala celou kuchyni. Nejprve se bál, že mu rozbil hlavu, protože Herbert šel okamžitě k zemi. Nehýbal se.

Herbert nebyl nijak zvlášť těžký. Přehodil si ho přes rameno a odnesl ho z domu stejnou cestou, jakou tam přišel, přes zahradu a pak po ulici, aniž by se rozhlížel. Nacpal ho do kufru auta a odjel. To, jestli si ho někdo v té chvíli všiml, mu bylo jedno, nezajímalo ho to. Ve stejném okamžiku, kdy zadními dveřmi opustil dům, uslyšel, že zvoní zvonek u vchodových dveří. Před domem stáli dva ospalí policisté v civilu.

Herbert byl stále ještě v bezvědomí, když ho u udírny vytáhl z kufru auta. Odvlekl ho do zadní místnosti, vytáhl zpod jedné z pecí zásuvku na palivo a položil ho do ní.

Zatím byl Herbert v pořádku, dýchal pravidelně a bylo vidět, že pod víčky pohybuje očima. Svázal mu ruce a nohy a zasunul zásuvku pod rošt. Herbert měl široká ramena a téměř se tam nevešel. Břichem a hrudí se dotýkal ocelových tyčí. Z tohoto vězení nebylo úniku.

Teď dřepěl přímo nad Herbertem a měl ho v hrsti.

„Pomyslels někdy na to, jaké důsledky bude tvé jednání mít?“ zeptal se přes rošt a pohlédl na Herberta. „Přemýšlels někdy o tom, do čeho se to vlastně pouštíš?“

Jeho hlas zněl nejistě a Herbert si toho všiml. Nikdy by si nebyl pomyslel, že vůči někomu někdy použije násilí a bude ho věznit. Ale hnala ho zloba, zloba a nenávist vůči těm, kteří zavinili, že Birta skončila tak, jak skončila. Někdy ho nenávist ovládla natolik, že ho připravila o rozum. Cítil však, že mu dodává sílu, a využil tohoto impulzu k tomu, aby udělal to, co musel udělat.

Herbert se na něj podíval a nevěděl, co na to má odpovědět. Takové hlouposti už hodně dlouho neslyšel.

Nejraději by toho parchanta zmasakroval, jenže to teď nešlo.

Musím s ním vyjít po dobrém, pomyslel si, pak ho budu moct oddělat. Nesmím ho rozzuřit. Pomalu začal chladnokrevně uvažovat a potom v něm převážila Rothsteinovská krev.

„Kde to jsem? Co je to tady za díru? Chceš mě pohřbít zaživa? Kdo vlastně jsi?“

Neodpověděl.

„Co je to za strašný smrad a kam vedou ty dveře?“

Muž pohlédl na Herberta.

„Jestli mě teď pustíš, na všechno zase zapomeneme, understand? Zmizím odtud a nic se nestalo, O.K.? Co je to za idiotské otázky? Proč bych měl mít výčitky svědomí kvůli druhým? Když si lidi chtějí koupit drogy, tak si je prostě koupí. Moje drogy mají alespoň tu nejvyšší kvalitu.“

„Jsem Janus, Birtin kamarád.“

Herbert chvíli mlčel a snažil se vzpomenout si.

„Tohle je udírna,“ řekl Janus na vysvětlenou. „Proto ten zápach. Ležíš v topeništi pod udicí komorou. Kdysi jsem tady pracoval. Tady můžeš řvát, jak chceš. Nikdo tě neuslyší. Chtěl jsem jenom zjistit, jestli máš něco jako svědomí.“

„Já jsem Birtu neoddělal,“ řekl Herbert. „Přísahám.

Nemám s tím nic společného.“

„Ale máš. Tys nikdy nepřemýšlel o tom, co provádíš lidem, kteří jsou ještě děti a které učíš brát drogy? Já o tom ale přemýšlím. Znal jsem Birtu, než se odstěhovala do Reykjavíku. Přátelili jsme se. Pak jsem ji potkal o několik let později a byla úplně jiná. Dobře vím, že se do té situace dostala sama, sama si to zavinila, ale stejnou vinu nese i Reykjavík a lidé, se kterými tam byla. Hlavně ty. Ty neseš víc než jen vinu, protože sis pohrával s její slabostí.

Zneužívals ji a snažil ses co nejvíc využít její závislosti.

Nechals ji dělat věci, které by jinak nedělala. Přinutils ji pašovat drogy. Přinutils ji je prodávat. Přinutils ji, aby šlapala chodník, takže potom měla peníze, za které si od tebe drogy mohla kupovat. Vzals jí lidskou důstojnost.

Nakonec už neměla žádné já a byla naprosto závislá na tobě.

Umíš si představit, jaké to je, když člověk nemá vůbec žádnou perspektivu? A když je odkázaný na takového parchanta, jako jsi ty?“

„A co ty? Cos vlastně dělal ty, ty nulo?!“ vykřikl Herbert, který si na něho letmo vzpomínal. „Pověsil ses na ni a okrádals ji. Myslíš, že jsem to nevěděl? Byls pro ni úplný nýmand, vysmívala se ti!“

Herbert začal křičet o pomoc tak nahlas, že se to odráželo od stěn. Janus tam stále ještě nehybně dřepěl a hleděl na muže, který se marně pokoušel zvednout. Po chvíli toho Herbert zase nechal.

„A cos dělal ty? Tys byl přece jediný, kdo jí mohl pomoct, ne?“ dodal Janus. Já se na ni sice pověsil, ale nikdy jsem nad ní neměl takovou moc jako ty. Kéž bych tak pro ni znamenal tolik, co ty, kéž by tak pro mě udělala tolik, co pro tebe. Chtěl jsem po ní jen málo. Nemohl jsem ji k sobě připoutat, i kdybych chtěl. Poprosil jsem ji, aby přestala s drogami, aby chodila na terapii a důvěřovala mi. Jenže ona už mi nedůvěřovala. A cos s ní udělal ty, kdyžs už ji nepotřeboval, když neměla nic než kocovinu po dvou, třech hodinách pocitu slasti? Poslals ji svému kamarádovi, který si s ní perverzně zašpásoval.“

„ Yeah, yeah, yeah, ty idiote, žvaň si, jak chceš. Já ji neoddělal a tvoje kecy jsou mi ukradené, understand?“

„To tys ji zavraždil.“

„Nevím o čem mluvíš, ty hajzle.“

Janus vstal.

„Jste vrazi, ty a tvůj kámoš. Vrazi.“

„ Yeah, yeah, yeah, O.K., tak jsme vrazi. Kdybys jenom věděl, jaká jsi bezvýznamná nula, jaký jsi směšný, ubohý mrzák . Jsi ničemná, malá veš! Kdybych byl volný, zmlátil bych tě baseballovou pálkou. Zmlátil bych tě stejně jako Birtu, tu zatracenou štětku. Pomalu, ale jistě bych tě rozmlátil na kaši, jo, na kaši. A pak bych tě přetáhl po hlavě a tančil bych na tvé krvi, ty grázle!“

Z Januse začalo na Herberta stékat cosi teplého. Herbert zalapal po dechu a při tom spolkl pár kapek té tekutiny.

Rozkašlal se. Většina mu skapala na břicho a hruď. Nějakou dobu mu trvalo, než pochopil, že je to moč. Zařval vztekem.

Když Janus skončil, šel pryč.

„Příště už to nebude moč, ty hajzle,“ řekl, než zavřel dveře a nechal Herberta v pomočeném topeništi. „Příště na tebe vyliju něco jiného. Něco z tohoto kanystru.“

Když Herbert pálícíma očima pohlédl mezi tyče roštu, uviděl kanystr a než se dveře zabouchly, stihl přečíst nápis: „Hořlavina.“

Dveře se tiše zavřely a utlumily jeho řev.

Kapitola osmnáctá

Elínborg zapnula diktafon a pohlédla na Charlotte, mladou dívku, která se přátelila s Birtou. Pozvali ji na oddělení k oficiálnímu výslechu. Charlotte se předtím spojila s Evou Lind, která jí slíbila, že ji doprovodí. Eva Lind teď čekala před kanceláří. Diktafon tiše vrčel.

Charlotte byla odhodlaná vypovědět jen to, co by jim řekla i tak, v případě potřeby byla rozhodnutá lhát.

„Jak dobře znáš Herberta?“ zeptala se Elínborg.

Charlotte působila mnohem lepším dojmem než při rozhovoru s Erlendurem, který zprostředkovala Eva Lind.

Byla umytá a učesaná a zdálo se, že je ochotná do jisté míry spolupracovat. Dopoledne souhlasila s identifikací těla a potvrdila jim, že mrtvá pod plátnem na pitevním stole na patologii je její kamarádka. Nerozplakala se, když jí ukázali tělo.

„Herbertovi patří dům, kde jsme s Birtou bydlely. Platily jsme mu nájem. Jinak ho vůbec neznám,“ lhala.

„Takže nevíš, kde je teď?“

„Ne,“ odvětila, což byla pravda. Herbertovo zmizení vyvolalo mezi těmi, kdo ho znali a kdo s ním spolupracovali, velký rozruch. Vyrojily se nejrůznější spekulace a vtipy. Nejoblíbenější byla teorie, že se objevil Elvis a přijel si pro něj. Elvis byl Herbertův idol a Herbert věřil tomu, že není mrtvý, ale že žije někde v Jižní Americe.

Podle této verze teď seděli někde v amazonské džungli a dvojhlasně zpívali Love tne tender.

„Když jsi s námi mluvila poprvé, zmínila jsi někoho, kdo tvou kamarádku mohl zavraždit. Cos tím měla na mysli? Co je to za muže?“

„Nikdy jsem ho neviděla a ani nevím, jestli ji zabil.

Vlastně už ani nevím, co jsem toho večera řekla,“ opáčila Charlotte. „Občas mluvila o chlápkovi, za kterým chodila.

Myslím, že se s ním seznámila přes Herberta. Říkala, že je perverzní a že po ní chce různé úchylné věci, ale že jí za to královsky platí. Nechtěla o tom mluvit. Občas byla samá modřina, když se od něj vrátila.“

„Chceš tím říct, že ji bil?“

„Ano… a nejen to.“

„Proč k němu potom chodila, když ji tak mučil?“

„Dělala to pro peníze. Byla na tom mnohem hůř než já.

Já si nic nepíchám.“

„Kdys ji poznala?“

„Zhruba před třemi lety, tehdy jsme se viděly poprvé.

Patřila k partě toho grázla Franka. Teď je mrtvý. Frank bydlel v jednom domě na Tryggvagatě, kde se scházela mládež. Měl tři psy.“

„Franka znám až příliš dobře,“ řekla Elínborg. „Byl zavražděn nožem před tou knajpou v Adalstraeti. Byl to pěkný ničema.“

„Chodil s Birtou a každého, kdo se o ni jen otřel, zmlátil.

To jí začalo lézt krkem.“

„Vyprávěla někdy o své rodině?“

„Ne, nikdy. Nikdy o své rodině nemluvila… Pokud vím, tak se s ní po tom, co se odstěhovala z domu, nikdy nesetkala. Kamarádily jsme se, a když byl Frank mrtvý a parta se rozpadla, držely jsme dál spolu.“

„Říkáš, že pochází ze západních fjordů. Víš odkud?“

„Ne.“

„Pokud se opravdu jmenovala Birta, jak je možné, že jsme ji nenašli v evidenci obyvatelstva?“

„Nemám ponětí.“

„Napadá tě nějaká souvislost mezi Jónem Sigurdssonem a Birtou?“

„Jón Sigurdsson? O tom jsem nikdy neslyšela.“

„Erlendurovi jsi řekla, že muž, kterého znala, vlastní mnoho domů. Co přesně jsi tím myslela?“

„To je pravda. Birta tvrdila, že je pohádkově bohatý a že má spoustu domů. Někdy spekulovala o tom, kdo se do nich asi nastěhuje. Odkud všichni ti lidé jsou nebo tak. Pořád o tom mluvila.“

„Víš, co tím myslela?“

„Ne, vůbec jsem nechápala, o co jde.“

„Chodila po tom Frankovi ještě s někým? Víš o nějakém muži, který se pohyboval v její blízkosti?“

Charlotte přemýšlela. Mám lhát, nebo mám říct pravdu?

uvažovala. Pohlédla na Elínborg, která jí hleděla do očí.

„Měla jednoho kamaráda, který byl taky ze západních fjordů. Odkud ale přesně pocházel, to nevím.“

„Víš, jak se jmenoval?“

„Jmenoval se Janus. Bydlí v Breidholtu v jednom suterénním bytu. Birta s ním trávila spoustu času a nakonec se k němu přestěhovala. Dovolil jí, aby jeho byt používala k… chci říct…“

Nechtěla zajít tak daleko, ale všechny ty otázky, které se na ni sypaly, ji zmátly. Měla jim říct i to, že Birta od toho chlápka, kterého nechtěla prozradit, dostávala hodně peněz?

Ale to už jim přece naznačila.

„Víme o tom, že prostituovala,“ řekla Elínborg, „a vůbec nemusíš zacházet do detailů, pokud nechceš. Víš, kde v Breidholtu bydlí ten Janus?“

„Ne, myslím ale, že to není daleko od toho dlouhého bloku. Není to náhodou nejdelší domovní blok na světě?“

„Ty myslíš Yrsufell?“ zeptala se Elínborg, když vstala.

Kapitola devatenáctá

Navečer informovala Elínborg telefonicky Erlendura o Charlottině výpovědi. Opakovala mu ji bod po bodu a probírali stav vyšetřování. Zmínila i Birtinu nejasnou narážku na lidi, kteří se mají nastěhovat do těch domů.

Rozběhlo se pátrání po Herbertovi a stejně tak se nyní cíleně hledal i Janus. V té části Breidholtu, kde stojí Yrsufell, byli přihlášeni tři muži tohoto jména. Bylo jasné, že policie brzy zjistí, kde Janus bydlí.

Když se ukázalo, že Herbert beze stopy zmizel, prohledali technici jeho dům a byli při tom velmi důkladní.

Kromě zaschlé krve na podlaze kuchyně a zbytků mletého masa na stěnách a skříních však žádné stopy nenašli. Podle výpovědi jednoho svědka byl Herbert odnesen do auta, které potom odjelo. Popis auta se shodoval s vozem, který byl ukraden před koupalištěm v Laugardaluru. Nyní se auto hledalo. Předpokládalo se, že Janus Herberta přepadl a že Herbert má něco společného s vraždou Birty.

Erlendur a Sigurdur Óli toho dne objížděli rybářské vesnice s fotografií Birty. Pozdě odpoledne přijeli do další osady. V tuto denní dobu tam bylo jako po vymření a oba potkali jen pár lidí, když procházeli obcí a prohlíželi si těch několik obchodů, které se zde nacházely. Sigurdur Óli se na chvíli vytratil, aby mohl v klidu zatelefonovat Bergthóře.

Mezitím Erlendur bloumal dál. Když přišel k jednomu malému knihkupectví, rozhodl se, že zajde dovnitř. Všude byly regály s knihami, které sahaly od podlahy až ke stropu.

Na malém, proskleném pultu se prodávaly kancelářské potřeby, kuličková pera, tužky, pohlednice, obálky. Erlendur si beze spěchu prohlížel knihy. Výběr, který sahal od překladů thrillerů a detektivek po antologie islandských klasiků, kteří nesmějí chybět v žádné domácnosti, byl velký, ale viděl i tituly, které by tam nečekal.

V krámu obsluhoval jeden mladík. Čekal na to, až si muž v klobouku, který si pečlivě prohlížel police, konečně vybere nějakou knihu. Musel si přece něco koupit. Zrovna se nadechoval k otázce, zda mu může nějak pomoct, když dovnitř vtrhl asi desetiletý hoch.

„Potřebuju černou fixu,“ řekl.

„Jakou? Takovou?“ zeptal se mladík a podal mu obyčejnou tenkou fixu.

„Ne, tlustou,“ řekl kluk, který byl ještě celý zadýchaný.

„Máma řekla, že musí být velká a tlustá a černá, aby se s ní dalo psát na kartony. Stěhujeme se pryč.“

Erlendur pohlédl na chlapce. Takže takto lidé mizí ze západních fjordů. Pošlou děti pro černou fixu, aby si mohli označit své věci. Stejně poslali pro fixu Januse a možná i Birtu. A pak popsali kartony: křehké, kuchyně, talíře, sklenice, knihy, koupelna. A to všechno odvezli do Reykjavíku, kde museli začít nový život. Hoch se s fixou vydal ke dveřím.

„Prodáš takových fix hodně?“ zeptal se Erlendur prodavače.

„Dá se to tak říct,“ odvětil mladík.

Erlendur a Sigurdur Óli povečeřeli v malé restauraci, která patřila k jednomu hotelu. Ohledně Birty a jejích příbuzných se nehnuli z místa. Vlastně chtěli přenocovat v Ísafjorduru, ale protože se jim nechtělo jezdit dál, rozhodli se, že se ubytují v tomto hotelu. Tentokrát měl každý svůj vlastní pokoj, což je oba potěšilo. Zprvu byli jedinými hosty v restauraci a objednali si denní menu, pečeného platýse s bramborami. Brzy se restaurace začala plnit. Jako neznámí lidé z města tam vzbudili rozruch.

Pár hostů se s nimi bavilo, ale zase se stáhli, když se ukázalo, že to jsou kriminalisté z Reykjavíku, kteří tam přijeli kvůli vyšetřování vraždy a kteří hledají příbuzné zavražděné dívky, která pravděpodobně pocházela odtud a odstěhovala se do Reykjavíku.

„Nepřipadá vám poněkud zvláštní, když chodíte s fotkou mrtvoly a ukazujete ji lidem?“ zeptala se jedna žena bujných tvarů v pleteném svetru velikosti XXL, která si pozorně prohlížela Birtinu fotku.

„Pokud si vzpomínám, tak něco takového ještě nikdy nebylo nutné,“ odpověděl Erlendur podle pravdy a zapálil si cigaretu. „Ale skoro to vypadá, jako by to děvče neexistovalo. Nikdo tu dívku nepostrádá, nemůžeme najít její nacionále, takže se musíme uchýlit k této improvizaci.

Víme jen jedno, totiž že pocházela ze západních fjordů a že se přestěhovala do Reykjavíku. Ale ani to není stoprocentně jisté.“

Žena se k nim posadila a objednala tři velká piva.

Sigurdur Óli si nejprve myslel, že pro sebe, ale pak se ukázalo, že je pozvala. Bylo jí tak kolem padesáti a měla světlé, kudrnaté vlasy, vystouplé lícní kosti a velká ústa s hezkými zuby. V jejích ňadrech by se dalo utopit.

Erlendurovi se podle všeho líbila víc než Sigurdurovi Ólimu.

„Je možné, že znala nějakého chlapce, který pochází také ze západních fjordů,“ řekl Erlendur. „Udržoval s ní kontakt i v Reykjavíku. Víme o něm skoro stejně tak málo jako o ní, až na to, že se pravděpodobně jmenoval Janus.“

„Janus?“ řekla žena a utřela si pěnu z horního rtu.

„Říká ti to něco?“ zeptal se Sigurdur Óli.

„Ne, ale… Nejasně si vzpomínám, že jsem o něčem takovém četla v novinách. Proč jste se nepobavili s okrskovým lékařem?“ Ohlédla se a zavolala na majitele restaurace: Je tvůj bratr doma, Svanure?“

„Myslím, že ano.“

„Tak mu zatelefonuj a zeptej se ho, jestli by neměl čas a nechtěl by si povykládat s těmito dvěma pány.“

Opět se otočila k Erlendurovi a k Sigurdurovi Ólimu.

„Nestačí, když tam půjde jeden z vás?“ zeptala se, zatímco hleděla na Erlendura.

„Půjdu já,“ řekl Sigurdur Óli a vstal.

„Rovnou mu řekni, že za ním přijde jeden mladý kriminalista,“ zavolala na hostinského a opět se otočila k Erlendurovi.

„Co dělá tvá žena?“ zeptala se a mocně si lokla piva.

Lékař byl doma. Když se Sigurdur Óli dozvěděl, kde bydlí, nechal Erlendura s XXL a šel ven. Vydal se po hlavní ulici, pak odbočil doleva k moři a brzy dorazil k domu, který stál v hezké zátoce. Okrskový lékař, který se jmenoval Trausti, ho už očekával u dveří. Mohlo mu být kolem šedesáti, měl džíny, košili a pantofle. Pozdravil Sigurdura Óliho pevným stiskem ruky. Hovořil o hezkém počasí, o tom, jak je sám doma, jak děti vyletěly z hnízda, jak manželka se svými kamarádkami odjela do Dublinu utrácet peníze. „Dáš si kávu? Posaď se, prosím, nebude to trvat dlouho.“

Lékař v kuchyni dal vařit kávu, načež se vrátil do obývacího pokoje a posadil se. Děvče na fotografii neznal.

„Hledáme mladíka a dívku, kteří pravděpodobně pocházejí ze západních fjordů. On se jmenuje Janus a ona Birta.“

„Ano, možná se tak jmenují,“ řekl lékař.

„Kdo?“ zeptal se Sigurdur Óli.

„Je to už osm nebo deset let. Tehdy jsem byl lékařem v nemocnici v Ísafjorduru, ale odtud, myslím, nebyli.

Pocházeli spíš z nějaké rybářské vesnice v okolí. Byl to sympatický hoch a i ona byla milá.“

„Jak to, že si na ně po tak dlouhé době vzpomínáš?“

„Jsou o nich záznamy v nemocničním archivu.“

„V nemocničním archivu?“

„Jsem si téměř jistý, že se tak jmenovali,“ řekl lékař. Šel do kuchyně a vrátil se se dvěma šálky kávy a miskou s čokoládovými sušenkami.

Kdy už konečně půjde k věci? pomyslel si Sigurdur Óli.

„Má to něco společného s tou dívkou na hrobě Jóna Sigurdssona?“ zeptal se lékař, který očividně neměl naspěch. Je zvláštní, že ji našli právě tam. Ve zprávách tvrdili, že nebyla zavražděna tam, ale že ji tam z nějakého důvodu položili. Mám svou teorii, co za tím může být.“

„Ty a můj kolega byste o tom určitě mohli spekulovat dlouhé hodiny,“ odvětil Sigurdur Óli a lehce si povzdychl.

„Byla obětována na oltář Američanů, kteří utiskují tuto zemi a celý svět,“ řekl Trausti. „Všechna ta brutalita a ubíjející stupidity v kině a v televizi, to má samozřejmě svůj dopad. Mladí lidé podle toho žijí. Oblékají se jako černoši v amerických slumech a projíždějí se po ulicích na jakýchsi prknech. Zločin, kriminalita a drogy jsou na denním pořádku. To ubohé děvče bylo ovlivněno právě tímhle.“

„Měl by sis promluvit s mým kolegou,“ řekl Sigurdur Óli. „Takové fundamentalistické teorie ho velmi zajímají.“

„Možná si potom myslí, že Island postupně ztrácí svou nezávislost, myslím tím duchovní nezávislost. S tou to jde z kopce. Všechno se amerikanizuje. Všude jen O.K., bye bye a lifestyle a chill out a mejdany.“

„Myslím, že mejdan není…“

„Všechny tyto vlivy kazí mládež.“

„Ano, ehm, mohli bychom se vrátit k našemu případu?“

„Jistě, omlouvám se. Na toho mladíka, toho Januse, si vzpomínám, protože byl mrtvý.“

„Mrtvý? On je mrtvý?“

„Ne, není mrtvý, ale nějakou dobu byl, když ho přivezli do naší nemocnice. Proto si na něj tak dobře vzpomínám.

Určitě byl jednu nebo dvě minuty mrtvý.“

„Co tím myslíš?“

„Měl nehodu a byl v ohrožení života. Pokud si vzpomínám, tak ho zachránila kamarádka ze školy. Je možné, že se jmenovala Birta. Tehdy se o tom hodně psalo v novinách. Kdosi ho tehdy zmlátil. Už přesně nevím, jak to vlastně bylo, ale nechybělo mnoho a přišel o život. Mám takový pocit, že ho hodili do podpalubí nějaké lodi.“

Ve stejnou dobu, kdy se Sigurdur Óli rozloučil s lékařem, našla policie v Reykjavíku Janusův byt. Byla učiněna nejpřísnější bezpečnostní opatření, než otevřeli dveře bytu. Nebylo známo, zda je doma, takže zavolali zásahovou jednotku. Elínborg, která po dobu Erlendurovy nepřítomnosti vedla vyšetřování, tím nebyla zrovna nadšená a považovala to za zbytečné. Podle ní se tam prostě mělo jen zaklepat.

„Mohli byste zničit důkazní materiál,“ protestovala.

„U nás je nejvyšší prioritou bezpečnost,“ řekl velitel jednotky, takže bylo rozhodnuto.

Když příslušníci zásahové jednotky vyrazili dveře, vtrhli do malé chodby a odtud pronikli do kuchyně, obývacího pokoje, ložnice a prádelny. Během několika vteřin zjistili, že v bytě nikdo není. Nikdo nekladl odpor, žádná přestřelka, žádný zvednutý nůž, nic.

Dveře byly navíc odemčené, jak Elínborg zjistila.

Když se ukázalo, že zásahová jednotka je zde přebytečná, sbalili si fidlátka a zmizeli. Zatímco se kolegové z technického oddělení pustili do práce, rozhlíželi se Elínborg a Thorkell po bytě. Měl sotva víc než padesát metrů čtverečních. Nábytek v obývacím pokoji sestával ze staré, ošoupané sedačky a stolku. V kuchyni bylo několik talířů, sklenice, příbory, dva hrnce a pánev. Zařízení kuchyně bylo staré, pravděpodobně pocházelo ještě z dob, kdy byl dům postaven. Podlahy byly všude stejné. V ložnici byla manželská postel a v prádelně poměrně nová pračka.

Nikde žádné známky rvačky. Všechno bylo pečlivě uklizené, všechny věci byly na svém místě. Přestože tam bylo jen několik kusů nábytku a stěny byly holé, působil byt útulně.

V ložnici bylo několik knih a v jedné Thorkell našel výstřižek z Morgunbladid. Podal ho Elínborg. Byla to zpráva o záchraně jednoho chlapce v západních fjordech.

Nějaká dívka prokázala neobyčejnou duchapřítomnost, když svého spolužáka zachránila před utopením. Případ byl vylíčen v krátkém článku a vedle něj byl snímek obou mladých lidí z nemocnice. Hoch ležel v posteli a u něj stálo děvče. Oba byli v pyžamu, mohlo jim být nanejvýš tak dvanáct nebo třináct let. Pod snímkem byla jejich jména: Birta a Janus.

Šatník v ložnici byl rozdělen na část, kde byly šaty a boty nějaké ženy, a na část, kterou si zabral muž. Elínborg hned viděla, že jsou to samé levné věci. Prohlédla si pár triček a svetrů. Vypadaly obyčejně, téměř podřadně. Potom šla do koupelny a rozhlédla se tam. Její pohled okamžitě zaujala injekční stříkačka na umývadle. Na podlaze ležela lžíce a zapalovač. Natáhla si gumové rukavice, opatrně vzala stříkačku a čichla k ní, načež ji zase položila zpátky. Ve skříňce nad umývadlem byla kosmetika, rtěnky a make-up.

Birtino hájemství, pomyslela si Elínborg a zase skříňku zavřela.

Kapitola dvacátá

Herbert ztichl. Janus seděl v místnosti za hromadou dřeva a přemýšlel o Birtě. Neustále mu v uších zněla melodie, kterou slyšel tenkrát, když se s ní poprvé potkal v Reykjavíku. Od té doby si ji pořád broukal. Před očima měl Birtu a toho chlápka pod schodištěm. Teď si ten motiv tiše hvízdal.

Byly to dva roky, ale Janusovi to připadalo jako celý život. Ve vesnici byla z jeho vrstevníků jediná, kdo se s ním kamarádil. Byl outsider, ve škole se mu posmívali a neměl žádné kamarády. Bylo hrozné, jak si z něj utahovali a jak ho šikanovali, ale ještě horší byla izolace. Nikdo ho nikdy nevzal na oslavu svých narozenin, a když slavil narozeniny on sám, pozvala jeho matka vždy několik příbuzných, což ovšem kamarády nenahradilo. Nikdy nechápal, proč to tak je, proč s ním ostatní nechtějí nic mít. Často si nad tím lámal hlavu, ale na nic nepřišel. Sourozence neměl žádné. Jeho matka byla sama a pracovala v rybárně, což ve vesnici nebylo nic zvláštního. Nepocházeli sice odtud, ale přistěhovali se dávno, už si na to ani nevzpomínal. Kromě nich ve vesnici žili i jiní lidé, kteří se tam přistěhovali, dokonce i cizinci, kteří tam přišli za prací. Nevzpomínal si, kdy to začalo. Možná to tak bylo vždycky.

Birta se o něj starala a dodávala mu odvahu, když z něj ostatní strhli kalhoty a zahodili je, někdy se dokonce stalo, že mu strčili hlavu do záchodu. Předčasně dospěla a měla soucit, který děti v jejím věku neznaly.

Bydlela v řadovém domě nedaleko nich. Chodili do stejné třídy a kamarádili se. Hráli si celý den spolu, aniž by se o ně někdo staral. Když bylo venku škaredě, hráli si u ní nebo u něj doma. Všechny jeho vzpomínky na dětství v té vesnici byly spjaté s Birtou, která mu pomáhala, když mu bylo nejhůř.

Když se s matkou odstěhoval do Reykjavíku, ztratil na ni kontakt a Birta mu chyběla tak, že se to ani nedá popsat.

Jeho matka se seznámila s jedním námořníkem z Reykjavíku a odstěhovala se s ním na „slunný jih“, jak se ve vesnici říkalo. To bylo v polovině osmdesátých let, ještě než začala velká migrace ze západních fjordů.

Námořník již na moře nevyplouval a měl práci ve městě.

Nastěhovali se do malého bytu v zástavbě ve čtvrti Háaleiti.

Jeho matka začala také pracovat, takže Janus byl odkázán sám na sebe. Nikdy předtím v Reykjavíku nebyl. První noc nemohl usnout. Potmě přišel do obývacího pokoje, posadil se k oknu a hleděl na auta a světla na Miklabrautu. Jeho nevlastní otec se o něj téměř nestaral. Děti v nové škole se vůči němu chovaly zprvu zvídavě. Přijímal tuto pozitivní změnu s ostražitostí, ale líbilo se mu, že patří do nějakého kolektivu. Jenže byl příliš stydlivý na to, aby zapadl do nějaké party. Teď už ho děti netýraly, přesto dál zůstával outsiderem a neměl kamarády.

Po ukončení povinné školní docházky začal pracovat.

Stal se pomocníkem v masokombinátu Sudurland a byl přidělen do udíren. Rychle si osvojil nutné znalosti o uzení skopového, vepřového a lososů. Netrvalo to dlouho a stal se vedoucím tohoto úseku. Ostatní byli pro, protože uzení je špinavá práce. Pece byly špinavé a začouzené a z člověka se neustále linul zvláštní zápach kyseliny dusičné, roztaveného tuku a nejrůznějších paliv. Maso se nakládalo a věšelo na velké háky na tyčích, které se posunovaly po vodicích kolejnicích na stropě. Pece byly tři metry vysoké a čtyři metry dlouhé. Ve velkých zásuvkách pod nimi se spalovala polena, dřevěné uhlí, třísky a někdy i ovčí trus. Když oheň dohořel, strčil zásuvku pod maso. Nejdůležitější při uzení bylo, aby palivo nehořelo, ale jen kouřilo.

Někdy při tom bylo tolik čoudu a kouře, že musel utéct do zadní místnosti, kde potom dlouho kašlal. Nejhorší bylo, jak ho při tom pálily oči. Někdy musel vyběhnout na dvůr, kde lapal po dechu a slzel. To mu ovšem nevadilo, protože se mu líbilo, že je při práci sám a že je odkázaný jen sám na sebe. Kromě mistra, který s ním vycházel velmi dobře, se o něho nikdo nestaral. Tvrdá práce ho zocelila, vydělal si peníze a brzy si mohl koupit malý suterénní byt v Breidholtu. Těsně po svých sedmnáctých narozeninách si udělal řidičský průkaz. Jeho dlouholetým snem bylo mít auto. Většinu času trávil sám, dokud ve městě nenarazil na Birtu.

Stalo se to přibližně před dvěma lety. Zpočátku se rozhlížel po ulici v naději, že ji někde uvidí, ale nikdy ji nepotkal a vlastně už ani nevěřil, že by se s ní ještě někdy mohl vidět. Byla pro něj vzdálenou vzpomínkou, ke které se uchyloval vždy, když mu bylo nejhůř. Byl to pro něj blesk z čistého nebe, když ji jednoho dne po cestě domů náhle spatřil.

Čekal na autobusové zastávce na Hverfisgatě. Byl hezký letní den a on stál mezi lidmi, když se před ním objevila v doprovodu jednoho zanedbaného starého muže. Šli po Hverfisgatě. Hned mu nedošlo, kdo to je. Všiml si jí teprve tehdy, když dorazila k zastávce. Když procházela kolem, spatřil ji z boku a potom i zezadu. Celou dobu se křečovitě snažil ji někam zařadit. Když konečně pochopil, kdo to je, spontánně se rozběhl za ní, ale po několika krocích se zastavil. Chtěl na ni zavolat, ale nechal toho a namísto toho ji sledoval.

Věděl, že je to ona. Samozřejmě vypadala jinak, byla vyšší, štíhlejší a narostla jí ňadra. Stala se z ní žena. Tu tvář ale znal. Byla velmi bledá a silně našminkovaná, kolem očí měla černé stíny, rty byly křiklavě rudé. Rysy ve tváři však zůstaly stejné. Ano, tohle byla jeho kamarádka z vesnice.

Nechápal to. Kolik let jsme se neviděli? pomyslel si. A teď jde tady přímo přede mnou.

Zůstal jí a tomu křivonohému starému muži v roztrhané větrovce v patách. Měla na sobě zelený svetr, červenou koženou bundu, která jí nesahala ani po zadek, tenké nylonky a boty s vysokými podpatky. Kolem krku měla červenou šálu. Její hezké, husté černé vlasy byly nemyté, a i když bylo teplo, měla klapky na uši s medvídkem uprostřed, který se usmíval.

Viděl, že vešla do čtyřpatrového domu na Hverfisgatě. O

něco později tam šel za ní. Na chodbě byla malá nástěnka s názvy firem, které tam měly kancelář. Už měl za sebou několik schodů, když tu zaslechl jakési zvuky z výklenku pod schodištěm. Sešel dolů, a když schodiště obešel, zřetelně uslyšel potlačované sténání. Nahlédl za roh a uviděl svou kamarádku, která klečela před tím starým mužem a ústy ho uspokojovala tak, jak to viděl v pornočasopisech svého nevlastního otce.

Odkudsi

se

ozýval

starý

šlágr

Vilhjálmura

Vilhjálmssona.

„Počkej, tati, počkej chvíli - přijdu za tebou…“

Medvídek se pohyboval sem a tam, sem a tam…

Počkal před domem, dokud starý muž nevyšel ven.

Krátce po něm se objevila i ona. Přišel k ní a zeptal se, jestli si na něho vzpomíná. Představil se jí. Zdálo se, že nic nechápe, nedokázal z ní dostat jediné kloudné slovo. Šel s ní do barabizny na Njálsgatě, kde na podlaze ležely tři matrace.

Padla na jednu z nich a okamžitě usnula. Lehl si k ní a po chvíli také usnul.

Probudila se dřív než on a ihned ho poznala. Neměla však tušení, co se stalo. Nevzpomínala si, že ji tam doprovodil, nechápala, jak se tam dostal. Ještě podivnější jí ale připadalo to, že z jejího kamaráda z dětství se stal muž.

Byl urostlý, ramenatý a silný a měl husté, světlé vlasy a několik dnů starý vous, velký nos, plné rty a ruce, na kterých bylo vidět, že manuálně pracuje. Měl na sobě džíny, bílé tričko, zelený kabát s kapuci a tenisky.

Cloumala jím, dokud se neprobudil. Chvíli mu trvalo, než si uvědomil, kde je. Rozhlížel se a teprve postupně si uvědomil, co se stalo.

„Vzpomínáš si na mě?“ zeptal se jí.

„Ty jsi Janus,“ řekla.

„Viděl jsem tě ve městě, ale nepoznalas mě… Šel jsem za tebou… Žiješ v Reykjavíku už dlouho?“

„Nějakou dobu. Máš něco?“

„Co?“

„Fet. Drogy. Máš něco?“

„Nemůžu sloužit, bohužel.“ To „bohužel“ řekl jen tak.

Drog se dosud ani nedotkl.

„Máš prachy?“

„Trochu, ale ne u sebe. Ale můžu si vybrat.“

Teprve později, když se zase sblížili, se odvážil zeptat se jí, jak se do toho namočila. Bylo to po té, co se nechali tetovat. On si nechal na nadloktí vytetovat její iniciály a ona J na zadek. Ptal se jí, proč začala brát drogy, potulovat se po ulicích a myslet jen na další dávku. Když ji viděl naposledy, chodila ještě na základní školu. Někteří už tenkrát začínali s cigaretami a s alkoholem, ale ona ne. Krom toho měla vždycky spoustu kamarádů a nebyla outsider jako on. Proč vedla takový život? Proč přišel takový pád?

Cítil, že o sobě nechce mluvit. Zdálo se, že sama neví, jak se to všechno stalo. A možná ani neměla zájem to rozebírat. Její dosavadní krátký život se stal víceméně produktem její fantazie, byl plný rozporů a výmluv, které s přibývajícím časem zabíraly stále více prostoru. Nepovedlo se mu ji přesvědčit, aby s drogami skončila. Naopak, její závislost byla stále větší. Brala všechno, co se jí dostalo pod ruku. Ukázala mu, co všechno se dá udělat s vrtačkou, kouskem dřeva a plechovkou s lakem. Připevnila dřívko k vrtáku a míchala lak tak dlouho, až se uvolnilo ředidlo a dalo se pít. Kradla lak a lepidlo na koberce a cpala se tabletkami všech velikostí, tvarů a barev. Kradla v nemocnicích i v lékárnách. Do papírového sáčku si nastříkala lak nebo barvu a inhalovala, dokud celá nezmodrala. Čichala lepidlo a plyn, pila vlastně všechno kromě benzinu. Když měla peníze, kupovala speed, LSD a crack a potom si píchala i heroin.

Když si chtěla obléct nové šaty, vyhlásila takzvaný „plátěný den“. To se pak vplížila do nějaké zahrady, kde lidé sušili prádlo, a posbírala ho. Kradla však i v obchodech.

Vlastně byl div, že se s policií dostala do kontaktu jen málokdy, vždy šlo jen o nevýznamné krádeže, nic, co by se dostalo do trestního rejstříku. Terapeutickým zařízením se celou dobu vyhýbala jako čert kříži. Nikoho neprosila o pomoc a nikdy ji neakceptovala.

Neznal ta divná slova, kterými označovala drogy. Tak jako většina lidí věděl z doslechu, co je to crack, hašiš nebo LSD, ale byly tady i další věci, například ticket, horse, pot nebo bong. Říkal si, že nejvhodnějším označením pro drogy by byl pojem shit, protože tenhle pojem by byl určitě nejvýstižnější.

„Pověz mi, co se stalo,“ poprosil ji, ale ona na něho vždycky jen vyhrkla, že ji má nechat na pokoji. Musel jí slíbit, že se jí nebude míchat do života. To byl jediný slib, který po něm chtěla. Bylo to pro něj zdrcující, když musel přihlížet, jak šlape chodník, jen aby si mohla koupit drogy.

Ze zoufalství jí dával tolik peněz, kolik jen mohl, ale nebylo to moc. Když viděl, že jí tím moc nepomůže, přestal s tím.

Za jeho peníze si kupovala ještě dražší drogy. Místo toho jí platil nájemné, než se nastěhovala k němu do suterénního bytu v Breidholtu, a kupoval jí jídlo, i když to moc nepomáhalo. Zpočátku jí striktně zakázal vodit si do bytu zákazníky, ale pak vzdal i to a dbal jen na to, aby nebyl doma, když tam přišli.

Přesto se s jejími zákazníky setkával docela často.

Většinou to byli neuvěřitelně staří chlápci jako ten, kterého viděl na Hverfisgatě. Nebo postarší pánové v drahých kabátech, občas ale i mladíci, kteří tam přišli ve skupině, velmi zřídka i ženy.

Díky tomu měla Birta v podstatě pravidelný příjem a kromě toho i dealovala. Čas od času se topila v penězích, když letěla do Kodaně, Amsterdamu nebo Paříže a pak do země propašovala narkotika. Byla vynikající kurýrkou. S

minimálním make-upem a odbarvenými vlasy, pokud možno dokonce i s copy, v nenápadném oblečení a s jistým hereckým vystupováním působila nikoli jako zcela vyžilá dvacetiletá narkomanka, která šlape chodník, ale jako nevinná středoškolačka. Specializovala se na to, aby působila dojmem, že cestuje s rodiči či prarodiči. Prostě a jednoduše se pověsila na nějaké spolucestující a předstírala, že k nim patří. Se svou dětskou taštičkou postávala neustále poblíž nějakého manželského páru, takže vzbuzovala dojem, že cestuje s nimi.

Díky tomu měla pro lidi Herbertova typu nesmírný význam. Pracovala pro něj a on jí platil drogami. S lehkostí proplouvala celními kontrolami a nikdy neměla problémy s úředníky. Hezká dcerka s vagínou, žaludkem a střevy napěchovanými drogami.

Kapitola dvacátá první

Když se Sigurdur Óli po návštěvě okrskového lékaře vrátil do penzionu, bylo už pozdě. Nejraději by jel rovnou do nemocnice v Ísafjorduru a podíval se tam na materiály o Janusovi a Birtě, jenže nikde nemohl najít Erlendura ani tu ženu, se kterou předtím seděli u stolu. Šel nahoru a zaklepal na Erlendurovy dveře, ten však neotevřel, přestože Sigurdur Óli slyšel zevnitř nějaké zvuky. Nebo si to aspoň myslel, jistý si ale nebyl. Většina hostů mezitím odešla z hospody domů, přesto se rozhodl, že vypije ještě jednu sklenku.

Posadil se k pultu a zeptal se hostinského, zda náhodou neví, kam šel jeho kolega, se kterým tam večer byl.

„Myslím, že šel s Donnou nahoru,“ řekl štíhlý muž s bílou zástěrou a velkým knírem á la František Josef.

„S Donnou?“

„To je ta žena, která se k vám posadila.“

„Ona s ním šla na pokoj? Klepal jsem, ale nikdo mi neotevřel.“

„Ještě aby otevřel,“ odvětil František Josef s potutelným úsměvem.

„Ty tu Donnu znáš?“

„Trochu,“ odpověděl hostinský, zatímco mu čepoval pivo. „Kdosi říkal, že jste tady kvůli té holce, co ji našli v Reykjavíku na hřbitově. Pochází z nějaké vesnice odtud?“

„Domníváme se, že ano,“ odvětil Sigurdur Óli.

„A co dělala v Reykjavíku?“ zeptal se hostinský, který vytíral sklenice a stavěl je na polici.

„Pokud je nám známo, tak to byla narkomanka a prostitutka. Dopouštěla se drobných krádeží, aby měla na drogy. Nic z toho ale nebylo tak závažné, aby u nás byla registrovaná.“

„Já létám do Reykjavíku dost často a mám pocit, že se to město pořád rozrůstá. Což zase není až tak překvapivé, když se uváží, kolik lidí se stěhuje nejen ze západních fjordů, ale i z venkova. Někdo v těch nových domech bydlet musí.“

„Co tím myslíš?“

„Odněkud přece musí přijít lidé, kteří tam potom bydlí, to je jasné.“

„Zdá se, že lidem tady v západních fjordech to dost vrtá hlavou, co?“ řekl Sigurdur Óli.

„To je pravda, hodně o tom přemýšlíme. Co ti na tom připadá zvláštního?“

„Pokud víme, tak o tom mluvilo i to děvče,“ odpověděl Sigurdur Óli. „Mohla to pochytit tady?“

„To je docela dobře možné.“

„Města se každopádně rozrůstají. Tak je to na celém světě.“

„To je fakt.“

„Co mi můžeš povědět o té Donně?“ zeptal se Sigurdur Óli. „Pochází odtud?“

Sigurdur Óli se následujícího dne probudil s kocovinou.

Jeho kolega už byl dávno vzhůru, prošel se vesnicí a právě snídal, když Sigurdur Óli sešel dolů a posadil se k němu.

Sigurdur Óli se v duchu usmál, když viděl, jak Erlendur září.

„Zničehonic jsi zmizel,“ řekl. Všiml si, že jeho kolega snídá tři vejce s opečenou slaninou, kávu a jablečný džus, a objednal si to samé.

„Šel jsem spát dost brzy,“ vysvětloval Erlendur, který byl v dobré náladě. „Zjistil jsi něco u toho doktora?“

„Ano, vzpomněl si na jeden případ. Řekl mi, že kdysi přivezli do nemocnice chlapce jménem Janus. Ještě večer jsem chtěl jet do ísafjórduru, ale nemohl jsem tě najít.

Neslyšel jsi mě, když jsem klepal na dveře?“

„Ne, usnul jsem. Byl jsem hrozně unavený.“

„Lékař si myslí, že vše o Janusovi a Birtě můžeme zjistit v ísafjórduru. Měli bychom vyrazit co nejdřív.“

Erlendurovi zazvonil mobil. Byla to Elínborg, která mu popřála dobré ráno a pověděla mu o nasazení zásahové jednotky a o tom, co našli v Janusově bytě.

„Dej mi ji,“ řekl Sigurdur Óli a Erlendur mu podal telefon.

„Elínborg, co všechno vypověděla Charlotte o Birtě, o domech a o muži, který je všechny vlastní?“

„Počkej,“ řekla Elínborg a na chvíli se odmlčela. „Bylo to něco o domech v Reykjavíku a o tom, kdo se tam má nastěhovat. Bylo to dost nesrozumitelné. Proč se na to ptáš?“

„Včera večer jsem slyšel něco podobného i tady,“ řekl Sigurdur Óli a pověděl Elínborg o svém rozhovoru s hostinským. Erlendur se zájmem poslouchal.

„Opravdu to formuloval takto?“ zeptala se Elínborg.

„Zní to dost podobně jako to, co nám řekla Charlotte o Birtě.

Lidé v západních fjordech asi hodně přemýšlejí, pro koho se tady v Reykjavíku stavějí domy. Rozumíš tomu?“

„Vůbec,“ odpověděl Sigurdur Óli.

Dojedli a zaplatili za nocleh a útratu z večera. Ta se Sigurdurovi Ólimu zdála nějak moc vysoká. Po cestě k autu už se neudržel.

„Co to bylo za ženskou, ta v tom velkém svetru, cos s ní tady včera seděl?“ zeptal se, když otevřel dveře.

„Nemám tušení,“ odvětil Erlendur a posadil se. „Byla to velmi zajímavá žena, hezky jsme si popovídali. Jenže jsem byl tak unavený, že jsem šel potom na pokoj a ihned jsem usnul.“ Prsty si bubnoval po kolenou a pohvizdoval si.

„Doufám, žes ji nebalil?“

„Ne, vůbec ne, proč? Ale zajímavá byla. Kam tím vlastně míříš?“

„No, trochu se o ní mluvilo, když jsem se večer vrátil.

Prý ji v západních fjordech znají úplně všichni. Číhá v hospodách na přespolní, cestáře, námořníky, na muže všech věkových kategorií. Prý je vždy připravena k činu. Říká si Donna Tonna.“

„Ne,“ řekl Erlendur, kterého náhle dobrá nálada přešla.

„Šel jsem prostě spát,“ dodal a mrzutě pohlédl před sebe.

Sigurdurovi Ólimu ztuhl úsměv na rtech, když si uvědomil účinek svých slov. Chtěl si z Erlendura jen vystřelit, ne ho ranit. To, co řekl o Donně, sice nebylo nijak přehnané, skutečně to slyšel od hospodského, teď si však uvědomoval, že si to měl raději nechat pro sebe. Rád by to nějak napravil, jenže v tuto chvíli nevěděl jak. Předsevzal si, že už o tom nebude mluvit. Srandičky stačily, nejdřív to s maskou na spaní a teď Donna. Mlčky jeli dál, dokud se Sigurdur Óli neodhodlal promluvit. Právě překonali jedno sedlo a vše kolem bylo zahaleno mlhou.

„Ten chlápek v hospodě mi včera večer vyprávěl zajímavou historku o jednom houževnatém Gróňanovi.

Vyplul s kajakem kdesi na západním pobřeží Grónska na ryby a zmocnil se ho proud. Odnesl ho kolem jižního výběžku Grónska na otevřené moře, a když ho potom našli na skotském pobřeží u Aberdeenu, ještě žil. Odvezli ho do nemocnice, ale tam zemřel. Neuvěřitelné, co říkáš?“

Erlendur cosi zabručel a pak jeli mlčky dál.

„Neměli bychom jména Januse a Birty předat novinám?

Třeba se přihlásí někdo, kdo je zná,“ navrhl Sigurdur Óli.

„Pokud v Ísafjórduru najdeme Birtiny příbuzné, měli bychom jim zprávu o její smrti předat osobně,“ stroze odpověděl Erlendur.

Po zbytek cesty mlčeli. Sigurdur Óli se soustředil na řízení a Erlendur byl zahloubán do svých myšlenek.

Neustále přemýšlel o jediné otázce: KDE DNY ZTRATILY

SVOU BARVU? Ano, kde?

Do Ísafjórduru dorazili teprve před polednem, protože kvůli stavu silnice a povětrnostním podmínkám nemohli jet rychle. Zamířili rovnou na policejní služebnu, kde jim předali protokol o nehodě na lodi. Tehdy se dozvěděli celé jméno té dívky: Birta Óskarsdóttir.

„Zachránila tomu Janusovi život,“ řekl Erlendur.

„Pak je dost nepravděpodobné, že ji zabil,“ odvětil Sigurdur Óli.

„To je fakt.“

„Má to něco společného s tou mrtvou dívkou v Reykjavíku?“ zeptal se nadstrážmistr, který jim předal protokol. Byl to statný padesátník. Jeho zarudlý obličej s plnovousem svědčil o vysokém tlaku. Koupal se v potu.

„Ano,“ odpověděl Sigurdur Óli. „Dostali jste její fotku.

Jmenuje se Birta.“

„Neznám to děvče na fotografii ani to jméno,“ řekl nadstrážmistr. „Pravděpodobně tady chodila na gymnázium, tam panují dost divoké poměry. Ale tak je to na všech středních školách. Mládež nemá nic jiného na práci než se zpíjet do němoty nebo brát drogy.“

Ve zprávě byli zmíněni i Birtini rodiče. Erla Steingrímsdóttir a Oskar Jakobsson. Birta byla ještě oficiálně přihlášená v ísafjórduru, ale ne na stejné adrese jako její rodiče. Erlendur a Sigurdur Óli poděkovali a odjeli k domu na kraji ísafjórduru, kde byla Birta přihlášená. Tam jim řekli, že předchozí nájemníci se z bytu odstěhovali před několika lety. „Bylo to pár chlapců z gymnázia,“ řekla jim žena, která přišla ke dveřím. Ne, nevěděla, zda tam bydlelo i nějaké děvče. Věděla však, kdo je Erla Steingrímsdóttir.

„Asi ještě bude v práci, dělá v supermarketu. Bydlí na Fáfnisveguru a je rozvedená. Oskar se už před několika lety odstěhoval do Reykjavíku. Pak sbalila jiného. Proč se na ně ptáte?“

Erlendur jí neodpověděl a vzápětí dům opustili. Byli u cíle, dívka byla nalezena. Znali jméno jejích rodičů a věděli, že zanedlouho stanou před její matkou a budou jí muset říct, že její dceru našli na hřbitově mrtvou, nahou a znásilněnou.

Erlendur ani Sigurdur Óli neměli zkušenosti s tím, jak sdělit takovou zprávu příbuzným, navíc za takových okolností.

Proto jim při pomyšlení na setkání s dívčinou matkou nebylo zrovna do zpěvu.

Sigurdur Óli informoval telefonicky Elínborg a řekl jí, jak se jmenují rodiče. Oskar Jakobsson podle všeho žil v Reykjavíku a Sigurdur Óli poprosil Elínborg o to, aby ho našla a informovala ho o smrti jeho dcery.

Nějakou dobu stáli před supermarketem a pozorovali jeden druhého.

„Tak pojďme,“ řekl Erlendur, „ať je to za námi.“

Vešli dovnitř a zeptali se na Erlu. Poslali je do řeznictví.

Představili se jako pracovníci kriminální policie a zeptali se, zda by za ni někdo nemohl zaskočit. Neměla sice tušení, co po ní chtějí, ale zavolala tam jedno děvče a řekla, že musí na chvíli do kanceláře. Erlendur a Sigurdur Óli šli za ní. Bylo jí něco přes čtyřicet. Měla na sobě modrou pracovní halenu s červenými třásněmi. Ihned si zapálila cigaretu a Erlendur učinil totéž. Byla opálená a měla vrásky kolem očí. Husté, světlé vlasy měla svázané do copu, nehty nalakované načerveno.

Zeptali se jí, zda má dceru jménem Birta.

„Ano, Annu Birtu. Jmenuje se Anna Birta a žije v Reykjavíku. Něco s ní není v pořádku?“

„Anna Birta!“ řekl Erlendur. „Tak proto jsme ji pod jménem Birta nemohli najít v evidenci obyvatelstva.“

„Vždycky se jí říkalo jen Birta. Co se děje? Co se stalo?“

Pověděli jí o tom, co se přihodilo, detaily vynechali. Na ty byl ještě čas.

Chvíli na ně zaraženě hleděla a vrtěla hlavou.

„Co to říkáte? Birta je mrtvá?“

Erlendur přikývl. Řekl jí, že musí jet s nimi, aby to potvrdila, ale že jsou si téměř stoprocentně jistí.

„To je ta mladá žena ze hřbitova? To děvče od Jóna Sigurdssona? To byla má dcera?“

„Obáváme se, že ano,“ řekl Erlendur a vysvětlil jí, jak zjistili její totožnost. Nebylo to jednoduché, protože ji nikdo nepohřešoval. Jaký jsi měla vztah se svou dcerou?“ zeptal se.

„Vztah? Můj Bože. Birta… Děti někdy… Můj Bože,“

řekla a rozplakala se.

Erlendur vytáhl z peněženky fotku, chvíli na ni hleděl a potom ji podal Erle, která si ji vzala a dlouho si ji prohlížela.

Tvář na fotce jí při letmém pohledu vůbec nebyla podobná, ale čím déle se na ni člověk díval, tím více si uvědomoval podobu, ta ústa, brada, nos, oči…

Erlendur a Sigurdur Óli tam nějakou dobu mlčky seděli.

„Bylo by dobré, kdybys s námi jela do Reykjavíku a identifikovala Birtu. Pak bys ji mohla vzít domů a pohřbít,“

řekl Erlendur.

Hleděl na Erlu, která měla skloněnou hlavu a pozorovala svůj klín. Ještě před chvílí byl její život v pořádku. Přátelsky se usmívala, ale pak jí úsměv ztuhl na rtech, když jí pověděli, co jsou zač a proč přišli. Z její tváře se nejprve nedalo nic vyčíst, když se to dozvěděla, potom se v ní však objevila nevěřícnost, smutek a osamělost. Erlendurovi bylo jasné, že to pro ni musí být hrozné. Seděl v kanceláři supermarketu a vyprávěl znaveně působící ženě o smrti její dcery. I on sklonil hlavu a pomyslel si, jak děsivě všední umí smrt být.

Kapitola dvacátá druhá

Náhle si vzpomněl na Kalmanna. Ten zatracený parchant mu řekl, že je stupid, a ukončil hovor.

V udírně byla tma jako v pytli a Herbert neměl tušení, kolik může být hodin. Přes zoufalou situaci, ve které se nacházel, vmáčknut pod ocelovým roštem v topeništi udicí pece, se mu podařilo několikrát na chvíli usnout. Po myslel na kanystr s benzinem, který stál nad ním, a na to, zda se ten zatracený parchant odváží ho na něho vylít a zapálit ho. Jen nejasně si vzpomínal na toho troubu, který se věčně lepil na Birtu. Nechápal, co po něm ten idiot chce, on přece Birtu neoddělal. A proč všechny ty řeči o drogách, jako by on, Herbert, byl odpovědný za všechno, co se děje ve společnosti. Bullshit!

V místnosti panovalo naprosté ticho. Herbert neměl se bemenší představu, kde se v Reykjavíku mohou ty udírny nacházet.

Zřejmě

patřily

k

nějakému

velkému

potravinářskému závodu, ale z nějakého důvodu se tam nepracovalo. To mají všichni dovolenou? A jak je možné, že se tam ten grázl tak dobře vyzná? Dlouho přemýšlel o Birtě a Janusovi, ale jeho myšlenky se vždycky zase stočily ke Kalmannovi, takže nakonec dospěl k přesvědčení, že za tím celým stojí ten zatracený bigshot, který se ho chce zbavit.

To sice tak úplně nesedělo k moralizování toho kreténa, ale to mohl být jen zastírací manévr.

Věděl, že musí udělat všechno proto, aby se odtud dostal, že musí lhát, podvádět, slibovat hory doly, jen aby se odtud dostal ven a pak vyřídil toho son of a bitcb, aby ho strčil do topeniště a potom se díval, jak se mu tam líbí. Ten hajzl na mě močil, pomyslel si, na mě, na big Herbal Kdo udělá něco takového, ten už asi nechce žít.., Ve své samolibosti si Herbert myslel, že něčeho takového by se odvážil jen málokdo. Byl přesvědčený, že za tím musí stát někdo mocný. Já přece nejsem jen tak někdo, říkal si. Jsem eso a takový nýmand by mě neunesl bez pokynu nějakého velkého zvířete.

„Jeho myšlenky byly čím dál tím zmatenější. Celá ta teorie spiknutí se totiž nehodila k tomu, co už věděl. Birta a ten idiot se přátelili kvůli něčemu, co se stalo kdysi dávno, Birta mu o tom jednou vyprávěla. Věděl i to, že Janus se ji snažil přemluvit, ať s drogami skončí a přestane chodit za Herbertem, ale jeho úsilí bylo marné. Byla to ta nejhorší narkomanka, jakou kdy Herbert poznal, byla ztracená.

Pomoct se jí už nedalo. Z cesty do zkázy, po které se vydala, už nebylo návratu.

Herbert byl přesvědčen, že ji zabil Kalmann. Možná ne úmyslně, ale z nudy, aby se pobavil. Kalmann byl naprosto nevypočitatelný a jen máloco ho uspokojilo. Herbert mu obstarával dívky a Birta se mu velmi líbila. Herbert se domníval, že je jí tak kolem dvaceti. Občas chtěl Kalmann ještě mladší, někdy dostal chuť na cizinky z Boulevardu, ale na Birtě viděl něco, co Herbertovi unikalo. Vzpomínal si, že předtím, než odletěl do Ameriky, Birtě pověděl, že ji chce vidět Kalmann. Proto ho šokovalo, když se u něho objevili ti zatracení poldové a oznámili mu, že Birta je mrtvá.

Kalmann byl prominent a musel dbát na svou image.

Schůzky s nezletilými se často odehrávaly v Kalmannově chatě u jezera Thingvellir. Herbert zajišťoval dopravu tam i zpět. Birta se odtud často vracela hrozně zřízená, Herbert však věděl, že si to nechává líbit, protože Kalmann jí za to královsky platí. Byla známá tím, že pro peníze udělá všechno.

Čím více o tom Herbert přemýšlel, tím více se jeho podezření, že ho do téhle hrozné situace přivedl Kalmann, měnilo v jistotu. Díky tomu měl nyní jasno. Když se znovu otevřely dveře udírny a dovnitř vešel Janus, byl si zcela jistý, že ten mladík nejednal na vlastní pěst.

„To ti řekl Kalmann, abys mě unesl? Tak co, byl to on?“

zvolal na Januse, který stál přímo nad ním. Zpod jeho podrážek se odloupával zčernalý tuk, který padal na Herberta.

„Jak tě to napadlo?“ zeptal se udivený Janus. „Myslíš, že pro něho pracuju?“

„ Yeah, man. Vůbec bych se nedivil. Kolik ti za to platí?

Já ti dám víc. Řekni mi částku a hned se domluvíme, co ty na to? A teď mě vytáhni z téhle díry.“

„Birta mi řekla, že se s Kalmannem přátelíš už dlouho, že jste toho spolu dost podnikli. Pověděla mi, že se chlubíš tím, že jsi Kalmannův jediný kamarád. Prý jsi sám řekl, že ho můžeš kdykoli potopit. Jenom nevěděla, co tím vlastně myslíš. Přemýšlel jsem o tom a napadlo mě, že bys mi možná mohl pomoct.“

„Tak už konečně mluv,“ řekl Herbert.

„Jak bych se mohl dostat k informacím o tobě a o Kalmannovi?“

„ Yeah, yeah, yeah… A Kalmann s tím nemá nic společného? Ty o něm nic nevíš? Kdo jiný by asi chtěl informace o nás dvou? Chce vidět ty papíry? Dostal strach?

Chce kompromitující materiály? Myslí si, že ho chci potopit, co? Odkrágloval Birtu na chatě, je to tak? Zkrátka to přehnal. Celou dobu ji mlátil a nakonec ji oddělal. A kdes byl ty? Kde ses toulal, když vraždil tvou nejlepší kamarádku?“

„Janus sáhl po kanystru s benzinem a začal odšroubovávat uzávěr.

„Možná jsi mu při tom pomáhal, co? Pěkný kamarád!

Možná jste ji zabili společně. Oddělali jste ji a teď máte strach, že bude Herbie mluvit. Nasadil tě na mě Kalmann, abys mě odkrouhl? Je to tak, you fucking piece of shit?“

Janus nechal benzin stékat na rošt a na Herberta, který lapal po dechu, když na něj začaly dopadat kapky. V ústech cítil benzin. Janus nechal benzin ještě chvíli téct, načež kanystr v klidu zavřel, postavil ho na mříž a vzal krabičku od sirek. Herbert běsnil a proklínal ho. Napjal všechny svaly a pokusil se mříž zvednout, ale nešlo to.

„Janus tam strnule stál. Hučelo mu v uších. Vytáhl z krabičky sirku a jako v transu s ní škrtl. Když vzplála, vyděsil se a plamínek mu popálil prsty. Herbert vykřikl, když Janus pustil dohořelou sirku, jež mu spadla na tvář.

Řval jako zvíře, protože očekával, že se v mžiku změní v živou pochodeň, ale nic takového se nestalo. Výkřiky postupně utichly. Nenávistně hleděl skrze mříže na Januse.

„Příště bude hořet,“ řekl Janus chvějícím se hlasem.

„Nejradši bych tě tady upálil. A to se i stane, pokud mi neřekneš, co chci vědět, tak už to konečně pochop.“

Herbert tam mlčky ležel, poslouchal a přikyvoval.

„Pověz mi, kde najdu materiály o tobě a o Kalmannovi.“

„Jak si můžu být jistý, že mě pustíš, když ti to řeknu?“

zeptal se Herbert.

„Nemůžeš si být jistý,“ odvětil Janus.

„Hni,“ zabručel Herbert.

„Kde jsou ty papíry? Kde je schováváš?“

„Táhni k čertu, ty nulo!“ vykřikl Herbert a pokusil se plivnout.

„Janus znovu vytáhl sirky a třesoucími se prsty jednu zapálil. Měl pocit, že mu ujíždí půda pod nohama. Herbert vytřeštěnýma očima sledoval, jak Janus opakuje svoji hru.

Před kapitulací chtěl udělat ještě jeden pokus. Nemohl uvěřit tomu, že Janus je skutečně odhodlán ho upálit.

„Toho se neodvážíš, ty nulo!“ zvolal na Januse, který držel hořící sirku mezi prsty a hleděl na Herberta. Prostrčil ji mezi tyčemi a dal ji Herbertovi před obličej. V okamžiku, kdy už ji chtěl pustit, začal Herbert úpěnlivě prosit o slitování.

Kapitola dvacátá třetí

Birtina matka poprosila svého vedoucího, aby jí dal po zbytek dne volno, a Erlendur a Sigurdur Óli ji doprovodili domů. Souhlasila s tím, že ještě toho samého dne s nimi odletí do Reykjavíku. Žila v malém, hezkém domku. Už to bylo dlouho, co se Birta odstěhovala. Nenechala tam moc věcí, které by ji připomínaly. Prohlédli si pár jejích starších fotek, podívali se na knihy, které četla, a na keramickou desku s otiskem její ruky. Erla jim pověděla, že ji od čtyř let vodila do školky. Dopisů z Reykjavíku moc neměla, protože Birta s korespondencí brzy přestala.

Matka byla zprávou o smrti dcery očividně šokována.

Neustále plakala a Erlendur a Sigurdur Óli se jí zeptali, zda k ní nemají někoho zavolat. Když navrhli kněze, odmítla. Na otázku, zda jsou v ísafjórduru lidé, kteří Birtu znají z dřívějška a kteří by jim mohli poskytnout další informace, jim nebyla schopná odpovědět. Birta do Reykjavíku odjela před pěti lety a od těch, co ji znali v západních fjordech, by se nedozvěděli nic nového.

„Kromě toho je to pěkná pakáž. Birta se do špatné společnosti dostala už tady,“ řekla Erla. „Byl° lepší, když jsme žili v naší vesničce.“

Do odletu ještě zbýval nějaký čas, proto Erlendura napadlo navštívit sídlo místních odborů. Tam se setkal s Finnurem, odborovým předákem, šlachovitým, vysokým mužem okolo třicítky, který ho pozdravil pevným stiskem ruky a uvedl ho do své kanceláře. Erlendur mu vysvětlil, že se do jisté míry seznámil se situací v západních fjordech a s tím, jak souvisí s kvótami na rybolov. Nemluvil o tom, co mu celou dobu vrtalo hlavou. Chtěl se dozvědět pár věcí, ale nevěděl, na koho se obrátit. Neznal místní rejdařství, domníval se však, že odborový předák bude dobře informovaný.

„Můžeš mi říct, kdo tady v západních fjordech nejvíc skupoval kvóty?“ zeptal se, když se posadili. Šel přímo k věci.

„Hodně se mluví o jistých lidech z Akureyri. Nevlastní největší rejdařství v zemi?“

„Z Reykjavíku nikdo?“

„Ale ano, samozřejmě. Ti kupovali ve všech fjordech.“

„Kdo to byl?“

„Ti, co tu stavěli tunel. Jsou z nějaké stavební firmy. Jak se jenom jmenuje majitel? Myslím, že Kalmann.“

„Kalmann?“

„Ano, přesně tak.“

„Co chce dělat s kvótami na rybolov? Myslel jsem, že je to největší zvíře v obchodu s nemovitostmi a ve stavebnictví v Reykjavíku.“

„Mě se neptej. Každopádně přijeli v jeho službách. Už dlouho o obchodu s kvótami nemám přehled, každopádně je v tom ale takový zmatek, že se vůbec nedivím, že kvóty skupují spekulanti s nemovitostmi z Reykjavíku. V tomto směru už mě vůbec nic nepřekvapí.“

Elínborg a Thorkell je vyzvedli na letišti, když okolo třetí přistáli v Reykjavíku. Okamžitě s Erlou odjeli na patologii na Barónsstíguru, kde Erla potvrdila, že mrtvá je její dcera. Přestala plakat. Chvíli pozorovala Birtinu tvář a pak ji na rozloučenou políbila na čelo. Bližší okolnosti smrti dosud nepřišly na přetřes, teď se však detailům nevyhnula.

Nechápavě hleděla na Erlendura.

„Pane Bože,“ zasténala. Erlendur jí položil ruku na rameno, odvedl ji do čekárny a tam s ní zůstal, dokud se neuklidnila.

Erla se rozhodla vrátit večerním letem a tělo chtěla vzít s sebou. Tomu nic nestálo v cestě, protože policie už je nepotřebovala. Elínborg zařídila přepravu, zatímco Erla jela s Erlendurem a Sigurdurem Ólim na oddělení sepsat protokol.

Řekli jí, co věděli o Birtině životě v Reykjavíku. Erla dlouho mlčela, ale potom se jim pokusila vysvětlit, proč se snažila myšlenky na dceru a její situaci vytěsnit. Bylo to tak, že kapitulovala. Nikdy by ji ale nenapadlo, že by její dcera mohla klesnout tak hluboko.

Birta se narodila v roce 1976 v ísafjorduru a bylo jí dvaadvacet. Erle bylo teprve osmnáct, když ji porodila. Po rozvodu s Birtiným otcem se znovu provdala a měla s druhým manželem dvě děti, kterým bylo nyní šestnáct a sedmnáct. Chodily v Reykjavíku do školy. Birta s nimi od puberty neudržovala žádný kontakt. O Birtině otci Erla nevěděla nic. Odstěhoval se do Reykjavíku, když ještě Birtě nebyly ani čtyři roky, a od té doby se už neohlásil. Birta ho nehledala. Nechyběl jí. Bylo to velmi milé děvče, možná poněkud uzavřené a stydlivé, ale dobré a vždy ochotné pomoct. Neměli sice moc peněz, ale nic podstatného jim nechybělo.

Když Birta po deseti letech na základní škole začala chodit na gymnázium, její chování se poměrně brzy změnilo.

„Dostala se do špatné společnosti, jak se říká,“ řekla Erla, která seděla před Erlendurovým psacím stolem.

Sigurdur Óli se opíral o skříň za ním. „Samozřejmě že zkoušeli hašiš a takové věci, ale Birta s tím na rozdíl od ostatních neuměla zacházet. Tehdy se zřejmě spustilo něco, pro co nemám vysvětlení. Ještě nikdy jsem se s ničím takovým nesetkala. Po velmi krátké době začala být závislá a potřebovala toho stále víc. Všechno to šlo hrozně rychle.

Nebylo jí ještě ani sedmnáct, když začala brát ty tabletky.

Ani nevím, jak se to přesně jmenuje, ektáze, ano, tak nějak.“

„Extáze,“ řekl Sigurdur Óli.

„A něco, čemu říkala speed, pak taky crack. Samozřejmě že jsme se kvůli tomu věčně hádaly. Naposledy jsem ji viděla před dvěma lety. Na té fotce, co jste mi ukázali, bych ji nepoznala. Chudák. Jak tomu člověk může tak propadnout? Připadá mi to, jako by to všechno dělala proto, aby se zničila. Nechápu to.“

„A nedalo by se to vysvětlit něčím v jejím dětství nebo nějakým zážitkem z mládí?“ zeptal se Erlendur.

„Řekla bych, že pochází z docela normální islandské rodiny, pokud máš na myslí tohle. Ano, samozřejmě, rozvedli jsme se, ale to bylo jen mezi mnou a její otcem.“

„Nikdy se nešla léčit?“ zeptal se Sigurdur Óli.

„Tomu se jen smála. Vždycky se jen smála, když ji někdo přesvědčoval. Považovala to za hloupost. Prostě se mi vysmála, když jsem s ní chtěla mluvit. K těm, co jí vyčítali její sebedestruktivní způsob života, se chovala velmi arogantně. Všechny, kdo se o ni chtěli starat a pomáhat jí, stroze odmítla. A tak jsem se o ni přestala zajímat. Vím, že je to hrozné, ale bylo to tak. Příliš mě to bolelo, chápete?

Prostě už jsem z toho byla unavená.“

„Takže proto ji nikdo nepostrádal. S nikým z rodiny neudržovala kontakt,“ řekl Sigurdur Óli.

„Nikdy by mě nenapadlo, že ta zpráva o mrtvé dívce na hřbitově souvisí s ní. Ano, byla jsem slepá. Prostě jsem si nedovedla představit, že by zemřela.“

„Věděla jsi, v jakých kruzích se v Reykjavíku pohybuje?“ zeptal se Erlendur. „S kým se stýká?“

„Vlastně ne. Věděla jsem, že má jednu kamarádku, myslím, že se jmenuje Charlotte. A že se setkala se svým kamarádem ze západních fjordů. Byl to hoch, který s ní chodil na základní školu a pak se také přestěhoval do Reykjavíku.“

„Janus?“

„Ano, jmenuje se Janus. Dobře se znám s jeho matkou Gudrún.“

„Jak se vlastně jmenuje celým jménem?“

„Gudrún Thorsteindóttir.“

„Mluvila někdy Birta o muži jménem Herbert?“ zeptal se Sigurdur Óli.

„O tom nic nevím. To jméno nikdy nezmínila. Kdo to je?“

„Muž, o kterém si myslíme, že ho znala,“ odpověděl Sigurdur Óli, aniž by to nějak dál rozváděl.

„A pak je tu ještě ta věc s Jónem Sigurdssonem,“ řekl Erlendur. „Má to, že ji položili na jeho hrob, podle tebe nějaký hlubší význam?“

„Ne, nevím,“ odpověděla Erla. „Vůbec to nechápu. Co s tím má co společného Jón Sigurdsson?“

Erlendur a Sigurdur Óli jen pokrčili rameny.

Pomohli Erle s převozem těla do ísafjórduru. Bílá rakev vjela po pohyblivém pásu do zavazadlového prostoru letadla. Všechno se to odehrálo rychle a hladce, dokázali zabránit tomu, aby se o tom dozvěděla média. Všechno stihli ještě ten den, kdy našli Erlu. Otce zatím nenašli. Thorkell zjistil, že je v cizině.

Erlendur a Sigurdur Óli jeli s Erlou na letiště, kde se s ní rozloučili, načež Erlendur odvezl Sigurdura Óliho domů. Po cestě mu Erlendur pověděl o svém rozhovoru s odborovým předákem v ísafjórduru, při němž padlo jméno Kalmann.

„Řekl mi, že v západních fjordech skupovali kvóty lidé v Kalmannových službách. Proč se podnikatel ze stavebnictví míchá do obchodu s kvótami, chápeš to?“

„Kalmann je boháč, vlastní mnoho domů. Možná je to ten muž, kterého zmiňovala Charlotte.“

„To je možné. Tušíš, co za tím je?“

„To je pro mě záhada,“ řekl Sigurdur Óli a zívl. Byl po tom dlouhém dni unavený a už se těšil domů, do postele.

„Ty si vážně myslíš, že spekulace s kvótami a obchod s nemovitostmi mají něco společného s Birtinou smrtí?“

zeptal se.

„Nemám sebemenší tušení, co s naším případem souvisí a co ne. To je na tom to nejhorší. Pověřím Elínborg tím, aby to zkontrolovala.“

„To děvče se jmenovalo Anna Birta.“

„Nevím, proč lidé dávají dětem dvě křestní jména,“

povzdechl si Erlendur. „Zní to afektovaně a navíc to všechno komplikuje.“

Už bylo poměrně pozdě, když přijel do své kanceláře.

Neměl chuť jít domů. Musel myslet na Evu Lind a Sindriho Snaera, na sebe samotného a na své manželství, které před mnoha lety ukončil. Jeho děti na tom byly podobně jako Birta, rozdíly byly jen malé.

V kanceláři ho očekávala závěrečná zpráva soudního lékaře, která tam dorazila den předtím. V laboratoři Národní nemocnice byly provedeny krevní zkoušky a ve zprávě to stálo černé na bílém. Erlendurovi to nějakou dobu trvalo, než to pochopil. Když mu to došlo, udeřil v bezmocném hněvu pěstmi do stolu.

Birta byla HIV pozitivní, ba nejen to. Měla AIDS v pokročilém stádiu. Přesto v její krvi nebyly nalezeny stopy žádných léků. Zdálo se, že se vůbec neléčila. Ve zdravotnickém systému o ní neexistoval žádný záznam, podle všeho nepodstoupila žádné testy. Nebylo jasné, zda si byla vědoma toho, jak na tom je, ale vzhledem ke stádiu nemoci to vlastně vědět musela.

Erlendur hleděl na zprávu a mumlal si: „Do you like girls?“

Kapitola dvacátá čtvrtá

Birta to Janusovi sdělila těsně před svou smrtí, když se ji zase jednou pokoušel přesvědčit, ať toho nechá. Jako by mimochodem a bez nějakých emocí řekla: „Mám AIDS a umřu.“

V Amsterdamu byla střediska, kam bylo možné zajít a nechat si udělat test. O jeden nebo dva dny později se dotyčný dozvěděl, zda je nakažený, nebo ne. Tenkrát do Holandska letěla jako Herbertova kurýrka a právě tam se dozvěděla, že je HIV pozitivní. Okamžitě pochopila, co jí ta vysoká, statná žena v bílém plášti říká a co to pro ni znamená. Vlastně to věděla už předtím, než šla na test. Cítila to.

To bylo rok před smrtí.

„V Amsterdamu jsem se dozvěděla, že mám AIDS,“

řekla bez okolků. „Proto se pořád cítím tak blbě. Jsem nemocná. Jen žádnou paniku, Janusi, to ničemu nepomůže.“

Seděl na židli u její postele a vůbec nic nechápal.

„AIDS? O čem to mluvíš?“ vyhrkl. „Ty máš AIDS?

Kdes to chytila?“ zeptal se a okamžitě si uvědomil, jak hloupě to zní.

„Spíš by ses měl zeptat, kde jsem to nechytila.“

„Na to se přece umírá!“

„Ano, pokud vím, tak na to zatím umřel každý,“ řekla s úsměvem.

„Každý… Myslíš, že je to legrace? To má být legrace? Je na tvém životě něco legračního? Lžeš! Řekni, že lžeš.

Nemáš ladný AIDS, jsi jenom unavená. Při tvém životním stylu se ani není čemu divit. Ale AIDS nemáš! Na to se přece umírá, rozumíš? S takovými věcmi se nešpásuje.

AIDS! To přece nemůžeš myslet vážně!“

Je to tak. Už nějakou dobu jsem měla podezření. Určitě jsem to dostala z jehly nebo při…“

„To sis vymyslela! Řekni, že si ze mě utahuješ.“ Janus na ni nechápavě hleděl. Nemohl to pochopit, nechtěl tomu věřit.

„Neříkala jsem ti o Helze? Určitě jsem to dostala od ní.

Měla AIDS a umřela. Kdysi jsem u ní bydlela. Myslím, že umřela loni.“

„Opravdu máš AIDS?“

„Sorry.“

„Sorry! Co tím chceš říct, tím sorry? To tě nenapadá nic lepšího, než mi říct sorry?“

„Co se na to dá říct? Co chceš slyšet? Mám výt, bědovat a litovat se? To už dlouho nedělám.“

„To vůbec ničeho nelituješ? Nelituješ toho, že ses tím zatraceným svinstvem vyřídila? Muselas přece vědět, jak je to nebezpečné.“

„Slíbils mi, že kvůli mně nebudeš dělat cirkus. Nikdy!

Dělám si, co se mi zachce. A chci, abys mi slíbil ještě něco.“

„Měl jsem zakročit. Měl jsem něco udělat. Myslel jsem si, že to má ještě čas. Je ti teprve dvaadvacet. Věřil jsem, že tě časem z toho pekla dostanu. Myslel jsem si, že máme dost času a že se mi povede vytáhnout tě z té bažiny. Jenže jsem tě vlastně pořádně nepoznal. Nevím, o co ti jde, to jsem nikdy nepochopil. A stejně tak nerozumím tomu, jaks mohla klesnout tak hluboko. Zakázalas mi o tom mluvit, nesměl jsem se ti míchat do života. A teď už je pozdě…“

„Nevěřím, že bys tomu dokázal zabránit, i kdybys mě nějak přinutil přestat brát drogy. Jestli to totiž mám od Helgy, tak jsem byla nakažená ještě předtím, než jsme se spolu setkali. Takže si nemusíš nic vyčítat, nemohls mě zachránit. Když to nezvládnu sama, nezvládne to nikdo, rozumíš?“

„Vůbec ničemu nerozumím. Nechápu, jaks mohla připustit, aby tě ovládli lidé jako Herbert, takoví grázlové jako Herbie. Nechápu, proč šlapeš…“

„To s tebou ani se mnou nemá nic společného, už jsem ti to říkala snad tisíckrát. A please, neposuzuj mě podle měřítek takzvaného poctivého světa. Žádný totiž neexistuje.

A něco mi musíš slíbit.“

„Kolik ti toho ještě musím slíbit?“ zeptal se Janus, který stále ještě nechápal, co mu právě řekla. Dodržel svůj slib a nepletl se jí do života, do jejího fetování a prostituce, přestože se často nedokázal ovládnout a začal jí to vyčítat a přemlouvat ji, aby šla k doktorovi a léčila se, aby se nechala vyšetřit a šla do příslušných zařízení, kde nakonec beztak skončí všichni, včetně jejích kamarádek. Tak proč ne ona?

Proč, když tam chodí všichni? Copak jsou tato zařízení horší než tenhle příšerný život?

„Chci, abys mi slíbil, že mě neodvezeš do nemocnice, ať už na tom budu jakkoli.“

„Ale potřebuješ přece léky a péči. Průběh nemoci se dá zpomalit.“

„O.K., ale neodvezeš mě do nemocnice, dokud ti neřeknu. Jasné? Půjdu, až budu chtít, dřív ne.“

„Ale to přece nejde…“

„Vůbec nechápeš, jak jsi naivní,“ vyhrkla na něho.

„Vůbec nevíš, o čem mluvíš. Nikdy to nepochopíš, ani nemusíš. Takže mě nech na pokoji.“

„Janus se odmlčel a pohlédl na podlahu. Zavřel oči. V

kuchyni bylo zapnuté rádio, zněly z něj tóny nějaké jazzové skladby. Z hřiště za domem se ozývaly dětské hlasy. Čas okolo nich se zastavil. Teprve po delší době dokázala znovu mluvit, klidně a bez emocí. Hovořila a Janus jí naslouchal.

„Vím, co chceš pro mě udělat,“ řekla, „a cením si toho, jak jsi hodný a jak pro mě chceš jen to nejlepší, ale nesnesu žádné vměšování do svého života, to prostě nestrpím. Chci žít tak, jak se mi to líbí. Nestojím o soucit, výčitky a otázky.

Chci být taková, jaká jsem, chci, abys mě nechal na pokoji.“

Opět se rozhostilo ticho. Dětské hlasy se vzdalovaly.

„Hodně jsem o tom přemýšlela,“ dodala, „ale už jsem zapomněla, co se vlastně stalo. Pokud se tedy vůbec něco stalo. Muselo se něco stát? Musí pro všechno existovat nějaké jasné důvody? Někdy si říkám, že bych měla přestat.

Kamarádům se to podařilo. Většina sice zase začala, ale někteří jsou teď čistí. To bych zvládla i já, každopádně aspoň na krátkou dobu. A po několika odvykacích kúrách bych s tím skončila nadobro. Potom bych si musela hledat práci, jenže jakou? To mám chodit dalších deset let do školy? Dělat pokladní v obchodě? Máma se pro to spotřební družstvo sedřela. Vlastně ji znám jenom v tom nylonovém plášti, jak se pořád musí usmívat na zákazníky. To je život?

Co ti takový život dá? Manžela a děti? Můj otec mámu opustil, když mi byly tři roky, a od té doby se už nikdy neukázal . Myslíš, že po někom takovém toužím? Máma a její nový manžel potom měli dvě děti a já najednou přestala existovat. Nikdo se o mě nestaral a já se taky o nikoho nestarala. Nechci žádné vměšování a nesnesu, když se o mě teď starají lidé, kteří mě dřív ignorovali.“ „Ty ses postarala o mě,“ řekl Janus. „Byls jako já. Nikdo tě nechtěl.“ „Ale já se nedal na drogy. A neprodávám se.“ „Tak to nezačíná.

Nevěřím, že někdo začne fetovat záměrně. Nevím, jak k tomu dojde. Prostě o tom postupně přestaneš přemýšlet.

Všechno zmizí. Je to, jako by vše bylo v mlze, až se jednoho dne probereš hrůzou, protože máš tolik vpichů na ruce, že už si nemůžeš píchat do žíly. Pak si říkáš: Co se stalo? Kolik let uplynulo? Kde jsem to celou dobu byl? Jenže na ty otázky zase rychle zapomeneš a všechno jede nanovo.“

„A potom dostaneš AIDS.“ „A potom zemřeš.“

„Janus stál v udírně a přemýšlel o tom, jestli to svede, jestli Herberta opravdu dokáže podpálit. Přemýšlel o tom, jestli je jeho nenávist opravdu tak velká, aby zabil člověka.

Pomyslel na Birtina slova. Jak to mohlo dospět tak daleko, že teď musel rozhodovat o životě a smrti člověka? Nevěděl.

Věděl jen to, že nenávidí dva muže, Herberta a Kalmanna.

Chtěl se jim nějak pomstít, protože byl přesvědčen o tom, že zavinili Birtinu smrt.

Kapitola dvacátá pátá

O tom, jak Kalmann zbohatl, kolovaly nejrůznější teorie.

Ti, kdo zřejmě byli pravdě nejblíž, poukazovali na jeho ostré lokty v obchodních záležitostech. Nepocházel ze zámožných a mocných rodin, které v první polovině dvacátého století rozhodovaly v politice a zbohatly na tom, že si rozdělily výnosná odvětví, ke kterým patřily například dovoz ropy, rybolov a stavební zakázky pro americkou okupační moc.

Nepřiženil se do žádného z těchto klanů. Vypracoval se z ničeho a neměl za sebou žádné vlivné lidi, když se objevil ve světě velkého byznysu.

To, jakým způsobem začínal, bylo nejasné. Proslýchalo se, že se účastnil pašování vysokoprocentního alkoholu a drog, což mu mělo přinést enormní zisky. Vědělo se o něm, že jedná bez skrupulí a že šikovně využívá slabostí druhých.

Vzhledem k tomu měl poměrně špatnou pověst, což mu však bylo jedno. Přátelství a bezpodmínečnou poslušnost si kupoval, když je potřeboval.

Vyprávěly se o něm různé věci. Například se tvrdilo, že už od počátku porušoval zákon.

„Již při svých prvních transakcích své spolupracovníky -

a dokonce i obchodní partnery - nutil k tomu, aby jednali nelegálně. Malé zpronevěry či falšování dokumentů pro něj byly normálním prostředkem. Zpočátku vše dělal v malém a nenápadně, než se ale dotyčný nadál, uvízl v síti podvodů, v systému, který kolem sebe Kalmann vybudoval a z něhož nebylo úniku. Někteří rychle pochopili, o co mu jde, vycouvali z jeho podnikatelských aktivit a distancovali se od něj. O svých zkušenostech s ním hovořili pouze s nejdůvěrnějšími přáteli. Ostatní, kteří se s Kalmannem spustili, zabředali stále hlouběji do bažiny. A někteří - k těm patřili zejména jeho nejbližší spolupracovníci - měli stejnou mentalitu jako on.

Kalmann tyto metody používal i při své ofenzívě ve stavebnictví, nejprve při stavbách elektráren a pak v bytové výstavbě, ačkoli to vůbec nebylo nutné. Nikdo se ovšem neodvážil si ho znepřátelit. Pár lidí si na něho sice stěžovalo v bulvárním tisku, ale to nikdo nebral vážně. A ostatní média se jím téměř vůbec nezabývala.

Měl prsty všude. Vlastnil většinové podíly v největších stavebních firmách v zemi a vydělával na tom, že při stavbě elektráren v sedmdesátých letech nabídl vždy tu nejnižší cenu. V polovině osmdesátých let získal velké areály ve východní části Kópavoguru, v Hafnarjórduru a na sever od Reykjavíku, kde rostly obytné čtvrti jako houby po dešti.

Měl podíl v největším nákupním středisku v zemi a ve spolupráci s jedním britským řetězcem plánoval vybudovat další nákupní centra v nové zástavbě v Grafarvoguru. U

tohoto projektu se jednalo již o třetí komplex tohoto druhu, který v průběhu krátké doby vznikl v okolí hlavního města.

Krom toho byl Kalmann jedním z hlavních dodavatelů informačních technologií. Měl velké podíly v softwarových firmách a v nejdůležitějších novinách a televizních stanicích, seděl v dozorčích radách četných akciových společností. Byl členem představenstva v jednom z největších rybářských podniků v zemi, který po zavedení kvótního systému doslova expandoval. O jeho roli v této firmě nebylo nic známo. Vědělo se však o tom, že je to brilantní vyjednávač a že společnost je díky němu schopná získat všechny kvóty, jaké si umane.

Kalmann pěstoval styky s politiky napříč politickým spektrem. Podporoval je velkorysými příspěvky a přátelil se s ministry, ačkoli ti se tím nijak zvlášť nechlubili. Obdobně si zakládal na známostech s nejvyššími úředníky městské správy. Výše daní, které odváděl, se neshodovala s tím, co měl jako jeden z nejbohatších lidí v zemi platit.

Táhlo mu na padesát, byl rozvedený a neměl děti. Jeho rodina nebyla velká. Jeho matka zemřela, když byl v pubertě. Otec ještě žil, ale navštěvoval ho jen zřídkakdy.

Jeho jediná sestra pracovala v jeho stavební firmě. Manželka ho kdysi opustila z neznámých důvodů. Měl pověst sukničkáře a nijak se nesnažil svá milostná dobrodružství skrývat. Plnými doušky si užíval všeho, co mu umožňovalo bohatství. Na dovolené jezdil do zahraničí, na jachtě brázdil oceány nebo létal do světových metropolí, jako byl New York nebo Londýn a v poslední době také Hongkong. V

těchto městech navazoval obchodní kontakty.

Na počátku své kariéry patrně netušil, jak daleko to jednou v byznysu dotáhne. Občas přemýšlel o tom, jak snadné je dostat se k penězům, když se člověk nebojí podvádět a je dostatečně smělý, bezohledný a agresivní.

Brzy dospěl k poznání, že tyto prostředky jsou oprávněné, pokud chce vyrovnat handicap, který měl oproti těm mladým, vyfintěným frajírkům z bohatých a vlivných rodin.

Začínal od píky a s pochybnými obchodními partnery, kteří nikdy poctivě nepracovali.

S Herbertem se znal odjakživa, to však nikdo nevěděl.

Herbert patřil do jeho minulosti, o které toho bylo známo jen málo a která byla natolik překroucena bulvárem a fámami, že se už nedal rozeznat rozdíl mezi pravdou a lží. Některé z těchto fám vypustil do oběhu Kalmann sám. Herbert patřil k těm nemnoha osobám, které vždy vědí, jak si poradit i v té nejzapeklitější situaci. Znali se dlouho. Kdykoli se ocitl v nouzi, Herbert mu pomohl. Pokud Kalmann něco potřeboval, vyřídil to Herbert, tak to bylo vždycky.

Profitovali z toho oba a vzniklo mezi nimi cosi jako přátelství, ačkoli Kalmann ani Herbert význam tohoto slova neznali. Ochrana společných zájmů, tomu už rozuměli lépe.

Sjeli se do Kalmannova domu. Schůzka mohla začít, muži se posadili do přepychově vybaveného salonu.

Kalmann se časně ráno vrátil ze Spojených států. Vyřídil tam to, co měl, a hned nejbližším letem se vrátil na Island.

Schůzka, na níž mělo být učiněno klíčové rozhodnutí pro budoucnost, nesnesla odkladu.

Kalmann přivítal její účastníky u dveří a uvedl je do salonu. Pět podnikatelů z nejrůznějších oborů. Kalmann je vybral sám, protože jeho nejnovější plán byl smělý, jeho provedení v jistém smyslu ilegální, především to však celé bylo zcela amorální. U těchto mužů si mohl být jistý, že jim takové detaily nebudou vadit. Nápad byl jednoduchý a geniální a stejně jako u všech jeho dobrých plánů se všechno točilo kolem zisku.

Kalmann samozřejmě hovořil právě o tomto tématu, ale v hlavě měl i jiné věci, takže působil poněkud nesoustředěně. Herbert se stále ještě nenašel a Kalmann mohl jen doufat, že už není mezi živými. Bylo mu jasné, že se s tímto idiotem se slabomyslným americkým image zahazoval příliš dlouho. Nyní, když Herbert zmizel, se Kalmann začal obávat, že se možná postaví proti němu.

Herbert byl jediný člověk, který mohl dosvědčit to, o čem Kalmann mluvil jako o hříších mládí. Ba co hůř, byl to spojovací článek mezi ním a Birtou.

Média a tím pádem ani veřejnost nevěděly, jakým způsobem Herbert zmizel. Kalmann však měl dobré kontakty na policii a věděl, že Herbert byl unesen.

Samozřejmě že do pátrání zasahovat nemohl, protože oficiálně mezi ním a Herbertem žádné kontakty nebyly - a chtěl, aby se ani nikdo o žádných nedozvěděl. Proto musel čekat, než se Herbert zase objeví, mrtvý nebo živý. První varianta by pro něj byla lepší.

Když se kdysi poznali v jedné rybářské vesničce, byl Herbert šéf. Byl o něco starší než Kalmann a to, co řekl, platilo. Už tehdy měl až chorobnou slabost pro vše americké. Zůstali ve spojení, i když se přestěhovali do Reykjavíku. Tím začala zlatá doba jejich spolupráce.

Herbertův otec byl na počátku sedmdesátých let druhým kormidelníkem na jedné z nákladních lodí islandské flotily a ve velkém pašoval alkohol. Ten se přepravoval v bednách nebo v pětadvacetilitrových soudcích, které se svázané po čtyřech hodily na určitém místě přes palubu, většinou nedaleko majáku Gardsskagi, což byl nejjižnější bod poloostrova Reykjanes. Herbert a Kalmann tehdy na malém člunu, který patřil Herbertovu strýci v Sandgerdi, lovili kontraband z moře. Nezřídka při jedné takové akci dostali na ostrov pět tisíc litrů kořalky, kterou potom prodávali ve vesnicích na poloostrově Reykjanes, v Reykjavíku a dokonce až v Borgarnesu. Ani ten alkohol nepřelévali do láhví. Majitelé hospod se na nic neptali, protože lihoviny získali za třetinovou cenu oproti státnímu monopolu. Krom toho pociťovali jisté zadostiučinění z toho, že tuto instituci mohli obejít.

Herbert navíc posádkám rybářských lodí prodával marihuanu i silnější drogy, které sám balil pro konečné odběratele a distribuoval. Kalmann se pokud možno držel zpátky, takže Herbert už brzy všechno organizoval sám.

Byla to zlatá doba hippies a drogy byly v módě. Námořníci na tomto obchodu vydělávali také, ale Kalmann s Herbertem měli mnohem větší zisky než oni.

V těchto letech Herbert poprvé letěl do Amsterdamu.

Nikde se k drogám nedalo dostat snáze než v Holandsku.

Zkontaktoval lidi, kteří mu nabídli všechno možné. Později si vybudoval podobné sítě i v Paříži a Londýně. Těchto cest se Kalmann nikdy nezúčastnil. Ten měl jiné plány.

Herbert si hrál na bonvivána. Jezdil do Ameriky, žil v Las Vegas a byl tam pravidelným hostem v hernách. Jelikož měl neuvěřitelné štěstí ve hře, přišel si při tom na pěkné peníze. Kalmann oproti tomu své zisky investoval do četných podnikatelských aktivit. Herbert si mezitím vybudoval pozici v reykjavíckém podsvětí. Vzhledem k nízkému počtu obyvatel samozřejmě nebylo možné vydělávat velké sumy, ale díky Kalmannově organizačnímu talentu Herbert chladnokrevně ovládl polovinu obchodu s drogami na Islandu. Časem se však Kalmann od svého kamaráda z mládí stále více distancoval a nyní už se setkávali nanejvýš jednou za rok. V posledních letech byl Kalmann stále obezřetnější a vlastně chtěl jejich styky zredukovat ještě víc.

Nejraději by s Herbertem neudržoval vůbec žádné kontakty. Byl to nejslabší článek v jeho síti a jako spojení s minulostí byl o to nebezpečnější, čím větší moc a vliv Kalmann získával v islandském finančním světě. Stále ho však potřeboval, protože Herbert mu dohazoval dívky. Se svým bohatstvím by sice mohl mít na každém prstě několik žen, jenže měl slabost pro opuštěné dívky. A právě ty znal Herbert lépe než kdokoli jiný. Kalmann věděl, že si hraje s ohněm, to však pouze zvyšovalo jeho chtíč. Ve své přesycenosti nacházel v Herbertově pochybném světě stimulaci. Bylo mu ovšem jasné, že to musí tím či oním způsobem ukončit co nejdřív.

„Kalmanne!“

Kalmann, který byl zahloubán do svých myšlenek, neodpověděl.

„Kalmanne!“ zvolal kdosi. Všichni na něho pohlédli.

Usmál se a omluvil se, že se na něm podepsal časový posun, načež se ujal řízení schůzky.

Kapitola dvacátá šestá

Den poté, co Erla odletěla se svou dcerou do ísafjórduru, byla v novinách zveřejněna fotografie Januse s krátkou výzvou, aby ti, kdo něco vědí o tom, kde se zdržuje, neprodleně informovali reykjavíckou policii. Byla to fotografie z Janusova řidičského průkazu. Mezitím se už našla jeho matka, která očekávala návštěvu kriminální policie.

Erlendur a Sigurdur Óli toho dne strávili spoustu času na ministerstvech a v dalších institucích. Na ministerstvu rybolovu zjistili, že Kalmann sedí v představenstvu jednoho reykjavíckého rejdařství, které vlastní podíly na kvótách v hodnotě pěti miliard korun. Toto rejdařství získalo v uplynulých letech většinu nákupem od majitelů malých kutrů a trawlerů ze západních fjordů, ale též z východních fjordů a rybářských vesnic na poloostrově Reykjanes.

Při zkoumání Kalmannova akčního rádiu museli postupovat opatrně. Kdyby se rozneslo, že kriminální policie vyšetřuje aktivity tak vlivného podnikatele, začaly by okamžitě vznikat fámy. Sigurdur Óli navštívil svaz podnikatelů ve stavebnictví, kde předstíral, že píše práci o stavbě elektráren, takže chce zjistit co nejvíce informací.

Byli velmi ochotní a v doprovodu jednoho úředníka byl vpuštěn do archivu. Úředník, který mu ukázal, kde jsou příslušné dokumenty, se po nějaké době začal nudit a nechal tam Sigurdura Óliho o samotě.

Erlendur si mezitím posvítil na Kalmannovy nemovitosti a stavební projekty v Reykjavíku. Znal jednoho důvěryhodného muže na katastrálním úřadě, který uměl mlčet. Předstíral, že hledá důkazy o čachrech jistého nepříliš vysoce postaveného zaměstnance jedné z Kalmannových firem. Informace, které obdržel, ho nejprve zavedly na městský stavební a územně plánovací úřad v Reykjavíku.

Jeho pozornost se soustředila především na přidělování pozemků. Obdobným způsobem získal přehled i o stavebních projektech rychle se rozrůstajících obytných čtvrtí na okrajích Kópavoguru a Hafnarfjórduru.

Navečer se Erlendur a Sigurdur Óli sešli a vyměnili si své poznatky. Potom nasedli do auta a projeli Hafnarfjórdur, Kópavogur a nakonec i nové čtvrti na severu Reykjavíku.

Na okraji čtvrti Rimar zastavili a vystoupili.

„Ten muž vlastní domy, jinak se to říct nedá,“ řekl Erlendur. „Víš, na koho je registrována většina největších stavebních projektů na území hlavního města v posledních deseti letech?“

„Samozřejmě na našeho Kalmanna, nebo snad ne?“ řekl Sigurdur Óli a pohlédl směrem na sever, na Kjalarnes a horský masiv Esja.

„Víš, kdo získal nejvíc stavebních pozemků v posledních letech?“

„Předpokládám, že také pan Kalmann.“

„Existuje jeden holding, který se jmenuje Búlki. Víš, kdo v něm vlastní většinu?“

„Kolik toho vlastně má?“

„V době, kdy byly dokončeny stavební práce na velkých elektrárnách a kdy už neexistovaly žádné další projekty tohoto druhu, tedy zhruba před patnácti lety, začal Kalmann skupovat pozemky na okraji hlavního města,“ řekl Erlendur.

„I tady, kde teď stojíme, budou jednoho dne stát jeho domy.

Přidělili mu dokonce i obrovské území odtud po Mosfellsbaer a Kjalarnes. Jeho firma vlastní skoro všechny stavební pozemky v okolí.“

„Slyšel jsem, že je třetí nejbohatší člověk v zemi,“ řekl Sigurdur Óli, který stále ještě přemýšlel o majetku toho muže.

„Podíval jsem se na územní plán Reykjavíku pro období 1992 až 2010. Kalmann může stavět dlouhá desetiletí. Má povolení pro čtvrti Grafarholt, Borgarholt a Geldinganes a stejně tak i pro Hamrahlíd. V Borgarholtu vznikne nákupní centrum, které má být jednou tak velké jako Kringla. Sedí v předsednictvu stavební komise a patří mu největší podíl v holdingu. To přece znáš ze zpráv.“

„Ale co z toho můžeme vyvodit?“

„Vzpomínáš si, co řekla Birta Charlotte?“

„Ano, ptala se, kdo se do těch domů nastěhuje. Tak nějak to bylo, ne? Kdo by v těch domech měl vlastně bydlet?“

„Zvláštní úvahy na narkomanku, která šlape chodník, nemyslíš?“

„Ano, to je pravda, ale kam tím míříš?“

„Kdo by bral vážně feťačku. Podle mě se ale ptát nemusela.“

„Proč?“

„Myslím, že znala odpověď.“

„Opravdu?“

„A proto musela zemřít.“

Kapitola dvacátá sedmá

V telefonním seznamu bylo dvacet žen, které se jmenovaly Gudrún Thorsteindóttir, ale pracovníci kriminální policie mezi nimi Janusovu matku našli rychle. Byla to žena v domácnosti. To, že jí zavolala policie, ji velmi překvapilo.

Erlendur a Sigurdur Óli se k ní vydali, když se vrátili z prohlídky nových čtvrtí. Janusova matka bydlela ještě stále v tom samém bytě na Háaleitisbraut, kam se s Janusem nastěhovala, když přijeli do Reykjavíku.

Přivítala je na chodbě ve třetím poschodí. Erlendur měl jako kuřák se schody poněkud větší problémy než Sigurdur Óli, který je zdolal lehce a nahoře musel čekat na kolegu.

Gudrún byla kyprá žena okolo padesátky s hustými, světlými vlasy. Pod svetrem se jí dmula ňadra a švy na jejích džínách téměř praskaly. Během rozhovoru kouřila jednu cigaretu za druhou. Nad jedním okem měla blednoucí modřinu, nad nosem zase šrám. Snažila se jim to vysvětlit, prý chtěla z horního šuplíku ve skříni vytáhnout ohnivzdornou formu, ta jí vyklouzla z ruky a udeřila ji do tváře. Po tomto vysvětlení si potáhla a zamáčkla cigaretu. V

bytě byl slabě cítit alkohol. Synovu fotku v novinách neviděla.

„Proč se mnou chcete mluvit o Janusovi?“ zeptala se.

„Dostal se do nějakých problémů? To bych do něho neřekla.“

„Ne, nic takového. Chceme vědět jen to, zda znal dívku jménem Birta, a to, kde ho můžeme najít,“ odpověděl Erlendur, který z okna obývacího pokoje sledoval dopravu na Miklabraut.

„Birta. Vzpomínám si, že se tak jmenovalo jedno děvče v západních fjordech. Myslíte ji?“

„Znali se prý ještě předtím, než jste se odstěhovali do Reykjavíku,“ řekl Sigurdur Óli.

„Dobře si na ni vzpomínám. Moc Janusovi pomohla.“

„To víme,“ přisvědčil Erlendur.

„Janus byl docela normální dítě, jenže to byl outsider a všichni si ho dobírali. Byl poměrně osamělý a uzavřený.

Birta ho vždycky podržela. A když ho spolužáci šikanovali, dala jim co pro to.“

„Víš, jestli se stýkali i poté, co jste se odstěhovali do Reykjavíku?“

„To nevím. Myslela jsem, že se pak už nikdy nesetkali.“

„Kdys o něm slyšela naposledy?“

„Už je to dávno,“ řekla Gudrún a zapálila si další cigaretu. „Odešel z domu dost brzy,“ dodala a opatrně si přejela prsty po modrém oku. „Hned po škole začal pracovat, chtěl se postavit na vlastní nohy. Pracoval na jatkách, dokud firmu nepřestěhovali do Hvolsvolluru. Potom dělal ve skladišti supermarketu Hagkaup, ale tam dlouho nevydržel, raději bral příležitostné práce. Je to dobrý hoch.

Proč se na něho ptáte?“

„Kdys o něm slyšela naposledy?“ opakoval Sigurdur Óli svou otázku.

„Asi tak před dvěma týdny. Bydlí na Breidholtu, to určitě víte. Volala jsem mu, chtěla jsem ho poprosit, aby pro mě něco udělal. Je velmi ochotný.“

„Zmínil se před tebou o Birtě?“

„Nikdy o ní nemluvil, proč by to taky dělal? Neviděli se přece už roky, ne? O co vlastně jde?“

„O to děvče, které našli mrtvé na hřbitově. Slyšela jsi přece o tom ve zprávách, ne?“

Přikývla.

„To byla Birta. Domníváme se, že byla zavražděna.“

„Birta je to děvče ze hřbitova? Proboha! Ve zprávách říkali, že ji zabili, ne? Snad si nemyslíte, že to udělal můj Janus, to je vyloučené. Můj Janus by nikomu neublížil a už vůbec ne Birtě, to je absurdní. Byli kamarádi. Zachránila mu život! To je přece hloupost!“

„Janus není podezřelý z toho, že by někomu ublížil, nebo ho dokonce zavraždil,“ odvětil Erlendur, který se ji snažil uklidnit. Jenom bychom si s ním rádi promluvili, možná o ní něco ví, o ní nebo o těch, s nimiž se stýkala před smrtí. Nic víc. Vyřídíš mu to, až o něm uslyšíš? Až se ozve, vyřiď mu, že s ním chceme mluvit a že není podezřelý z vraždy.“

„Nikdy jsme do tohoto hrozného města neměli jezdit,“

řekla náhle Gudrún a chvějícíma se rukama si zapálila další cigaretu. „Nikdy jsem se sem neměla přestěhovat. Neměla jsem tomu grázlovi ustoupit. To on chtěl do Reykjavíku, můj muž. Je to námořník. Janus se tu nikdy necítil dobře.“

„Nevíš, kde by teď mohl být? Kam chodí? Má přátele, u kterých by mohl najít nocleh?“

„Ne, Janus nemá moc přátel. Je to samotář. Nebyl takový vždycky, ale prostě se uzavřel do sebe. Nemám tušení, kam chodí, když není doma.“

Sigurdur Óli měl večer domluvenou schůzku s Bergthórou. Erlendur ho přivezl domů, kde se osprchoval a oblékl si džíny a tmavě zelenou košili s malým krokodýlem.

Erlendur nikdy nepochopil, co ten krokodýl znamená.

Bergthóra Sigurdura Óliho čekala u dveří. Od jeho cesty do západních fjordů si mnohokrát telefonovali a Sigurdur Óli ji v hrubých rysech informoval o stavu vyšetřování.

Bergthóra nyní znala jméno dívky, kterou našla na hřbitově, a chtěla o ní vědět víc. Sigurdur Óli se snažil toho moc neříct, protože věděl, že Erlendur by zuřil, kdyby se dozvěděl, že jeho kolega žvaní o interních věcech s lidmi, kterým do toho nic nebo skoro nic není.

Posadili se ke stolu v kuchyni. Bergthóra připravila jednoduché těstoviny se zelenými olivami bez pecek, které měl moc rád.

„Často musím myslet na to,“ řekla, „jak to děvče, které leželo mezi květinami na hrobě Jóna Sigurdssona, vypadalo bezmocně. Bylo tak hubené a bledé.“

„Žila hrozným životem. Byla závislá na heroinu a měla AIDS. Buďto se nakazila při prostituci, nebo od injekční stříkačky. Udivující je jen to, že jsme o ní nenašli nic v našich záznamech. Zdá se, že se nikdy nedostala do konfliktu se zákonem, zřejmě také nikdy nenavštěvovala žádné záchytné nebo terapeutické středisko. To je poměrně neobvyklé, protože takoví lidé v některém z těchto zařízení skončí skoro vždycky.“

„Víte, kdo ji přinesl na hřbitov?“

„Bohužel ne. Hledáme sice jednoho mladého muže, jejího kamaráda ze západních fjordů, ale v podstatě jsme se nepohnuli z místa. Možná ji přepadl a unesl muž jménem Herbert.“

„Nehrozí potom přepadení i mně?“

„Je důležité, abys byla opatrná.“

„Teď jsi tady ty.“

„Hm,“ zamumlal s ústy plnými zelených oliv. Už nyní přemýšlel nad tím, jak se jejich vztah bude vyvíjet, až vyšetřování skončí. Půjdou si každý svou cestou? Budou se dál stýkat? Nevěděl ani to, jak bude reagovat Erlendur, až se dozví, že se spustil se svědkyní v případu vraždy.

„Její myšlenky se ubíraly podobným směrem. Ten kretén ze hřbitova, který tak statečně utekl, byl po dlouhé době prvním milencem v jejím téměř celibátním životě. Od studií vlastně žádnou vážnou známost neměla. Na univerzitě ji balil jeden student a jeden flirt, ze kterého nakonec nic nebylo, zažila i na gymnáziu. Neinvestovala do mužů mnoho času, pouze občas si někoho přivedla na jednu noc.

Ráno zase odjel taxíkem.

„Dáš si kávu?“ zeptala se.

„Ano, děkuji,“ odpověděl.

„Zajímá tě poezie?“ zeptala se, vstala a šla ke kávovaru.

„Jaká poezie?“

„Básně.“

„Ano.“

„Já mám hrozně ráda Bólu-Hjálmara. Psal o Solonu Islandovi a řekl, že marnost může člověka zničit.“

„No a?“

„Ten pocit mám už nějakou dobu. A je stále silnější.“

„Jaký pocit?“

„Toho muže na hřbitově jsem viděla jen zezadu a na chvíli. Ale bylo to přesně jako v té Hjálmarově básni.“

„Co?“

„Ta marnost. Bylo na něm něco, co mi připomnělo Solonovu marnost.“

Vstala a začala uklízet.

Když procházela kolem Sigurdura Óliho, dotkla se ho a on neodolal pokušení. Chytil ji za zápěstí a přitáhl ji k sobě.

Nebránila se. Když se téměř dotkli tvářemi, tise se zeptala: „Takže ty nechceš kávu?“

Přikývl.

„Možná potom?“

Přikývl.

„Nebo bychom ji mohli vypustit úplně, co ty na to?“

Přikývl.

„Ale na hřbitov se mi nechce.“

Přikývl.

„Vyloučeno. To tak!“

Chytila ho za ruku a odvedla do ložnice. Když ráno vstal a uviděl ji vedle sebe, téměř současně ho napadly dvě myšlenky.

Tuto ženu nikdy neopustím, nikdy.

A pak pomyslel na Erlendura a udělalo se mu nevolno.

Kapitola dvacátá osmá

Od chvíle, kdy si Erlendur přečetl pitevní zprávu o Birtě, cítil potřebu mluvit se svou dcerou, a když vysadil Sigurdura Óliho, zavolal na mobil jejího nového přítele. Ten mu předal Evu Lind, načež si domluvili schůzku v malé hospodě v centru, bylo to nedaleko Austurstraeti. Přijel tam před ní.

Poručil si pivo a čekal. Za čtvrt hodiny přišla i ona a posadila se k němu. Nechtěla si nic objednat a řekla mu, že ještě někam musí jít a že se nemůže moc zdržet.

„V telefonu jsi měl smutný hlas,“ řekla. „Něco není v pořádku?“

„Ukázalo se, že Birta měla AIDS,“ odvětil.

„Aha! Takže teď si asi děláš starosti kvůli mně.“

„Vždycky jsem si kvůli tobě dělal starosti, ale zřejmě to moc nepomohlo.“

„Já AIDS nemám,“ řekla a pohlédla mu do očí. Hned poznal, že je zfetovaná. Znal to sebejisté a podivně veselé chování a věděl, že není otrávená v přeneseném smyslu slova. Raději však hovor na toto téma nezačínal. Udělal to už mnohokrát a pokaždé bez úspěchu.

„Jak si můžeš být tak jistá?“ zeptal se. Cítil, jak se ho zmocňuje hněv. „Chodíš pravidelně na testy? Nebo si prostě myslíš, že to dostanou druzí, ale ty ne? Že ty se tím nakazit nemůžeš? Proto si seš tak jistá?“

„Nebuď nespravedlivý,“ odsekla a našpulila rty. „Pokud vím, tak jsem ti u tohoto případu pomohla a ty mi za to děkuješ takovýmto kázáním.“

„Musíš přece chápat, jak se cítím.“

„Upřímně řečeno to vůbec nechápu a ani nechci.

Vzpomeň si, žes od nás odešel. Nebyls pro mě otec a ani teď nevím, jestli vůbec jsi. Nevím o tom, že by sis mohl dělat nějaké nároky. Nevím o tom, že bych pro tebe někdy něco znamenala. Byls prostě jenom jakýsi chlápek, o kterém máma tvrdila, že je to pěkný grázl. Tos pro mě byl, chápeš?

Grázl. Znám tě teprve pár let, ale to jen proto, že jsem tě navštívila. Šli jsme za tebou se Sindrim Snaerem, protože jsme byli zvědaví na toho grázla. A ty mě chceš soudit a kázat mi tu jako nějaký velekněz morálky?“

Eva Lind to řekla naprosto klidně a bez jakékoli známky rozrušení. Upřeně mu hleděla do očí a Erlendur jí na to nemohl nic říct. Oba to věděli. Nijak zvlášť ji neprovokoval, přesto se ale dotkl otevřené rány.

„Nic o tobě nevíme,“ dodala. „Vůbec nic. Jakýs byl, když jsi byl malý? Jak ti říkali? Kdo jsi? Odkud jsi? Co je to za díru ten Eskifjordur? Kdo je vlastně Erlendur? Můžeš mi to říct?“

Mlčel.

„Zrovna jsem telefonovala s mámou,“ dodala. „Řekla, žes vzal Sindriho Snaera a odvezl ho do Voguru. Po kolika letech jste spolu mluvili? Po sedmnácti nebo po osmnácti?

Po dvaceti?“

„Těžko se to dá nazvat rozhovorem,“ namítl Erlendur.

„Zavolala mi, než jsem odjel do západních fjordů, a vylila si na mně zlost.“

Eva Lind nějakou dobu mlčela a hleděla na otce.

„Vím, že se kvůli mně a Sindrimu Snaerovi trápíš a že tě trýzní výčitky svědomí. Často jsme o tom mluvili. Ale říkám ti znovu, že je mi jedno, jak to chceš napravit. Vůbec mě to nezajímá. Nedokážeš si představit, jak jsme se kvůli tobě trápili já a Sindri, nemáš o tom ani páru. Uvažovals o tom vůbec? Myslíš si, že jsi jediný, kdo se lituje? Sindri a já jsme to dokázali překonat. Možná ne zrovna vzorově, ale co se dá dělat. Prostě jsi nás nechal s mámou a všemi těmi chlápky, se kterými se potom spouštěla. Někteří byli O.K., někteří ne.

Nikdo z nich s ní nevydržel dlouho, asi proto, že jim šli na nervy její haranti. Někteří nám to řekli do očí. Vzpomínám si na jednoho, který Sindriho zmlátil tak, že musel do nemocnice. A kdes byl ty, ty hajzle? Takže teď mě a Sindriho nekritizuj. To, co děláme, je naše věc. Nejsme na tom sice dvakrát dobře, ale co…“

„Něco z toho, cos mi řekla, chápu,“ řekl po chvíli mlčení. „Ale nevolal jsem ti jen kvůli AIDS. Chtěl jsem tě porovnat s Birtou. Obě pocházíte - jak se říká - z rozvrácených poměrů. Vaši rodiče se rozvedli. Když jsem mluvil s její matkou, nedokázala mi odpovědět, proč se Birta dala na drogy. Začalo to na gymnáziu a pak už jí nebylo pomoci. Tehdy jsem si vzpomněl na tebe a na další dívky.

Rád bych věděl, proč se mladí uchylují k drogám, proč se vrhají do propasti a ničí si život.“

„Ty mě srovnáváš s Birtou? Mezi námi je ale jeden podstatný rozdíl. Já si nepíchám, to jsem nikdy nedělala a nikdy to dělat nebudu. Jsem čistá.“

„Jasně, měla by ses slyšet! Nikdy to neuděláš, to si ještě povíme.“

„Někteří do toho spadnou, aniž by měli motiv nebo špatné rodinné zázemí,“ řekla a ignorovala jeho rozhořčený hlas. Jiní právě kvůli tomu. Znala jsem jednu holku, jmenovala se Helga, která zemřela na AIDS. Její otec ji od dětství znásilňoval. Fajn baba, žádná špína. Vyřídila se velice rychle. U kluků se to také stává, ale ne tak často.

Někteří jsou od narození odkázáni sami na sebe a nemají nikoho, kdo by se o ně postaral. Potloukají se, kradou, perou se a pak skončí v base. Když vyjdou ven, začne to zase nanovo. Sociální kurátoři potom lamentují nad tím, že pocházejí z rozvrácených rodin, že nikdy nepoznali nic jiného než chlast a násilí, takže umějí jenom dělat problémy.

Ale někteří jsou zase vychovávaní neuvěřitelně přísně, doma je bili, nesměli kouřit a pít, protože jejich rodiče byli pitomci. A ti rebelují taky. A pak jsou tady takoví jedinci, u kterých nikdo nechápe, proč se na to dali. Začnou alkoholem a možná hašišem nebo nějakou safe drogou a pak je to z nějakého důvodu dostane under control.“

„Způsobuje to něco v mozku?“

„To říká Sindri Snaer. Nevím, nevyznám se v tom. Asi je to složitější, ale ty hloupé řeči o rodinném vlivu tady nejsou k ničemu. Prostě se stane něco, s čím se člověk nedokáže vyrovnat. Takoví lidé jsou možná nějakou dobu normální, ale potom se začnou propadat do bahna a už se z něj nikdy nevyhrabou. Ti se jako narkomani narodí, neznají nic jiného než drogy. Je jim dobře, jen když jsou v rauši. A úplně nejlíp je jim na onom světě.“

„A kam řadíš Sindriho Snaera a sebe?“

„Copak jsme poznali někoho jiného než jednoho hajzla?“

řekla tak, aby ho to co nejvíc bolelo.

„Možná jsem hajzl, ale neodsuzuji vás. I když jsem rozhodně proti tomu, co děláte, neodsuzuji vás, to jsem nikdy nedělal. Jenom mě to rozčiluje a nechápu to. Pořád na vás myslím a jsem rád, když za mnou přijdete. Snažil jsem se vám pomoct. Celý rok jsem strávil tím, že jsem tě tahal z bryndy. A skoro se mi to povedlo… Možná už jste ale příliš závislí.“

Eva Lind náhle změnila téma.

„Už jste zjistili, kdo je ta Birta?“ zeptala se a lehce zvedla nos, což Erlendurovi neuniklo.

„Birta Óskarsdóttir. Pocházela z ísafjórduru a před několika lety se přestěhovala do Reykjavíku. S fetováním začala už v západních fjordech, ale tady ve městě její spotřeba enormně vzrostla. Měla přítele, který se jmenoval Janus. Podle všeho spolu bydleli. Hledáme ho, jeho a Herberta, po kterém se slehla zem. Nenapadá tě něco?“

„Neznala jsem ji, neznám ani toho Januse a bylo by super, kdyby se Herbert už nikdy neobjevil. Je to původce toho všeho. To on zorganizoval obchod s drogami v Reykjavíku — a nejen tady, ale i na venkově. Přesto proti němu na oddělení drog skoro nic nemají. Je to sice magor, ale dává si pozor. Nevím, možná udržuje dobré vztahy s někým na policii. A vládne železnou pěstí, je to neuvěřitelný surovec. Kdysi mu jeden muž chtěl konkurovat. Říká se, že ho Herbert oddělal. Nikdo si nedovolí proti němu byť jen ceknout. Jeho dealeři jsou beztak všechno máčky.“

„Elínborg prošla staré spisy. Ten muž, o kterém jsi mluvila, se jmenoval Stefan a byl napojený na reykjavícké podsvětí. Případ byl vyšetřován jako vražda a Herbert byl u výslechu, protože kdosi zmínil, že se ti dva spolu stýkali.

Tělo však nikdy nebylo nalezeno, zřejmě nikomu nechyběl.

Islanďané mají zvláštní postoj k mizení lidí. Zvykli si na to, že při špatném počasí lidé mizí a že tělo se najde třeba až po sto letech. Pouze to vyvolá fámy. To, když se někdo pohřešuje, nás vyvede z míry jen výjimečně. Tak to bylo už v ságách, takže se to považuje za normální věc.“

„Víš, kdo je to Kalmann, ten bigshot v islandském byznysu? Mockrát jsem slyšela, že Herbert a Kalmann jsou jedna ruka, že Herbert je možná jen Kalmannova figurka.

Prý se už nějakou dobu přátelí a jsou stále v kontaktu.

Herbert je příliš primitivní na to, aby něco kontroloval, nanejvýš tak násilím. Sám by trh s drogami nikdy neovládl a nezorganizoval, no way. Když nad tím tak přemýšlím, říkám si, že mozkem celé té mafie musí být Kalmann.“

„Zaměřili jsme se na něho. Domníváme se, že Herbert mu obstarával dívky a že Birta byla jednou z nich. Posílal mu děvčata z toho hrozného pornoklubu, který mu patří.“

„Vím, že Herbert pase holky. Kamarádky pro něho pracovaly.“

„Jak to probíhá?“

„Dostanou echo, že mají někoho navštívit v hotelu nebo na chatě.“

„A tu informaci jim dá Herbert?“

„Tak jsem to slyšela.“

„I tys někdy pracovala pro Herberta?“

„Sakra, nech toho!“

Mlčky tam seděli, dokud opět nepromluvila.

„Před půl rokem jsem šla na testy na AIDS. Nepíchám si, na rozdíl od Birty, a když jdu s někým do postele, dávám si pozor. A pokud jde o AIDS, tak si dávám setsakramentsky velký pozor. Tak blbá zase nejsem, tak hluboko jsem ještě neklesla.“

„Nechala ses testovat na Islandu?“

„Samozřejmě.“

„Kdyby se ti nechtělo to vyřídit tady, co bys dělala?“

„Je to přece jenom krevní zkouška a v cizině jsou testovací místa, kde se to dá zmáknout rychle. Birta se bez problémů mohla nechat vyšetřit v cizině.“

„Zákazníci riskují, když se spouštějí s takovým děvčetem.“

„Někteří mají strach, jiným je to jedno. Jsou i takoví, kteří si rádi hrají s ohněm. Možná jim chybí vzrušení, nevím.“

Erlendurovi zazvonil mobil. Byla to Elínborg. Právě se nacházela poblíž. Volala jí Charlotte. Nahlásila vloupání do domu, kde bydlela. Vlastně tam nikdo nic neukradl, ale v jedné místnosti byly vylámané parkety.

„Říkali mi Lillibob,“ řekl Erlendur. Zase mobil schoval a vstal.

„Cože?“

„Lillibob, tak mi říkali v Eskifjórduru.“

„Lillibob, člověče, to zní hezky.“

Kapitola dvacátá devátá

Erlendur prošel Pósthússtraeti a odbočil na Kirkjustraeti.

Před domem stály dva zásahové vozy. Když vešel dovnitř, byl byt plný policistů. Elínborg a Thorkell tam byli taky, Sigurdur Óli ovšem nikoli. Nebyl doma a jeho mobil byl vypnutý. Erlendur se prodral mezi policisty k Elínborg. Stála s Thorkellem vedle díry v podlaze v místnosti, kde se kdysi bavili s Charlotte. Vedle díry stála plechová bedna velikosti krabice na boty. Jednoduchý zámek byl vylomený, bedna prázdná.

V domě se jinak nic neztratilo, ačkoli to se dalo posoudit jen těžko, protože tam Tkané, cenné předměty nebyly. Byt byl stejně špinavý a zanedbaný jako při Erlendurově první návštěvě. Lakované parkety, z nichž některé už byly rozlámané, byly obvykle zakryté ošoupaným kobercem.

Před vloupáním byla v prostoru pod podlahou ukrytá ona plechová krabice. Byly tam jasně vidět čerstvé krysí exkrementy. Pod podlahou zřejmě šmejdily krysy.

„Ukradl snad někdo drogy našemu příteli Herbiemu?“

zeptal se Erlendur a sklonil se k bedně.

„Charlotte je teď celkem O.K. Zavolala a o všem nám řekla,“ konstatovala Elínborg. „Než jsme ale přijeli, vypařila se. Určitě nemá ani tušení, co se tady děje. Byla velmi překvapená a tvrdila, že si nikoho nevšimla, že prostě jenom našla vylámané parkety a pak nám zavolala, protože si myslí, že by to mohlo mít něco společného s Birtou.“

Pátrání po Herbertovi se rozjelo na plné obrátky, neměli však dost lidí na to, aby mohli hlídat všechny domy, které Herbert vlastnil, pro případ, že by se mu zastesklo po domově. Proto policie nebyla poblíž, když došlo k vloupání.

„To přece musí patřit Herbertovi,“ řekl Thorkell. Je to jeho dům a zřejmě mu sloužil jako skrýš. Možná tu měl schované peníze a teď si pro ně přišel. Určitě to tak bylo.“

„Herberta z domu, ve kterém bydlí, unesli,“ namítla Elínborg. „Myslíš, že to zinscenoval, aby jeho zmizení vypadalo jako únos?“

„Nebo možná někomu o tom úkrytu pověděl,“ odvětil Thorkell. Jenom přemýšlím nahlas. Tento případ se skládá ze samých nezodpovězených otázek.“

„Myslíte, že by Herbert ukryl pod podlahu krabici plnou peněz?“ zeptal se Erlendur a poškrábal se na hlavě. Případ byl čím dál tím kurióznější. Jedno děvče bylo zavražděno a položeno na hrob Jóna Sigurdssona. Byla to HIV pozitivní narkomanka v posledním stádiu. Jón Sigurdsson pochází ze západních fjordů a to děvče taky. Byla znásilněna. Mladík jménem Janus, který také pochází ze západních fjordů a kterému kdysi zachránila život, zmizel, ale zavolal nám a cosi naznačoval. Vrah jel v ukradeném autě do Keflavíku, patrně v něm vezl mrtvolu. To auto bylo ukradeno nedaleko Janusova bytu. Je Janus vrah? Nebo vraha překvapil?

Nedaleko Janusova bytu je Herbertův dům a Herbert je podezřelý z obchodu s drogami a kuplířství. Zpráva o Birtině smrti ho vyděsila a okamžitě někomu volal. Jenže ne z domu, nýbrž z budky ve městě. Znal Birtu, protože to byla jeho podnájemnice. Možná jí obstarával klienty. Ještě jsme nezjistili, komu volal, ale krátce nato zmizel. Podle očitého svědka ho někdo odnesl z domu a naložil do auta. Teď se někdo vloupal do Herbertova domu a nechal tu prázdnou plechovou krabici. Rozumíte tomu?“

Pohlédli na sebe, ale nic na to neřekli. Dorazili tam technici a začali zkoumat otisky prstů na krabici a parketách.

Erlendur a jeho spolupracovníci se prodrali na ulici. Bylo zhruba deset hodin a byl příjemný letní večer. Bylo světlo, ačkoli se zatáhlo.

„Nemohl tu skrýš používat i někdo jiný než Herbert?“

zeptala se Elínborg. „Kdo ví, kdo všechno tady bydlel.“

„Podle mě tohle všechno nějak souvisí s Herbertem a s jeho zmizením, to je podle mě naprosto zřejmé,“ řekl Erlendur. „Nevěřím, že na té krabici budou jiné než Herbertovy otisky prstů.“

„Jestliže tu bednu otevřel Herbert, pak tedy unikl muži, který ho odvlekl z jeho domu, ne?“ namítl Thorkell.

„Nevíme, co se stalo v Herbertově domě,“ řekla Elínborg a dlaní odehnala cigaretový kouř, který se linul od Erlendura. Je možné, že svůj únos zinscenoval. Pak si vzal peníze a teď je pryč. Nestahují se takoví lidé do Dánska?

Nebo do Malagy?“

„Má dcera, všichni ji znáte, tvrdí, že Herbert a Kalmann se znají od mládí,“ řekl Erlendur. „Víte o nich něco?“

„Kalmann?“ zamyšleně řekl Thorkell. „To jméno jsem viděl na seznamu pasažérů, kteří toho rána, co to děvče našli na hřbitově, opustili zemi. Bylo jedno z mála, které jsem znal.“

„Kalmann odletěl těsně po tom, co se našlo to děvče?“

zeptal se překvapený Erlendur.

„Stoprocentně. Bylo to čtyři sta lidí a já znal jen pár jmen. Například jeho. Ráno odletěl do Ameriky. Kalmann.

Sága Class.“

„A proč mi to říkáš teprve teď, ty idiote?!“ zařval Erlendur.

„Co? Já…“

Když se Erlendur uklidnil, řekl jim, že ráno budou mít poradu s policejním prezidentem, která se bude týkat tohoto případu. Erlendur šel ke svému autu a Elínborg se vydala za ním, aniž by si toho všiml. Před hotelem Borg ho dostihla.

„Erlendure,“ řekla, „musím ti něco ukázat.“

„Co se děje?“ zeptal se.

„Byla jsem u Charlotte jako první a jako první jsem viděla tu krabici,“ řekla s rozpaky. „Víš přece, volala mně.

Hned jsem tu krabici uviděla, ale nebyla úplně prázdná.

Bylo v ní něco, co jsem odtud vytáhla.“

„Vytáhla? Proč?“

„Měla jsem své důvody,“ řekla Elínborg a sáhla do kabelky.

„Zbláznila ses? Schováváš důkazní materiál!“

„To je možné, ale měla jsem své důvody.“

„Jaké důvody by to mohly být, zatraceně?“

„Počkej, někde to tu musí být.“

„To nemyslíš vážně? Co když se o tom někdo dozví? Co když to bude mít dopad na celý případ?“

„Myslím, že to vše mění,“ odvětila Elínborg, když konečně našla, co hledala. Byla to fotografie. Podala ji Erlendurovi. „Myslela jsem si, že bude lepší, když to ostatní hned neuvidí,“ dodala, „každopádně ne před tebou.“

Erlendur si vzal tu fotku a pohlédl na ni. „Ne,“ zasténal, „ne, to ne, proboha. Sakra…“

Tou dobou Janus odtáhl zásuvku do zadní místnosti, právě tak, že zpod roštu vyjela Herbertova hlava. Herbert mu prozradil informace, které chtěl, a teď Janus dodržel slovo. Pečlivě mu zavázal oči, ještě když byl v zásuvce.

Herbert by sice rád věděl, kde je, ale Janus byl opatrný. Ten, kdo nic nevidí, nezaútočí.

„Janus krátce nahlédl do Herbertových dokumentů.

Udivovalo ho, že něco takového Herbert nezničil. Nechápal sice všechno, co tam bylo, ale pořád dost na to, aby věděl, že Herberta nebude těšit život, pokud se ty papíry dostanou policii do rukou. Poprvé po dlouhé době se usmál, protože byl rád, že má v ruce něco proti Herbertovi a snad i proti Kalmannovi.

V plechové krabici našel například sešit se jmény a daty.

Nebylo těžké těmto záznamům porozumět. Herbert těm lidem dodával dívky a po celé roky si přesně zapisoval, kdo s kým a kde byl. Janus ta jména prošel, ale znal jen Kalmanna. Některá jména mu byla povědomá, jako by o nich četl v novinách nebo je slyšel v televizi, ale protože ho zprávy nezajímaly, nevěděl přesně, o koho se jedná.

Záznamy začínaly v roce 1992. První schůzka Kalmanna a Birty se odehrála před třemi lety. „Chata“, stálo v sešitě, „víkend 12. - 14. dubna“. Birtino jméno bylo na prvním místě. Pak tam byla ještě dívka jménem Audur a potom i mladík Jóel. Birta toho Jóela často zmiňovala. Birtino jméno bylo i na jiných záznamech s různými jmény a lokacemi.

„Janus zásuvku vytáhl úplně a zvedl Herberta. Nějakou dobu to trvalo, než mu začala , normálně cirkulovat krev.

Skoro nic neviděl a vrávoral, protože měl ještě stále svázané ruce a nohy. Janus se postavil tak nešikovně, že se mu Herbert dokázal vytrhnout. Při tom ale upadl a udeřil se hlavou do hromady dříví. Začal krvácet.

Herbertův hněv pobytem v udírně nijak nevychladl a teď se Herbert přestal ovládat definitivně. S vypětím vůle si v zajetí dokázal zachovat klid a pokoušel se přemýšlet. Byl rozhodnutý se hned, jakmile bude na svobodě, dostat k inkriminovaným dokumentům, ale ze všeho nejdřív chtěl odčinit to pokoření a potupu. To akceptovat nemínil. Nikdy!

Never! Herbert Rothstein si něco takového nenechá líbit! A už vůbec ne od nějakého zatraceného malého srágory!

Dosud se křečovitě držel na uzdě, teď však pohár jeho trpělivosti přetekl. Domníval se, že ho Janus srazil na zem, a zmocnila se ho zloba. Věděl, že to není ta správná chvíle, věděl, že za chvíli může být volný, přesto se už nedokázal ovládnout.

„Ty zatracený špinavý hajzle, ty bídáku!“ řval. Já tě oddělám, ty parchante, zmasakruju tě, ty grázle! Je mi úplně jedno, že ta tvá štětka chcípla, jsem rád, že je po ní. Byla to děvka! Všechno to dělala pro prachy. Víš, co si myslím?

Posloucháš mě vůbec? Slyšíš mě, ty parchante? Hej, kde jsi, ty hazjle?! Ta zatracená mrcha byla děvka, která pro svého Herbieho dělala všechno a byla mu absolutně oddaná! Dobře vím, že ses jí nikdy ani nedotkl, ty kreténe!“

„Janus ho zvedl, jako by nic nevážil, a udeřil mu hlavou o zeď. Herbert šel znovu k zemi. Cítil bodavou bolest, protože si zlomil nos a krvácel. Ovládl ho hněv a dál nadával na Birtu. Krev z rány na čele mu prosakovala přes pásku na očích. Nevšiml si, že Janus už opustil místnost, a kvůli svému řevu neslyšel zvuky, které Janus způsobil.

Hliníkové tyče narazily do sebe, dveře udicí komory se otevřely a kola na zarezlých vodicích kolejnicích pod podlahou zaskřípala. Opět zarachotily tyče a po podlaze se začal sunout železný stůl. Pak se konečně objevil Janus.

Herbert ho proklínal, ale Janus ho ignoroval.

Zvedl Herberta a přenesl ho k železnému stolu. Vylezl na něj a vytáhl Herberta nahoru. Na stropě visel rošt, přímo nad místem, kam Janus posunul stůl. Pečlivě Herberta přivázal k roštu, dostrkal ho do pece a zavřel za sebou dveře.

Herbert cloumal roštem a nadával. Když se zavřely těžké ocelové dveře, nadávky ještě chvíli zněly a nakonec Janus uslyšel:

„…SO FUCK THE REST OF THE WORLD!“

Kapitola třicátá

„Všechno v pořádku, Erlendure?“

Seděli ve čtyřech v kanceláři policejního prezidenta, který si všiml, že Erlendur je duchem někde jinde a vůbec se neúčastní rozhovoru. Elínborg na Erlendura zkoumavě pohlédla. Jen ona věděla, co ho trápí.

Potvrdilo se, že otisky prstů na plechové krabici pocházejí od Herberta. Našli tam ale ještě otisky někoho jiného, ale tato osoba jim byla neznámá. Herbertovy otisky znali, protože byl ve vyšetřovací vazbě kvůli zmizení jistého Stefana Vilmundarsona.

Na poradě se shodli na tom, že pokud Herbert a Kalmann byli opravdu dobří známí, je to dostatečný důvod k tomu, aby Kalmanna navštívili a zeptali se ho, zda neví, kde Herbert je. Mohli by se ho případně zeptat i na jeho cestu do Ameriky, která se konala ve stejný den, kdy byla Birta nalezena mrtvá na hřbitově, aby otestovali jeho reakci.

„Jediným problémem bylo to, že neměli v ruce nic, co by Kalmanna s Herbertem spojovalo. O Herbertovi se sice vědělo, že je zřejmě hlavou drogové mafie, ale vždycky se držel v pozadí. A důkazů o jeho napojení na Birtu bylo ještě méně. Prostě a jednoduše nemohli přijet za Kalmannem, přátelsky ho pozdravit, posadit se u něj a zničehonic se ho zeptat, proč v den, kdy byla zavražděna Birta, odletěl do Ameriky, případně kdy naposledy mluvil se svým přítelem Herbertem. Jelikož se Kalmann vrátil už po třech dnech, bylo jasné, že nechtěl uprchnout.

Přestože Eva Lind a možná i další informátoři policie z prostředí narkomanů slyšeli o tom, že Kalmann a Herbert jsou jedna ruka, nemohli s tím operovat bez důkazů, bez konkrétního materiálu, který by dosvědčil jejich vztah.

Tohle všechno jim během porady vtloukal do hlavy policejní prezident, když se den po vloupání do Herbertova domu sešli v jeho kanceláři. Erlendur a Sigurdur Óli ho průběžně informovali o stavu vyšetřování. Policejní prezident, korpulentní muž, kterému táhlo na šedesát, nebyl představou, že by vyšetřovali Kalmanna, nijak nadšen.

Kdyby policie prověřovala všechny klepy, drby, fámy a pověsti, které na Islandu neustále kolují a které ze známých osobností dělají sebevrahy, násilníky a devianty, stal by se z Islandu policejní stát toho nejtvrdšího zrna.

„Všechno v pořádku,“ řekl Erlendur, který na poradě skoro nepromluvil. „Dnes v noci jsem špatně spal, to je asi těmi zatracenými bílými nocemi.“

„Na Kalmanna jsme během vyšetřování narazili několikrát v přímé souvislosti s naším případem,“ řekl Sigurdur Óli.

„Kalmann patří k nejbohatším podnikatelům v zemi a lidé ho pochopitelně pomlouvají,“ řekl policejní prezident.

„Pokud neexistuje nic, co by ho přímo spojovalo se zmizením toho Herberta nebo se smrtí té dívky, tak ho laskavě nechtě na pokoji. Budu první, kdo vás za ním pošle, až budete mít něco konkrétního.“

„Je možné, že znal tu Birtu,“ řekl Erlendur.

„Nakolik?“ zeptal se jeho nadřízený.

„Pokud je pravda, že Herbert a Kalmann kdysi úzce spolupracovali a možná ještě spolupracují, a pokud se nota bene potvrdí další informace, že je Herbert pasák, který mužům obstarává dívky, pak se nedá vyloučit, že Herbert takové dívky dodával i Kalmannovi a mezi nimi i Birtu.

Pokud to tak je, potom máme spojení mezi Kalmannem a Herbertem,“ řekl Sigurdur Óli.

„Důkazní materiál pro to je ale patrně mimořádně chabý a s každým tvým slovem slábne ještě víc,“ opáčil policejní prezident.

„Samozřejmě jsou to spekulace, ale ta jména se objevila,“ řekl Erlendur. „Snažíme se ze všech sil prokázat souvislost mezi nimi.“

„Co jste zjistili v západních fjordech?“ zeptal se policejní prezident.

„Mám pocit,“ řekl Erlendur, který se už nějakou dobu snažil ujmout slova, „že Birtina smrt nějakým zásadním způsobem souvisí se západními fjordy, a to nejen kvůli tomu, že odtud pochází. To, že ji někdo položil na hrob Jóna Sigurdssona, obsahuje zřetelné poselství. Na počátku jsme vycházeli z toho, že vrah nebo ten, kdo ji tam přinesl, nemusí to být nezbytně tatáž osoba, tím chtěl něco sdělit. To byl leitmotiv našeho vyšetřování. Jsem přesvědčen, že ten člověk nám chtěl říct něco mnohem důležitějšího než jen to, že ta dívka pochází ze západních fjordů. Podle mě tím chtěl naznačit, že tam leží odpovědi na další otázky, o kterých nevíme, jak znějí, možná ani s tímto případem přímo nesouvisejí, ale přesto jsem o nich začal uvažovat. Když jsme tam se Sigurdurem Ólim byli a mluvili s lidmi v těch rybářských vesnicích, slyšeli jsme pořád to samé: všude byly kvóty vykoupeny a lidé ze západních fjordů odcházejí do Reykjavíku. Ale v některých vesnicích, kde dřív byla téměř beztřídní společnost, jsou teď velmi bohatí lidé.

Několika jednotlivcům spadly do náruče miliony, zatímco ostatní vyjdou naprázdno. V západních fjordech jsou lidé rozhořčení na vládu, která něco takového připustila, aniž by zasáhla. Jsou naštvaní na ty, kdo prodali lodě s kvótami mimo region, a na ty, kdo spekulují s kvótami a sami nikdy na moře nevyjeli. Ze všech částí země tento vývoj nejhůře zasáhl západní fjordy. Samozřejmě jsou tu i další faktory, které vedou k tomu, že se lidé stěhují pryč: konkurzy, recese a odloučenost, se kterou se obyvatelé západních fjordů nedovedou vyrovnat. Ale podle mě ten, kdo Birtu položil na hrob Jóna Sigurdssona, vytušil, jaké dopady měly spekulace s kvótami na západní fjordy. Myslím, že nás na to chtěl upozornit. A možná nejen nás, ale i celý národ.“

„Co myslíš tím ,vytušil?“ zeptal se policejní prezident.

„Co tím chceš vlastně říct?“

„Jelikož Erlendur o svém podezření nemluvil ani se Sigurdurem Ólim, ani s Elínborg, hleděli teď na něho s otevřenými ústy. Sigurdur Óli si nebyl jistý, kam tím Erlendur míří, ale něco z toho, co řekl, mu připadalo povědomé. Erlendur si zapálil cigaretu, teprve pak pokračoval. Kvůli polárnímu dni téměř vůbec nespal a celou noc přemýšlel o vraždě. Hledal ještě jeden aspekt, který spojoval Birtu, Herberta, Jóna Sigurdssona, Kalmanna, západní fjordy, Januse, plechovou krabici, drogy a stavební činnost, přítomnost a minulost. Pomalu při tom vykrystalizovala teorie, která byla možná absurdní, ale přesto byla tím jediným, co ho k tomuto případu dosud napadlo.

„Zatím jsem pro to nenašel žádné důkazy, je to jenom pocit, který během naší cesty do západních fjordů ještě zesílil. Intenzivně jsem se tím začal zabývat teprve tehdy, když se objevilo Kalmannovo jméno. Elínborg se od Charlotte, která se přátelila s Birtou, dozvěděla, že Birta říkala cosi o tom, kdo by v těch domech měl bydlet. To je asi tak to jediné, co o Birtě víme. Charlotte vypověděla, že Birta chodila k jednomu muži, který vlastní mnoho domů, přičemž měla na mysli domy tady v Reykjavíku nebo v Kópavoguru, v nových čtvrtích, kde mají vznikat i ta obrovská nákupní střediska. Ta slova jsou samozřejmě vytržená z kontextu, pronesla je narkomanka a neví se, co znamenají. To bychom zřejmě nevěděli ani teď, kdyby Sigurdur Óli náhodou neslyšel to samé od jednoho hoteliéra v západních fjordech. Birta minimálně dva roky v západních fjordech nebyla, ale je pochopitelně možné, že se v Reykjavíku setkala s lidmi odtud, kteří jí to pověděli, a ona to zase řekla Charlotte. Mohla to ale slyšet i z druhé strany, od vlastníka těch domů, zřejmě o tom dost přemýšlela, přestože to zní divně, když narkomanka uvažuje o stavební horečce v Reykjavíku. Nezdá se vám to divné? Proč se nějaká feťačka zajímá o stavební boom? A nakolik je možné to brát vážně?“

„Kam tím vlastně míříš, Erlendure?“ zeptal se policejní prezident.

„Nevím, to je právě to. Celou noc jsem o tom přemýšlel, ale nedospěl jsem k žádnému výsledku. Jsem si ale jistý, že Birta byla zavražděna proto, že věděla něco, co vědět neměla. Dozvěděla se prostě něco, co se dozvědět neměla.

Dostala se k nějaké informaci, ke které se dostat neměla a nesměla. Proto byla zavražděna a umlčena, přesně tohle mi říká můj instinkt. Nemůžu to ovšem nijak dokázat, vím jen to, že Kalmann je největší a nejagilnější stavební podnikatel v Reykjavíku a okolí. To on postavil všechny ty domy, o kterých Birta nevěděla, kdo v nich bude bydlet. Krom toho přes své rejdařství v Reykjavíku ve velkém skupoval kvóty v západních fjordech. Birta zjistila něco, co s ním souviselo, něco, co nemělo vyplout na povrch. Domy a kvóty, kvóty a domy. Něco není v pořádku, ale já nevím, co to je…“

Když se Erlendur odmlčel, všichni tam mlčky seděli a přemýšleli o tom, co právě řekl. Vyděsili se, když zaklepal šéf technického oddělení a vešel dovnitř.

„Konečně se ozvali z telefonní společnosti,“ řekl. „Náš dotaz někde uvízl, ale teď to konečně zjistili. Herbert z telefonní budky před jejich sídlem volal jistému Kalmannovi, který byl v té době zrovna v New Yorku.“

Všichni pohlédli na Erlendura, který nějakou dobu mlčel. Díval se na ně, na jednoho po druhém, jako by nevěděl, zda má pokračovat, nebo jestli to prozatím stačilo.

Zraky všech přítomných však byly upřeny na něj. Policejní prezident si odkašlal.

„Jedno jsem vám ještě neřekl,“ poznamenal Erlendur.

„Volal jsem svému příbuznému v Eskifjórduru. Rejdařství Videy, které patří Kalmannovi, v posledních dvou letech skupovalo kvóty také ve východních fjordech.“

Kapitola třicátá první

„Janus sice už předtím přemýšlel o chvíli, kdy málem zemřel v nákladním prostoru lodi, ale nikdy ne tak často jako v týdnech a měsících poté, co se dozvěděl o tom, jak je na tom Birta. I dříve se v noci budil a lapal po dechu, když znovu prožíval ty noční můry.

Toho dne si šel s Birtou do obchodu půjčit jednu videokazetu a koupit nějaké sladkosti. Tam narazili na pár kluků ze školy, kteří se vyžívali v šikaně. Lelkovali před kioskem a jen co Janus s Birtou vyšli zpoza rohu, hned při pohledu na něj začali jásat. Váhavě k nim přišel, pak se zastavil a o krok ustoupil. A potom o další, pomalu a klidně.

Intuitivně cítil jejich agresivní náladu, věděl, že jsou schopní všeho, cítil, že je v ohrožení. Třásl se zimou a bezděky se mu začaly podlamovat nohy. Proto se nejdřív zastavil a vzápětí ucouvl. Birta už byla v obchodě, proto si jeho váhání nevšimla. Partě však jeho nejistota neunikla, naopak je nabudila ještě víc. Skutečnost, že ustupoval a že pak vzal nohy na ramena a utekl za roh, v nich jen vystupňovala jejich lovecký pud. Okamžitě ho začali pronásledovat.

Když Birta viděla, jak běží pryč, ihned pochopila, co se děje. Vyběhla z kiosku, zabočila za roh a uviděla, že parta už překonala další ulici. Janus měl pár metrů náskok a běžel k přístavu. Měl sice dobré tempo, ale na svůj věk byl malý, takže se jeho náskok rychle zmenšoval. Birta se rozběhla za nimi. Doufala, že se Janus ukryje mezi lodě v přístavu, možná mu pomohou námořníci. Kdyby se mu jen povedlo je setřást, kdyby… kdyby…

Ztratil se jí z očí, když odbočil za roh mrazírny. To už mu byl nejrychlejší z pronásledovatelů v patách. Dostanou ho, pomyslela si, dostanou ho.

Nějakou dobu jí trvalo, než zadýchaná dorazila k mrazírně. Oběhla roh, překonala prostranství před mrazírnou a zamířila k nábřeží. To bylo tou dobou liduprázdné, protože všichni, kdo pracovali v přístavu, měli právě čtvrt hodiny pauzu, srkali kávu a ládovali se chlebem. Na konci nábřeží spatřila houf kluků, Januse ale nikde neviděla. Vykřikla jeho jméno a rozběhla se k nim. Pak uviděla, že všichni hledí do lodi, která tam kotvila a která byla plně naložená huňáčky.

Loď s huňáčky byla v západních fjordech něčím neobvyklým, protože v celém regionu byla pouze jediná továrna na rybí moučku. Kluci tam mlčky stáli a hleděli dolů.

Dva z nich si jí všimli a upozornili na ni ostatní. Jeden po druhém se k ní otočili. Napětí bylo pryč, nyní ji mlčky pozorovali, jak se blíží. Někteří ještě jednou nahlédli do lodi a pak se rozutekli. Běžela tak rychle, jak jen mohla, a zastavila se až před lodí. Nákladový prostor byl otevřený a plný huňáčků.

„Januse nikde neviděla. Když vyrazil od obchodu, nevěděl, kam se má dát. Měl jenom dvě možnosti: do města nebo do přístavu. Zvolil si tu druhou, protože doufal, že tam budou lidé, kteří mu pomohou, když ho parta kluků dožene.

Domů to bylo příliš daleko. Proto bleskově proběhl ulici a zamířil do přístavu. Celou dobu za sebou slyšel výkřiky svých pronásledovatelů. Cítil, že se blíží, a když zabočil za roh mrazírny, uslyšel hlas nejbližšího z nich. Když dorazil na nábřeží, bylo mu jasné, že se ocitl v bezvýchodné situaci.

Na konci nábřeží kotvila rybářská loď. Už neměl kam uniknout. Otočil se a zalapal po dechu. Když viděli, že se sám dostal do pasti, zpomalili. Věděli, že už jim neuteče.

„Jejich řev a nadávky se blížily, přestože se snažil zacpat si uši. Ohlédl se za sebe do lodi. Poklopy nákladového prostoru plného ryb byly otevřené. Potom znovu pohlédl na pronásledovatele. Když už po něm natahovali ruce, otočil se a skočil.

Nechtěl skočit do nákladového prostoru, jenže se mu smekla noha a v následujícím okamžiku sjel do ledové směsi mrtvých ryb a mořské vody. Klesal stále hloub, jako by zapadl do močálu. Cítil strašlivý chlad a pokoušel se křičet.

Povedlo se mu vynořit se a křečovitě se snažil držet hlavu nahoře. Jakmile však zalapal po dechu, do úst se mu dostali huňáčci a mořská voda, načež znovu začal klesat. Když se opět vynořil, uviděl na kraji nábřeží své pronásledovatele a chvíli doufal, že mu pomůžou, že mu hodí provaz a vytáhnou ho, jenže to neudělali a on se zase ponořil.

Běh ho vyčerpal a velmi brzy mu začal docházet kyslík.

Měl pocit, že každou chvíli omdlí. Připadalo mu, že musí prasknout, hučelo mu v uších, dělaly se mu mžitky před očima. Sevřelo se mu hrdlo. Lapal po vzduchu, který tam nebyl. Bil rukama a nohama kolem sebe, ale čím více se pohyboval, tím byl ten pocit horší. Potom si byl jistý, že musí zemřít.

Náhle mu začalo být lépe, ani nevěděl, proč. Klesal mezi rybami, nemohl popadnout dech a už neměl sílu bojovat o život. To mu přineslo úlevu, protože už nemusel bojovat. Už necítil chlad, zmocnil se ho zvláštní klid a zároveň cítil, jak z něj vyprchává život. Pocit dušení zmizel a na jeho místo nastoupil jiný, příjemnější pocit, jako někdy večer, když si unavený lehl. Věděl, jaká myšlenka mu tehdy bleskla hlavou: Je to smrt? Zmocňoval se ho klid a teplo a temnota.

Když klesl na dno nákladového prostoru, byl mrtvý.

Kde je Birta? To byla jeho poslední myšlenka.

Hleděla do lodě a křičela jeho jméno. Nikde svého kamaráda neviděla. Otočila se a viděla, že smečka se rozprchla. Řvala za nimi: „Kde je Janus? Kde je Janus?“

Jeden z chlapců se zastavil, když ji uslyšel, a zvolal: „Skočil do nákladového prostoru!“ Do nákladového prostoru?

pomyslela si. On je v nákladovém prostoru? Pod všemi těmi mrtvými rybami? Neváhala ani vteřinu. Na palubě leželo lano. Jeden konec přivázala k zábradlí a druhý si uvázala kolem pasu. Pak skočila dolů. Dostala se až na dno nákladového prostoru a oběma rukama tápala po Janusovi.

Se zavřenýma očima tam vydržela, dokud ho nenašla. Po tom běhu byla celá zadýchaná, srdce jí divoce bušilo, v uších jí hučelo a chlad byl nesnesitelný. Držela ho jednou rukou, ale věděla, že není schopná ho vytáhnout nahoru, byl příliš těžký. Najednou ucítila, že lano se napjalo a začalo ji vytahovat nahoru. Pevně držela Januse a pak se zhluboka nadechla, když se konečně dostala ven. Vytáhli ji a Januse a položili je na palubu. Kašlala a dávila se, ale Janus se nehýbal a měl zavřené oči.

Muž, který je vytáhl, věděl, co má dělat. Okamžitě začal s masáží srdce a umělým dýcháním, ale bez úspěchu.

Opakoval to ještě několikrát a nechtěl se vzdát. Birta tam ležela a třásla se chladem. Jenom podvědomě vnímala, že tam přišli další lidé. Viděla, že Janus ještě stále nejeví známky života.

Náhle vyplivl mořskou vodu, zalapal po dechu, rozkašlal se a začal zvracet. Na chvíli se probral, ale potom hned zase ztratil vědomí. Po cestě do nemocnice ještě jednou přišel k sobě a uviděl vedle sebe Birtu. Byla zachumlaná do deky.

Na víc si už později nevzpomínal.

Věděl, jaké to je, když člověk zemře.

Vlastně to bylo přesně takové, jak o tom četl v časopisech, kde lidé popisují, jak zemřeli a zase se vrátili.

Neviděl sice žádné světlo ani tunel, ale sebe ano. Celou dobu mohl jasně přemýšlet a věděl, co se děje, tak jako když člověk velice dobře ví, že sní. Možná to bylo tím, že duše opustila tělo. Už mu nebyla zima a pocit dušení byl pryč.

Mohl volně dýchat. Cítil, jak ho vytahují z nákladového prostoru, a seshora viděl muže, který ho a Birtu vytáhl ven.

Viděl sám sebe v jejím náručí, viděl se, jak bezvládně leží na palubě, jak mu ten muž dává umělé dýchání a jak Birta poblíž zvrací. Bylo to jako ve snu.

Náhle se probral a spatřil muže, který se k němu skláněl.

Chvěl se zimou a kvůli mořské vodě v plicích nemohl dýchat. Potom se rozkašlal, plival a zvracel. Když se znovu probral, byl v sanitce a vedle něj byla Birta.

Pak opět ztratil vědomí.

Kapitola třicátá druhá

Erlendurovy úvahy o západních fjordech nepřekvapily pouze policejního prezidenta, nýbrž i jeho kolegy. Byli toho názoru, že toho mají příliš málo v ruce na to, aby mohli vyvodit takové závěry. Přesto Erlendur na své teorii trval.

Čím víc přemýšlel o Birtě a Janusovi ze západních fjordů, tím víc byl přesvědčen o tom, že na její smrt se musí dívat v širší perspektivě.

Fotku, kterou našla Elínborg, měl ve vnitřní kapse saka, patrně proto, že věděl, že na ni bude dříve či později muset reagovat. Dlouho váhat nemohl. Za této situace mohl udělat jen jediné, neměl jinou možnost. Rozhodl se ovšem, že počká ještě jeden den.

Když po schůzce s policejním prezidentem přišel do své kanceláře, ležel na psacím stole Herbertův sešit se jmény dívek, daty a jmény zákazníků. Zeptal se kolegů, jak se tam dostal, ale nikdo o tom nic nevěděl. Nikdo si nevšiml, že by do budovy přišel někdo neznámý. Jelikož tam neexistovala prakticky žádná bezpečnostní opatření, mohl dovnitř vejít kdokoli a stejně tak volně se mohl pohybovat i po kancelářích.

Listoval v ohmataném sešitu formátu A5, který byl zvenčí nepopsaný. Pár jmen znal, viděl tam jména Birty, Charlotte a Kalmanna a kromě toho i jméno jednoho ministra a jednoho vysokého úředníka městské správy.

Domníval se, že sešit patří Herbertovi. Potvrzoval jeho podezření ohledně spojem mezi Herbertem a Kalmannem.

Navíc jednoznačně dokazoval, že Herbert stojí za organizovanou prostitucí v Reykjavíku. Prošel všechna jména a spadl mu kámen ze srdce, když nikde neobjevil jméno své dcery.

Ještě stále přemýšlel o tom, kdo mu ten sešit položil na stůl, když tu zazvonil telefon. Zvedl sluchátko.

„Viděls tu fotku?“ zeptal se neznámý hlas.

„Kdo je tam?“ řekl Erlendur.

„Dostals ten sešit?“ zeptal se ten muž.

„JANUS“ objevilo se na displeji. Hovor byl nahráván.

„Znáš toho muže na fotce?“ dodal Janus.

Erlendur pomalu vstal se sluchátkem v ruce. V té chvíli přišel do kanceláře Sigurdur Óli. Erlendur ukázal na sluchátko a neslyšně vyslovil Janusovo jméno. Sigurdur Óli na displeji uviděl jméno a okamžitě zmizel.

„Víme o tobě, Janusi,“ řekl Erlendur, aby odvedl pozornost od fotografie. „Víme, že ses přátelil s Birtou. Je mimořádně důležité, abys k nám přijel a promluvil si s námi.

Vím í o tom, že jste se kamarádili v západních fjordech.

Vím, že ti zachránila život.“

„Teď vidíš, že Herbert těm chlápkům dodával holky,“

řekl Janus, na kterého zřejmě Erlendurova slova neudělala žádný dojem. „Vidíš, kde se s nimi ty holky setkávaly a kdy.

Vidíš, jací jsou to hajzlové. Co podnikneš?“

„Samozřejmě že se tím zabýváme, ale nejdůležitější je, abys k nám přišel a promluvil si s námi. Musíme si pohovořit. Víš něco o Herbertovi? Víš, kde se zdržuje?“

„Herbert stojí za tím vším, za drogami a prostitucí. Mám v ruce i další materiály, které vám pošlu.“

„To je všechno hezké, ale my s tebou nutně potřebujeme mluvit.“

„Později,“ řekl Janus, „promluvím si s tebou později.“

Erlendur měl pocit, že Janus brzy zavěsí.

„obstarával Herbert tvé přítelkyni heroin?“ zeptal se.

„Obstarával jí všechno, co chtěla, a ona dělala všechno, co jí řekl.“

„Víš, kde teď Herbert je?“

„Kromě informací o tom, kdo s Herbertem jede v obchodu s drogami, znám i distributory, dealery, dokonce i procenta, která dostávali. Navíc znám i jména několika policistů, které má Herbert v hrsti. To všechno mám a s potěšením ti to předám.“

„V tom sešitě je hodně zmínek o Kalmannovi. Víš, co má za lubem?“

„Ještě jsem jeho roli tak úplně neprozkoumal, ale Birta o něm každopádně něco věděla. Moc jsem to nechápal, když mluvila o tom, kdo se má nastěhovat do těch domů, prostě jsem tomu tehdy nerozuměl. Ale myslím, že teď už vím, co tím chtěla říct.“

„Kde jsi, Janusi?“ zeptal se Erlendur. „Kam pro tebe máme přijet?“

„Nedělejte si kvůli mně starosti. To spíš kvůli tomu hajzlovi Herbertovi.“

Erlendur začal mluvit rychleji.

„Proč jsi zvolil Jóna Sigurdssona?“

Odpovědi nebylo rozumět. Janus něco řekl, ale Erlendur to neslyšel. Když otázku zopakoval, uslyšel jen obsazovací tón. Zavěsil.

Ve dveřích se objevil Sigurdur Óli. Je to telefonní číslo jednoho malého obchodu s hudebninami v centru. Dva vozy jsou už na cestě.“

„Janus chce, abychom ohledně toho něco podnikli,“

odvětil Erlendur a hodil mu sešit. Sigurdur Óli v něm začal listovat.

„Vypadá to, jako by se Janus přes Herberta dostal k jistým materiálům,“ dodal Erlendur. „Ten sešit je důkazem o spojení mezi Kalmannem a ním. Potřebujeme Herberta jako svědka.“

„Myslíš, že ho chce Janus oddělat?“

„Velmi silně pochybuji o tom, že by se přátelili.“

„Co Kalmann?“ zeptal se Sigurdur Óli. „Myslíš, že ho Janus může ohrozit?“

„Myslím, že bychom měli pana podnikatele navštívit,“

řekl Erlendur a nasadil si klobouk. „Nic lepšího si pro tento den nedokážu představit.“

„Co s Janusem?“

„Můj instinkt mi napovídá, že se nám ozve sám.“

Bylo časné dopoledne, když služebním autem dorazili ke Kalmannově vile. Předpokládali, že touto dobou ještě nebude v kanceláři, a nemýlili se. Přivítal je u dveří v perfektním modrošedém saku. Sigurdurovi Ólimu ten oblek říkal mnohem víc než Erlendurovi.

Nezdálo se, že by Kalmanna návštěva dvou policistů příliš překvapila. Když mu ukázali průkazy, zavedl je do salonu a vysvětlil jim, že žije sám, což má své výhody i nevýhody. Byl stejně vysoký a opálený jako Sigurdur Óli, jeho bronz však pocházel ze subtropů, ne ze solária. Tmavé vlasy měl sčesané a byl pečlivě oholený. Měl úzká obočí a hnědé oči, úzký nos, malá ústa, výraznou bradu a lehce propadlé tváře. Ukazováčky levé i pravé ruky mu zdobily zlaté prsteny. Jeho vystupování svědčilo o tom, že je to neúprosný muž, který si zakládá na svém postavení a je odhodlán jej zuby nehty bránit.

Erlendur a Sigurdur Óli se posadili v elegantně zařízeném salonu. V jednom rohu stálo bílé křídlo, na stěnách visely malby, nábytek pocházel z různých designérských studií. Na stolech a policích stály cenné umělecké předměty. Nechyběly ani snímky s vůdčími osobnostmi země a s řediteli zahraničních firem, dokonce i s hlavami států Zvláštní náhražka rodinných fotografií, pomyslel si Sigurdur Óli.

„Čemu vděčím za tu čest, že mě navštívila kriminální policie?“ řekl Kalmann s předstíraným překvapením. Hleděl na ty dva muže s lehkým pohrdáním. Ti dva úředničtí šimlové si to přece nebudou chtít rozdat s Kalmannem Přesto byla jeho sebejistota Herbertovým zmizením poněkud nalomena. Možná se sám přihlásil policii, i když to si Kalmann nedokázal představit. Herbert se před ním jednou chvástal, že má jisté informace, které přechovává na bezpečném místě, a znělo to téměř jako výhrůžka. Kalmann velice dobře věděl, že Herbert by ho klidně hodil přes palubu, kdyby si tím mohl zachránit vlastní kůži.

Erlendur se rozhodl začít opatrně a vyčkávat, jakým směrem se rozhovor bude ubírat.

„Je to možná zvláštní, ale tvé jméno padlo v souvislosti s vraždou té mladé ženy na hřbitově,“ řekl. „Na tvůj mobil volal muž jménem Herbert těsně poté, co jsme ho vyslýchali. A tento Herbert pak zmizel, jako by se po něm slehla zem. Teď po něm pátráme. Rádi bychom věděli, o čem s tebou mluvil. Proč ti hned po výslechu volal a jaký je vztah mezi vámi dvěma?“

„Jste si jistí, že to bylo moje číslo?“ zeptal se Kalmann, zatímco si z kapsy vytáhl drahocennou tabatěrku a elegantně ji otevřel. Dal si do úst cigaretu a zapálil ji rovněž drahocenným zapalovačem.

„Herbert volal z telefonní budky před budovou telefonní společnosti. Jel kvůli tomu schválně z Breidholtu do centra.

Z nějakého důvodu očividně nechtěl volat ze své pevné linky. Telefonní společnost ověřila místo, kam volal. Byl jsi v New Yorku. O čem jste spolu mluvili? Proč ti Herbert telefonoval, když se dozvěděl o smrti té dívky?“

„A vy jste sem opravdu přijeli tak brzy ráno jen kvůli takové prkotině? To jste si mohli ušetřit. V New Yorku jsem měl několik hovorů jak na hotelový telefon, tak i na mobil a někdo se asi spletl. Někdy takový člověk hned zavěsí a je slyšet jen obsazovací tón. Nevzpomínám si, že by mi volal nějaký Herbert a že by mluvil o smrti nějaké dívky. Neznám žádného Herberta! A pokud omylem vytočil mé číslo, tak to není můj problém. Prostě se spletl, to je všechno.“

„Takže ty žádného Herberta neznáš?“ zeptal se Sigurdur Óli.

„Mám více než šest set zaměstnanců, takže nemůžu s jistotou říct, jestli mezi nimi není nějaký Herbert. V této chvíli mě nikdo nenapadá. Kdo to má být?“

„Herbert by se dal označit za dobrého známého policie,“

řekl Erlendur. Je to člověk, kterým jsme se museli zabývat v souvislosti s obchodem s drogami a s prostitucí. Někteří ho považují za grázla, jiní za šílence. Proč volal na tvé číslo?“

„Už jsem vám řekl, že to byla náhoda.“

„Taková zvláštní náhoda?“

„Náhody jsou vždycky zvláštní.“

„Cos dělal o víkendu v New Yorku?“ zeptal se Sigurdur Óli.

„Co je vám do toho? Vedl jsem rozhovory ohledně několika stavebních projektů, které má firma a další společnosti plánují tady v Reykjavíku. Mohu vám uvést jména osob, které se zúčastnily těchto schůzek, místa a časy, ale připadá mi to naprosto absurdní a vůbec nechápu, kam tím míříte.“

„V Reykjavíku jsi zahájil enormní stavební činnost,“ řekl Erlendur. „Všechny ty obytné domy a pak to obrovské nákupní středisko, které má být jednou tak velké jako Kringla. Za tím vším stojíš ty, ne?“

„Já a ostatní. Nevím, co to s tím má co dělat.“

„A Herbert ti do New Yorku opravdu nevolal?“

„Proč mě s tím mužem vlastně spojujete? Drogy a prostituce! To věříte těm starým drbům, co o mně kolují, že jsem patřil k pašerákům? Dost na tom, že taková fáma vůbec vznikla. Kdybyste jenom věděli, jak něco takového dokáže člověka poškodit, jak je vůči tomu bezmocný. Když už jsme u toho, neslyšeli jste někde náhodou i to, že jsem homosexuál, že jsem se nejméně dvakrát pokusil o sebevraždu, že jsem na malé holky a létám kvůli nezletilým chlapcům do Thajska? To jste nevěděli? Koluje o mně spousta fám a já proti tomu nemohu nic dělat. Nemůžu se bránit, šuškanda je zkrátka mocnější. Hlavně tady na Islandu. Islanďané jsou největší pomlouvači na světě. Jsou to drbny bez sebemenších zábran. Tato země je jedna velká pavlač!“

Po Kalmannově litanii zavládlo mlčení. Hovořil s chladným výrazem ve tváři a monotónním hlasem, shrnul to jako někdo, komu je trapné neustále dokazovat pravdu, kterou mu stejně nikdo nevěří.

Erlendur zatím nechtěl zmiňovat existenci Herbertova sešitu. Přijdeme znovu, pomyslel si, a posvítíme si na tebe.

Uvidíme, jak budeš reagovat na ty záznamy, jak se budeš vykrucovat. Už teď se na to Erlendur těšil. Ještě chtěl vidět, jak bude Kalmann reagovat na Birtino jméno, takže se ho zeptal, zda ji nezná.

„Ne, nikoho takového neznám,“ odvětil Kalmann a zamáčkl cigaretu do velkého popelníku. „Co je s ní?“

„To je to děvče, které bylo nalezeno na hřbitově.“

„Byla u mě zaměstnaná?“

„Nevím, jestli se to tak dá říct,“ řekl Erlendur.

„Jestli se to tak dá říct?“ opáčil Kalmann. „Co tím chceš naznačit?“

„Znala toho Herberta.“

„Teď si laskavě zapiš za uši dvě věci, můj milý příteli: Neznal jsem to děvče ze hřbitova a neznám ani žádného Herberta.“

„Ten je zábavný, když se rozčílí,“ řekl Sigurdur Ůli, když se s Erlendurem posadili do auta. „Měli jsme mu ukázat ten sešit.“

„Vytočil to číslo omylem,“ řekl Erlendur tónem, který parodoval

Kapitola třicátá třetí

„Ještě toho samého večera se Janus opět spojil s Erlendurem. Sigurdur Óli poslouchal vedle a během jedné minuty volajícího lokalizovali: Janus volal z budky v blízkosti přístavu. Okamžitě tam poslali dva vozy, policisté však přijeli pozdě. Janus Erlendura poprosil o setkání a chtěl, aby Erlendur přišel sám. Uvedl místo a čas a dal Erlendurovi jasně najevo, že k žádné schůzce nedojde, pokud se do toho zapojí další policisté.

„Nemáš se přece čeho bát,“ řekl Erlendur. „Nechceme tě zatknout. Můžeš bez obav přijít k nám a pobavit se s námi.

Můžeš nám věřit.“

„Viděls ta jména v sešitě? Viděls, jaké lidi tam Herbert zapsal? Takových dokumentů mám víc a dám ti je dneska večer. Těch fotek bylo víc. Mám ještě jednu fotku toho chlápka. Nevím sice, jak se jmenuje, ale ty ho asi znáš.

Nikomu nevěřím.“

V následujícím okamžiku Janus zavěsil a vzal nohy na ramena. O něco později k budce dorazil policejní vůz, ze kterého vyskočili dva policisté, ale to už byl Janus pryč.

„Nám přece může důvěřovat,“ řekl Erlendur Sigurdurovi Ólimu.

„Neměli bychom se ho pokusit dnes večer zatknout, až se s tebou setká?“ zeptal se Sigurdur Óli.

„Počkáme na to, co nám řekne a co nám předá.

Nebudeme si hrát na policajty a zloděje, ani na něho neuspořádáme štvanici. To by ho jen vyděsilo. Janus pracuje pro nás, ne proti nám. Od začátku pracoval pro nás. Chce s námi mluvit, ale má své podmínky. Proti tomu nic nemám.

Setkám se s ním a možná ho dokážu přesvědčit, aby s tou hrou na schovávanou přestal, aby vypovídal. Možná ale ne.

Jsem ochotný mu dát čas. Počkáme.“

„O jaké fotce to vlastně mluvil?“ přemýšlel nahlas Sigurdur Óli. „To si Herbert své zákazníky fotil, aby je pak mohl vydírat? Z nějakého důvodu ovládl trh s narkotiky a chová se, jako by byl Man of The Year finančního světa.“

„Uvidíme, co pro nás Janus má,“ odvětil Erlendur.

Místem setkání, které navrhl Janus Erlendurovi, bylo plachtařské letiště na Sandskeid, zhruba dvacet kilometrů východně od Reykjavíku. Sigurdur Óli ještě jednou upozornil na to, že je mimořádně jednoduché ho tam zatknout, ale Erlendur o tom nechtěl nic slyšet.

„Janus si sehnal jiné auto. Podle policejních statistik je v Reykjavíku ročně hlášeno dvě stě kradených vozidel a tohoto roku měl tři z nich na svědomí Janus!“

Erlendur odjel z města ve svém vlastním voze. Vydal striktní pokyn, že nikdo nemá jet za ním a že tam policisté nemají co dělat. Nechtěl žádnou kontrolu, protože šlo o to Janusovi ukázat, že kriminální policii může důvěřovat. Když dorazil na letiště, přijel doprostřed přistávací dráhy, zastavil, vypnul motor a čekal.

Čekal hodinu, hodinu a půl. Počasí bylo po dešti velmi přívětivé a slunce na západě stálo vysoko. Erlendur vystoupil z auta. Vykouřil půl krabičky a pomalu si začínal myslet, že Janus ho vodí za nos. Rozhlížel se na všechny strany, ale jediná auta, která byla vidět, projížděla po okružní silnici, která byla kilometr daleko. Lidé, kteří jedou na letní prázdniny, lidé s auty napěchovanými dětmi, které -

jen co opustí město - už kňučí, ať zastaví u nejbližší benzínky. Tak si to aspoň Erlendur představoval, protože z vlastní zkušenosti to neznal.

Znovu se posadil do auta a právě chtěl zapnout motor, když se na konci přistávací dráhy objevil obláček prachu a tmavý bod, který se rychle přibližoval. Změnil se v auto, které zastavilo přímo před Erlendurovým vozem. Erlendur opět vystoupil, šel ke druhému autu a posadil se na místo pro řidiče, jak bylo domluveno.

Podali si ruce. Janus byl celý špinavý, Erlendur měl pocit, že v jeho hustých vlasech vidí saze. Bílé pruhy v černé tváři svědčily o tom, že plakal. Ruce měl od sazí a pach, který se z něj linul, byl Erlendurovi velmi povědomý.

„To je uzený tuk, to, čím páchneš? Kdes byl?“

„Ledaskde,“ odvětil Janus.

„Jak ses dostal k té fotce, která byla v domě?“ zeptal se Erlendur, který šel přímo k věci.

„Byla v té plechové krabici. Znáš někoho na ní?“

„Muž na té fotce je velké zvíře na radnici, má na starosti územní plán. Toho kluka a holku neznám, opravdu nevím, co je to za chudáky.“

„V té krabici byly ještě další dokumenty. Mám je tady.“

„Jak ses k té krabici dostal?“

„O tom si možná promluvíme později.“

„Děláme si o tebe velké starosti. Proč ta hra na schovávanou? Proč prostě nepřijdeš a nepromluvíš si s námi? Jakou to vlastně hraješ hru?“

„Janus mlčel. Ještě nikdy předtím se s kriminalistou nebavil.

„Rádi bychom věděli, co si o tobě máme myslet. Nic proti tobě nemáme, víme jen, že tak jako Birta pocházíš ze západních fjordů a že ses s ní kamarádil. Určitě máš něco společného s Herbertovým zmizením a teď máš políčeno i na Kalmanna a - soudě podle té fotky - také na další prominentní osobnosti. A navíc pracuješ sám. Už ti někdo vyprávěl ten hezký příběh o Davidu a Goliášovi?“

„Pro mě je to celé jeden zlý sen. Nechci nic jiného než to mít celé za sebou. A to bude brzy.“

„Co chceš dělat?“

„Byli jste u Kalmanna?“

„Ten všechno popřel,“ odpověděl Erlendur. „Nezná žádného Herberta ani žádnou Birtu a asi by nepoznal ani sám sebe, kdybych mu nastavil zrcadlo. Sešit, který jsi nám nechal, jsem mu ještě neukázal . Těším se na jeho reakci, až ho uvidí.“

„Janus sáhl na zadní sedadlo, vzal stoh papírů a začal v nich listovat.

„Birta mi pověděla, že Herbert se chvástal tím, že o Kalmannovi ví všechno. Herbert prý mluvil o tom, že má nějaké dokumenty a že Kalmann kvůli tomu na něho musí být nice. Takto mluví, nice, ey man, fucking hell. To je jeho styl.“

„Ano, já vím, mluví jako nějaký vyžilý rocker z Keflavíku. Tys nám ho vyfoukl pod nosem?“

„Janus mlčel.

„Kdo jiný ti mohl povědět o těch materiálech než on sám? Těžko by ti je někdo tam na to místo s uzeným tukem poslal poštou.“

„Možná ti jednou řeknu, jak jsem se k těm věcem dostal,“ odpověděl Janus. „Teď je důležité jen to, že je mám já. Jde o drogy, o dovoz a distribuci drog. Birta dělala Herbertovi kurýrku. Věděli jste to?“

„Ne, nevíme o ní skoro nic. Tys jí chtěl pomoct, že?“

„Pokoušel jsem se ji z toho dostat. Nešlo to.“

„Znám to z vlastní zkušenosti. Je nepochopitelné, že ti lidé nedokáží prozřít.“

„Máš tu fotku, kterou jsem nechal v krabici?“

„Ano, mám ji,“ odpověděl Erlendur pohnutým hlasem.

Vytáhl fotku, kterou dosud nikomu neukázal, z kapsy kabátu. Jen on a Elínborg věděli o její existenci, bylo mu však jasné, že dlouho to v tajnosti neudrží.

„Mám ještě jednu, je skoro stejná,“ řekl Janus a podal Erlendurovi jeden snímek. Očividně byl pořízen při stejné příležitosti jako na fotografii, kterou Erlendur držel v ruce.

Byl na ní jeden nahý muž mezi čtyřiceti a padesáti, který ležel v posteli s dívkou a mladíkem přibližně stejného věku.

Muž měl ruce přivázané k pelesti postele. Erlendur hleděl na ten snímek a měl stejný pocit bezmoci jako před dvěma dny u hotelu Borg, když mu Elínborg ukázala první fotku.

Mladík seděl obkročmo na muži, dívčina tvář byla poblíž jeho. Byly to ještě děti, nanejvýš jim bylo sedmnáct. Všichni tři udiveně hleděli do objektivu, jako by je fotograf překvapil. Pokoj vypadal tak, jako by to bylo v nějakém reykjavíckém hotelu. Erlendur sepjal dlaně tak silně, že mu zbělaly polštářky prstů. Zavrtěl hlavou, jako by tomu nechtěl věřit.

„Myslím, že ten kluk se jmenuje Jóel,“ řekl Janus. „Birta ho znala. Nevím, kdo je to děvče. Mohl Herbert tou fotkou toho muže vydírat?“

„Vypadá to tak,“ odpověděl Erlendur pomalu, tiše a téměř apaticky. „Přesto nevěřím, že za tím vězí jenom Herbert. Možná ho jenom využili k tomu, aby udělal ty fotky. Zná teenagery, kteří jsou za peníze ochotní udělat všechno.“

„Ty myslíš, že Kalmann je s ním spřáhnutý?“

„Ti chlápci se očividně nezastaví před ničím. Jsou to podnikatelští žraloci, svině. Mám podezření, že ty fotky souvisí s nákupem kvót, to se v průběhu vyšetřování ukazuje stále zřetelněji. Ty fotografie byly pořízeny s jistým záměrem.“

„S jakým?“

„Vypadá to na typické vydírání, jen si nemyslím, že šlo o peníze. Ne, mělo to něco společného s funkcí toho muže.“

Kapitola třicátá čtvrtá

Herbert si všiml, že se mu daří stále víc rozdírat pouta na rukou. Byl silný a s velkým vypětím se mu povedlo přitlačit provaz k ostrým hranám tyčí a pak po nich jezdit.

V udicí komoře byla tma jako v pytli. Herbert se mohl trochu hýbat, přestože byl pevně svázaný. Těsně po tom, co ho tam Janus zavřel, vytáhl dole zásuvku a Herbert ve slabém svitu, který tam zespoda pronikal, viděl, že Janus do ní dal dřevo, šáší a ovčí trus. Pak všechno pečlivě zasypal pilinami. Herbertovi bylo jasné, že Janus připravuje uzení.

„Jenže se nic nestalo. Janus nerozdělal oheň, jenom zase zásuvku zastrčil, čímž topeniště uzavřel. Uplynula dlouhá doba a Herbert nic neslyšel. Janus podle všeho odešel.

Když ho Janus přivázal k roštu, Herbert si okamžitě všiml, jak jsou hrany tyčí ostré. Když pak Januse nějakou dobu neslyšel, začal se posunovat k jedné z nich. Potom neúnavně drhl provazem o hranu, dokud mu po tváři nezačal téct pot. Zápěstí ho bolela tak, že měl pocit, že mu upadnou.

Přesto vytrvale pokračoval. V duchu při tom proklínal Januse. Nenávist mu dodávala sílu. Musel se osvobodit.

Musel se tomu fucking cocksucker pomstít.

Myslel i na to, že se musí znovu zmocnit těch dokumentů, než se Janus rozhodne, co s nimi udělá. Byl nucen o nich Janusovi povědět, byla to pro něho jediná možnost, jak se dostat z topeniště. Kdyby neztratil rozvahu, když v zadní místnosti upadl na zem, určitě už by byl volný.

Zatímco stále pohyboval rukama, přemýšlel, co může mít Janus za lubem. Co chce ten parchant s těmi papíry dělat?

A pak ten zatracený Kalmann. Herbert jeho machinace neznal. Věděl jen, že jde o přidělování pozemků v okolí Reykjavíku a možná i na venkově. Kalmann kdysi poslal Herberta a Mlíčňáka k jednomu sedlákovi poblíž Mosfellsbaer, který na Kalmannovu nabídku na koupi půdy nereagoval nijak nadšeně. Byl to větrem ošlehaný starý chlápek, který žil na zanedbaném statku se dvěma kravami, padesáti ovcemi a jedním starým koněm, který patřil do salámu, jak se vyjádřil Mlíčňák. Potom začal řehtat, načež dostal záchvat kašle. Pro jistotu si vzal dvě tabletky.

Starý byl v šoku, když se u něj Herbert a jeho kumpán objevili a začali mu básnit o velkolepé ceně a o tom, jestli to není lepší, než aby žil v domě, který je vyřízený, na statku, kde to jde od desíti k pěti. „Sakra,“ řekl Herbert, „mohl by sis dovolit super kvartýr v bloku pro důchodce a mohl bys celou dobu honit ženské. S tvou potencí je snad všechno v pořádku, ne?“

„To vůbec nepřichází v úvahu, že bych grunt prodal,“

opáčil sedlák a řekl jim, ať vypadnou. Je mi jedno, co nabízíte, neprodám a bašta!“

„Tomu říkáš pohostinnost?“ zeptal se Herbert a pohlédl na Mlíčňáka.

O dva dny později tam shořela stodola a v ní kůň. Sedlák podepsal kupní smlouvu s jedním z Kalmannových podniků, odstěhoval se do apartmá pro důchodce v Reykjavíku a už o tom celém nikdy nemluvil, ani před svými dětmi. Ty byly rády, že se konečně zbavil statku a má slušné bydlem v Reykjavíku. Vůbec nechápaly skutečnou hodnotu těch pozemků, neviděly do budoucnosti jako Kalmann. To bylo před patnácti lety. Město se mezitím rozrostlo tímto směrem a právě tam nyní byly ty nejdražší pozemky v celém Reykjavíku.

Když Kalmann potřeboval přitlačit na pilu, použil většinou Herberta. Časem však dospěl k názoru, že by nebylo dobré, kdyby s ním byl tak či onak spojován. Herbert jednou pořídil fotografie jednoho velkého zvířete z radnice.

Herbert mu obstarával dívky ještě předtím, než se dostal ke korytu, a pak patřil k jeho stálým zákazníkům, dokud nedošlo k tomu incidentu.

Kalmann zavolal Herbertovi. Měl potíže. Musel toho muže z radnice dostat na svou stranu, jenže ten ňouma vůbec nechápal, která bije. Proto se mu muselo pomoct.

Bylo nutné zajistit, aby si to rozmyslel. Možná by Herbert mohl mít nějaký nápad… Samozřejmě že měl. Herbert se spojil s Jóelem. Bylo mu jedno, s kým ta velká zvířata spí, důležité bylo to, že platila. O dívce, kterou Jóel vzal s sebou, se dozvěděl teprve tehdy, když otevřel dveře a vešel do toho doupěte hříchu.

Najednou se mu uvolnila pouta na zápěstích a měl volné ruce. Krvácel z ran, které si způsobil drhnutím o tyč, bolest však necítil. Po chvíli si osvobodil i nohy a seskočil na podlahu. Zadunělo to a chvíli to znělo pecí. Strhl si zakrvácenou pásku z očí a začal kopat do dveří.

Kapitola třicátá pátá

Erlendur se nevrátil, jak bylo dohodnuto, na oddělení, aby zde podal zprávu o svém setkání s Janusem. Jejich rozhovor v autě se dlouho točil okolo Birty, Herberta a toho, jakým způsobem pro něj pracovala. Erlendur převzal dokumenty a domluvili se, že Janus následujícího dne přijde na oddělení, aby s ním mohl být pořízen řádný protokol.

Erlendur mu důvěřoval. Když se rozloučili, oba odjeli zpátky do Reykjavíku.

Erlendur se nepokoušel Januse sledovat, když dorazili do města, nýbrž jel přímo ke své dceři Evě Lind. Před domem ještě nějakou dobu seděl v autě. Přemýšlel, ale na nic nepřišel. Nepodařilo se mu uklidnit se, právě naopak. Čím víc o tom uvažoval, tím víc ho to rozrušovalo. Věděl to samozřejmě už dlouho, ale vidět to na vlastní oči bylo něco jiného. Zmocňoval se ho hněv.

Když zazvonil, přišel ke dveřím nový muž v životě jeho dcery. Měl sčesané vlasy, bílou košili a nevkusnou kravatu s dokonalým uzlem. Okamžitě Erlendura poznal, ale nebyl si jistý, zda mu má vynadat kvůli pozdní hodině, nebo zda má být milý. Mohl mu být užitečný. Nikdy není na škodu znát se s poldou. Rozhodnout se ale už nestačil, protože Erlendur to udělal za něj.

„Vypadni, ty troubo,“ vyhrkl, chytil ho za kravatu a odstrčil ho. Potom za sebou zavřel dveře.

Z kuchyně na chodbu vyšla Eva Lind a za ní šel Sindri Snaer, který měl právě vycházku z protialkoholní léčebny.

„Co je to tady za cirkus?“ zeptala se.

„Buď zticha,“ řekl Erlendur.

„Co je s tebou?“ zeptal se Sindri Snaer.

„Mlč, ty nejsi o nic lepší. Oba jste zvrhlíci, jste zpustlí babráci a kromě chlastu a drog vás nic jiného nezajímal“

„Člověče, to je najednou o nás zájem,“ řekla Eva Lind, která se nenechala vyvést z míry. Je něco nového?“

„Co já vím,“ řekl Erlendur a vytáhl fotku, kterou mu dal Janus. „Vůbec netuším, jestli to pro tebe je něco nového, ale pro mě rozhodně ano!“ vykřikl a hodil po ní fotku. „To mi tak ještě scházelo, sakra!“

Eva Lind zvedla fotografii z podlahy a podívala se na ni.

Sindri Snaer přistoupil k ní a rovněž si ji prohlédl.

Rozzuřený Erlendur vešel do obývacího pokoje a posadil se do křesla od Chesterfielda, které ještě bylo v igelitu.

„Och, to jsi ty?“ zeptal se Sindri Snaer.

„Odkud to máš?“ řekla Eva Lind, která se snažila zabránit tomu, aby se bratr mohl na fotku podívat.

„Co to tam vlastně děláš?“ zeptal se Sindri, Eva Lind mu však fotografii vytrhla z ruky.

„Odkud máš tu fotku?“ zeptala se znovu a pohlédla na otce.

„Kolik ti tam vůbec je?“ řekl Erlendur a rozzuřeně pohlédl dceři do očí.

„Devatenáct. Kdes k té fotce přišel?“

„Devatenáct!“ vykřikl Erlendur. „Lžeš! Je ti na ní tak nanejvýš sedmnáct. Bylas ještě dítě.“

Eva Lind těkala pohledem mezi bratrem a otcem. Přišla k Erlendurovi a posadila se vedle něho.

„To je od Herberta?“ zeptala se.

„Ano, patří do jeho sbírky. A souvisí s případem vraždy, na kterém zrovna pracuji. Ten snímek mě kompromituje, musím z případu odejít. Ale to mě teď zajímá jenom okrajově. Jak to, že ses zapletla do něčeho takového? Jak je to možné? V sedmnácti!“

Dlouho mu hleděla do očí.

„Nevím,“ povzdechla si. „Přísahám, že to nevím. A snažím se o tom moc nepřemýšlet. Minulost je minulost.

Člověk by se na minulost neměl moc upínat. Ten kluk na fotce se jmenuje Jóel. Tehdy jsme se kamarádili a dělali všechno možné. Jóel měl kontakt na Herberta, který mu dohazoval zákazníky. Jo, nešlo jenom o holky. Jóel mi o tom vyprávěl a tvrdil, že je to jen legrace. Jo, tak to řekl, legrace. A krom toho to prý vynese pěkné prachy. Jóel měl vždycky spoustu peněz a já byla věčně švorc. Pověděl mi o jednom chlápkovi, který zatraceně dobře platí. Ten chlápek se ho zeptal, jestli nemá nějakou kamarádku, a Jóel se zeptal mě, jestli bych tam s ním nešla. Řekl, že ten týpek určitě zaplatí jednou tolik a že se rozdělíme fifty-fifty.“

Odmlčela se. Erlendur na ni upřeně hleděl. Sindri Snaer se také posadil. Nevěděl, kam se má dívat.

„Šla jsem tam jenom jednou,“ řekla Eva Lind a hodila fotku na stůl. „Bylo to v hotelu Loftleidir. Jóel a já jsme tam přišli hlavním vchodem a výtahem jsme vyjeli do druhého nebo třetího patra. Ten chlápek tam na nás čekal v jednom pokoji. Nikdo nás neviděl. Jóel měl pravdu, ten týpek se topil v penězích. Najednou tam ale kdosi vtrhl, chvíli fotil a pak zase zmizel. Neměli jsme tušení, kdo to je, protože fotil s bleskem. Pak jsem toho chlápka už nikdy nepotkala. Začal zuřit a vrhl se na Jóela, ale já se postavila před něj a potom jsme se nějak dostali ven.“

V pokoji panovalo mlčení. Všichni byli zahloubáni do svých myšlenek.

„Mimochodem ti do toho, co dělám, nic není!“ dodala Eva Lind, která se zase probrala.

„Ne, když jde o drogy a chlast, tak do toho nikomu nic není. Krucipísek, proberte se už konečně a nechtě toho svinstva. Hlavně ty,“ řekl a ukázal na Evu Lind. „Pokuste se udělat něco se životem, sakra!“

Opět se rozhostilo ticho.

„Takže ty toho hajzla znáš?“ zeptal se Erlendur.

„Je to asi velké zvíře, co?“ odpověděla Eva Lind.

„Potkala jsem ho jenom jednou, pak už jsem ho nikdy neviděla.“

„Kdy to bylo?“

„Asi tak před čtyřmi, pěti lety. O.K., bylo mi sedmnáct.“

„Tu schůzku domluvil Herbert?“

„Podle Jóela ano.“

„Kde je ten Jóel teď?“

„Dlouho jsme se neviděli. Slyšela jsem, že byl nějakou dobu v kriminále, nevím, proč. Vždycky si dával pozor.“

„A jak to tenkrát proběhlo?“

„Herbert se vždycky spojil s Jóelem, když měl klienta, a Jóel nikdy neřekl ne. Dělá to s klukama i holkama. Je to bisexuál. Víš, co to znamená?“

„A dál?“

„Dál nic. Šli jsme za tím chlápkem, který nám dobře zaplatil, navíc předem.“

„To zatracené prase!“ vyhrkl Erlendur. „Ten grázl! To je neuvěřitelné, čeho jsou takoví chlápci schopní.“

„Takoví chlápci jsou vždycky něčeho schopní.“

„Nedomluvil ti Herbert víc takových schůzek?“

„Ne, ne,“ odpověděla, ale neznělo to příliš přesvědčivě.

Erlendur dobře poznal, když mu někdo lže. Nereagoval však na to. Zlost ho pomalu přešla. To, jak Eva Lind žije, pro něj sice nebylo nic nového, ale nikdy to neviděl tak bezprostředně. Doufal jenom, že už se to nikdy nebude opakovat.

„Nespala jsi náhodou i s tím Kalmannem?“

„Plíís, přestaň s těmi svými utkvělými představami,“

zasténala.

„Musím to předat Sigurdurovi Ólimu a stáhnout se z případu, to je jasné.“

„Nemůžeš tu fotku prostě zničit?“ navrhl Sindri Snaer.

„Musí o ní za každou cenu někdo vědět?“

„Ještě nikdy jsem nezničil důkazní materiál.“

„Jednou se začít musí,“ řekla Eva Lind.

„Kéž by to tak bylo vaše životní heslo!“ vyhrkl Erlendur.

„Nenapadlo tě, že ti týpci, po kterých jdeš, chtějí docílit právě toho?“

„Ta zatracená fotka se mi nedostala do nikou takto,“

odpověděl Erlendur. „Něco tak rafinovaného by Herbert nevymyslel, na to nemá.“

„Co Kalmann? Toho jste prošetřili?“

„Drž se od toho co nejdál. Do toho ti vůbec nic není.“

„Jo, jasně. Pokud vím, tak jsem vám celkem pomohla, ne?“

„No ovšem,“ řekl tiše Erlendur, „velmi jsi nám pomohla.

To je tedy situace. Jak mám s vámi na krku dělat svou profesi? To se nedá vydržet, to se prostě nedá vydržet,“

zasténal.

„Kdybys kdysi nebyl nadržený, tak bychom tu teď neseděli,“ řekla Eva Lind.

„Obávám se, že to samé platí i pro tebe,“ odpověděl jí Erlendur.

Když se Janus vrátil do bývalé udírny jatek, zjistil, že Herbert zmizel. Velká zasouvací vrata byla otevřená.

Herbert podle všeho vykopl dveře udicí komory. Na roštu, kde visel, Janus našel kus provazu, kterým ho svázal.

Většinu dne byl pryč, a tak nedokázal odhadnout, jak dlouho to může být, co se Herbert osvobodil. A stejně tak mu dosud nedošlo, co to pro něj samotného znamená, když je muž, kterého tak pokořil, opět volný. Teprve po chvíli si uvědomil, že by pro něj bylo lepší nezůstávat dál v udírně.

Rozhodl se, že půjde k matce, přespí tam a ráno se na policii setká s Erlendurem.

„Jenže už bylo pozdě. Příliš dlouho mu trvalo, než pochopil, v jakém je nebezpečí. Když chtěl vyjít ven, objevil se ve vratech muž, kterého znal až příliš dobře. Byl to Herbertův kumpán Mlíčňák, který dělal svému bossovi osobního strážce. Jeho urostlá postava doslova vyplnila vrata. Pomalu vešel do udírny. Na horním rtu měl zaschlé zbytky mléka.

„Janus pomalu couval směrem k zadní místnosti.

Vzpomněl si na okno, které tam bylo, bleskově se otočil a rozběhl se. Mlíčňák nevzrušeně kráčel za ním. Janus vběhl do místnosti a tu se zarazil tak prudce, že málem upadl. Stál tam Herbert a čekal na něho s baseballovou pálkou v ruce a baseballovou čepicí na hlavě. Jinak měl na sobě ty samé věci, ve kterých ho Janus nacpal do topeniště. Jeho tvář byla od mouru, vlasy měl pod čepicí slepené špínou, ruce měl zakrvácené.

„Kampak, man?’ řekl Herbert a lehce si plácl pálkou do dlaně. „Zábava přece teprve začíná.“ Mlíčňák stál ve dveřích do zadní místnosti. Janus strnul zděšením.

„Je po všem,“ řekl Janus. „Mluvil jsem s policií a dal jsem jim papíry, které jsem našel u tebe. Vědí všechno. Na tvém místě bych zdrhl,“ dodal v chabém pokusu nahnat Herbertovi strach. Bylo to však beznadějné, Herbert nijak nereagoval, jen dál upřeně hleděl na Januse a šklebil se.

„Ne, ti ještě nevědí všechno, man,“ řekl. Ještě ne. Ještě totiž nevědí, že jsi mrtvý.“

Kapitola třicátá šestá

Když Erlendur krátce po půlnoci konečně přišel do kanceláře, čekali tam na něho Sigurdur Óli, Elínborg a Thorkell. Dokumenty, které mu předal Janus, vzal s sebou.

Nijak jim nevysvětloval, proč přijel tak pozdě, a hned jim začal vyprávět, co v těch papírech Janus odhalil. Sdělil jim i to, že se z osobních důvodů, které objasní policejnímu prezidentovi, musí vzdát práce na případu.

„Co je to za nesmysl?“ řekl Sigurdur Óli. „Ty se toho musíš vzdát? Co se děje?“

„Vysvětlím vám to později,“ řekl Erlendur, „zatím zůstane při tom.“

Sigurdur Óli si nedal říct. „Nemůžeš přece zničehonic přestat. Co je to vlastně za nesmysl?“

Elínborg mlčky seděla vedle něho a poslouchala.

Když si Erlendur uvědomil, že Sigurdur Óli nemíní ustoupit, zeptal se ho, jestli by ho nemohl vzít domů. Zítra se uvidí, jak dál. Všichni vstali a nechápavě sledovali, jak si Erlendur dal klobouk na hlavu a šel pryč. Sigurdur Óli šel za ním k autu a pak vyjeli. Nějakou dobu trvalo, než Erlendur promluvil.

„Znáš mou dceru Evu Lind. Víš, jak na tom je. Jistou dobu vím o tom, že se dokonce uchyluje k prostituci, aby si vydělala peníze na drogy. Vůbec ti nebudu popisovat, jak kvůli tomu trpím. Snažil jsem se, aby toho nechala, ale nemám na ni vliv, pravděpodobně proto, že jsem se v jejím životě objevil příliš pozdě. To samé platí i pro Sindriho Snaera.“

Sigurdur Óli mlčky řídil, protože si nebyl jistý, co tím chce Erlendur říct. Tak jako ostatní na oddělení věděl, že Erlendurova dcera je závislá na drogách. Nejednou byla zatčena při raziích. Pokud Sigurdur Óli věděl, tak se o ní mezi kolegy nikdy nemluvilo. Erlendur o dceři nikdy nehovořil a to samé platilo i o jeho synovi, manželství a soukromém životě obecně. Nikdy toto téma nezačínal. Už dříve se u Evy Lind v některých nedůležitých případech informoval, když byl někdo, o kom slyšela, případně koho dokonce osobně znala, podezřelý z toho, že ukradl počítač, někam se vloupal nebo se zapletl do jiného deliktu typického pro prostředí narkomanů. Sigurdur Óli ani ostatní ovšem nevěděli o tom, že by se při tom něco zjistilo. Pokud to děvče vědělo o drobné kriminalitě tohoto druhu, pak mlčelo. U tohoto případu jim však Eva Lind pomohla a vyšetřování se díky ní urychlilo.

„Vím jenom to, že Eva Lind nám s tímto případem pomohla,“ řekl.

„Až příliš pomohla,“ odpověděl Erlendur. Odbočili na parkoviště před domovním blokem v Breidholtu, kde Erlendur bydlel. Sigurdur Óli zastavil a vypnul motor.

Erlendur si sáhl do kapsy, vytáhl fotku Jóela a Evy Lind z hotelového pokoje a podal ji Sigurdurovi Ólimu.

„Tehdy jí bylo sedmnáct,“ dodal. „Ten kluk s ní se jmenuje Jóel. Musíte ho najít. Toho muže možná znáš, je to velké zvíře na radnici. Tak velké, že jeho jméno bývá často ve zprávách. Ten snímek byl pořízen pravděpodobně proto, aby ho bylo možné vydírat. Zřejmě má co do činění s přidělováním pozemků a tímto způsobem byly na radnici prosazeny Kalmannovy zájmy. Chci, abys tu fotku uschoval a v průběhu vyšetřování ji použil jenom tehdy, pokud to bude absolutně nevyhnutelné. Když na to přijde, nemusíš hned říct, kdo je to děvče. Myslíš, že mi můžeš udělat tuhle laskavost?“

„Opravdu je to tvá dcera?“ zeptal se tiše Sigurdur Óli a prohlédl si fotografii. „Nepoznal bych ji, kdybys mi to neřekl. Musíš se cítit hrozně.“

„Určitě se necítím hůř než ona. Chudák dítě.“

„Ještě nějakou dobu seděli v autě a probírali případ.

Rozhodli se, že hned ráno navštíví Kalmanna. Sigurdur Óli Erlendura přemluvil k tomu, aby s ním ještě zašel ke Kalmannovi a z případu se stáhl až pak. Jiný tým měl navštívit úředníka radnice, který byl na té fotce.

Sigurdur Óli nějakou dobu mlčel, zatímco přemýšlel o tom, jak Erlendurovi sdělit, že spal se svědkyní Bergthórou.

Beztak mu to musel dříve či později říct. Bylo by trapné, kdyby se to Erlendur dozvěděl od někoho jiného.

„O čem přemýšlíš?“ zeptal se Erlendur.

„Myslím na Bergthóru, naši svědkyni ze hřbitova.

Musím ti něco říct.“

„Copak?“

„Ehm, byl jsem u ní toho večera, kdy jste v Herbertově domě našli tu krabici.“

„No a?“

„Pozvala mě na večeři.“

„A tys ji sklátil?“

„Spali jsme spolu.“

„Takže tys sklátil naši jedinou svědkyni!“

„Tak to nebylo. Nemusíš z toho hned dělat aféru.“

,Já že z toho dělám aféru?“

„Mám ji moc rád.“

„Je to svědkyně, ty idiote.“

„Já vím.“

„Už jste spolu řádili na hřbitově?“

„Mlč.“

„Nechceš spíš říct: Odpočívej v pokoji?“

Kapitola třicátá sedmá

Časně ráno následujícího dne opět přijeli ke Kalmannově vile a zazvonili. Když se uvnitř nic nedělo, zazvonili znovu.

Pak se konečně ozvaly kroky a ve dveřích se objevil Kalmann v županu. Měl neučesané vlasy a ospalé oči.

„To jste zase vy? Očividně podplácím špatné lidi,“

zavtipkoval a šel dovnitř. Erlendur a Sigurdur Óli ho následovali a zavřeli za sebou dveře.

„Co mohu pro rytíře bojující s kriminalitou a korupcí udělat?“ zavolal na ně Kalmann z obývacího pokoje. Posadil se na velkou koženou pohovku a dal si nohu přes nohu.

„Není to nestydatost, budit člověka tak brzy ráno a vyslýchat ho?“

„Vůbec to není oficiální výslech a z právního hlediska nejsi podezřelý z trestného činu. Možná ale přesto budeš chtít svého právníka. Máme čas. Při vyšetřování vraždy toho děvčete se totiž znovu objevilo tvé jméno…,“ začal Erlendur, ale Kalmann mu skočil do řeči.

„Jak se vlastně daří tvé dceři? Jak se jenom jmenuje?“

Čekal na Erlendurovu odpověď. Od jejich posledního setkání se Kalmann informoval na muže, který vede vyšetřování případu vraždy, a při tom zjistil, že má několik slabých míst. Toto bylo to nejslabší. Pásl se na tom, jak se Erlendur snažil nedat najevo žádnou reakci. Tvářit se, jako by se nic nestalo. Moc se mu to ale nedařilo.

„Eva Lind, že ano?“ dodal Kalmann. „Pozoruhodné děvče.“

„Máme tu několik jmen, na která se tě musíme zeptat,“

řekl Sigurdur Óli. „Opakuji znovu, že jsme ochotni počkat, pokud si chceš přivést svého právníka.“

„Musím myslet na Evu Lind,“ řekl Kalmann, který Sigurdura Óliho zcela ignoroval. „Už nevím proč, ale vzpomněl jsem si na jednu historku o ní, kterou mi vyprávěl jeden přítel. Jak to bylo? Eva Lind sháněla fet, tedy drogy, je to totiž narkomanka, že ano? Jenže neměla žádné peníze… A když se jí zeptali, jak by chtěla zaplatit…“

„Jsi v představenstvu rejdařství Videy,“ řekl Erlendur.

„Počkej, nech mě tu historku dovyprávět. Je dobrá.“

„Tu firmu z většiny vlastníš ty, ačkoli to není známo,“

dodal Erlendur poněkud hlasitěji. Nemínil se nechat vyvést z míry. „Z našeho šetření vyplynulo, že tvá firma je velmi agilní. Skupuje podíly na kvótách především v západních fjordech.“

„To s Evou Lind je asi tvé slabé místo,“ řekl Kalmann a vůbec se nesnažil potlačit úšklebek. „Slyšel jsem, co je to za dámu, jak se chová. Asi by se těžko našlo něco, co by neudělala, kdyby ji o to někdo hezky poprosil.“

Erlendur mu hleděl do očí tak dlouho, dokud v nich nespatřil bezednou záludnost. Věděl, že nic z toho, co řekne, toho muže nerozhodí. Jeho napětí polevilo a uvolnila se mu ramena. Kalmann uhnul pohledem a otočil se k Sigurdurovi Ólimu.

„Ty máš většinu u Videye, že?“ řekl Sigurdur Óli.

„To ví jen málokdo,“ připustil Kalmann. „O rybolov jsem se začal zajímat přibližně před deseti lety, možná před patnácti. Přivedl mě k tomu kvótní systém, mimo jiné.

Rybolov totiž umožňoval velké zisky, když se zavedly kvótní podíly. Ti chudáci, kteří proti tomuto systému protestují, to ale stále nechtějí pochopit.“

„Skupuješ kvóty ve velkém,“ dodal Erlendur. „Podle našich zjištění tvůj podnik v průběhu několika málo let skoupil kvóty v hodnotě dvě a půl miliardy korun.“

„Zajímavé,“ řekl Kalmann. „Ale proč musím poslouchat toto kázání?“

„Když dovolíš, budu pokračovat. Dej mi vědět, když ti bude něco povědomé. Přibližně v té samé době, kdy byl uvolněn obchod s kvótními podíly, byl stavební průmysl v hlavním městě v krizi a stavební firmy šly k čertu. Takový vývoj byl sice i na venkově, ale v Reykjavíku to bylo nejhorší. Nestavělo se skoro nic nového a stejně tak bylo opuštěno od plánů na budování nových elektráren, protože se ukázalo, že v zahraničí nemá nikdo zájem na rozšíření hliníkáren ve Strumsvíku a že se v nejbližší době nebudou stavět ani nové hliníkárny. Ceny hliníku byly příliš nízké.

Stavební stroje stály a mnoho lidí v oboru přišlo o práci.

Realitní kanceláře bankrotovaly, stavební průmysl stál před krachem.“

Kalmann hleděl na Erlendura a mlčel.

„Proto někdo přišel na nápad vydupat uprostřed krize ze země nové obytné čtvrti v Reykjavíku,“ pokračoval Erlendur. „Vyměnit strojový park pro stavbu elektráren za stroje, které měly postavit nové obytné čtvrti v Hafnarfjórduru, Kópavoguru a v Grafarvoguru na sever od Reykjavíku směrem na Kjalarnes. Velkolepé plány nových městských čtvrtí s obchody a školami, hezkými ulicemi a parky, řadovými domy, obrovskými bloky i rodinnými domky. A korunou toho všeho měla být dvě nová nákupní centra, jedno v Kópavoguru a druhé v nové čtvrti v Borgarholtu. Každé mělo být jednou tak velké jako Kringla.

A kdo měl všechna ta monumentální nákupní střediska zaplnit? Kdo se měl nastěhovat do těch kasárenských bloků?

Odkud měli ti lidé přijít?“

Erlendur se odmlčel a dodal: „To jediné, co všem těm plánům chybělo, byli lidé. Ten grandiózní tah stavebních podnikatelů a spekulantů s nemovitostmi v Reykjavíku mohl být uskutečněn pouze tehdy, kdyby se našli lidé, kteří by se nastěhovali do těch nových domů a kteří by nakupovali v těch supermarketech. Kde ale vzít lidi, kteří by se nastěhovali do všech těch plánovaných domů? Kupodivu právě tyto otázky si kladlo jedno zfetované děvče v ulicích Reykjavíku. Nepřipadá ti to zvláštní?“

Kalmannovou jedinou odpovědí byl škleb.

„Kde je vzít, o tom spekulovali i stavební žraloci. A potom je napadlo řešení. Tam, kde nejsou žádné kvótní podíly, nejsou ani žádní lidé, to je jednoduchá logika. Tito lidé migrují do hlavního města už od druhé světové války a tomuto trendu se muselo výrazně pomoci. Stavební podnikatelé a spekulanti s pozemky si lámali hlavu nad tím, jak ty lidi přimět, aby se odstěhovali do Reykjavíku. A přišli na kvótní podíly. Záměrně investovali v rybářském průmyslu a prosadili to, že obchod s kvótami neměl žádná omezení. Povedlo se jim to, co nikdo nepovažoval za možné, a zmocnili se prakticky všech kvót z rybářských vesnic v západních fjordech. Lidé to vůbec nepochopili, neměli šanci porozumět nové realitě kvótních systémů. A pak přišlo to, s čím boháči tady v Reykjavíku počítali. Když byly kvóty pryč, neměli lidé živobytí. Stále víc jich nevidělo jinou možnost, než se odstěhovat do Reykjavíku, namísto aby živořili doma. Kapitulovali a pokusili se prodat své domy a koupit něco ve městě, kde byla práce. Možná byly západní fjordy příliš nápadné, a proto jim byla věnována taková pozornost. Žralokům stačilo jen uspíšit vývoj, který se zdál být nevyhnutelný. V západních fjordech byla odjakživa největším problémem odlehlost a rybářské podniky tam stály na vratkých nohou. Takže konec s plýtváním s dotacemi z veřejných prostředků. Mladí lidé chtěli do Reykjavíku. Všechno to i další věci přispěly k tomu, že se ze západních fjordů stala ideální oběť.“

Erlendur opět udělal krátkou pauzu. Kalmann a Sigurdur Óli mu pozorně naslouchali, ale Kalmann nijak nereagoval.

„Když kvótní podíly zmizely, byly stovky rodin nuceny přestěhovat se ze západních fjordů do reykjavíckého eldoráda. Lidé to brali jako přírodní zákon. Města se přece všude rozrůstají na úkor venkova, tak je to všude na světě.

Nikdo se nad tím nepohoršoval. Většina lidí si myslí, že tak to prostě chodí. Když to nabylo hrozivých rozměrů, zareagovala vláda vlažnými pokusy usnadnit lidem život stavbou silnic. Přes hory se prorazil tunel. Nejdřív jim vezmou živobytí a pak tam postaví silnice!“

„Nechápu, co by na tom mělo být trestného,“ řekl Kalmann, když se Erlendur odmlčel. „Sám jsi řekl, že v těch letech do Reykjavíku migrovalo mnoho lidí, kteří potřebovali bydlení. Město se rozrůstalo a my jsme stavěli domy. Je to snad zločin?“

„To vy jste tu migraci zapříčinili. Jde o naprogramovaný útěk organizovaný finančními dravci z Reykjavíku, kteří si slibují zisky z expanze města. Lidé byli v zásadě přinuceni opustit své domovy. A tento vývoj v žádném případě není ukončen. Teď je na řadě zbytek země. Vím, žes začal skupovat kvóty na východě země. Mám příbuzné v Eskifjórduru, kteří mi řekli, že tvé jméno se tam neustále objevuje v souvislosti se skupováním kvót.“

„Ale no tak, drahý Erlendure,“ řekl Kalmann a chladně se rozesmál. „Odkdy je podnikaní v rejdařství trestný čin?“

„Teď přijde varianta číslo jedna,“ neohroženě pokračoval Erlendur. „Někdo z vás se začal těmito megalomanskými plány chvástat, a to sice před jednou dívkou, o které věděl, že pochází ze západních fjordů.

Možná mu to sama řekla. Kupoval si totiž služby prostitutek, přesněji řečeno mladých dívek. Musely být mladé a pokud možno zpustlé. Dodával mu je jeden kumpán ze starých časů, když ještě spolu pašovali ve velkém. Z

nějakého důvodu onen muž našel v tom děvčeti zvláštní zalíbení a posílal si pro ně stále častěji. Platil dobře a ta dívka byla narkomanka. Potřebovala peníze. Pracovala i pro jeho kumpána jako kurýr a tak. V ní měl před sebou názorný příklad člověka, který se odstěhoval ze západních fjordů díky procesům, které vyvolal, jako by ta dívka byla přímo zosobněním západních fjordů. Tento muž nemá rodinu a žije politováníhodným životem samotáře. Je sám jen se svým bohatstvím. Krásné ženy, které potkává díky svému povolání a vlivu, ho nudily. Chtěl něco jiného, něco mladšího, nekultivováného a možná i slabšího. Vskutku perverzní choutky…“

Kalmann neřekl ani slovo.

„Ten muž měl zvláštní sexuální potřeby. Vzrušovala ho brutalita. A to děvče ho dráždilo. Zmocňoval se jí, bil ji a ubližoval jí. Byl ochotný hrát si s ohněm a riskovat. Občas to děvče pořádně zmlátil. Protože jí ale zatraceně dobře platil, věděl, že zase přijde, bez ohledu na to, co jí udělal.

Zároveň mohlo dojít k tomu, že se pochlubil tím plánem na výstavbu domů v Reykjavíku, tím geniálním, mimořádným nápadem, který začal vycházet hned, jakmile se přistoupilo k jeho uskutečnění. Vykládal jí o tom, jak se jeho bohatství den ode dne zvětšuje, protože je tak schopný podnikatel.

Opojen mocí té dívce řekl něco takového. Příliš ho sice neposlouchala, protože měla v hlavě jiné věci, ale přesto si pomalu začala uvědomovat, co jí to ten muž řekl a co jeho slova znamenají. Možná s ním o tom začala diskutovat.

Možná mu vyhrožovala, že to celé zveřejní, a on se jí vysmál a zeptal se jí, jestli je opravdu tak hloupá, že si myslí, že ji budou brát vážně a věřit těm žvástům o spiknutí reykjavíckých spekulantů. Přesto ho to znervóznilo a při jejich posledním setkání zašel příliš daleko. Zbil ji příliš surově. Možná ho rozzuřilo něco, co řekla a co říct neměla.

Oddělal ji, možná nezáměrně, možná záměrně.“

„Nesmysl,“ řekl Kalmann, který pohledem těkal mezi oběma kriminalisty. „Naprostý nesmysl. Nemáte tušení, o čem mluvíte.“

„Můžeš nás opravit,“ řekl Erlendur.

„Řekl jsi varianta číslo jedna,“ dodal Kalmann. Jak zní varianta číslo dvě?“

„Ten muž ji zavraždil proto, aby se při tom vzrušil.

Nemělo to nic společného se spekulacemi s kvótami. Šlo jen a pouze o jeho perverzní choutky.“

Chvíli si hleděli do očí.

„On ji nezabil,“ řekl Kalmann a urovnal si modrý, saténový župan s čínskými motivy. Už se nešklebil. „Bylo to naopak. To ona zabila jeho. Je pravda, že ten muž měl jisté sexuální preference. Při jejich posledním setkání ji bil déle a brutálněji než jindy, ale měl pro to důvod. A to mnohem pádnější důvod než ty dětinské kecy o migraci a stavebním boomu. Při jejich poslední schůzce mu totiž v žáru boje řekla do očí, jak na tom je. Byl samozřejmě v šoku, ale nezabil ji. Do očí mu pověděla pravdu, řekla mu, že je nakažená. Měla AIDS.“

„A ten muž letěl do Spojených států, aby si tam udělal testy,“ dodal Sigurdur Óli.

„Využíval jejích služeb delší dobu. Když si uvědomil, že za ním chodila, když už věděla, že je infikovaná, zmocnil se ho pochopitelně hněv a strach. Ještě ten víkend odletěl do USA. Je příliš známý na to, aby se nechal vyšetřit na Islandu. Odcestoval do jedné soukromé nemocnice, kde se léčil už předtím. Včera se telefonicky dozvěděl výsledek.

Říká se tomu HIV pozitivní.“

„A kvůli tomu tu dívku zavraždil,“ řekl Sigurdur Óli.

„Vůbec ne. Byla naživu, když ji viděl naposledy.“

Kapitola třicátá osmá

Když se Janus probral, dusil se. Téměř nemohl popadnout dech a to, co konečně nasál do plic, v sobě mělo jen málo kyslíku. Pálily ho oči a cítil se stejně jako v nákladním prostoru lodi, kde se topil. Herbert a Mlíčňák ho zmlátili tak, že to bolelo všude. Museli mu zlomit ruku.

Hlavu měl zakrvácenou, tvář plnou podlitin, nos zlomený.

Břicho a boky si též vytrpěly své. Sužovaly ho nesnesitelné bolesti.

Připadalo mu to, jako by měl nohy v plamenech.

Opět ztratil vědomí, ale jenom na chvíli. Chtěl otevřít oči, ale nešlo to. Okolo byla tma. Nevěděl, zda je spoutaný vleže nebo vestoje. Pokusil se pohnout, ale nešlo to. Měl pocit, že se zhoupl, jako by visel ve vzduchu. A pod ním byl ten hrozný žár.

Myslel si, že nikdy nepřestanou. Pálka do něj bušila stále znovu a znovu, až Herbert začal hekat. Jeho nadávky utichly. Mlíčňák se držel zpátky, dokud Herberta neopustily síly a nepustil baseballovou pálku na zem. Pak se toho ujal Mlíčňák, který Januse praštil tak tvrdě do podbřišku a hlavy, že ztratil vědomí.

To nejhorší nebyly bolesti, ale důvěrně známý pocit dušení, který ho ochromoval. Lapal po dechu, ale nevdechoval kyslík. Nejprve si myslel, že mu na hlavu dali igelitový sáček, a pokusil se ho setřást. Jenže to nebyl igelitový sáček.

A oči! Nesnesitelně ho pálily. Bylo to, jako kdyby se někdo pokoušel je probodnout pilníčky na nehty.

„Pomoc!“ pokusil se zvolat, ale z hrdla se mu nevydrala ani hláska. Ústy a nosem vdechl kouř, zalapal po vzduchu a znovu se nadechl, ale cítil jen horký, štiplavý kouř. Boty a kalhoty měl sežehlé, začalo se mu škvařit maso.

Než opět omdlel, myslel na Birtu, na to, jak se vrátila od Kalmanna do jeho bytu v Breidholtu, a na to, co potom udělal.

Řekl jí, že ví, jaké je to zemřít.

Teď byl určitě v pekle.

Musel být v pekle kvůli tomu, co udělal Birtě.

Kapitola třicátá devátá

„To si nebyl vědom nebezpečí?“ zeptal se Sigurdur Óli a pohlédl na Kalmanna, který tam seděl v čínském županu.

„Byl si ho vědom velice dobře,“ vysvětloval Kalmann.

„O to víc ho to vzrušovalo. Jen málokdy s ní souložil, ale občas k tomu docházelo.“

„Co se s Birtou stalo?“ zeptal se Erlendur.

„Nevím, jestli se něco z toho, co tu vyprávím, opravdu stalo, ale slyšel jsem tohle: Ta holka, které říkáte Birta, byla odvezena z chaty u jezera Thingvellir zpátky do Reykjavíku, byla zraněná, ale živá. Muž, se kterým byla, předpokládal, že žije u jednoho ze svých starých kamarádů, byl to sice podivín, ale věrný až za hrob. Možná ji miloval.

Každopádně byla živá, když toho muže opustila, a víc než to. Chtěla ke svému kamarádovi, ale nejdřív si obstarala heroin. Potom se dotyčný dozvěděl, že je nejen mrtvá, ale že byla pravděpodobně zavražděna a položena na hrob Ióna Sigurdssona.“

„Toho ,dotyčného’ si můžeš ušetřit,“ řekl Sigurdur Óli pohrdavým tónem. „Můžeme prokázat přímé spojení mezi tebou, Birtou a Herbertem Baldurssonem, na kterého jsme se tě ptali už dřív.“

Sigurdur Óli vzal sešit a zamával jím Kalmannovi před obličejem.

„V tomto malém sešitě jsou velmi zajímavé záznamy,“

dodal. Jsou tam jména dívek, které pracovaly pro Herberta, a jména mužů, kteří využili jejich služeb, jak by řekli lidé jako ty. Jsou tam data a místa setkání. Abych to zkrátil, z těchto záznamů vyplývá, že ses v průběhu tří let dvanáctkrát setkal s Birtou, většinou ve tvé chatě u jezera Thingvellir, ale i tady. Herbert ti zprostředkoval i další dívky, které tu jsou uvedeny jen přezdívkami, ale ty už najdeme, byť to bude nějakou dobu trvat.“

„Herbertův sešit,“ řekl Kalmann a pohlédl na blok v kriminalistově ruce. Chvíli přemýšlel, zda by neměl vše popřít a tvrdit, že to všechno je jen výmysl nějakého Herberta, kterého vůbec nezná, a že to, co tento muž tvrdí, jsou všechno jen lži a báchorky, že ten sešit sepsal, aby jím mohl vydírat nějakého hlupáka. Nechtělo se mu však.

Dopřeji jim přiznání, pomyslel si.

„Pravděpodobně je to má jediná opravdová neřest,“ řekl.

„Ty dívky, jako byla Birta. Měl jsem pro ně slabost.“

„Ty ksindle,“ řekl tiše Erlendur, který pomyslel na dceru.

„Neměj obavy, s tvou dcerou jsem nic neměl, i když bych rád…“

Erlendur vstal.

„To řekl jen proto, aby tě vyprovokoval,“ vložil se do toho Sigurdur Óli. „Nevšímej si ho.“

Erlendur tam zůstal stát. Kalmann na něho nepohlédl.

Zdálo se, že je zahloubán do svých myšlenek. S

nepřítomným výrazem hleděl před sebe.

„Říkal jsi, že Herberta neznáš,“ řekl Erlendur.

„Ne, v podstatě ho neznám. Jenom mi posílal dívky.“

Kalmann chvíli mlčel, Erlendur a Sigurdur Óli na sebe pohlédli.

„Na Birtě bylo něco, co mě vzrušovalo,“ řekl nakonec.

„Nevím, co to bylo. Byla, jak se říká, naprosto beznadějný případ. Propadla drogám a nikdo a nic jí nemohlo zabránit v sebezničení. Byla to narkomanka par excellence. V tom byl jistý triumf. Taková vůle k autodestrukci se vidí jen málokdy. Lidé kolem mě by se navzájem pozabíjeli kvůli pochvale na poradě, vyšším prémiím, povýšení nebo pozvání na večírek. A tím se kochám a nijak to neskrývám.

Vychutnávám si ten lesk v jejich očích, tu tragikomickou vděčnost při stisku vlhké ruky. Birta mě nenáviděla, ale já jí dobře platil. Necítila ke mně pražádnou úctu a často mi jasně dávala najevo, co si o mně myslí, jak jsem nesnesitelný a perverzní. Možná měla pravdu. Podle mě jsme k sobě cítili zvláštní kombinaci lásky a nenávisti, ačkoli musím připustit, že jsem z toho pravděpodobně měl víc než ona.“

Erlendur a Sigurdur Óli na něho mlčky hleděli.

„Já ji nezabil. Často jsem ji mlátil, ale neoddělal jsem ji, takže teď laskavě zmizte,“ řekl Kalmann, který už zase našel ztracenou sebedůvěru. „Pokud jde o to ostatní, tak vaše směšné závěry o západních fjordech a zlých spekulantech z Reykjavíku nemají valnou hodnotu. Jenom jsme urychlili vývoj, nic víc. To podle mého názoru není zločin. Ty rybářské vesničky na venkově už nepotřebujeme. Lidé tam beztak sami nechtějí žít.“

„Lidé chtějí žít tam, kde se narodili a vyrostli, oni a jejich předkové,“ řekl Erlendur. Jde o víc než o peníze. Jde o to, aby tam ti lidé mohli žít, aby jim život neničili grázlové z Reykjavíku. Aby nedocházelo ke spiknutím, kvůli kterým se vylidňují celé kraje, jen aby si několik lidí v pozadí namastilo kapsy. Aby lidé nebyli soustavně okrádáni o živobytí, což činíš se stejnou pohrdavou arogancí, s jakou říkáš, že už nemají chuť tam žít. Ty a tobě podobní to nechcete připustit. Musíte zaplnit své chrámy konzumu.“

„Kdo ti dal právo to hodnotit?“ zeptal se Kalmann.

„Víš, co si myslím? Myslím si, že jsi horší než ten idiot Herbert. To je jenom hajzl bez zábran, který neumí počítat do tří. Je to kretén. To tebe neomlouvá. U tebe je to jinak.

Všechno, co děláš, je pečlivě naplánované, aby to uspokojilo tvou perverzní potřebu podrobení, moci, bohatství a pokoření, protože nic jiného tě ve tvém ubohém životě už nedokáže vzrušit. Líbí se ti pohrávat si s lidmi, přestože při tom sám riskuješ. Kocháš se tím, že ostatní z tebe mají strach a že se ti klanějí. Víš velice dobře, jak to zařídit a jak je to slastné. Znáš slabosti lidí a dobře víš, o co jim jde. To, cos udělal Birtě, jsi udělal i západním fjordům. Velice dobře jsi to věděl a pociťoval jsi uspokojení, když jsi je mohl zničit.“

Kapitola čtyřicátá

Toho rána obyvatelé Skuggahverfi ke svému údivu spatřili kouř nad starou udírnou jatek, jedinou budovou velkého masokombinátu, která ještě stála. Nevěděli nic o tom, že by se tam znovu udilo. Ale možné je všechno, a tak je kouř a důvěrně známý pach uzeného skopového, který byl cítit v celé čtvrti, nijak nezneklidnil.

Až na jednu ženu, která bydlela ve druhém patře třípodlažního domu na Veghúsastíguru. Nic jí neuniklo a do všeho se musela plést. Z okna kuchyně, které bylo orientováno na sever ke Skúlagatě, viděla ostrovy v Sundu a za nimi Esju, horu nad Reykjavíkem. Hodně se dívala na televizi, často dlouho do noci, a vstávala až kolem poledne.

Pak si uvařila kávu, udělala si chleba se sýrem,*vzala si noviny a četla.

Zatímco v novém kávovaru, který jí dcera koupila k Vánocům, bublala káva a vůně se linula kuchyní, kochala se, jako už tolikrát, svým hezkým výhledem. Při tom si všimla, jak z vysokého komína udírny stoupá modrý kouř. To ji zarazilo. Celý život bydlela ve Skuggahverfi, pozorovala pouliční život a dobře věděla, že jatka už nefungují, že celý podnik i s udírnou se přesunul do Hvollsvólluru. Proto předpokládala, že budovu někdo podpálil. A všimla si ještě něčeho jiného. Už dlouho si lámala hlavu nad tím, proč zůstala stát jenom udírna, když všechny ostatní budovy byly srovnány se zemí. Pamatovala si, jak velké ocelové koule drtily bytelné stěny a jak bagry nakládaly suť na nákladní vozy, které suť odvážely spolu se sedmdesátiletými dějinami firmy. Teď viděla, že demolice se dokončuje. Před udírnou stál velký pojízdný jeřáb, z jehož ramene visela ocelová koule. Krom toho tam byl i bagr a nedaleko nákladní vůz.

Není to nebezpečné, když tam hoří? pomyslela si, vzala telefon a zavolala na policii. V tom měla praxi, protože tam telefonovala často. Stěžovala si na ten či onen nešvar, na hluk v noci, na lidi, kteří jí chodí po zahradě, dokonce i přes den.

„Haló, ve staré udírně na Skúlagatě hoří,“ řekla ve stejném okamžiku, kdy to někdo vzal. „Měli byste si pospíšit. Chtějí to tam strhnout.“

Před udírnou zrovna diskutovali jeřábník, bagrista a řidič nákladního vozu. I oni si všimli, že z komína budovy, kterou měli srovnat se zemí, stoupá dým. Pokusili se dostat dovnitř, ale vrata byla zamčená. Už celé roky tam nikdo nebyl.

Hledali okno, ale to bylo zatlučené dřevotřískou, takže nic neviděli. Nakonec se rozhodli, že budou pokračovat v práci.

„Jeřábník nastartoval a rameno jeřábu se zvedlo. Jeho kolegové čekali. Jeřábník rozhoupal kouli, která udeřila do západní stěny, kde byla velká zasunovací vrata. Zeď se sice trochu naklonila, ale nespadla. Tenkrát ale uměli stavět domy, pomyslel si jeřábník. Koule ještě jednou udeřila do toho samého místa a nad vraty vznikla díra.

Ráno již pokročilo, když Erlendur se Sigurdurem Ólim opustili Kalmannovu vilu. Když dorazili před Erlendurův dům, zůstali nějakou dobu sedět v autě a probírali další kroky. Měli zapnutou vysílačku a slyšeli zprávy o dopravních nehodách a sousedských neshodách. Pak kdosi hlásil, že z komína staré udírny na Skúlagatě stoupá dým.

Dotyčná si myslela, že udírnu někdo podpálil. Hasiči už vyrazili.

Erlendur to poslouchal na půl ucha, protože se soustředil na to, co říkal Sigurdur Óli o tom, že Janus musel být poslední člověk, který Birtu viděl živou. Náhle si uvědomil, že jedno slovo, které se ozvalo z vysílačky, už zaslechl dřív.

Rázem mu to došlo.

„Co nám Janusova matka vykládala o tom, kde pracoval, když vychodil školu?“ zeptal se Sigurdura Óliho.

„Nevzpomínám si.“

„Nebyla to jatka Sudurland, než závod přesunuli do Hvolsvólluru? Nedělal dřív v udírně?“

„To je možné. Proč?“

„Z komína staré udírny na Skúlagatě stoupá kouř.

Nepřipadá ti to zvláštní?“

„Proč?“

„Janus někde být musí. Možná je v té staré udírně.

Zvláštně páchl, když jsem se s ním setkal na tom plachtařském letišti, cítil jsem uzený tuk a skopové.“

Před budovou už stály dva hasičské vozy a sanitka, když Sigurdur Óli s Erlendurem se skřípěním pneumatik odbočili na Skúlagatu. Šlo o normální zásah hasičů, protože nikde nebylo nic hlášeno o zvýšeném nebezpečí. Ocelová koule na jeřábu se už nehoupala. Celá západní stěna i se zasunovacími vraty byla zřícená, a tak byly vidět troje velké ocelové dveře udicích komor uvnitř. Auto, které stálo za zasunovacími vraty, bylo silně poškozené. Erlendur vyskočil ven, ještě než Sigurdur Óli zastavil, a rozběhl se k udírně.

Koutkem oka viděl, jak hasiči přišroubovávají k hydrantu hadici. Dorazil ke zničené čelní stěně a prosmýkl se kolem auta. Nedbal na výkřiky hasičů, že uvnitř je to nebezpečné.

Z betonových stěn crčela voda a všude se vznášel kouř.

Když otevřel první udicí komoru, okamžitě ucítil žár. Ven se vyvalil hustý dým. Začal slzet a rozkašlal se. Trvalo to dlouho, než záchvat kašle přešel. Vešel do udicí komory a v topeništi pod sebou spatřil plameny. Na chodidlech cítil žár.

V hustém dýmu našel Januse, který byl přivázaný k roštu, jenž visel ze stropu. Erlendur křičel o pomoc, ale z hrdla se mu nevydrala ani hláska.

Nevěděl, zda má Januse sundat dolů, nebo čekat na lékaře. Okamžitě uviděl popáleniny na jeho nohou, protože kalhoty mu již shořely. Tu se vedle něj objevil Sigurdur Óli.

„Dá se ten rošt vytáhnout ven?“ zvolal Erlendur a pohlédl na Januse. Začaly se mu spékat podrážky.

„Musíme si zatraceně pospíšit.“

Začali táhnout rošt a pomalu jej vytáhli z udicí komory, načež za sebou zavřeli dveře. Janus se nehýbal a nesténal.

Sigurdur Óli vyběhl ven. Chtěl se podívat, zda sanitkou nepřijel lékař. Nepřijel. Přesto s ním zdravotníci běželi dovnitř. Měli s sebou baterky, kterými posvítili na Januse.

Pohled, který se jim naskytl, byl strašlivý.

„Janusova hlava znetvořená ranami byla celá od krve, oči pod opuchlými víčky ani nebyly vidět. Jedna ruka visela v podivném úhlu vedle těla, jako by byla vykloubená. Hlavu měl skloněnou na hrudi. Šaty byly roztrhané a tělo bylo poseto popáleninami. Nejhůř na tom byly nohy. Kolem hrudi měl provaz, kterým byl přivázaný k roštu.

Zdravotníci vysílačkou zavolali posily. Hasiči vešli jeden po druhém dovnitř, nikde však nespatřili otevřený oheň. Dva z nich táhli hadici. Zkontrolovali i zadní místnost, ale všude viděli jen kouř.

Objevily se další sanitky a s nimi i lékař se speciálním vybavením pro popáleniny. Zdravotníci postavili vysoký žebřík, dva z nich vyšplhali nahoru a přeřízli provaz, kterým byl Janus přivázaný. Dole se ho ujali dva muži ve speciálních rukavicích. Okamžitě ho zabalili do hypotermické přikrývky a naložili na nosítka. Lékař zkoumal, zda je naživu.

Erlendur a Sigurdur Óli stáli opodál s rukama v kapsách a sledovali zdravotníky a hasiče. Dorazila rovněž policie a brzy se před bývalou udírnou srotil dav, který mlčky přihlížel, jak Januse nakládají na nosítka.

Lékař naslouchal tepu srdce. Přiložil Janusovi dva prsty na krk a znovu naslouchal. Okolo stáli lidé. Kouř v budově pomalu vyprchal. Skrz zřícenou čelní stěnu pronikalo dovnitř světlo, proto tam bylo vidět.

„Ještě žije,“ řekl lékař. ,Je naživu! Musíme ven! Ven!“

Erlendur přistoupil k nosítkům, na nichž ležel nehybný Janus. Pohlédl na zakrvácenou, opuchlou tvář a viděl, že Janus pohybuje rty. Sklonil se k němu tak, že se uchem téměř dotkl jeho rtů, a zvedl ruku. V udírně nastalo napjaté ticho.

„Jááá…“

„Janusův hlas skoro nebylo slyšet.

„Chchch… chci…“

Erlendur měl ještě stále zvednutou ruku.

„…umřít.“

„Ven!“ zvolal lékař a odstrčil Erlendura stranou.

Lidé se rozestoupili. Lékař Janusovi nasadil kyslíkovou masku. Dva zdravotníci vzali nosítka a vydali se k sanitce.

Kapitola čtyřicátá první

„Janusovo přání zemřít se nevyplnilo. Měsíc ležel v umělém spánku a další dva měsíce pak pobýval v nemocnici na oddělení popálenin. Pravou nohu mu pod kolenem museli amputovat, druhou se podařilo lékařům díky transplantacím kůže a cév zachránit. Trpěl následky otravy oxidem uhličitým, měl silně poškozené plíce a dýchací cesty. Lékaři měli za to, že komín, který, přestože celé roky nebyl používán, táhl dobře, mu zachránil život. Jelikož byla zásuvka s palivem po obou stranách otevřená, vznikal tah.

Kromě toho palivo chytilo jen částečně, na některých místech hořelo, jinde však oheň zase vyhasl.

Erlendur se na Janusův stav pravidelně informoval a navštěvoval ho v nemocnici; někdy mu přinesl nějakou drobnost a občas se k němu posadil a pak spolu mlčeli. Když se Janus probral, popsal mu Erlendur v hrubých rysech průběh vyšetřování a pověděl mu o tom, jak se uzdravuje.

Jejich rozhovory byly čím dál tím delší. Tak se Erlendur dozvěděl, co se dělo po Herbertově zmizení a jak Januse zmlátil a svázal v udírně. Během Janusova pobytu se ustavičně, avšak bezvýsledně, pátralo po Herbertovi. Po téměř dvanácti týdnech v nemocnici se Erlendurovi konečně podařilo Januse přimět k tomu, aby promluvil o Birtě.

Toho dne ho i s postelí vyvezli do společenské místnosti.

Erlendur tam šel s ním. Venku vanul říjnový vítr, který si hrál se spadaným listím. Slunce zapadalo čím dál tím dřív.

Erlendur se těšil na zimu s chladem, tmou a stále kratšími dny, které měl raději než ty nekonečné bílé noci.

Sestra postavila postel tak, že Janus viděl na zátoku Fossvogur, a nechala je o samotě. Na oddělení skoro nikdo nebyl.

„Dnes ráno mi zkoušeli protézu,“ řekl Janus.

„Dneska jsou takové, že člověk by si i přál mít něco takového,“ odvětil Erlendur.

„To těžko.“

„Máš pravdu, to těžko.“

„Je něco nového ohledně Herberta?“

„Všechno, co vím, mám od Sigurdura Óliho. Musel jsem se zabývat jinými případy, protože se do toho poměrně nešťastným způsobem zapletla má dcera. Řekl jsem ti už, že po Herbertovi jako by se zem slehla. Vyslýchali jsme úplně všechny, kdo s ním v uplynulých dvaceti letech byli v kontaktu, ale nic podstatného jsme nezjistili. Jeho stará matka si o něj dělá starosti. Dokážeš to pochopit? Pokud je nám známo, tak neopustil zemi. Víme, že jeho strýc pracoval v rejdařství Eimskip, a mysleli jsme si, že Herberta možná propašoval na palubu lodi a odvezl do Bremerhavenu nebo do některého z přístavů, kam plují. Jenže strýce naše informace překvapily a přísahal, že Herbert se s ním nespojil. Asi se nám nepodaří prošetřit všechny fámy, které se kolem toho vyrojily. Podle té nejnovější ho zavraždili a zakopali v základech toho nového sídliště v Grafarvoguru.

Je mi lhostejný a vlastně bych byl rád, kdybychom se s ním už nikdy nemuseli setkat.“

„A ten týpek, co byl s ním?“

„Ten hromotluk? Jsou lidé, kteří tvrdí, že po Herbertovi převzal obchod s drogami. Tvrdošíjně popírá, že by byl někdy v udíme, dokonce má alibi. Jeho kumpáni z posilovny tvrdí, že tou dobou s nimi cvičil.“

Chvíli mlčeli. Janus hleděl přes zátoku Fossvogur na oceán.

„Kalmann tvrdil, že Birta byla naživu, když ho opustila,“ řekl opatrně Erlendur. Zatím před Janusem její jméno nezmínil.

„A co Kalmann a jeho plány?“ zeptal se Janus, aby změnil téma. Už spolu hovořili o Erlendurových názorech na skupování kvót a vysídlování venkova.

„Žádné takové plány neexistují.“

„A ta fotka?“

„Muž na tom snímku byl přesunut do jiné pozice, už nebude pracovat v městské správě.“

„Ty plány ale existují.“

„Ne, oficiálně neexistují, v žádném případě ne takové, u kterých by se dal prokázat trestný čin. Kvóty může nakupovat každý. Lidé se pro tento účel mohou spolčovat nebo zakládat firmy. Pokud spekulanti tady v Reykjavíku skupují kvóty, činí tak legálně. Pokud ničí celé kraje a vyhánějí lidi odtud do spotřebitelsky výhodnějšího regionu, jak se vyjádřil jeden ekonom, se kterým jsme mluvili, je to naprosto v pořádku. Ti, kdo staví nákupní centra, jsou také majiteli kvót. Mohou si tu dělat, co se jim zamane. Celý kraj to sice vyřídí, ale to je všem jedno.“

„A nikdo za to jako obvykle neponese odpovědnost, že?“

„Přesně tak.“

„Kalmann a jeho kumpáni zvítězí.“

„Kalmann a jeho kumpáni zvítězí vždycky. Ale nemuselo by to tak být. Majitelé kvót v rybářských vesnicích na pobřeží by se mohli bránit, kdyby chtěli. To oni rozhodují o osudech venkova. Jenže to by museli nést odpovědnost, která je spojená s vlastnictvím kvót. Dokud to neudělají, budou vítězit Kalmann a jeho kumpáni.“

„Birta se pomstila.“

„To ano.“

„Janus se trpce usmál a pohlédl na svou protézu.

„Vlastně ničeho nelituju. Někdy mě sužuje bolest, která je horší než všechno, co jsem prožil v udírně. Ale pak to zase přejde.“

Potom Erlendura poprosil, aby ho odvezl zpátky do pokoje.

Sigurdur Óli Januse také často navštěvoval. Vedl nyní vyšetřování a Janus mu byl nápomocen ohledně Herberta a Kalmanna. Papíry, které Janus našel v Herbertově domě, jim velmi pomohly, ale stále zde existovaly četné nezodpovězené otázky.

„Jednoho dne ho navštívil Sigurdur Óli s Bergthórou. Už spolu nějakou dobu žili. Sigurdur Óli Janusovi řekl, že bydlí se ženou, která našla Birtu na hřbitově, a Janus se s ní chtěl za každou cenu seznámit. Poprosil Sigurdura Óliho, aby opustil pokoj, aby se s Bergthórou mohl pobavit mezi čtyřma očima. Sigurdur Óli hodinu čekal na chodbě a lámal si hlavu nad tím, o čem tam ti dva tak dlouho mluví. Lidé, kteří se nikdy předtím nesetkali.

Když Bergthóra vyšla ven, měla v očích slzy. Sigurdur Óli neměl tušení, co se stalo, ale nenechal se tím vyvést z míry. Věděl, že pravdu se dříve či později dozví.

Kapitola čtyřicátá druhá

O něco později Janus začal chodit a jednoho dne večer zavolal Erlendurovi a poprosil ho, aby se za ním stavil.

Janus byl nyní v nemocnici Reha na Grensásveguru. Když tam Erlendur přišel, chtěl s ním Janus jet na hřbitov na Sudurgatě. Na Erlendurovi sice bylo vidět, že ho ta prosba překvapila, ale to také byla jeho jediná reakce. Přivedl Januse k autu a vydali se na Sudurgatu.

Erlendur vjel na obrubník a zastavil přímo před branou hřbitova. Otevřel Janusovi dveře, Janus vysedl, opřel se o něj a oba pomalu kráčeli na hřbitov. Bylo chladno a Erlendur se zachvěl zimou. Všude poletovalo listí. Kromě nich na hřbitově nikdo nebyl. Byl slyšet vzdálený hluk aut z Hringbraut. Zastavili se před hrobem Jóna Sigurdssona.

Janus udělal jeden krok dopředu a chytil se železné mříže, která tam stála.

Nějakou dobu mlčeli. Erlendur hleděl na náhrobky, ale Janus byl zahloubán do svých myšlenek.

A pak začal Erlendurovi vyprávět o Birtě.

Byl ve svém bytě v Breidholtu, když přišla Birta domů.

Byl už pozdní večer. Shodila ze sebe šaty a hned šla do koupelny, kde měla injekční stříkačku, lžíci, zapalovač a gumovou hadičku, kterou si ovazovala nadloktí. Tentokrát ji nepoužila, protože si už nemohla píchat do loketního ohbí.

Píchala si mezi prsty a do pupku. Kalmann platil královsky.

Mlíčňák ji vyzvedl v jeho chatě a měl už s sebou heroin pro Birtu. Občas ji Kalmann poprosil, aby si píchla drogu u něho, aby si to mohl vychutnat; často to patřilo k jejich hře.

Posadila se na prkýnko od toalety, zahřála drogu na lžíci, a když zkapalněla, natáhla ji do injekční stříkačky, kterou si potom drogu píchla do pupku. Tekutina pronikla do ní a účinek se dostavil okamžitě. Uvolnily se jí svaly a zase jehlu vytáhla.

„Janus pozoroval, jak se Birtě uvolňuje výraz ve tváři.

Stříkačka jí vypadla z ruky a seděla tam se zavřenýma očima a nataženýma rukama a nohama. Hleděl na ni a viděl bledé tělo s modřinami a šrámy. Na zemi ležely její věci, které ze sebe shodila, ošuntělý svetr, roztrhané punčochy, zelená minisukně a boty s vysokými podrážkami. Z nějakého důvodu, který Janus nikdy nepochopil, byla vždycky nahá, když si píchala, ale to ho nevyvedlo z míry. Ještě stále se na ni díval se soucitem. Prohlížel si tu neudržovanou tvář s nalíčenýma očima a opuchlými, rozbitými rty. Viděl modřiny na jejích pažích, štíhlé, bílé tělo, husté vlasy, které si už několik dnů nemyla. Podlitiny na krku nasvědčovaly tomu, že Kalmann se ji snažil uškrtit.

Otevřela oči.

„Dneska jsem to tomu hajzlovi řekla. Byl ve mně a zrovna se udělal. Tehdy jsem se posadila a vykřikla na něho, že mám AIDS a že on určitě taky a že umře stejně jako já.

Měls ho vidět. Byl úplně vyřízený. Řekla jsem mu, že jsem od té doby, co to vím, s nikým nespala, jenom s ním. Měls ho vidět, hajzla! Vypadalo to, že se pozvrací.“

„A pak tě zmlátil,“ řekl Janus. Přijal tu zprávu s udivujícím klidem. Zdálo se, že Birtino jednání ho nijak nevzrušuje. Stal se z ní cizí člověk.

„Vůbec ne. Ucukl přede mnou, jako bych měla lepru,“

řekla.

Vstala, šla do ložnice a lehla si. Cítila se mnohem lépe, klidně by si to rozdala s celým světem, byla úplně fit, v superformě. Šel za ní. Ještě se nerozhodl, když se k ní posadil na postel. To přišlo samo od sebe.

„Proč jsi ho chtěla nakazit?“ zeptal se.

„Zasloužil si to.“

„Ale tys ho tím zabila. Přece nemůžeš zabíjet lidi, Birto!

Co se vlastně děje?“

„Proč ti na něm najednou tolik záleží? Často jsi mi přece sám říkal, že bys ho a Herbieho nejradši oddělal. Víš o něm všechno, víš, jaký je. Víš, co udělal v západních fjordech, jak se mnou jednal a jak spolupracoval s Herbiem. Jak mu pomáhal organizovat obchod s drogami. Chtěls ho přece sám odpravit, říkals to. A já to udělala za tebe. Krom toho určitě nechcípne nějak brzy, to zase ne. Boháči jako on si to už umějí zařídit. Ten bude žít ještě dlouho a zhebne jako dědek. Ale na mě určitě nezapomene.“

„Proč to děláš?“ zeptal se Janus.

Neodpověděla mu.

„Proč?“

„Řekla jsem ti, že se nemáš tak blbě ptát,“ odvětila.

„Měls ho vidět, parchanta. Myslela jsem, že budeš mít radost.“

„Nemůžeš mi odpovědět na jednu jednoduchou otázku, Birto? Proč o tom nechceš mluvit? Proč jsi o tom nikdy nechtěla mluvit?“

„Raději už mlč.“

„Proč jsi tak posedlá tím hrozným životem na dně? Oba jsme přece stejní, jsme stejní, pocházíme ze stejné vesnice.

A podívej se na mě, já nedopadl jako ty. Proč jsi taková?“

„Nejsme stejní.“

„Ne, ty si pícháš drogy do pupku.“

„Mám ti říct, proč si píchám? Chceš to opravdu vědět?

Dělám to proto, že se potom cítím jako člověk. Chápeš?

Jako člověk! Když si šlehnu, cítím se jako člověk. Tak je to.

A teď už mě konečně nech na pokoji a vypadni!“

Náhle přišlo rozhodnutí. To musí skončit, pomyslel si.

Už více než dva roky přihlížel tomu, jak se stále více ničí, a on nedokázal proti této autodestrukci nic udělat. Když se k tomu přidal AIDS, bylo už jenom otázkou času, kdy si pro ni přijde smrt. Neuvažovala logicky. Nechtěla k doktorovi, nechtěla do nemocnice. A teď začala nemoc používat jako pomstu. Neznal jiné řešení. Tohle musí skončit, říkal si.

„Jsi přece moje kamarádka, ne?“ řekl a vzal polštář.

„Cože?“

„Ještě pořád jsem tvůj kamarád a vždycky budu. To mi musíš věřit. Udělám to proto, že jsem tvůj kamarád. Vím, že ti tím pomůžu.“

„Co tím myslíš?“ zeptala se se zavřenýma očima.

Přitiskl jí polštář na tvář a přitlačil. Birta nereagovala hned, ale potom kolem sebe začala bít rukama i nohama.

Když se pokusila posadit, přitlačil ji vší silou k posteli. Po nějaké době ochabla, přestala sebou házet a pak tam jen bezvládně ležela. Stále jí držel polštář na obličeji, dokud si nebyl jistý, že je mrtvá.

Věděl, že je mrtvá, ale stále ještě cítil v místnosti její přítomnost. Cítil její blízkost. Vzpomínal si, jaké to je, když člověk zemře. Není tam žádné světlo, žádný jas, žádná dlouhá chodba a žádné teplo, jen chladná temnota. A tam ji poslal. Postavil se a vzhlédl ke stropu, jako by čekal, že nad sebou uvidí její tvář. Neviděl nic, ale cítil, že je u něj.

„Odpusť mi,“ řekl a pohlédl nahoru.

Zůstal u ní sedět, dokud pocit, že je blízko, nevyprchal.

Erlendur jeho vyprávění mlčky naslouchal. Janus hovořil tichým hlasem a občas udělal pauzu, potom však zase pokračoval, dokud neřekl vše, co chtěl. Erlendur stál vedle něho a pozoroval listí, kterým povíval vítr.

„Růže smrti,“ řekl Erlendur.

„Co?“

„Stromy mají barvu podzimu, barvu smrti.“

Nějakou dobu mlčeli.

„Zabalil jsem ji do deky, naložil do auta a pak jsem jezdil městem. Chtěl jsem, abyste ji našli, ale ne u mě doma,“ řekl Janus. „Byl jsem rozrušený. V noci jsem se snažil přemýšlet. V ukradeném autě jsem jel na letiště do Keflavíku, abych vás svedl na falešnou stopu, a potom jsem se pěšky vrátil přes lávová pole.“

„Nechtěl ses spojit s policií?“

„Myslím, že jsem se chtěl pomstít. Chtěl jsem se nějak pomstít Herbertovi a Kalmannovi. Šlo mi o to, aby někdo pykal za to, co jsem udělal Birtě. Nepřipadá ti to zvláštní?“

„Myslím, že ti rozumím. Má dcera… Ne, to raději vynechme.“

Stáli tam úplně nehybně.

„Miloval jsi Birtu?“

„Myslím, že ano. Nevím, co to bylo. Pokoušel jsem se jí pomoci, ale bylo to beznadějné. Udělal jsem všechno, co jsem mohl, ale k ničemu to nevedlo. A potom se začala mstít prostřednictvím své nemoci. To už nebyla Birta. Ale to nebyl hlavní důvod. Birtě už moc času nezbývalo. Neviděl jsem jiné řešení. Chtěl jsem její utrpení ukončit.“

„Co teď budeš dělat?“ zeptal se Erlendur po nějaké době.

„Nevím. Asi se vrátím do západních fjordů. V

Reykjavíku mě nic nedrží. S tímto městem mě nic nespojuje.

Podnikneš teď něco?“

„Už vyšetřování případu neřídím.“

„Ale oni vědí, že jsem sem Birtu přivezl já.“

„Měl jsi to povyprávět Sigurdurovi Ólimu.“

„Někdy si říkám, že jsem se zbláznil. Od dětství jsem ji zbožňoval, protože mi dala všechno, co měla. Já se pro ni snažil dělat to samé, ale myslím, že když ji ovládly drogy, měla ráda jen sama sebe. Často mi to sama řekla. Vypadalo to, že si dobře uvědomuje, jaká je, ale nemohla to změnit. A možná ani nechtěla. Nechápu to… A nechápu toho víc.

Nechápu to nesmyslné ničení.“

Otočili se a vrátili se k autu.

„Ještě něco,“ řekl Erlendur. Jak tě napadlo položit ji na hrob Jóna Sigurdssona? Bylo to kvůli západním fjordům?“

„Jóna Sigurdssona?“

„Ano.“

„Jóna Sigurdssona?“ opakoval Janus.

„Ty nevíš, kam jsi ji položil?“

„Položil jsem ji na květiny.“

„Položil jsi ji na hrob Jóna Sigurdssona. Víš přece, boj za nezávislost a tak.“

„Boj za nezávislost? Byly tam květiny, ano, položil jsem ji na květiny. Kdo byl vlastně Jón Sigurdsson?“

Když pomalu odcházeli ze hřbitova, pohlédl Erlendur ještě jednou na měděnou plaketu s hlavou Jóna Sigurdssona a měl pocit, že ve tváři národního hrdiny vidí vyčítavý výraz. Pokrčil rameny a znovu se mu vybavila ta palčivá otázka:

Kde dny ztratily svou barvu?

KONEC