Arnaldur Indriđason

SEANCE SMRTI

KAPITOLA 1

Krátce po půlnoci se ozvalo na tísňové lince volání z mobilu. Vzrušením rozechvělý ženský hlas na druhém konci telefonu řekl:

„Ona si… Marie si vzala život… Já… Je to hrozné…

Hrozné!“

„Jak se jmenuješ?“

„Karen.“

„Odkud voláš?“ zeptal se policista, který měl právě službu. „Jsem v jejím… v jejím prázdninovém domě.“

„A kde to je?“

„U jezera v národním parku Thingvellir. V jejím…

prázdninovém domě. Pospěšte si… Já… já tu počkám.“

Karen měla s hledáním domu potíže. Bylo to tak dávno, co tam byla naposledy, téměř čtyři roky. Marie jí sice pro jistotu přesně popsala cestu, ale její vysvětlování šlo Karen jedním uchem tam a druhým zase ven; věřila, že se na cestu rozpomene.

Když krátce po osmé odjížděla z Reykjavíku, byla tam tma jako v hrobě. Na silnici přes Mosfellsheidi byl slabý

provoz, z protisměru mířilo do města jen několik aut. Jediné auto jelo stejným směrem jako ona. Pověsila se na jeho červená koncová světla a byla ráda, že kromě ní je na cestách ještě někdo jiný. Nerada jezdila sama potmě a byla by se ráda vypravila dříve, jenže se zdržela v práci. Byla zaměstnaná ve velké bance jako referentka oddělení PR a dnešní jednání a telefonní hovory nebraly konce.

Věděla, že Grímannsfell má po pravici, i když horu nemohla vidět, a Skálafell po levici. Minula odbočku na Vindáshlíd, kde jako dítě strávila dvakrát čtrnáct dní na letním táboře spolku CVJF. Červené koncovky udávaly příjemné tempo, tak se jich držela až po odbočku k jezeru.

Tam se jejich cesty rozdělily. Červená světla se rychle vzdalovala a mizela ve tmě.

Když zabočila vpravo, vjela do naprosté tmy, takže měla velké problémy, aby se trochu zorientovala. Neměla odbočit už dříve? Je to správná cesta dolů k jezeru? Nebo je to až další odbočka? Zajela snad příliš daleko?

Dvakrát se spletla a musela se vracet. Byl čtvrtek večer a většina rekreačních domků byla prázdná. Vzala si s sebou zásobu jídla a knihy na čtení. Kromě toho jí Marie řekla, že v domě je televize, kterou si nedávno pořídila. Karen se chtěla pořádně vyspat a odpočinout si. V bance, ve které pracovala, si občas připadala jako v blázinci a už dávno vzdala snahu porozumět konfliktům mezi jednotlivými skupinami akcionářů, kteří se spojovali proti jiným

uskupením. Každé dvě hodiny vycházely tiskové zprávy a situace se nezlepšila, ani když vešlo ve známost, že s jedním z bankovních ředitelů, kterého se nějaká skupina chtěla zbavit, bylo dojednáno odstupné ve výši sto milionů korun.

Tím se představenstvu banky podařilo popudit proti sobě veřejnost a od Karen se očekávalo, že najde prostředky a cestu, jak vzedmuté vlny hněvu uklidnit. Takovými záležitostmi se tedy zabývala několik posledních týdnů. Pak toho najednou měla dost a rozhodla se utéct z města. Marie jí často nabízela svůj dům, a když jí Karen zavolala, bez váhání souhlasila.

Karen jela krokem po hrbolaté cestě, která se klikatila nízkým křovinatým porostem. Světla reflektorů konečně dopadla na domek dole u jezera. Marie jí dala klíč, ale zmínila se i o tom, kde má schovaný další klíč. Náhradní klíč ve skrýši u domu bývá někdy velmi užitečný.

Už se těšila na to, jak se druhý den probudí do barevné podzimní nádhery, jíž byl národní park Thingvellir proslulý.

Pokud si pamatovala, pořádaly se tam každý rok zvláštní zájezdy za barvami podzimu. Na žádném jiném místě to nebylo krásnější než na březích jezera, kde se rudá, žlutá a rezavě hnědá, barvy skomírající vegetace, prostírají, kam až oko dohlédne.

Nejdříve vynesla zavazadlo z auta a položila je na verandu před dveře. Pak zastrčila klíč do zámku a sáhla po vypínači. Světlo na chodbě, která vedla do kuchyně, se

rozsvítilo a Karen odnesla svou malou cestovní tašku do manželské ložnice. Překvapilo ji, že není ustláno, to se Marii nepodobalo ani v nejmenším. V koupelně ležel na zemi ručník. Ještě než rozsvítila v kuchyni, se jí zmocnila podivná předtucha. Tmy se sice nebála, přesto měla velmi nepříjemný pocit. Obývací pokoj s fantastickým výhledem na jezero byl zcela ponořen ve tmě. Karen tam také rozsvítila.

Na stropě pokoje byly čtyři silné trámy a na jednom z nich viselo lidské tělo, otočené zády k ní.

Zavrávorala dozadu ke stěně a narazila hlavou na dřevěné obložení, tak moc byla vyděšená. Zatmělo se jí před očima. Mrtvola visela na tenké modré oprátce a odrážela se v tmavých oknech. Karen neměla ponětí, kolik času uběhlo, než se konečně odvážila přistoupit blíž. Idylické okolí jezera se obratem proměnilo v horor, na který nikdy nezapomene.

Do paměti se jí vryl každý detail té strašlivé scény: převržené kuchyňské štokrle pod mrtvolou, které ve stylovém pokoji působilo jako cizí těleso, zrcadlový obraz v okně, tma v Thingvelliru, nehybné lidské tělo na stropním trámu.

Opatrně přistoupila blíž a pohlédla do zmodralého odulého obličeje. Její strašlivé podezření se potvrdilo. Byla to její přítelkyně Marie.

KAPITOLA 2

Doba od jejího telefonátu až do chvíle, než dorazila sanitka, doktor a policisté, se jí zdála překvapivě krátká.

Případ spadal do kompetence policie v Selfossu. Policisté věděli, že žena, která si vzala život, pocházela z Reykjavíku, bydlela ve čtvrti Grafarvogur, byla vdaná, ale bezdětná.

Lidé v domě se tiše bavili. V neznámém bytě, kde se odehrála tragédie, působili poněkud nepatřičně.

„Ty jsi ta žena, která zavolala na tísňovou linku?“ zeptal se mladý policista.

Odkázali ho na ženu, která našla mrtvolu. Ta seděla v kuchyni se svěšenou hlavou a upřeně hleděla na podlahu.

„Ano, jmenuji se Karen.“

„Jestli potřebuješ psychologa, můžeme…“

„Ne, myslím, že to není třeba… To bude dobré.“

„Znala jsi ji dobře?“

„Znám Marii od dětství. Půjčila mi svůj dům a nabídla mi, že mohu zůstat přes víkend.“

„Nevšimla sis auta za domem?“

„Ne, myslela jsem si, že tady nikdo není. Bylo mi ovšem nápadné, že postel nebyla ustlaná, a když jsem vešla do obývacího pokoje… Ještě nikdy jsem nic takového neviděla. Bože, ubohá Marie!“

„Kdy jsi s ní mluvila naposledy?“

„Před několika dny. Telefonovaly jsme si kvůli jejímu domu.“

„Zmínila se o tom, že tu také bude?“

„Ne, o tom nic neříkala. Říkala jen to, že samozřejmě mohu v domě strávit pár dní, že to není vůbec žádný problém.“

„A měla… dobrou náladu?“

„Ano, připadalo mi, že ano. Když jsem si u ní vyzvedávala klíč, byla taková jako vždycky.“

„Takže věděla, že sem přijedeš?“

„Ano. Co máš vlastně na mysli?“

„Věděla, že ji tam najdeš,“ odpověděl policista.

Přitáhl si kuchyňskou stoličku a posadil se vedle ní, aby si promluvili. Chytila ho za zápěstí a upřeně se na něj zadívala.

„Chceš tím říct, že…?“

„Možná jsi ji měla najít,“ odpověděl. „Ale samozřejmě to nevím jistě.“

„Proč by to měla chtít?“

„Je to jen domněnka.“

„Je ale pravda, že o mně věděla, věděla, že chci v domě strávit víkend, věděla, že přijedu. Kdy… Kdy to udělala?“

„Nemáme ještě lékařskou zprávu, ale podle doktorova názoru to mohlo být jen těžko později než včera večer.

Pravděpodobně před čtyřiadvaceti hodinami.“

Karen skryla obličej v dlaních.

„Bože, to je tak… Všechno je tak neskutečné. Kéž bych ji o to nikdy nepožádala… Už jste mluvili s jejím manželem?“

„Kolegové už za ním jeli. Bydlí v Grafarvoguru, že?“

„Ano. Jak jen to mohla udělat? Jak jen člověk může udělat něco takového?“

„Něco takového lidé dělají ve stavu krajního zoufalství,“ prohlásil policista a pokynul lékaři, aby šel za nimi. „Když mají psychické problémy. Ty jsi u ní nic podobného nepozorovala?“

„Před dvěma lety ztratila matku, to pro ni byla velká rána. Její matka zemřela na rakovinu.“

„Chápu,“ řekl policista.

Karen se rozplakala a policista se jí znovu zeptal, jestli si třeba nechce promluvit s lékařem. Zavrtěla hlavou a řekla, že je v pořádku, že si jen přeje co nejdříve odjet domů.

Samozřejmě jí vyhověl. Vždyť v případě potřeby si s ní budou moci promluvit i později.

Policista ji doprovodil před dům k autu a otevřel jí dveře.

„Jsi si jistá, že je všechno v pořádku?“ zeptal se.

„Ano, myslím, že ano,“ odpověděla Karen. „Moc děkuji.“

Policista ji pozoroval, jak otáčí vůz a odjíždí. Když se vrátil do domu, byla už mrtvola sundaná a položená na podlaze. Dřepl si vedle ní. Úzký obličej a tmavé, krátce střižené vlasy, štíhlá postava. Žena byla oblečena do bílé polokošile a modrých džínů, ponožky ale neměla. Neshledal žádné známky násilí, ani na jejím těle, ani v domě. Jen převrhnutou stoličku, kterou žena použila, když upevňovala oprátku na trám. Takovýto modrý provaz byl k dostání v každém obchodě s domácími potřebami. Zařízl se jí hluboko do krku.

„Nedostatek kyslíku,“ konstatoval lékař, který právě hovořil se zdravotníky. „Nezlomila si vaz, bohužel, jinak by to měla rychle za sebou. Když se jí šňůra stáhla kolem krku, udusila se. A to chvíli trvalo. Ptají se, kdy budou moci odvézt mrtvolu.“

„Jak dlouho to trvalo?“ zeptal se policista.

„Asi dvě minuty, pak ztratila vědomí.“

Policista vstal a rozhlížel se po domě. Připadal mu jako docela normální islandský prázdninový dům: kožená sedačka, impozantní jídelní stůl a poměrně nové zařízení v kuchyni. Stěny obývacího pokoje nebyly pro samé knihy vidět. Přistoupil k jednomu z regálů a prohlížel si žlutohnědé kožené hřbety Sebraných islandských lidových pověstí v

pěti svazcích od Jóna Árnasona. Příběhy o strašidlech, pomyslel si. V jiných regálech se nacházely islandské romány a francouzská literatura, mezi tím umělecké předměty z porcelánu nebo keramiky a zarámované fotografie. Na třech z nich, jak se domníval, byla tatáž žena v různém věku. Tam, kde na stěnách zbylo místo, visely grafiky, drobné olejomalby a akvarely.

Policista vešel do manželské ložnice. Postel byla na jedné straně proležená. Na nočním stolku u této strany postele ležely knihy, nahoře básnická sbírka Davida Stefánssona. Stála tam rovněž malá lahvička parfému.

Policista neprocházel domem z čiré zvědavosti. Pátral po známkách násilí, které by poukázaly na to, že žena nešla do kuchyně pro stoličku, nepostavila ji pod trám, nevylezla na ni a nedala si oprátku kolem krku z vlastního popudu. Nic však nenasvědčovalo jiným okolnostem než tiché, téměř diskrétní hodině smrti.

„Zdá se ti na tom případu něco podezřelého?“ přerušil ho kolega ze Selfossu.

„Nejedná se o sebevraždu. Celkem jasný případ. Sama si vzala život.“

„Ano, podle všeho to tak vypadá.“

„Mám odříznout oprátku z trámu, než odejdeme? Byla vdaná, ne?“

„Ano, udělej to. Manžel sem bude muset přijít.“

Policista zvedl provaz ze země a otáčel ho mezi prsty.

Je špatně kroucený, smyčka se obtížně pohybuje, říkal si.

Pomyslel si, že by uměl udělat lepší, ale od normální ženy z Grafarvoguru se pravděpodobně nedalo očekávat, že bude schopna uvázat perfektní oprátku. Zdálo se, že nebyla obeznámena s technickými detaily, aby si sebevraždu připravila

do

nejmenších

detailů.

Bylo

velmi

pravděpodobné, že se nejednalo o důkladně připravený čin.

Otevřel dveře na verandu. Odtud vedly dva schůdky k pěšině, po které to bylo jen pár kroků ke břehu jezera. V

uplynulých dnech panovaly noční mrazy a vodu u náplavového břehu pokryla tenká vrstva ledu. Na některých místech byl led přimrzlý ke břehu a vypadal jako jemné sklo, pod nímž šplouchá voda.

KAPITOLA 3

Erlendur zastavil u obyčejného rodinného domku v Grafarvoguru, který se nacházel trochu stranou na konci slepé ulice s krásnými bungalovy. Většina zdejších domů vypadala víceméně stejně: byly natřeny bíle, červeně nebo modře, každý z nich měl dvě garáže. V pouličním osvětlení vypadala ulice upraveně. Na posekaných trávnících a ořezaných stromech bylo vidět, že zahrady jsou dobře udržované. Kam se člověk podíval, všude byly živé ploty zastřižené do pravých úhlů. O samotě stojící dům vypadal starší než ostatní domy v ulici a byl postaven také v poněkud jiném stylu; žádná oblouková okna nebo snobské sloupky u vchodu a také žádná zimní zahrada. Byl bíle natřený a měl plochou střechu. Z velkého okna v obývacím pokoji, které bylo orientováno na sever, byl výhled na Kollafjordur a na horský masiv Esja. Velká a dobře osvětlená zahrada kolem celého domu působila velmi udržovaně, podle všeho se o ni někdo pečlivě staral. Šípkové růže a macešky ovšem s podzimem vzaly za své.

Trvalý příliv polárního vzduchu způsobil mimořádné ochlazení. Suchý vítr hnal listí až na konec slepé ulice.

Erlendur zaparkoval, vystoupil a prohlížel si dům. Než vykročil, zhluboka se nadechl. To byla už druhá sebevražda v jednom týdnu. Možná to má něco společného s podzimem a s myšlenkami na nadcházející dlouhou a tmavou zimu.

Jak bylo obvyklé, Erlendurovi připadl úkol, aby oficiálně vyrozuměl manžela. Kolegové ze Selfossu se usnesli, že věc postoupí k došetření, jak to hezky nazývali, do Reykjavíku. Příslušný „pastýř duší“ se už dostavil. Když Erlendur dorazil, seděl s manželem zemřelé v kuchyni.

Pastor otevřel Erlendurovi dveře a šel s ním do kuchyně.

Řekl, že je knězem grafarvogurské náboženské obce. Marie prý sice chodila do kostela jinam, ale její pastorka nebyla k zastižení.

Manžel mrtvé seděl nehnuté u kuchyňského stolu. V

bílé košili a modrých džínech vzbuzoval dojem silného muže, třebaže byl štíhlé postavy. Erlendur ho oslovil jménem a podal mu ruku. Muž se jmenoval Baldvin. Pastor zůstal stát ve dveřích.

„Musím jet do Thingvelliru,“ prohlásil Baldvin.

„Mrtvola je…,“ řekl Erlendur, dál se však nedostal.

„Řekli mi, že…,“ začal Baldvin.

„Můžeme tě tam doprovodit, budeš-li chtít. Mrtvolu ovšem už převezli do Reykjavíku na Barónstígur k ohledání.

Domnívali jsme se, že to bude lepší, než kdybychom ji převáželi do nemocnice v Selfossu.“

„Díky.“

„Musíš ji identifikovat.“

„Samozřejmě, to je mi jasné.“

„Byla v Thingvelliru sama?“

„Ano. Odjela tam před dvěma dny, aby pracovala, ale dnes večer se chtěla vrátit domů. Věděl jsem, že přijede pozdě. Její přítelkyně měla v úmyslu strávit tam víkend.

Marie mi řekla, že na ni možná počká.“

„Našla ji její přítelkyně Karen. Ty ji znáš?“

„Ano.“

„A tys byl tady doma?“

„Ano.“

„Kdy jsi mluvil naposledy se svou ženou?“

„Včera večer, než šla spát. Měla s sebou mobil.“

„Takže dnes jsi o ní nic neslyšel?“

„Ne, nic.“

„Copak nečekala, že se v domě u jezera objevíš?“

„Ne, chtěli jsme o víkendu zůstat ve městě.“

„Ale dnes večer tam čekala svou kamarádku…“

„Ano, tak jsem to pochopil. Pastor mně řekl, že Marie to… pravděpodobně udělala včera večer. Je to tak?“

„Přesný čas úmrtí musí ještě stanovit lékař.“ Baldvin na to neřekl nic.

„Už se o to pokusila někdy dříve?“ zeptal se Erlendur.

„O co? O sebevraždu? Ne, nikdy.“

„Měl jsi pocit, že se cítí zle?“

„Možná byla trochu skleslá a smutná,“ přiznal Baldvin, „ale ne tak, aby… To je…“ Rozplakal se.

Kněz pohlédl na Erlendura a naznačil mu, že to už by stačilo.

„Promiň,“ řekl Erlendur a vstal. „Promluvíme si později. Chtěl bys někomu zavolat, aby s tebou zůstal? Nebo potřebuješ nějakou jinou pomoc? Můžeme…“

„Ne, to je… Mnohokrát děkuji.“

Cestou ven Erlendur prošel obývacím pokojem, v němž se nacházely pozoruhodné knihovničky. Když dojel před dům, zahlédl před dveřmi garáže impozantní džíp.

Proč by se člověk zabíjel, když má takový domov?

pomyslel si. Nebylo tu skutečně nic, pro co by stálo za to žít?

Věděl, že takové úvahy nemají smysl. Zkušenost ho poučila, že sebevraždy jsou naprosto nevypočitatelně a s ekonomickou situací nemusí mít nic společného. Dost často k nim docházelo dost překvapivě, lidé jakéhokoli věku se zkrátka jednoho dne rozhodli skoncovat se životem. Někdy předcházelo dlouhé období depresí a nezdařených pokusů o sebevraždu. V jiných případech to zasáhlo příbuzné a přátele zcela nečekaně: Neměli jsme ani ponětí, že se cítí zle. Nikdy nic neříkala. Jak jsme to mohli vědět? Pozůstalí byli vždy

vyvedení z míry. Otázka za otázkou, nic si nechtěli připustit.

Z jejich hlasů zaznívalo zděšení: Kvůli čemu? Měl jsem si něčeho všimnout? Mohl jsem něco udělat?

Baldvin právě vyprovázel Erlendura ven.

„Pokud vím, ztratila Marie před časem matku.“

„Ano, to je pravda.“

„Sebrala ji smrt její matky hodně?“

„Byla to pro ni hrozná rána,“ řekl Baldvin. „Přesto mi její čin připadá nepochopitelný. I když byla v poslední době trochu bez nálady, vůbec to nedokážu pochopit.“

„Jistě,“ řekl Erlendur.

„Myslím, že se u vás s takovými případy setkáváte, takže o nich víte víc než já,“ řekl Baldvin.

„Něco takového se bohužel děje stále znovu a znovu,“

odpověděl Erlendur.

„Byla… Trpěla?“

„Ne,“ řekl Erlendur, „to ne.“

„Jsem lékař,“ řekl Baldvin. „Nemusíš mi nic nalhávat.“

„To taky nedělám,“ řekl Erlendur.

„Už delší dobu byla skleslá,“ vysvětloval Baldvin, „ale nic proti tomu nedělala. Možná by udělala lépe, kdyby svému smutku tolik nepodléhala. Měl jsem tomu možná věnovat víc pozornosti. Byla si se svou matkou velmi blízka a bylo pro ni těžké přijmout její smrt. Leonóře bylo pouhých pětašedesát, zemřela v nejlepším věku. Měla rakovinu.

Marie ji doopatrovala až do konce a nejsem si jistý, jestli po

matčině smrti znovu získala ztracenou rovnováhu. Byla její jediné dítě.“

„Ano, smrt blízkého člověka pozůstalé zasáhne.“

„Asi není úplně snadné vcítit se do její situace,“ řekl Baldvin.

„To samozřejmě není,“ odvětil Erlendur. „A co její otec?“

„Je mrtvý.“

„Byla věřící?“ zeptal se Erlendur a pohlédl na sošku Ježíše na komodě u vchodu. Vedle ní ležela bible.

„Ano, byla,“ odpověděl muž. „Chodila do kostela. Byla mnohem zbožnější než já. A s léty se to stupňovalo.“

„Ty tedy nejsi nábožný?“

„Ne, to nemohu říct.“ Baldvin těžce povzdechl.

„Všechno je to tak neskutečné. Musíš mi prominout, já…“

„Promiň, prosím tě, já už s tím vyptáváním přestanu,“

řekl Erlendur.

„Pojedu pak s pastorem do Barónstíguru.“

„Dobrá,“ řekl Erlendur. „Musí ji prohlédnout soudní lékař. To je obvyklé v případě, jako je tento.“

„Rozumím,“ řekl Baldvin.

Krátce poté všichni opustili dům. Erlendur nechal Baldvina s pastorem, aby jeli jako první. Když zahýbal z vjezdu, pohlédl na dům a měl pocit, jako by se pohnuly záclony v obývacím pokoji. Šlápl na brzdu a dlouho se díval do zpětného zrcátka. Když však za oknem nezpozoroval

žádný další pohyb, dospěl k závěru, že se určitě zmýlil.

Sundal nohu z brzdy a rozjel se.

První týdny a měsíce po Leonóřině smrti Marie trpěla těžkými depresemi. Zdráhala se přijímat návštěvy, nebrala telefony. Baldvin si vzal dva týdny dovolené, ale čím víc toho chtěl pro ni udělat, tím víc trvala na tom, aby ji nechal na pokoji. Baldvin jí obstaral léky proti trudnomyslnosti a depresi, ona je ale nebrala. Znal psychiatra, který byl ochoten ji přijmout, ale ona to odmítala. Tvrdila, že musí svůj zármutek zvládnout sama, říkala, že to bude chtít čas a že musí mít trpělivost. Že už to prodělala jednou a nyní se s tím také vypořádá.

Znala tu bázeň a sklíčenost, nechutenství s následným úbytkem váhy a také ten pocit duševního ochrnutí, který ji zbavoval sil a vedl ke ztrátě zájmu o všechno, co bylo mimo její vnitřní svět, vytvořený zármutkem. Nikdo neměl do tohoto světa přístup. Něco podobného prodělala po smrti svého otce, tehdy jí však byla obrovskou oporou její matka.

V prvních letech po jeho smrti se o něm Marii neustále zdálo a mnohé z těch snů se proměňovaly v noční můry, které nechtěly pominout. Trpěla halucinacemi. Otec se jí zjevoval tak zřetelně, že měla někdy pocit, že vůbec nezemřel, že je ještě stále naživu. Cítila jeho blízkost i v bdělém stavu, vnímala dokonce vůni jeho doutníků. Někdy jí připadalo, že

stojí vedle ní a sleduje každý její pohyb. Byla jako dítě, které věří, že její otec může přicházet z jiného světa na návštěvu.

Její matka Leonóra to všechno posuzovala se zřetelem na reálný, hmatatelný svět a vysvětlovala jí, že zjevení, zvuky a vůně, vše, co vidí, slyší a cítí, je přirozenou reakcí na otcovu smrt, součástí překonávání zármutku. Karen měla k otci velmi blízký vztah a jeho smrt ji natolik zasáhla, že její podvědomí pak inscenovalo přeludy, někdy jeho obraz, někdy vůni s ním spojenou. Leonóra tomu říkala vnitřní oko, které dokáže propůjčit život tomu, co se odehrává v duši; byla přesvědčena, že její dcera je po onom těžkém šoku přecitlivělá, že je nadměrně vnímavá, ale že se to časem poddá.

„Co když to není to vnitřní oko, jak stále říkáš? Co když to, co jsem viděla, když táta zemřel, bylo na hranici dvou světů? Co když mi chtěl něco sdělit, co když chtěl za mnou?

„ Marie seděla u postele své matky. Od chvíle, kdy zjistila, že Leonóra nemůže uniknout zlému osudu, mluvily spolu o smrti docela otevřeně.

„Přečetla jsem všechny ty knihy o světle a tunelu, které jsi mi přinesla,“ řekla Leonóra. „ Třeba je něco pravdy na tom, co lidé říkají o tom tunelu k věčnosti a o věčném životě.

Brzy to zjistím.“

„Existuje tolik jednoznačných výpovědí od lidí, kteří zemřeli, ale byli navráceni životu, o zkušenosti blížící se smrti, o životě po smrti,“ řekla Marie.

„Tak často jsme o tom hovořily…“

„Proč by neměly být aspoň některé z nich pravdivé?“

Leonóřiny oči se zpod přivřených víček zahleděly na dceru, která seděla vedle její postele. Její nemoc tížila dceru víc než ji samotnou. Myšlenka na nadcházející matčinu smrt byla pro Marii nesnesitelná. Když Leonóra odešla, zůstala docela sama.

„Něčemu takovému nevěřím, protože věřím všemu, co je reálné, uchopitelné.“

Dlouho mlčely. Marie sklonila ke své umírající matce hlavu. Po dvouletém boji s rakovinou, která teď získala převahu, byla u konce svých sil.

„Dám ti znamení,“ zašeptala a trochu pozvedla víčka.

„Znamení?“

Leonóra se unaveně usmála skrze mlhu morfia, která zahalovala její vědomí. „Musí to být něco jednoduchého.“

„ Co?“ zeptala se Marie.

„Musí… musí to být něco uchopitelného. Žádný sen, žádný nejasný vjem.“

„Chceš tím říct, že mi dáš znamení z onoho světa?“

Leonóra přikývla. „Proč ne? Pokud je takzvaný posmrtný život něco jiného než pouhý sen, v němž se přání stává skutečností, dám ti vědět.“

„A jak si to představuješ?“

Zdálo se, že Leonóra na chvíli usnula.

„Znáš mého oblíbeného spisovatele…,“ řekla po chvíli.

„Proust.“

Leonóra chytila dceru za ruku.

„Proust,“ řekla vyčerpaně a konečně usnula. K večeru upadla do komatu. Zemřela o dva dny později, aniž nabyla vědomí.

Tři měsíce po Leonóřině smrti Marii v průběhu dopoledne něco vyděsilo a ona přešla do obývacího pokoje.

Byla sama doma. Baldvin odcházel vždycky velmi brzy do své ordinace a ona se po nočních můrách a dlouhé psychické zátěži cítila unavená a slabá. Když šla do kuchyně, náhle se jí zmocnil pocit, že není v domě sama.

Nejprve si myslela, že se k ní někdo vloupal, a bojácně se rozhlížela. Aby případného lupiče zastrašila, zeptala se hlasitě, jestli je někdo v domě. Stála tu jako zkamenělá a najednou ucítila slabou vůni parfému, jaký používala její matka.

Marie usilovně zírala do zšeřelého obývacího pokoje, kde viděla Leonóru, jak stojí u regálů s knihami a mluví na ni, jenže jí nerozuměla.

Dlouho se na svou matku upřeně dívala a neodvažovala se pohnout, dokud Leonóra nezmizela stejně náhle, jako se objevila.

KAPITOLA 4

Když Erlendur přišel domů, nejprve rozsvítil v kuchyni.

Z poschodí nad ním duněly basy. Nedávno se tam nastěhovala mladá dvojice. Večer si ti dva pouštěli hlasitou hudbu, někdy příliš hlasitou, a o víkendech pořádali večírky.

Hosté dupali po schodišti až do časného rána, často dělali náramný bengál. Na mladé sousedy si někteří obyvatelé už stěžovali. Oba slíbili, že se polepší, ale zůstalo jen u slibu.

To, co poslouchali, Erlendur nepovažoval za hudbu, bylo to vlastně jen ustavičně opakované dum dum, doprovázené občasným vytím.

Erlendur přesto zaslechl klepání na dveře.

„Viděl jsem, že svítíš,“ prohlásil jeho syn Sindri Snaer, když Erlendur otevřel.

„Pojď dál, právě jsem se vrátil z Grafarvoguru.“

„Zajímavý případ?“ zeptal se Sindri a zavřel za sebou dveře.

„Zajímavé je vlastně všechno,“ odpověděl Erlendur.

„Chceš kávu? Nebo by sis dal něco jiného?“

„Jen sklenici vody,“ prohlásil Sindri a vytáhl z kapsy krabičku cigaret. „Mám dva týdny dovolenou.“ Pohlédl

nahoru ke stropu a zaposlouchal se do hardrocku, který Erlendur už vůbec nevnímal. „Co je to za randál?“

„Nastěhovali se tam noví lidé,“ řekl Erlendur v kuchyni.

„Slyšel jsi něco o Evě Lind?“

„To už je delší dobu. Pohádala se s mámou, ale nevím, co se tam dělo.“

„Pohádala se s matkou?“ vyptával se Erlendur, který se objevil ve dveřích. „Kvůli čemu?“

„Kvůli tobě, pokud vím.“

„Proč by se kvůli mně měly hádat?“

„Tak se jí zeptej sám.“

„Pracuje?“

„Ano.“

„A jak je na tom s drogami?“

„Myslím, že teď je čistá, ale přesto se mnou nechce jít na to setkání.“

Erlendur věděl, že Sindri pravidelně chodí na setkání spolku Anonymních alkoholiků a věří, že mu to pomáhá.

Přes svoje mládí měl Sindri velké problémy s alkoholem, ale vlastními silami se z toho dostal a udělal, co bylo nutné, aby dostal závislost pod kontrolu. Jeho sestra Eva se sice momentálně vyhýbala drogám, ale o odvykacích kúrách nebo skupinových terapiích nechtěla ani slyšet. Byla přesvědčena, že to zvládne sama, bez cizí pomoci.

„Co se stalo v tom Grafarvoguru?“ zeptal se Sindri.

„Opravdu se tam někdy něco přihodí?“

„Sebevražda,“ řekl Erlendur.

„Je to zločin?“

„Ne, sebevražda není zločin,“ odpověděl Erlendur.

„Nanejvýš vůči pozůstalým.“

„Znal jsem jednoho kluka, který se zabil,“ řekl Sindri.

„Opravdu?“

„Ano, jmenoval se Simmi.“

„Kdo to byl?“

„Byl v pohodě. Svého času jsme spolu pracovali u města. Byl to kliďas, který toho nikdy moc nenamluvil. A najednou se oběsil, stalo se to v práci. Měli jsme tam na pozemku takovou kůlnu a v ní se oběsil. Našel ho náš předák a sundal ho.“

„Věděli jste, proč to udělal?“

„Ne. Bydlel se svou matkou. Jednou jsme si spolu dali do trumpety. Ještě nikdy nepil alkohol a v jednom kuse zvracel.“ Sindri vrtěl hlavou. „Podivný týpek, ten Simmi,“

dodal.

Nad hlavami jim bez ustání pulzovaly zvuky z reproduktorů.

„Nechceš proti tomu něco podniknout?“ zeptal se Sindri a pohlédl ke stropu.

„Ti si od nikoho nedají říct,“ prohlásil Erlendur.

„Chceš, abych s nimi promluvil?“

„Ty?“

„Můžu je požádat, aby ty hovadiny vypnuli, jestli chceš.“

Erlendur chvíli přemýšlel. „Zkusit to můžeš,“ řekl. „Já nemám ani tu nejmenší chuť jít k nim nahoru. O čem se hádala tvoje matka s Evou?“

„Do toho se nemíchám,“ řekl Sindri. „Bylo u té sebevraždy v Grafarvoguru něco podezřelého?“

„Ne. Když se stane něco takového, je to vždycky hrozné. Manžel byl ve městě, když si jeho žena v jejich domě u jezera v Thingvelliru vzala život.“

„On o ničem nevěděl?“

„Ne.“

Krátce po Sindriho odchodu basy v poschodí zmlkly.

Erlendur pohlédl ke stropu, pak vyšel na chodbu a otevřel dveře bytu. Volal na Sindriho Snaera, ale ten už byl pryč.

O několik dní později obdržel Erlendur oficiální pitevní zprávu o ženě nalezené v Thingvelliru. Nehledě na příčinu smrti oběšením z ní nevyplynulo nic zajímavého; nenašla se žádná zranění ani nic neobvyklého v krvi. Marie byla v dobré tělesné kondici. Z biologického hlediska na otázku, proč se rozhodla vzít si život, neexistovala žádná odpověď.

Erlendur nyní musel ještě jednou promluvit s jejím manželem, aby mu sdělil výsledek pitvy. Krátce po poledni odjel do čtvrti Grafarvogur a zazvonil u dveří. Doprovázela

ho Elínborg, i když vlastně vůbec neměla čas. Sigurdur Óli měl chřipku. Erlendur pohlédl na hodinky.

Baldvin je zavedl do obývacího pokoje. Vzal si dovolenou na neurčitou dobu. Dva dny byla u něj jeho matka, mezitím však už opět odešla. Kolegové a přátelé ho navštívili nebo mu poslali soustrastné telegramy.

Připravoval pohřeb a věděl, že někteří jejich přátelé měli v úmyslu napsat do novin nekrolog. To všechno sděloval Baldvin Elínborg a Erlendurovi, zatímco vařil kávu.

Vypadal sklesle, jeho pohyby byly pomalé, ale jinak se zdálo, že už je z nejhoršího venku. Erlendur mu sdělil výsledek pitvy. Smrt jeho ženy byla zaregistrována jako sebevražda. Znovu mu vyslovil soustrast. Elínborg neřekla téměř nic.

„Je určitě dobré mít za těchto okolností někoho doma,“

pravil Erlendur.

„Moje sestra a moje matka se o mě velmi dobře starají,“

řekl Baldvin. „Někdy je ale také důležité být sám.“

„Ano, tomu rozumím,“ řekl Erlendur. „Pro někoho je to dokonce mnohem lepší.“

Elínborg na něj pohlédla. Erlendur si cenil samoty víc než čehokoli jiného. Usilovně přemýšlela, proč ji vzal vlastně s sebou. Řekl jen, že chce tomu muži sdělit výsledek pitvy a že to nebude trvat dlouho. Teď se s ním najednou začal vybavovat, jako by byli dávní přátelé.

„Člověk vždycky nejdříve hledá vinu u sebe,“ řekl Baldvin. „Mám pocit, že jsem rozhodně mohl něco udělat.“

„To je úplně přirozená reakce,“ řekl Erlendur. „Známe to velmi dobře z naší práce. V takových případech však příbuzní udělali zpravidla téměř všechno, pokud ne úplně všechno, co bylo v jejich moci.“

„Nepředvídal jsem to,“ řekl Baldvin, „o tom vás ujišťuji. Byl jsem v šoku jako ještě nikdy, když jsem se dozvěděl, co se stalo. Neumíte si vůbec představit, jak mi bylo. Jako lékař jsem samozřejmě na leccos zvyklý, ale když… když se stane něco takového… Pochybuji, že je možné být na něco takového připraven…“

Zdálo se, že Baldvin se chce vypovídat. Vyprávěl jim, jak se se svou ženou seznámil na univerzitě. Marie studovala historii a francouzštinu. On už na gymnáziu koketoval s herectvím a byl také chvíli na herecké škole, než se rozhodl přejít na medicínu.

„Pracovala po studiu ve svém oboru?“ zeptala se Elínborg, která měla diplom z geologie, ale nikdy v tomto oboru nepůsobila.

„Ano, pracovala,“ prohlásil Baldvin. „Brala si nejrůznější zakázky a pracovala tady doma, dole ve své pracovně. Také občas vyučovala a pracovala na určitých projektech pro instituce a firmy. Publikovala články, zabývala se vědeckou činností.“

„Kdy jste se přistěhovali do Grafarvoguru?“ zeptal se Erlendur.

„Od začátku jsme bydleli v tomto domě,“ řekl Baldvin a rozhlédl se po obývacím pokoji. „Nastěhoval jsem se sem ještě za studií. Marie byla jedináček, a když jí zemřela matka, tak dům zdědila. Byl postaven dřív, než se naplánovalo celé to sídliště a než se tu začalo stavět ve velkém stylu. Ten dům je trochu svérázný, jak jste si pravděpodobně všimli.“

„Působí, jako by byl starší než ostatní domy v okolí,“

řekla Elínborg.

„V jednom ze zdejších pokojů bylo Leonóřino úmrtní lože,“ řekl Baldvin. „Od chvíle, kdy u ní zjistili rakovinu, uplynuly tři roky, než zemřela. V žádném případě nechtěla do nemocnice. Leonóra si přála zemřít doma. Marie o ni celou dobu pečovala.“

„To muselo být pro tvou ženu velmi těžké,“ řekl Erlendur. „Říkal jsi mi, že byla věřící.“

Erlendur si všiml, že Elínborg nenápadně pošilhává po hodinkách.

„Ano, byla. Uchovala si svou dětskou víru. Když Leonóra onemocněla, obě hodně probíraly náboženské záležitosti. Leonóra mluvila o nemoci a smrti zcela otevřeně a bez bázně. To jí v její těžké situaci velmi pomáhalo.

Domnívám se, že zemřela usmířena se světem, přinejmenším natolik, jak je to v takové situaci možné.

Znám to ze své práce. Přísně vzato sice není možné smířit se s neodvratnou smrtí, lze však odejít ze světa v míru se sebou a svými bližními.“

„Chceš tím říct, že tvá žena zemřela také s tímto pocitem?“ zeptal se Erlendur.

„To nevím,“ řekl Baldvin po chvíli přemýšlení.

„Pochybuji ale, že ten, kdo udělá něco takového jako ona, může být se světem smířený.“

„Musela se asi hodně zabývat smrtí…“

„Myslím, že to tak bylo vždycky,“ řekl Baldvin.

„Co se stalo s jejím otcem?“

„Už dlouho je mrtvý.“

„Ano, to jsi mi říkal.“

„Neznal jsem ho. Karen byla malá, když se to stalo.“

„Jak zemřel?“

„Byli v jejich domě v Thingvelliru a on se utopil v jezeře. Jel v malém člunu a přepadl. Bylo asi dost chladno, on byl kuřák, nebyl zvyklý se moc pohybovat a… utopil se.“

„Pro dítě musí být hrozné, když v tak útlém věku ztratí otce,“ řekla Elínborg.

„Marie byla dokonce u toho,“ prohlásil Baldvin.

„Skutečně?“ podivil se Erlendur.

„Bylo jí teprve deset. Utrpěla trauma. Myslím, že se s tím nikdy nevyrovnala. Když pak její matka onemocněla rakovinou a zemřela, dotklo se jí to s dvojnásobnou silou.“

„Musela mnoho přetrpět,“ řekla Elínborg.

„Ano, ve skutečnosti toho musela přestát mnoho,“ řekl Baldvin a upřeně se díval na své ruce.

KAPITOLA 5

O několik dní později seděl Erlendur ve své kanceláři u šálku kávy a probíral starý spis o případu pohřešované osoby, když mu oznámili, že v recepci se na něj někdo ptá, žena jménem Karen. Vzpomněl si, že tak se jmenovala žena, která našla Marii v Thingvelliru. Když sešel dolů, stála tam Karen v džínech a hnědé kožené bundě, pod kterou měla tlustý bílý rolák.

„Chtěla bych si s tebou promluvit o Marii,“ řekla poté, co pozdravila. „Zabýváš se tím případem, ne?“

„Ano, ale stěží lze hovořit o případu, protože…“

„Nemohli bychom se na chvíli někam posadit?“

přerušila ho.

„Odkud jste se znaly?“

„Byly jsme přítelkyně od dětství.“

„Rozumím.“

Erlendur ji zavedl do své kanceláře a ona se posadila naproti němu. Koženou bundu si nechala na sobě, i když v místnosti bylo velmi teplo.

„Nezjistili jsme nic neobvyklého,“ řekl.

„Nemohu na to přestat myslet,“ prohlásila Karen. „Stále ji vidím před sebou. Neumíš si představit, jak moc mě zasáhlo, že to udělala, že jsem ji tak našla. Nikdy nic nenaznačila, třebaže se mi vždy se vším svěřovala. Byly jsme si velmi blízké. Pokud někdo Marii znal, pak jsem to byla já.“

„Jak tomu mám rozumět? Myslíš, že by nikdy nebyla schopna spáchat sebevraždu?“

„Přesně to si myslím,“ řekla Karen.

„A co se pak podle tvého názoru stalo?“

„To nevím, ale ona to nemohla udělat. V žádném případě.“

„Jak to můžeš tak jednoduše tvrdit?“

„Prostě to tak je. Znala jsem ji a vím, že by ji nikdy ani nenapadlo spáchat sebevraždu.“

„Sebevražda je pro ostatní vždy nepochopitelná. To, že s tebou o těchto věcech nikdy nemluvila, ještě nevylučuje, že si vzala život. Nic nenasvědčuje jiným okolnostem.“

„Taky mi přijde zvláštní, že ji nechal zpopelnit.“

„Prosím?“

„Pohřeb už se konal, ty jsi to nevěděl?“

„Ne,“ odpověděl Erlendur a v duchu počítal dny, které uběhly od chvíle, kdy poprvé přijel do Grafarvoguru.

„Nikdy se mi nezmínila, že by si přála kremaci, nikdy,“

řekla Karen.

„A měla ti o tom říct?“

„Myslím, že ano.“

„Copak jste někdy probíraly pohřební… myslím, jestli jste někdy mluvily o tom, jak by se mělo naložit s vašimi tělesnými ostatky?“

„Ne,“ prohlásila Karen zatvrzele.

„Takže v podstatě nemáš žádný reálný důvod domnívat se, že se nechtěla nechat spálit, že?“

„Nemám, ale vím to, protože jsem Marii znala.“

„Znala jsi Marii a na policejním oddělení oficiálně prohlašuješ, že na smrti té ženy není něco v pořádku, je to tak?“

Karen přemýšlela. „Všechno mi připadá velmi podivné.“

„Ale nemáš v ruce nic, co by potvrzovalo tvé podezření, že se přihodilo něco neobvyklého…“

„Žádné důkazy pro své tvrzení nemám.“

„Pak můžeme sotva něco podniknout,“ řekl Erlendur.

„Víš, jaký byl vztah mezi ní a jejím manželem?“

„Ano.“

„Jaký?“

„Myslím, že docela normální, vše bylo v pořádku,“

řekla Karen poněkud váhavě.

„Nemyslíš si tedy, že by měl její muž podíl na tom, co se stalo, že?“

„Ne. Možná někdo najednou stanul u jejích dveří.

Vždyť se tam potloukají všelijací lidé. Třeba nějaký cizinec.

Neprověřovali jste to?“

„Tomu nic nenasvědčuje,“ odpověděl Erlendur. „Měla Marie původně v úmyslu zůstat v domě, dokud nepřijedeš?“

„Ne,“ řekla Karen, „tak jsme se nedomlouvaly.“

„Baldvinovi ale naznačila, že chce na tebe počkat.“

„Proč by mu to měla říkat?“

„Možná proto, aby měla klid pro sebe,“ navrhl Erlendur.

„Vyprávěl ti Baldvin o její matce Leonóře?“

„Ano,“ pravil Erlendur. „Říkal, že její smrt se dcery velmi dotkla.“

„Vztah mezi Leonórou a Marií byl velmi zvláštní,“

řekla Karen. „Ještě nikdy jsem se nesetkala s tak blízkým vztahem mezi matkou a dcerou. Věříš na sny?“

„Popravdě řečeno si myslím, že se tě to nijak netýká,“

odvětil Erlendur.

Překvapila ho vytrvalost té ženy, i když dovedl pochopit její pohnutky. Milovaná přítelkyně udělala něco, co bylo v jejích očích nepředstavitelné. Kdyby se Marii vedlo zle, Karen by o tom musela vědět a určitě by něco podnikla.

Teď‘ už bylo sice pozdě, přesto ale chtěla něco udělat, reagovat na tuto ránu osudu.

„Věříš v posmrtný život?“ zeptala se Karen.

Erlendur zavrtěl hlavou. „Nevím, kam tím…“

„Marie v něj věřila. Věřila na sny, věřila, že sny o něčem vypovídají, že by jí mohly ukázat cestu. A věřila v posmrtný život.“ Erlendur mlčel.

„Její matka měla v úmyslu dát jí znamení,“ řekla Karen.

„Samozřejmě jen v případě, že bude žít dále.“

„Bohužel to moc nechápu…“

„Marie mi řekla, že Leonóra jí dá znamení, pokud se potvrdí to, o čem spolu krátce před její smrtí mluvily. Chtěla jí dát znamení z onoho světa a dokázat existenci posmrtného života.“

Erlendur si odkašlal. „Znamení z onoho světa?“

„Ano, v případě, že existuje nějaký život po tomto pozemském životě.“

„Víš, o co šlo? Jaké znamení to mělo být?“

Karen neodpověděla.

„Udělala to?“ zeptal se Erlendur.

„Co?“

„Poslala své dceři znamení z onoho světa?“

Karen se na Erlendura dlouho dívala. „Ty si asi myslíš, že jsem se zbláznila, že?“

„Co na to mám říct?“ odvětil Erlendur. „Vůbec tě neznám.“

„Ty si myslíš, že všechno, co ti tady povídám, je holý nesmysl, je to tak?“

„Každopádně nemám nejmenší tušení, co to má co společného s kriminální policií. Můžeš mi to říct? Znamení ze záhrobí! Jak bychom mohli zahájit vyšetřování?“

„Myslím, že by sis mohl aspoň poslechnout, co ti chci říct.“

„Poslouchám,“ řekl Erlendur.

„Ne, neposloucháš mě.“ Karen otevřela kabelku a vyndala z ní audiokazetu, kterou položila na jeho psací stůl.

„Možná ti to pomůže,“ řekla.

„Co to je?“

„Poslechni si ji a pak si spolu promluvíme. Poslechni si ji a řekni mi, co si o tom myslíš.“

„Nemohu…“

„Ne kvůli mně,“ řekla Karen, „ale kvůli Marii.“ Po těchto slovech se s ním rozloučila.

Když Erlendur přišel večer domů, měl kazetu u sebe.

Nebyla popsaná, jednalo se ale o úplně obyčejnou audiokazetu. Erlendur měl ještě někde staré rádio s přehrávačem, který dosud nikdy nepoužil, a proto nevěděl, jestli vůbec funguje. Hodnou chvíli tu stál s kazetou v ruce a uvažoval, jestli si má kazetu skutečně poslechnout.

Když našel rádio, otevřel přihrádku, vložil kazetu a stiskl tlačítko „Play“. Nejdříve se neozývalo vůbec nic.

Uběhlo několik minut, aniž bylo cokoliv slyšet. Erlendur se domníval, že na kazetě bude nahrávka nějaké oblíbené

hudby zemřelé ženy, možná něco náboženského, když byla Marie údajně tak zbožná. Pak to najednou zavrzalo a přístroj začal šustit.

„…poté, co jsem upadl do transu…,“ řekl hluboký mužský hlas.

Erlendur zesílil zvuk.

„…už nic nevím,“ pokračoval muž. „Jsou to nebožtíci, kteří buď chtějí mluvit skrze mne, nebo mi ukazovat věci.

Jsem jen jejich nástroj k navázání spojení s příbuznými. To všechno může trvat delší nebo kratší dobu, podle toho, jak je kontakt silný.“

„Ano, rozumím,“ řekl tichý ženský hlas.

„Máš u sebe to, oč jsem tě žádal?“

„Mám svetřík, který měla velmi ráda, a prstýnek, dárek od táty, který stále nosila.“

„Děkuji. Nejlepší bude, když mi ty věci dáš.“

„Tady jsou.“

„Připomeň mi, abych ti pak dal tu kazetu. Posledně sis ji nevzala. Někdy člověk není při smyslech.“

„Ano.“

„Uvidíme, co se stane. Bojíš se? Říkala jsi mi, že máš trochu strach. Mnozí se obávají, co za takových okolností může vyjít na světlo.“

„Ne, už ne. Ani předtím jsem vlastně neměla strach, jen jsem si nebyla zcela jistá. Něco takového jsem ještě nikdy nedělala…“ Dlouhé mlčení.

„Tam se leskne voda.“ Mlčení.

„Je léto, jsou tam keře, leskne se tam voda. Vypadá to, jako by na jezero svítilo slunce.“

„Ano.“

„Tam na jezeře je člun. Připadá ti to známé?“

„Ano.“

„Malý člun.“

„Ano.“

„Ve člunu nikdo není.“

„Ano.“

„Takže to poznáváš? Znáš ten člun?“

„Můj otec měl malý člun. Máme u jezera v Thingvelliru prázdninový dům.“

Erlendur stiskl tlačítko „Stop“. Bylo mu jasné, že nahrávka byla pořízena na nějaké seanci a byl si celkem jistý, že tichý hlas patřil ženě, která si vzala život. Mnoho o ní sice nevěděl, ale vzpomněl si, že její manžel mluvil o smrti jejího otce, který utonul v Thingvellirském jezeře.

Erlendur neměl dobrý pocit, když slyšel hlas zemřelé; připadal si jako čmuchal, který slídí kolem jejího soukromí.

Dlouhou dobu stál bez hnutí vedle přístroje, pak převládla zvědavost a znovu ho zapnul.

„Cítím ve vzduchu doutníkový dým,“ slyšel hlas média.

„Kouřil?“

„Ano, kouřil hodně.“

„Přeje si, abys na sebe dávala pozor.“

„Mnohokrát děkuji.“

Po ženiných slovech následovalo dlouhé mlčení.

Erlendur naslouchal a neslyšel nic než tiché šustění přístroje.

Najednou médium opět začalo mluvit, teď však úplně jiným hlasem, který zněl temně, hrubě a drsně.

„Měj se na pozoru! Nevíš, co činíš!“

Erlendur se vyděsil, ten hlas zněl zlověstně. V

následujícím okamžiku se to ovšem změnilo. „Bylo to v pořádku?“ tázalo se médium.

„Myslím, že ano,“ odpověděla žena tichým hlasem. „Co to tam bylo…?“ Žena zaváhala. „Byl to někdo, koho znáš?“

zeptalo se médium. „Ano.“

„Dobře, já… Proč je mi taková zima? Drkotají mi zuby!“

„Tam byl ale ještě nějaký jiný hlas…“

„Jiný hlas?“

„Ano, jiný než tvůj.“

„A co říkal?“

„Abych se měla na pozoru.“

„Nevím, co to bylo,“ řeklo médium. „Nanic si nevzpomínám.“

„Připomínal mi mého otce.“

„Ten chlad, ten není odtamtud. Ten mrazivý chlad, který cítím, je přímo spojen s tebou, má v sobě něco nebezpečného, něco, před čím se musíš mít na pozoru.“

Erlendur natáhl ruku a vypnul přístroj. Nechtěl to dále poslouchat, připadalo mu to nepřístojné, bylo mu trapně, jako by poslouchal někde za dveřmi. Nechtěl zneuctít památku té ženy poslechem této kazety.

KAPITOLA 6

V přijímací místnosti na něj čekal starý muž. Dříve přicházíval na komisařství se svou ženou, ale protože ona mezitím zemřela, přicházel teď vždycky sám, aby si promluvil s Erlendurem. Manželé ho pravidelně navštěvovali v jeho kanceláři téměř třicet let, nejprve jednou týdně, pak jednou měsíčně, pak několikrát do roka, nakonec už jen jednou ročně a v poslední době tak jednou za dva či tři roky, v den narozenin jejich syna. Za tu dobu je Erlendur dost dobře poznal. Přivedl je k němu zármutek. Jejich mladší syn David odešel v roce 1976 z domu a od té doby už o něm neslyšeli.

Erlendur podal starému muži ruku a odešel s ním do kanceláře. Cestou se ho zeptal, jak se mu vede. Muž mu řekl, že už delší dobu žije v domově důchodců, kde se mu ale nijak zvlášť nelíbí. „Jsou tam samí staří lidé,“

konstatoval smutně. Na komisařství přijel taxíkem a zeptal se Erlendura, jestli by mu, až si promluví, mohl objednat taxi.

„Nechám tě odvézt domů,“ řekl Erlendur a otevřel mu dveře do své kanceláře. „Copak se tam v domově důchodců nic neděje?“

„Vlastně nic,“ řekl muž, když se posadil.

Přišel, aby se opět zeptal na svého syna, i když už dávno věděl, že se žádné nové zprávy neobjevily. Erlendur měl pro tuto zvláštní vytrvalost pochopení. Vždycky manžele vlídně přijal a naslouchal jim. Věděl, že celá léta čtou noviny, poslouchají rádio a dívají se na zprávy v televizi v marné naději, že někdo někde objeví nějakou stopu, která se bude týkat zmizení jejich syna. Po všechna ta léta se však nic takového nestalo.

„Dnes by mu bylo devětačtyřicet,“ řekl starý muž.

„Poslední narozeniny, které oslavil, byly jeho dvacáté, tehdy pozval všechny přátele z gymnázia a my jsme se ženou museli na tu dobu opustit dům. Oslava trvala do časných ranních hodin. Jednadvacáté narozeniny už oslavit nemohl.“

Erlendur chápavě přikyvoval. Kriminální policie nikdy nezískala žádné indicie v souvislosti se zmizením jejich syna. Jeden a půl dne po odchodu Davida z domu jeho rodiče ohlásili, že ho pohřešují. Měl někdy ve zvyku učit se se svým kamarádem dlouho do noci a ráno jít od něj rovnou do školy. Rodičům tehdy řekl, že chce večer za přítelem a že kromě toho musí ještě do knihkupectví. Oba chlapci byli v posledním ročníku, na jaře měli dělat maturitu. Když se druhý den nevrátil ze školy domů, volali rodiče na

gymnázium a ptali se po něm. Vyšlo najevo, že se toho rána ve škole vůbec neobjevil. Když volali jeho kamarádovi, prohlásil, že David u něj vůbec nebyl. Prý si jen telefonovali, ale David neříkal nic o tom, že by se chtěl večer stavit. Prý se Davida ptal, jestli s ním nechce jít do kina, ten mu však řekl, že už má něco jiného, nic konkrétního ale neprozradil. Ani ostatní kamarádi a známí nevěděli, co David toho večera dělal. Když odcházel z domu, měl na sobě jen lehké oblečení a zmínil se, že asi přenocuje u kamaráda.

Pátrání, které bylo zveřejněno i v novinách a televizi, nepřineslo žádné výsledky. Čím více času uběhlo, tím menší byly naděje rodičů a bratra. Sebevraždu pokládali za naprosto vyloučenou, byli si jisti, že by ho něco takového nikdy ani nenapadlo. Když uplynuly týdny a měsíce a stále neexistovalo žádné vysvětlení pro Davidovo zmizení, konstatoval Erlendur, že sebevraždu nelze vyloučit, osobně si to nedokázal jinak vysvětlit. Vždyť ten mladý muž nebyl žádný outdoorový šílenec, který šplhá po horách nebo se potlouká po neobydlené vysočině. Možná čirou náhodou zkřížil cestu nějakým gangsterům, kteří ho z neznámých důvodů zabili a mrtvolu zahrabali. Jak rodiče, tak jeho přátelé důrazně popírali domněnku, že měl nepřátele nebo se pohyboval v kriminálních kruzích, což by snad mohlo vysvětlit jeho zmizení. Ze země neodjel, to se zjistilo prověrkou seznamů cestujících letadel a nákladních lodí. V

knihkupectvích ho v den jeho zmizení také žádný ze zaměstnanců neviděl.

Starý muž si vzal šálek kávy a zlehka usrkl doušek, třebaže káva nebyla nijak zvlášť horká. Erlendur byl na pohřbu jeho ženy. Podle všeho neměli mnoho přátel ani velkou rodinu. Druhý syn byl rozvedený a bezdětný. U

varhan stál malý ženský pěvecký sbor. Uprostřed života jsme obklopeni smrtí…

„Je v tom případu něco nového?“ zeptal se starý muž, který už šálek s kávou zpola vypil. „Prokázalo se něco?“

„Ne, bohužel ne,“ odvětil Erlendur. Návštěvy starého muže mu nevadily, mrzelo ho však, že pro něj nemohl nic udělat, samozřejmě kromě toho, že znovu vyslechl, jak neuvěřitelné a nevídané je chlapcovo zmizení, jak se něco takového vůbec mohlo přihodit a jak je možné, že se o něm nezjistilo vůbec nic.

„Máte patrně dost jiných věcí na práci…,“ řekl po chvíli muž.

„Ano, někdy se práce nakupí, zato jindy se toho moc neděje,“ řekl Erlendur.

„Tak tedy abych zas šel, už je na čase,“ řekl muž, ale stále zůstával sedět.

„Spojím se s tebou, pokud bude něco nového,“ řekl Erlendur, který vycítil, že muž váhá.

„Ano, hm… Erlendure, nejsem si jistý, jestli tě ještě někdy budu obtěžovat,“ řekl starý muž. „Možná bychom to

po všech těch letech už neměli čeřit. Kromě toho mi našli něco ošklivého na plicích. Kouřil jsem jako komín a teď se mi to vymstilo. Takže nevím, jak dlouho… A pak všechen ten prach maltových směsí, ten k tomu taky jistě přispěl.

Proto bych se chtěl s tebou, Erlendure, rozloučit, poděkovat ti za všechno, co jsi pro nás udělal od toho strašného dne, kdy jsi u nás byl poprvé. Věřili jsme, že nám pomůžeš, a to jsi taky dělal, můj milý, třebaže jsme v našem pátrání moc nepokročili. Je jasné, že je mrtvý. Celou tu dobu byl mrtvý.

Myslím, že v hloubi duše jsme to věděli. Ale člověk…

My… Člověk se přece nesmí vzdávat naděje, že ne?“ Starý muž se zvedl. Erlendur také vstal a otevřel mu dveře. „Ne, naděje se člověk vzdávat nesmí,“ dal mu zapravdu. „Copak máš na plicích?“

„Ach, jsem už stejně jen vrak,“ řekl muž. „Jsem hrozně unavený. A od té doby, co znám diagnózu, mi připadá, že už jen stěží popadám dech.“

Erlendur ho doprovodil k východu a dal zavolat policejní vůz, aby ho zavezl domů. Rozloučili se na schodišti před komisařstvím.

„Měj se dobře, Erlendure,“ řekl starý muž s hustou šedivou hřívou. Byl zedník a jeho obličej měl stejnou barvu jako maltový prach. „Opatruj se,“ řekl Erlendur.

Pak se díval za policejním vozem, dokud nezahnul za roh.

Duchovní, se kterým byla Marie nejvíce ve spojení, byla žena a jmenovala se Eyvör. Grafarvogur nespadal do jejího obvodu, náležela k sousední náboženské obci. Mariinou smrtí byla velice otřesena a ještě horší jí připadalo, že Marie nenašla jiné východisko než sáhnout si na život.

„To je na tom to nejhorší,“ řekla Erlendurovi, který v pozdním odpoledni seděl naproti ní v její kanceláři na faře, která se nacházela vedle kostela. „Představa, že se lidé zabijí v rozkvětu života, protože jim vše připadá bezvýchodné.

Přesto existuje mnoho příkladů, které dokazují, že je možné pomoci lidem, kteří se ocitli v tísni a nouzi, jen když se do toho procesu člověk vloží včas.“

„Ty jsi tedy netušila, jak by to mohlo u Marie vyústit?“

zeptal se Erlendur a přemýšlel o slovu „proces“, které mu v takové souvislosti šlo vždycky na nervy. „Pokud vím, byla věřící a chodila sem do kostela.“

„Když ztratila matku, věděla jsem, že se necítí dobře,“

prohlásila Eyvör. „Ale vůbec nic nenaznačovalo, že by spáchala tak zoufalý čin.“

Pastorka, žena kolem čtyřicítky, na sobě měla fialový kostýmek a budila zdání, že miluje nápadné módní ozdoby všeho druhu. Na rukou měla tři prsteny, okolo krku zlatý řetízek a na uších se jí pohupovaly velké náušnice, barevně sladěné s kostýmem. Trochu ji udivilo, že ji kriminální policie navštívila kvůli nějaké věřící, která si vzala život.

Hned se vyptávala, jestli je případ vyšetřován oficiálně. „Ne,

vůbec ne,“ odpověděl Erlendur a vymyslel ad hoc vysvětlení: prý mu jde jen o to, aby dokončil závěrečný protokol. Řekl, že se dozvěděl o jejím kontaktu s Marií, a proto si s ní chce popovídat, aby později za určitých okolností využil jejích zkušeností. U sebevražd je to bohužel stejně nevyhnutelné jako nepříjemné, že na nich musí pracovat kriminalisté. Vysvětloval, že mu jde o to, aby se dozvěděl co nejvíc o příčinách a důsledcích, protože mu to pravděpodobně pomůže v další práci. Eyvör ten melancholický policista učaroval. Cítila, že mu může důvěřovat.

„Mluvila s tebou o smrti?“ zeptal se Erlendur.

„To ano,“ odvětila Eyvör. „Kvůli své matce a rovněž kvůli tomu případu z dětství. Nevím, jestli jsi o tom slyšel.“

„Že se její otec tehdy utopil?“ zeptal se Erlendur.

„Ano. Po matčině smrti se Marii vedlo zle. Já jsem ostatně její matku pohřbívala. Obě ženy jsem znala relativně dobře, především poté, co Leonóra onemocněla. Byla to neohrožená žena, úžasná žena, která neztrácela odvahu.“

„Co dělala?“

„Myslíš její zaměstnání? Pracovala na univerzitě, byla profesorkou romanistiky.“

„A její dcera byla historička,“ řekl Erlendur. „To vysvětluje tu spoustu knih u nich doma. Mívala Marie deprese?“

„Dalo by se říct, že občas bývala hodně sklíčená, ale doufám, že to zůstane mezi námi. Vlastně bych s tebou o tom neměla vůbec mluvit. Nemluvila se mnou přímo o svém zármutku, ale dalo se vycítit, že jí není dobře. Chodila do kostela, ale nikdy se mi nesvěřila. Snažila jsem se ji utěšit, ale bylo to dost obtížné, připadala mi zatrpklá, nedokázala se smířit s tím, že její matka musela zemřít takovou smrtí.

Tento její hněv byl namířen proti vyšším mocnostem. Skoro si myslím, že když byla nucena přihlížet, jak její matka chřadne a umírá, ztratila něco z dětské víry, kterou si do té doby zachovávala.“

„Boží cesty jsou však nevyzpytatelné, nebo snad ne?“

řekl Erlendur. „Nezná snad Bůh jako jediný smysl takového utrpení?“

„Nevykonávala bych toto povolání, kdybych nebyla přesvědčena o tom, že nám víra pomáhá. Kdybychom ji neměli, jak by to s námi vypadalo?“

„Všimla sis, že se Marie zajímala o nadpřirozené věci?“

„Ne, o tom nic nevím. Ale jak už jsem řekla, byla spíše uzavřená a zdrženlivá, pokud jde o soukromí. Alespoň v jistých oblastech.“

„Jak to myslíš?“

„Věřila na sny. Byla přesvědčená, že sny vypovídají o věcech, které v bdělém stavu nemůžeme vidět. Toto přesvědčení časem zesílilo a nakonec mně připadalo, jako

by věřila, že sny jsou v jistém smyslu branou do jiného světa.“

„Do onoho světa?“

„Nejsem si zcela jistá, jaký svět měla na mysli.“

„A jak jsi na to reagovala?“

„Tím, co hlásáme v naší církvi. Věříme ve vzkříšení těla o soudném dnu a v život věčný. Shledání s našimi nejmilejšími je jádrem velikonočního poselství.“

„Věřila v takové shledání?“

„Ano, měla jsem dojem, že jí to v jistém smyslu dodává útěchu.“

Elínborg doprovázela Erlendura na další schůzce s Mariiným manželem, kterého opět navštívil den po rozhovoru s pastorkou. Předstíral, že si tu zapomněl poznámkový blok. Elínborg stála vedle něj uprostřed pokoje a užasle na něj hleděla, zatímco uváděl důvod své návštěvy.

Erlendur nikdy poznámkový blok nepoužíval.

„Nic jsem tady nenašel,“ řekl Baldvin a dělal, jako by se zkoumavě rozhlížel. „Dám ti vědět, pokud něco najdu.“

„Mnohokrát děkuji,“ řekl Erlendur „a promiň, že jsme tě vyrušili.“

Elínborg se usmívala, cítila se trapně.

„Řekni mi ale ještě jednu věc. Vím, že mi do toho nic není, ale považovala Marie smrt za konec všeho?“ vyzvídal Erlendur.

„Konec všeho?“ zeptal se Baldvin udiveně.

„Mám na mysli, jestli věřila v posmrtný život.“

Elínborg na něj opět vrhla překvapený pohled. Ještě nikdy ho neslyšela položit takovou otázku.

„Myslím, že věřila ve vzkříšení… stejně jako ostatní křesťané,“ odpověděl Baldvin.

„Mnozí lidé, kteří mají problémy nebo ztratí někoho blízkého, hledají odpovědi, možná i pomocí seancí a takzvaných jasnovidců‘.“

„O tom nic nevím,“ řekl Baldvin. „Proč se mě na to ptáš?“

Erlendur se chystal povědět mu o nahrávce, kterou mu dala Karen, ale rozmyslel si to. To má čas. Najednou mu připadlo nevhodné zatahovat Karen do té věci a vyprávět o jejích obavách. Kromě toho se zavázal, že to, co mu sdělila, zachová v tajnosti.

„Jen přemýšlím nahlas,“ řekl Erlendur. „Dost dlouho jsme tě zdrželi. Omluv nás.“

Když Elínborg podávala muži ruku na rozloučenou, usmívala se.

„Co to mělo znamenat?“ zeptala se naštvaně Elínborg, když opět seděli v autě a Erlendur pomalu vyjížděl. „Ta žena spáchala sebevraždu a ty blábolíš něco o posmrtném životě. Měl by ses stydět!“

„Zúčastnila se seance,“ řekl Erlendur. „Odkud to víš?“

Erlendur vytáhl z kapsy Kareninu kazetu a podal ji Elínborg. „To je nahrávka seance, kterou Marie navštívila.“

„Seance?“ podivila se Elínborg. „Byla na seanci?“

„Neposlechl jsem si celou kazetu. Chtěl jsem mu vlastně dovolit, aby si poslechl, co na ní je, ale…“

„Ale co?“

„Rád bych zjistil, kdo byl tím médiem,“ řekl Erlendur.

„Chtěl bych se dozvědět, jakou hru hrál a jestli třeba tragický vývoj situace neurychlil.“

„Myslíš, že s ní hrál nějakou hru?“

„Ano. Údajně viděl člun na jezeře a cítil vůni doutníku.

Pěkná blbost…“

„To jí mělo připomenout okolnosti, za kterých zahynul její otec?“

„Ano.“

„Ty přece nevěříš na média, že ne?“ otázala se Elínborg.

„Stejně málo jako na elfy,“ řekl Erlendur a vyjel ze slepé ulice.

KAPITOLA 7

Když Erlendur přišel večer domů, namazal si máslem kousek chleba, obložil ho uzeným jehněčím masem, dal vařit kávu a opět vložil do přehrávače Kareninu kazetu.

Přemýšlel o Mariině sebevraždě a o tom, jaké zoufalství předcházelo takovému činu a jak hluboká musela být duševní krize, která se za tím skrývala. Erlendur četl dopisy na rozloučenou, které psali sebevrazi. Některé z nich obsahovaly jen pár řádků nebo jedinou větu či jedno slovo, jiné byly delší, s podrobným výčtem důvodů, které jek činu vedly, jako by se v nich omlouvali za svůj čin. Takový dopis mohl ležet na polštáři, v garáži nebo třeba na podlaze.

Otcové rodin. Matky. Mladí lidé. Staří. Osamělí.

Zrovna chtěl zapnout přístroj, aby si poslechl kazetu, když zaslechl klepání na dveře. Vešel na chodbu a otevřel.

Do bytu doslova vlétla Eva Lind.

„Ruším tě?“ zeptala se, zatímco si svlékala černý kožený kabát, který jí sahal po kolena. Měla na sobě džíny a tlustý svetr.

„Venku je hnusná zima,“ řekla. „Copak ta bouře nepřestane?“

„Zřejmě ne,“ řekl Erlendur. „Podle dlouhodobé předpovědi na tento týden by měla pokračovat. To je nordangarri, jak se mu dříve vždycky říkalo, silný vítr ze severu. V našem jazyce je mnoho slov pro vítr. A když pomine tlaková níže, přijde útsynningur, který přinese dozvuky z jihu. Už jsi o tom někdy slyšela?“

„Ne, nevzpomínám si. Navštívil tě Sindri?“ zeptala se Eva Lind, která nejevila sebemenší zájem o rozdílná označení pro různé druhy větrů.

„Ano, navštívil. Dala by sis kávu?“

„Co říkal?“ zeptala se a rychle dodala: „Ano, děkuji.“

Erlendur šel do kuchyně a vrátil se se dvěma šálky kávy. Předsevzal si, že večerní pití kávy trochu omezí, protože měl občas problémy s usínáním, když si večer dopřál více než dva šálky. Ale ve skutečnosti mu to ani nevadilo, když ležel a bděl. Sotva by našel lepší čas na intenzivní přemýšlení.

„Mnoho toho vlastně neřekl, ale zmínil se, že ses pohádala s matkou,“ řekl Erlendur, když se vrátil do obývacího pokoje. „Myslí si, že to bylo kvůli mně.“

Eva Lind vylovila z koženého kabátu načatou krabičku cigaret, jednu vytáhla a zapálila si. Vdechovala kouř a vyfukovala ho daleko od sebe.

„Máti totálně vypěnila.“

„Proč?“

„Navrhla jsem jí, že byste se měli třeba někdy sejít.“

„Tvoje matka se mnou?“ zeptal se s údivem Erlendur.

„A proč?“

„Přesně to říkala matka taky. Proč? Abyste se viděli.

Abyste spolu mluvili. To je přece pěkná pakárna, že spolu nemluvíte. Proč si vlastně nepromluvíte?“

„Co na to odpověděla?“

„Řekla, ať na to zapomenu. Nadobro.“

„A to byla ta hádka?“

„Ano. Co ty na to?“

„Já? Vůbec nic. Když ona nechce, tak budiž. Co já s tím?“

„Nechce, tak budiž? Copak si spolu nemůžete ani jedinkrát promluvit?“

Erlendur uvažoval. „Co tím vlastně sleduješ, Evo?“

zeptal se. „Ty víš, že mezi námi je už dlouho definitivní konec. Nemluvili jsme spolu už pěknou řádku let.“

„Právě o to jde. Vy jste spolu nemluvili vlastně od té doby, co jsme se narodili, Sindri a já.“

„Potkal jsem ji, když jsi ležela v nemocnici,“ řekl Erlendur. „Nebylo to nic příjemného. Myslím, že bys na to měla zapomenout, Evo. Ani jeden z nás to nechce.“

Eva Lind měla před několika lety potrat a strašlivě tím trpěla. Mnoho let byla závislá na drogách. Sindri Erlendurovi ale nedávno sdělil, že se Eva zbavila závislosti vlastními silami a že se statečně drží.

„Víš to jistě?“ zeptala se Eva a dívala se na otce.

„Ano, zcela jistě,“ odpověděl Erlendur. „Pověz mi něco jiného. Jak se ti vede? Zdáš se mi nějak proměněná, dospělejší.“

„Dospělejší? Copak je na mně už znát věk?“

„Ne, to ne. Jsi ale nějaká zralejší. Ach, nemám ponětí, o čem mluvím. Sindri říkal, že se máš co otáčet.“

„Co to mele za blbosti?“

„Je to pravda?“

Eva Lind hned neodpověděla. Zhluboka vdechla kouř a dlouho ho podržela v plicích, než ho zase vyfoukla nosem.

„Zemřela mi kamarádka,“ řekla potom. „Nevím, jestli si na ni pamatuješ.“

„Která?“

„Jmenovala se Hanna. Našli ji za popelnicemi u nákupního centra Mjódd.“

„Hanna?“

přemýšlel

Erlendur.

„Zemřela

na

předávkování.“

„Ale ano, vzpomínám si na ni. Není to tak dávno, že?

Byla závislá na heroinu. S takovými případy se nesetkáváme tak často, aspoň dosud ne.“

„Byla to moje dobrá kamarádka.“

„To jsem nevěděl.“

„Ty nevíš vůbec nic,“ prohlásila Eva Lind. „Měla jsem jen dvě možnosti, buď jít stejnou cestou jako ona, nebo…“

„Nebo?“

„Pokusit se něco proti tomu dělat. Snažit se dostat se z toho zatraceného srabu. Zkusit to jednou vážně.“

„Co máš na mysli, když říkáš jít stejnou cestou jako ona‘? Myslíš, že se předávkovala úmyslně?“

„To nevím,“ řekla Eva. „Ke konci jí bylo všechno jedno. Opravdu všechno.“

„Jedno?“

„Absolutně u prdele…“

„Neskrýval se za tím nějaký příběh?“ zeptal se Erlendur.

Vzpomínal si na tu ubohou dívku kolem dvaceti, kterou loni v zimě brzy ráno objevili popeláři u nákupního střediska Mjódd. Stříkačku měla zabodnutou v paži, ležela zády ke zdi a byla zmrzlá.

„Že ty musíš vždycky řečnit jak profesor!“ řekla Eva Lind. „Copak to hraje nějakou roli, sakra?! Nestačí, že je mrtvá? Hraje nějakou roli její příběh? Hraje roli to, že se neměla o koho opřít, že ani nechtěla pomoc, protože sama sobě připadala nesnesitelná? Proč by se někomu chtělo jí pomáhat?“

„Zdá se, že je to pro tebe důležité,“ zareagoval Erlendur opatrně.

„Byla to moje kamarádka,“ řekla Eva Lind. „Ale nechtěla jsem mluvit o ní. Jsi ochoten se s mámou setkat?“

„Máš pocit, že jsem ti neuměl pomoci?“

„Udělal jsi víc než dost,“ prohlásila Eva Lind.

„U tebe se mi nikdy nedaří vzít věci za správný konec, nejsem schopen ti pomoci.“

„Nedělej si starosti, já už to zvládnu.“

„Připadala sama sobě nesnesitelná?“

„Kdo?“

„Tvoje přítelkyně. Říkala jsi, že si připadala nesnesitelná. Proto se předávkovala? Sama sebou opovrhovala?“

Eva Lind pozorně zamáčkla cigaretu. „Nevím. Myslím, že už k sobě vůbec neměla úctu. Bylo jí fuk, co s ní bude.

Všechno jí připadalo odporné a nejvíc se hnusila sama sobě.“

„Cítila ses někdy podobně jako ona?“

„Nejmíň tisíckrát,“ prohlásila Eva. „Sejdeš se s mámou?“

„Popravdě řečeno si myslím, že to nebude vůbec k ničemu,“ řekl Erlendur. „Nemám ponětí, o čem bych s ní měl mluvit. Při posledním setkání byla dost agresivní.“

„Nemůžeš to pro mě udělat?“

„Co si od toho po takové době slibuješ?“

„Jenom bych si přála, abyste spolu promluvili,“ řekla Eva Lind. „Ráda bych vás dva prostě jednou viděla spolu. Je to tak zatraceně těžké? Máte dvě děti, Sindriho a mne.“

„Snad si neděláš naděje, že se dáme zase dohromady?“

Eva Lind se na otce dlouze zadívala. „Nejsem přece pitomá,“ řekla. „Nemysli si o mně, že jsem pitomá, zatraceně.“

Pak vyskočila, popadla své věci a během chvilky vypadla ze dveří.

Erlendur se opět posadil a přemýšlel o těch Eviných nenadálých návalech vzteku. Asi se mu nikdy nepodaří mluvit s ní, aniž by ji dříve nebo později proti sobě nepopudil. Evina představa, že by se měl sejít s Halldórou, bývalou manželkou a matkou jeho dětí, byla podle jeho mínění naprosto scestná. Tato kapitola jeho života už byla dávno uzavřená a je lhostejné, co si od toho jeho dcera slibuje. Nemají si s Halldórou už co říct. Bývalá žena je pro něho dávno cizinkou.

Vzpomněl si na kazetu a zapnul přehrávač. Přetočil pásku o kousek zpět, aby si vzpomněl na poslední věty.

Slyšel hlas média, který měl hluboké, až nepříjemně ponuré zabarvení, jak říká rozhořčeným tónem: „Nevíš, co činíš!“

Hned nato se hlas proměnil a médium mluvilo o tom, že je mu zima.

„Dobře, já… Proč je mi taková zima? Drkotají mi zuby!“

„Tam byl ale ještě nějaký jiný hlas…“

„Jiný hlas?“

„Ano, jiný než tvůj.“

„A co říkal?“

„Abych se měla na pozoru.“

„Nevím, co to bylo,“ řeklo médium. „Na nic si nevzpomínám.“

„Připomínal mi mého otce.“

„Ten chlad, ten není odtamtud. Ten mrazivý chlad, který cítím, je přímo spojen s tebou, má v sobě něco nebezpečného, něco, před čím se musíš mít na pozoru.“

Mlčení.

„Je všechno v pořádku?“ otázalo se médium. „Co tím myslíš, že se mám mít na pozoru?“

„Nevím. Vím jen tolik, že ten chlad neznamená nic dobrého.“

„Můžeš navázat spojení i s mou matkou?“

„Nenavazuji kontakty. Až se vyskytne, tak tu bude, já na to nemám vliv.“

„Bylo to tak krátké.“

„Na to rovněž nemám vliv.“

„Jako by se hněval. Řekl: Nevíš, co činíš.‘“ „Sama se musíš rozhodnout, jaké závěry z toho vyvodíš.“

„Smím zase přijít?“

„Samozřejmě. Doufám, že jsem ti trochu pomohl…“

„To ano, mnohokrát děkuji. Myslím, že možná…“

„Ano?“

„Moje matka zemřela na rakovinu.“

„To je mi líto,“ řeklo médium účastně. „To jsi mi neřekla. Je už dlouho po smrti?“

„Zanedlouho to budou dva roky.“

„Zjevovala se ti také předtím?“

„Ne, ale cítím ji. Cítím její blízkost.“

„Upozornila na sebe nějak? Byla jsi u jiných jasnovidců?“ Po této otázce následovala dlouhá odmlka.

„Promiň,“ řeklo médium, „do toho mi samozřejmě nic není.“

„Celou dobu čekám, že ke mně přijde ve snu, ale nepřišla.“

„Proč na to čekáš?“

„Měly jsme…“ Mlčení. „Ano?“

„Měly jsme dohodu.“

„Ano?“

„Ona… Mluvily jsme o tom, že… že mi dá znamení.“

„Jaké znamení?“

„Pokud existuje život po smrti, chtěla mi poslat znamení.“

„Znamení prostřednictvím snu?“

„Ne, to ne, přesto jsem ale čekala, že ji ve snu opět uvidím. Toužím ji zase spatřit. Ale to znamení bylo něco jiného.“

„Máš na mysli, že… Udělala to? Poslala ti znamení?“

„Ano, myslím, že nedávno…“

„O co se jednalo?“ zeptalo se médium s nepřeslechnutelným zájmem v hlase. „Jaké to bylo znamení?

Na jakém znamení jste se domluvily?“

Opět nastala delší odmlka.

„Byla univerzitní profesorkou na katedře francouzského jazyka. Jejím oblíbeným spisovatelem byl Marcel Proust, především milovala jeho knihu Hledání ztraceného času.

Měla ji v krásném vydání ve francouzštině. Řekla, že použije Prousta. Její znamení mělo potvrdit existenci posmrtného života.“

„A co se stalo?“

„Jistě si budeš myslet, že jsem šílená.“

„Ne, to si nemyslím. Lidstvo se už dávno zabývá otázkou, zda existuje život po smrti. Po tisíciletí se snažíme, ať vědeckou cestou či jinak, přijít té otázce na kloub, stejně jako ty a tvoje matka. Něco takového neslyším poprvé. A soudit lidi si netroufám.“

Po těchto slovech následovalo opět delší mlčení.

Erlendur seděl v křesle a se zájmem naslouchal. Hlas ženy, která zemřela, měl v sobě zvláštní fascinaci, něco upřímného a neoblomného, což Erlendurovi připadalo věrohodné. Na to, co hlas říkal, pohlížel ovšem velmi skepticky a byl přesvědčen o tom, že seance tohoto typu nemohou nikomu prospět. Stejně tak si byl ale jistý, že ta žena věřila tomu, co říkala, že totiž to, co prožila, se odehrálo v její vlastní realitě.

Mlčení bylo konečně prolomeno.

„Když moje matka zemřela, seděla jsem bez ustání v obývacím pokoji, zírala na Proustovy knihy, ale nic se

nedělo. Den za dnem jsem tam seděla a pozorovala knihovnu. Dokonce jsem u knih spala. Plynuly týdny a měsíce. Když jsem se ráno probudila, ze všeho nejdřív jsem se podívala na knihy a každý večer jsem kontrolovala, jestli se přece jen něco nezměnilo. Časem jsem pochopila, že to k ničemu nevede. Čím více jsem na to myslela a upírala pohled na knihy v regálech, tím mi bylo jasnější, proč se nic neděje.“

„Proč? Co jsi zjistila?“

„Postupně mi to docházelo a byla jsem nekonečně vděčná. Matka mi pomáhala v mém smutku. Zařídila to tak, abych se po její smrti musela na něco soustředit. Věděla, že budu zoufalá, a to bez ohledu na to, co mi říká. Na svou smrt mě dobře připravila. Vedly jsme dlouhé rozhovory, až už nakonec neměla sílu mluvit. Mluvily jsme o smrti a o tom, že mi dá znamení. Samozřejmě se nestalo vůbec nic, tedy kromě toho, že mi ulevila v mém zármutku.“

Mlčení.

„Nevím, jestli mi rozumíš.“

„Ale ano, klidně pokračuj.“

„Až tehdy se to stalo, téměř dva roky po její smrti. Už jsem přestala neustále pozorovat regály, na nichž ležely Proustovy knihy. Jednou ráno jsem se probudila, dala vařit kávu a šla pro noviny. Když jsem se vracela do kuchyně, pohlédla jsem do obývacího pokoje a…“

V tichu, které nastalo po ženiných slovech, bylo slyšet šumění magnetofonu.

„Copak?“ zašeptalo médium.

„Ležela otevřená na podlaze.“

„Co?“

„Kniha. Svět Swannových od Marcela Prousta. První díl románového cyklu.“ Opět dlouhé odmlčení. „Proto jsi tedy za mnou přišla?“

„Věříš v posmrtný život?“

„Ano,“ slyšel Erlendur zašeptat médium. „Věřím.

Věřím v posmrtný život.“

KAPITOLA 8

Když Erlendur druhý den ráno procitl, musel opět myslet na starého muže, který ho navštívil na komisařství, aby se ještě jednou zeptal na svého syna, jenž zmizel před bezmála třiceti lety. Byl to jeden z Erlendurových prvních případů, a třebaže oficiálně odložen ad akta, pro něj zůstával otevřený. Tehdy se vrchní komisařství nacházelo ještě v průmyslové zóně v Kópavoguru. Vzpomínal i na dva jiné případy pohřešovaných osob ze stejné doby, na nichž sice sám nepracoval, ale které dobře znal. K jednomu z nich došlo o několik týdnů dříve. Mladý muž byl na mejdanu v Keflavíku, odkud chtěl jít v noci pěšky domů. Bydlel v Njardvíku, vzdáleném ani ne dva kilometry, ale nikdy tam nedorazil. Bylo to uprostřed zimy a znenadání se v noci strhla sněhová bouře. Bylo zahájeno pátrání a po třech dnech byla nalezena bota na břehu moře. Vydal se sice správným směrem, ale pak ho bouře zřejmě zahnala směrem k moři.

Od té doby po něm nebylo vidu ani slechu. Podle výpovědi ostatních hostů byl dost opilý a odešel z večírku jen v košili a kalhotách.

U druhého případu se jednalo o mladou dívku z Akureyri. Studovala na univerzitě a žila v Reykjavíku v malém pronajatém bytě. V jejím případě se nedala určit přesná doba zmizení. Když měsíc po stanovené lhůtě neměla zaplacený nájem, vydal se za ní pronajímatel osobně, v bytě však nikdo nebyl. Na univerzitě ji nepostrádali, protože účast na výuce nebyla povinná. Kromě toho zrovna dělala na nějakém větším referátu do biologie. Byla jedináček, její rodiče byli tehdy na dvouměsíční cestě po Asii a ozývali se jí jen ve velmi nepravidelných intervalech. Když se rodiče vrátili na Island a chtěli navštívit dceru v Reykjavíku, byla pryč. Pronajímatel jim odemkl byt. Byl v pořádku, všechno vypadalo, jako by si právě někam odskočila. Knihy, které potřebovala k referátu, byly rozložené kolem a otevřené. V

kuchyňském dřezu stálo pár skleniček, postel nebyla ustlaná.

Nedlouho předtím telefonovala s přítelkyní z Akureyri a dva spolužáci, s nimiž hovořila, se domnívali, že odjela na pár týdnů do Akureyri. Tuto teorii podpořila i skutečnost, že její auto, starý Austin Mini, rovněž zmizelo.

Erlendur šel do kuchyně a uvařil si kávu. Opekl si dva krajíce chleba, namazal je máslem a z lednice si donesl sýr a marmeládu. Jeho myšlenky mezitím kroužily kolem nahrávky na kazetě, kterou mu dala Karen. Zvažoval, jaký by měl být další krok. Domníval se, že si teď udělal lepší obrázek o Mariině duševním stavu v době, která předcházela její sebevraždě.

Erlendurovy myšlenky se zatoulaly i k Sindrimu a Evě a také k jeho bývalé ženě Halldóře. Setkání s ní si nedokázal představit, třebaže jej Eva Lind považovala za důležité. Jen velmi zřídka si na Halldóru vzpomněl, vyvolávala v něm vzpomínky na jejich konflikty a hádky v době, než ji a obě děti opustil. Rozvodu předcházela dlouhá cesta. Snažil se a všechno, co bylo v jeho moci, učinil pro to, aby rozvod proběhl hladce, ale pokaždé, když začal mluvit o tom, že chce vztah ukončit a odstěhovat se, stáhla se do sebe a prohlásila, že je to absurdní a že problémy musí zvládat společně. Kromě toho v jejích očích vůbec žádné problémy neexistovaly, prohlašovala, že neví, o čem on mluví.

Erlendur listoval v novinách. Pronásledoval ho Mariin hlas a to, o čem byla řeč při seanci. Asi to není ani moc dávno, co se sezení konalo. Na kazetě mluví o necelých dvou letech po matčině smrti a rozhodně to nebyla první návštěva u tohoto média. Vazba mezi Marií a její matkou musela být opravdu velmi silná, pravděpodobně ještě upevněná smrtí otce v Thingvellirském jezeře. Matka s dcerou byly spjaty na život a na smrt. Mohlo to být něco jiného než náhoda, že Marie našla na podlaze otevřenou knihu, o níž s matkou mluvila, knihu, která měla být znamením pro existenci posmrtného života? Nebo v tom měl prsty někdo jiný? Jestlipak Marie v době po Leonóřině smrti pověděla někomu, například manželovi nebo někomu jinému, o své úmluvě se svou matkou? Co když třeba v

zamyšlení vzala sama knihu z regálu a pak ji zapomněla zařadit? To se neví. Na konci zvukového záznamu Marie říká, že vyhledala médium kvůli onomu znamení, o němž si myslela, že přišlo od její matky. Od muže, s nímž rozmlouvala, očekávala, že její domněnku potvrdí, a chtěla, pokud možno, navázat kontakt s matkou a smířit se s její smrtí. Sebevražda však nasvědčuje tomu, že Marie nebyla smířená, že ji naopak všechny ty věci dostaly na okraj propasti.

Snažil se najít vysvětlení pro své nutkání dozvědět se více nejen o této ženě, která si vzala život. Chtěl lépe poznat i její přátele, rodinu, její životní pouť, která skončila v oprátce. Musí přijít té věci na kloub, vyhledat to médium a zeptat se ho. Chtěl prověřit tu starou událost na jezeře v Thingvelliru, chtěl zjistit, kdo byla Marie. A také to, odkud se vzal ten hluboký drsný hlas, který Marii kladl na srdce, aby se měla na pozoru, protože prý neví, co činí.

Erlendur už dávno vypil kávu, ale stále ještě seděl u kuchyňského stolu, aniž by věděl, proč se tak zahloubal.

Najednou se mu vybavila jeho matka, která se po otcově smrti odstěhovala do suterénního bytu. Pilná a neúnavná jako vždy pracovala v továrně na zpracování ryb. Erlendur ji pravidelně navštěvoval a někdy jí přinesl prádlo na vyprání.

Při každé takové návštěvě mu uvařila, pak spolu poslouchali rádio nebo on něco předčítal, zatímco matka se zabývala ručními pracemi, třeba mu pletla šálu. Neměli zapotřebí vést

spolu sáhodlouhé rozhovory, stačila jim vzájemná blízkost a ticho.

Když jeho otec zemřel, nebylo matce ještě ani padesát, přesto nebyl v jejím životě žádný jiný muž. Nevadilo jí, že žije sama. Byla v kontaktu s příbuznými a přáteli na východním Islandu a také s krajany, kteří se stejně jako ona přestěhovali do Reykjavíku. Island zažíval velké proměny, lidé se houfně stěhovali z venkova do města. Erlendurova matka se ve městě nikdy necítila sama. Říkala mu to, přesto jí ale koupil televizor. Byla velmi soběstačná a jen málokdy ho požádala, aby jí něco vyřídil.

O jeho bratru Bergurovi, který náhle a nečekaně zmizel ze světa, se téměř nebavili. Někdy možná řekla o chlapci nebo o obou bratrech něco obecného, ale o ztrátě syna se nikdy nezmínila. To se týkalo jenom jí a Erlendur její mlčení respektoval.

„Tvůj otec by se to byl rád dozvěděl, než zemřel,“ řekla mu jednou, když byl u ní na návštěvě. Skoro celý večer strávili mlčky v obývacím pokoji. Vždycky matku navštěvoval, když bylo výročí té události, která se stala jednoho dne, když si vyšli společně s otcem a mladším bratrem a byli zaskočeni sněhovou bouří.

„Ano,“ odpověděl Erlendur. Věděl, na co matka naráží.

„Myslíš, že se to někdy dozvíme?“ zeptala se a vzhlédla od knihy, kterou jí přinesl. Až pozdě večer se odhodlal dát ji matce, nebyl si však vůbec jistý, jestli si počíná správně.

„Nevím,“ odpověděl Erlendur. „Je to už velice dávno.“

Pak četla dále.

„Co je to za nesmyslné žvásty!“ řekla a zase vzhlédla.

„Já vím,“ řekl Erlendur.

„Co je lidem po tom, co bylo mezi mnou a tvým otcem?

Co je komu do toho?“ Erlendur mlčel.

„Nepřeji si, aby to někdo četl,“ pokračovala matka.

„Na to ovšem nemáme žádný vliv,“ odvětil. „A to, co tu říká o tobě!“

„To se mě nedotýká.“

„Ta kniha právě vyšla?“

„Ano, je to v pořadí třetí díl. Poslední. Vyšel těsně před Vánocemi. Znáš toho muže, který to napsal, toho Dagbjartura?“

„Ne,“ řekla. „Ale musel mluvit s lidmi z našeho okolí.“

„Ano, taky mám ten dojem. Jeho údaje jsou poměrně přesné a většina z toho, co píše, souhlasí.“

„Něco takového o tvém otci a o mně prostě říkat nesmí.“

„Samozřejmě že ne.“

„To vůči němu není fér.“

„Vím, že není.“

„Odkud to má?“

„Nevím.“

Erlendurova matka sklapla knihu. „Je to hloupý žvást.

Nepřeji si, aby to někdo četl,“ zopakovala. „Jistě,“

přisvědčil.

„Ani jediný člověk,“ řekla a knihu mu podala. Viděl, že bojuje se slzami.

„Jako by to zavinil. Jako by to vůbec někdo zavinil! Co je to za nesmysl?!“

Vzal knihu k sobě. Asi ji neměl matce ukazovat, nebo měl přinejmenším matku lépe připravit na Tragédii v Eskifjördurských horách, jak se tato část knihy jmenovala.

Neměl v úmyslu někomu to pojednání ukazovat. To, co řekla jeho matka, bylo naprosto správné. To, co se tam píše, by pokud možno neměl nikdo spatřit.

V zimě téhož roku, kdy vyšla kniha s líčením těch strašných událostí, onemocněla jeho matka těžkou chřipkou.

Měl tehdy práce až nad hlavu a nedozvěděl se o tom, protože matka mu v žádném případě nechtěla být na obtíž.

Příliš brzy vstala, šla zase do práce a nemoc se vrátila. Když se Erlendurovi konečně ozvala, byla blízko smrti. Její srdce bylo oslabené a následoval infarkt. Erlendur ji co nejrychleji odvezl do nemocnice, lékaři však už nic nezmohli. Nebylo jí ještě ani šedesát, když zemřela.

Erlendur si dolil kávu, která mezitím už dávno vystydla, a upil doušek. Vstal, šel do obývacího pokoje a donesl si z regálu ten třetí díl. Byla to tatáž kniha, kterou jeho matka před mnoha lety držela v rukou. Hluboce ji to ranilo a měla

autorovi velmi za zlé, že se tak zblízka dotkl její rodiny.

Erlendur byl stejného názoru. Autor tvrdil věci, které rozhodně neměly být probírány na veřejnosti, třebaže byly pravdivé. Eva a Sindri o tomto příběhu věděli, ale Erlendur dlouho váhal, než jim knihu ukázal. Možná kvůli otci.

Možná kvůli reakci své matky.

Když Erlendur vrátil knihu na místo, dotírala na něj opět myšlenka na ženu z Grafarvoguru. Proč skončil její život v oprátce? Co se stalo u jezera v Thingvelliru, když zemřel její otec? Bezpodmínečně se o tom musí dozvědět víc. To může ovšem dělat jen na vlastní pěst a musí si počínat velmi opatrně, aby

nevzbudil podezření. Promluvit se

zúčastněnými, stejně jako při jiném vyšetřování, vyvodit závěry. Pravdu o důvodech svého zájmu bude muset trochu znásilnit, a to tak, že bude předstírat nějaký smyšlený projekt. Tím se už dále nezatěžoval, stejně už párkrát udělal něco, na co nebyl zrovna pyšný.

Musí zjistit víc o tom, proč život této ženy skončil tak brutálně a v osamění, u stejného jezera, kde její otec pohlédl do tváře smrti.

Důležitá byla též strana, na níž se kniha otevřela: věta o nebi na jednom jejím místě.

Seance dodala Marii sílu. Byla přesvědčena o tom, že matka vytáhla „Svět Swannových“ z regálu, čímž jí dala znamení. Žádné jiné vysvětlení nebrala v úvahu a médium, rozvážný a uznalý muž, ji v tom utvrdil. Vyprávěl jí o

podobných případech, kdy zemřelí navázali spojení nějakou formou, buď přímo, nebo ve snech, dokonce ve snech lidí, kteří nepatřili k nejbližším příbuzným.

Marie médiu neřekla, že jen několik měsíců po Leonóřině smrti vídala velmi jasná zjevení, kterých se navzdory svému strachu ze tmy nebála. Leonóra se jí zjevovala ve dveřích do ložnice, na chodbě, odkud se vcházelo do pokojů, nebo se posadila k ní na postel. Když Marie přicházela do obývacího pokoje, viděla někdy Leonóru stát před knihovnou nebo sedět v kuchyni na židli.

Zjevovala se jí dokonce i mimo dům, slabý odraz ve výkladní skříni nebo tvář, která na ni hleděla z davu lidí.

Zprvu tato zjevení netrvala dlouho, snad jen kratičký okamžik, později však trvala déle a Leonóřina přítomnost byla intenzivnější. To stejné Marie prožívala, když jí zemřel otec. Zabývala se hodně literaturou, která pojednávala o fenoménech překonávání zármutku, a věděla, že takové projevy mohou být provázeny pocity viny a permanentními psychózami strachu. Právě tak věděla, že je vyvolává její podvědomí, její vnitřní zrak. Byla rozumná a vzdělaná žena a na strašidla nevěřila.

Přesto nechtěla nic předem vyloučit. Už si nebyla tak jistá, zda zná věda odpovědi na všechny existenciální otázky člověka.

Čím více času uběhlo, tím více se Marie utvrzovala ve víře, že její vjemy jsou něčím jiným a něčím víc než jen

psychickým klamem nebo iluzemi vyvolanými jejím duševním stavem a těžkou situací. Občas byly ty výjevy tak reálné, že byla přesvědčena o tom, že nutně pocházejí z jiného světa, ať si přírodní vědy tvrdí cokoli. Postupně začala věřit, že takový svět může existovat. Opět se ponořila do popisů zážitků blízké smrti, které Leonóra četla na její přání, do výpovědí o zlatém světle a lásce s ním spojené, o božské bytosti v tomto světle, o beztíži v temném tunelu, na jehož konci je světlo. Marie ve svých útrapách nehledala pomoc u jiných, nýbrž snažila se sama analyzovat svůj psychický stav rozumem a vrozenou logikou.

Takto uplynuly téměř dva roky. Zjevení časem ubylo a Marie také přestala tak upřeně zírat na Proustova díla. Její život pomalu nabýval ztracenou rovnováhu, i když jí bylo jasné, že už nikdy nebude takový, jako když byla matka naživu. Jednou brzy ráno se probudila a ze zvyku zamířila pohledem na zmiňovaný regál v knihovně. Všechno bylo beze změny. Nebo ne?

Ještě jednou se tam podívala.

Pocítila závrať, když uviděla, že chybí první svazek.

Pomalu a opatrně přišla blíž a zjistila, že „Svět Swannových“ leží na podlaze.

Neodvažovala se dotknout knihy, a tak se sklonila, upřela zrak na otevřenou stránku a četla:

Přestože lesy potemněly, nebe stále modře září…

KAPITOLA 9

Kašlající Sigurdur Óli se objevil ve své kanceláři a smrkal do papírového kapesníku, jak nejtišeji to šlo. Doma už neměl stání, i když mu ta zatracená chřipka ještě vězela v kostech. Navzdory chladnému podzimnímu počasí si oblékl nový světlý letní plášť a časně ráno zašel do posilovny a poté k holiči. Když potkal Erlendura, vypadal jako ze žurnálu, přestože byl po nemoci.

„Není všechno honky dory?“ zeptal se.

„Jak se ti daří?“ zeptal se Erlendur místo odpovědi a přeslechl ten hloupý výraz, kterým ho Sigurdur Óli chtěl pozlobit.

„Celkem to ujde. Děje se něco?“

„Obvyklé věci. Nastěhuješ se k ní zpátky?“

Tutéž otázku položil Erlendur Sigurdurovi Ólimu, než ho schvátila chřipka. Erlendur měl rád Sigurdurovu ženu Bergthóru a mrzelo ho, jak se vztah mezi manželi pokazil. O

důvodech rozchodu se už jednou se Sigurdurem Ólim bavil a připadlo mu, že situace není bezvýchodná. Na otázku, zda se k ní zase přestěhuje, mu tenkrát neodpověděl, stejně jako nyní, protože nesnášel Erlendurovo vměšování.

„Slyšel jsem, že ses zase zahrabal do těch starých případů pohřešovaných osob,“ řekl Sigurdur Óli a zahnul za nejbližší roh.

Bylo méně práce než obvykle a Erlendur vyndal akta tří případů pohřešovaných osob, k nimž došlo krátce po sobě před více než třiceti lety. Spisy ležely před ním na stole.

Dobře si vzpomínal na rodiče zmizelé dívky. Setkal se s nimi dva měsíce poté, co oznámili její zmizení. Pátrání nepřineslo žádný výsledek. Přijeli z Akureyri a bydleli u přátel v Reykjavíku, kteří byli mimo domov. Erlendur na nich viděl, že od zmizení své dcery protrpěli pekelná muka.

Žena vypadala zuboženě a unaveně, muž byl neoholený a měl tmavé kruhy pod očima. Drželi se za ruce. Věděl, že oba jsou v psychiatrické péči. Dávali si vinu za to, co se stalo.

Podnikli dlouhou cestu a dceři se ozývali jen sporadicky. Ta cesta byla uskutečněním jejich starého snu procestovat Dálný východ, Japonsko, Čínu, dokonce i Mongolsko.

Naposledy telefonovali své dceři z jednoho hotelu v Pekingu. Hovor museli objednat a spojení bylo špatné.

Dívce se dařilo dobře, těšila se už na to, jak jí rodiče budou vyprávět o své cestě.

„To byla poslední slova, která nám řekla,“ pronesla žena, když Erlendur manžele navštívil. Na Island jsme se vrátili až za dva týdny, ale to už jsme ji nenašli.“

„Tam totiž skoro nebylo pořádné telefonické spojení, zlepšilo se to, až když jsme přijeli zase do Evropy,“ řekl

manžel. „Odtamtud jsme se samozřejmě pokoušeli volat, ale nebrala to.“

Erlendur pokyvoval; rozsáhlá pátrací akce po dívce jménem Gudrún, které říkali Duna, nepřinesla žádný výsledek. Vyšetřovatelé mluvili s jejími přáteli, spolužáky a příbuznými, nikdo si však nedokázal vysvětlit její zmizení a představit si, co se s ní mohlo stát. Bylo prohledáno celé pobřeží v Reykjavíku a okolí, byly použity gumové čluny, byli nasazeni potápěči, kteří hledali v moři. Nikde nebyl nalezen ani její Austin Mini. Po autě pátrali ze vzduchu, v okolí Reykjavíku a také na trase do Akureyri a podél jiných velkých silnic. Nic však nenašli.

„To auto byla opravdová kraksna, koupila ho v Akureyri,“ prohlásil její otec. „Nastupovat se do něj dalo jen ze strany od řidiče, protože druhé dveře byly zaseknuté.

Okenní kliky byly polámané a otvírat se nedaly ani dveře kufru. Ona své auto ale milovala a hodně toho s ním najezdila.“

Rodiče hovořili o zájmech své dcery. Jedním z nich byla jezera. Studovala biologii a specializovala se na vnitrozemské vodstvo a jeho ekosystémy. Na základě této informace se pátrání zaměřilo na tuto oblast. Byla zkontrolována všechna jezera v okolí Reykjavíku a na trase do Akureyri, ale bez úspěchu.

Erlendur zvedl oči od zprávy. Neměl ponětí, kde se teď rodiče dívky nacházejí, pravděpodobně žijí stále ještě v

Akureyri, oběma bude přes sedmdesát, jsou asi v penzi a snad si užívají stáří. V prvních letech s ním ještě občas navázali kontakt, teď však o nich už dlouho neslyšel.

Vzal do ruky další spis. Pro zmizení mladého muže z Njardvíku existovalo celkem uspokojivé vysvětlení. Byl nedostatečně oblečený, a přestože mezi Keflavíkem a Njardvíkem není velká vzdálenost, přišel během cesty ve sněhové bouři o život. S největší pravděpodobností spadl z přístavní hráze do moře a vlny ho pohltily. Podle výpovědí hostů večírku byl dost opilý, což mělo za následek, že by byl asi sotva schopen doplavat na pevninu a zachránit se. Jeho schopnost uvažovat, jeho energie a vůle byly pravděpodobně velmi omezené. Příslušné týmy záchranářů, rodinní příslušníci mladého muže a jeho přátelé prohledali v prvních dnech celý pás pobřeží od majáku Gardskagi až k poloostrovu Álftanes, žádnou stopu po něm však nenašli.

Pátrání bylo přerušováno kvůli špatnému počasí a nakonec bylo zastaveno. Všechny pokusy najít mladíka byly bezvýsledné.

Erlendur se spojil s Mariinou přítelkyní Karen, aby jí sdělil, že kazetu, kterou mu v jeho kanceláři předala, si už poslechl. Nějakou dobu si povídali a Karen mu řekla jména několika lidí, s nimiž byla Marie v kontaktu. Neptala se Erlendura, proč se chce tou záležitostí blíž zabývat, ale jeho reakce ji zřejmě potěšila.

Jeden z těch, které Karen uvedla, se jmenoval Ingvar.

Erlendur se rozhodl, že ho navštíví. Ingvar neměl nic proti tomu a spokojil se i s tím, co Erlendur uvedl na vysvětlenou, proč se vyptává na Marii. Setkali se v pozdním odpoledni, když se na město snesly přeháňky ledového deště. Erlendur mu řekl, že policie se podílí na obsáhlé studii o sebevraždách, která se provádí ve spolupráci se všemi skandinávskými zeměmi. To nebyla úplná lež. Takové šetření skutečně probíhalo, jenže z pověření sociálních úřadů, takže policie k tomu přispívala nanejvýš obecnými informacemi. Cílem této aktivity bylo postihnout kořeny zla, jak to bylo formulováno v úvodních poznámkách švédské strany, tedy vyšetřit motivy sebevražd a v neposlední řadě je roztřídit podle věkových skupin, pohlaví a společenského postavení, dále pak bylo nutné zjistit, co mají společného, pokud se nějaké společné znaky v tomto ohledu vyskytnou.

To všechno nyní Erlendur muži vysvětloval a Ingvar se zájmem naslouchal. Bylo mu přes šedesát, starý přítel rodiny, zejména Mariina otce Magnúse. Na Erlendura dělal dojem pomalého a těžkopádného člověka. Zpráva o Mariině smrti se ho pochopitelně hluboce dotkla. Byl na jejím pohřbu a velmi ho to dojalo. Nechápal ovšem, co ji dohnalo k takovému zoufalému činu.

„Měla jistě své problémy.“ Erlendur usrkával kávu, kterou mu muž nabídl. „Pokud vím, tak velmi trpěla smrtí svého otce,“ řekl a odsunul šálek.

„To ano,“ řekl Ingvar, „opravdu strašně trpěla. Něco takového by nemělo zažít žádné dítě.“ Erlendur souhlasně přikývl.

„Magnús a Leonóra si ten dům v Thingvelliru koupili krátce po svatbě,“ pokračoval Ingvar. „O víkendech jsme tam bývali s mou ženou často zváni. Magnús vyjížděl velmi často se člunem na jezero, byl totiž vášnivý rybář a dokázal si to užívat celé dny. Někdy jsem jel s ním. Snažil se vzbudit zájem o rybaření také u malé Marie, ale na ryby s ním chodila nerada. Stejné to bylo s Leonórou. Nikdy pro to neměla smysl.“

„Ty dvě s ním tedy ve člunu nebyly?“

„Ne, v žádném případě. Magnús byl sám. To musí být přece uvedeno v policejním protokolu. Tehdy se neoblékaly záchranné vesty ani se nevozily ve člunu. Magnús rozhodně nic takového neměl, když vyjížděl na jezero. Ke člunu sice patřily dvě záchranné vesty, ale Magnús vždycky říkal, že nic takového nepotřebuje, a schoval je do garáže pro člun.

Většinou taky nejezdil příliš daleko, zůstával spíše poblíž břehu.“

„Ale tenkrát, když to bylo naposledy, zajel dále, ne?“

„Tak to asi bylo, pokud jsem tomu dobře porozuměl.

Toho dne bylo velmi chladno, bylo to na podzim.“

Ingvar chvíli mlčel.

„Ztratil jsem tehdy svého nejlepšího přítele,“ řekl zamyšleně. „To člověka ochromí,“ řekl Erlendur.

„Jeho člun měl boční přívěsný motor a podle toho, co říkala policie, se musel uvolnit šroub, takže se se člunem nedalo manévrovat a zastavil se. Magnús neměl na palubě vesla, a když se chtěl podívat, co je s motorem, vypadl z lodi. Nebyl nejštíhlejší, hodně kouřil a nebyl zvyklý se příliš pohybovat. To všechno celou situaci ještě zhoršilo. Leonóra říkala, že vítr velmi zesílil; v tom případě totiž vzniká vzduchový kanál a vítr vane od Skjaldbreiduru přes jezero.

Proto byly také dost velké vlny a Magnús se utopil poměrně brzy. Thingvellirské jezero je v tomto ročním období tak studené, že se v něm dá přežít nanejvýš pár minut.“

„Ano, to je pravda,“ řekl Erlendur.

„Leonóra říkala, že člun nebyl více než sto padesát metrů od břehu. Matka s dcerou nesledovaly, jak vypadl ze člunu, ale viděly ho ve vodě a slyšely křik, který pak asi velmi záhy umlkl.“

Erlendur se podíval z okna obývacího pokoje. Světla města se třpytila v dešti. Hluk sílícího dopravního proudu doléhal až k nim do pokoje.

„Jeho smrt měla pochopitelně nesmírný dopad na život Leonóry a její dcery,“ řekl Ingvar. „Leonóra se už nevdala, žila s Marií pod jednou střechou, dokonce i poté, když se Marie vdala. Její manžel, ten lékař, se k nim nastěhoval.“

„Víš něco o tom, jestli byly obě ženy věřící?“

„Vím, že po události v Thingvelliru našla Leonóra v jistém smyslu útěchu ve víře. Pomáhalo jí to a děvčeti

pravděpodobně také. Marie byla velmi hodné dítě, Leonóra s ní nikdy neměla problémy. Pak se seznámila s tím lékařem, který je velmi rozumný muž. Ovšem nijak zvlášť ho neznám. Mluvil jsem s ním po Mariině smrti, byl samozřejmě hluboce otřesen.“

„Marie studovala historii,“ řekl Erlendur.

„Ano, zajímala se o všechno minulé. Hrozně moc četla, to měla po své matce.“

„Víš, co ji na historii zajímalo nejvíce?“

„Ne, nejsem si jistý,“ odpověděl Ingvar.

„Třeba něco, co bylo spjato s náboženskými záležitostmi?“

„Ano, to je možné, pokud vím, její zájem o posmrtný život zesílil po matčině smrti. Pak se intenzivně zabývala spiritizmem a všemi těmi spekulacemi o životě po smrti.“

„Nevíš, jestli Marie chodila na spiritistické seance a za nějakými médii?“

„Ne, to netuším. Mně o tom nic neříkala. Ptal ses na to jejího muže?“

„Ne,“ řekl Erlendur. „Jen mě to tak napadlo. Nevšiml sis, jestli měla někdy deprese? Dokázal by sis představit, že to s ní vezme takový konec?“

„Ne, v žádném případě. Tu a tam jsme se setkávali, telefonovali jsme si, ale nevšiml jsem si, že je to tak…

Všechno vlastně spíše nasvědčovalo o opaku. Měl jsem dojem, že se jí daří o trochu lépe. Když jsme spolu

naposledy telefonovali, to bylo několik dní předtím, než spáchala tento čin, působila energičtěji než kdy jindy, snad dokonce i trochu optimističtěji. Vnímal jsem to jako náznak zlepšení. Ale slyšel jsem, že právě k tomu někdy dochází.“

„K čemu?“

„Že když se lidé takto rozhodnou, tak na krátkou dobu zdánlivě pookřejí.“

„Umíš si představit, jak se to na ní podepsalo, když byla jako dítě svědkem takového neštěstí?“

„Není samozřejmě možné vžít se fakticky do její situace. Marie se po té neblahé události zcela přimkla k matce a hledala u ní útěchu. První měsíce, ba dokonce roky po nehodě nespustila Leonóra dítě z očí. Je pochopitelné, že něco takového člověka hluboce poznamená; toho se už asi nikdy nelze zbavit.“

„Ano,“ řekl Erlendur. Společně truchlily nad ztrátou otce a manžela.

Ingvar mlčel.

„Nemáš zdání, proč motor selhal?“ zeptal se Erlendur.

„Ne. Říkali, že se uvolnil šroub. Více jsme nevěděli.“

„Třeba s ním manipuloval, ne?“

„Magnús? Ne. Ten přece o něčem takovém neměl ani ponětí. O techniku se nikdy nezajímal, tím jsem si jistý.

Pokud se chceš o Magnúsovi dozvědět víc, měl bys promluvit s jeho sestrou Kristin. Snad ti může v pátrání pomoci. Promluv s ní.“

Téhož dne se Erlendur setkal s Mariiným bývalým spolužákem. Jmenoval se Jónas a byl finančním manažerem jedné farmaceutické firmy. Měl velmi prostornou kancelář.

Jónas byl bezvadně oblečený: oblek šitý na míru, k němu ostře žlutá kravata. Byl vysoký a štíhlý, měl krátce zastřižené vousy. Tak trochu připomínal Sigurdura Óliho.

Erlendur si s ním domluvil schůzku telefonicky a Jónas se nemálo podivil, že v souvislosti se smrtí jeho bývalé spolužačky bylo zahájeno další šetření, a hlavně ho udivilo, co on by s tím měl mít společného. Nekladl však žádné otázky, které by Erlendura uvedly do rozpaků.

Erlendur čekal, až Jónas dokončí telefonický hovor, který musel nutně vyřídit; něco naléhavého ze zahraničí, jak Erlendur vyrozuměl. Na jedné poličce si všiml fotografie ženy a tří dětí. Předpokládal, že se jedná o rodinu finančního manažera.

„Ano, takže jde o Marii. Je to skutečně pravda, co se proslýchá?“ zeptal se Jónas, když konečně zavěsil.

„Spáchala sebevraždu?“

„Přesně tak,“ odpověděl Erlendur.

„Nemohl jsem tomu uvěřit,“ prohlásil Jónas.

„Poznali jste se na gymnáziu, je to tak?“

„Dokonce jsme spolu tři roky chodili, dva roky na gymnáziu a jeden na univerzitě. Studovala historii, jak asi víš. Byla takový knihomol.“

„Žili jste spolu, nebo…?“

„V posledním roce jsem toho měl dost.“

Jónas mlčel. Erlendur čekal.

„Její matka se do všeho míchala, mám-li být upřímný,“

prohlásil Jónas. „A zvláštní na tom bylo, že Marii to vůbec nevadilo. Přistěhoval jsem se k ní do toho domu v Grafarvoguru, ale brzy jsem to vzdal. Leonóra prostě do všeho strkala nos a já jsem měl pocit, že nás nikdy nenechá na pokoji. Pokusil jsem se promluvit si o tom s Marií, alejí připadalo, že na tom nic není, mít matku neustále poblíž sebe, a to se nedalo změnit. Hádali jsme se kvůli tomu, a pak jsem jednoho dne už přestal vzdorovat a odešel jsem.

Nemám tušení, jestli mě Marie někdy oplakala. Od té doby se naše cesty už téměř neproťaly.“

„Později se vdala.“

„Ano. Není její muž náhodou lékař?“

„Takže jsi pouto nepřetrhl úplně?“

„Ale ano. To jsem jen slyšel a nedivil jsem se.“

„Potkával jsi ji ještě, když jste se rozešli?“

„Jen párkrát, čistě náhodou, na večírcích a tak. Bylo to naprosto v pořádku. Marie byla skutečně milá dívka. Je strašné, že zvolila takovou cestu.“

Erlendurovi zvonil v kapse mobil. Omluvil se a přijal hovor.

„Chce to udělat,“ slyšel Evu na druhém konci.

„Cože?“

„Setkat se s tebou.“

„Kdo?“

„Máti. Chce to udělat. Je srozuměna s tím, že se s tebou sejde.“

„Mám jednání,“ řekl Erlendur a podíval se na Jónase, který si bez známky netrpělivosti uhlazoval kravatu.

„Nejsi v tom případě ochoten to také udělat?“ zeptala se Eva Lind.

„Mohu ti zavolat zpátky?“ opáčil Erlendur. „Mám teď jednání.“

„Řekni jenom ano, nebo ne.“

„Později si s tebou promluvím,“ řekl Erlendur a ukončil hovor.

„Měla smrt pro Marii nějaký zvláštní význam?“ zeptal se Erlendur. „Přemýšlela o ní hodně?“

„Myslím, že nijak zvlášť. O něčem takovém jsme spolu vůbec nemluvili, vždyť jsme byli ještě napůl děti. Ovšem bála se tmy. To je asi tak všechno, co jsem si z našeho vztahu uchoval v paměti. Měla panický strach ze tmy. Když se setmělo, nemohla být sama doma. Myslím si, že proto chtěla bydlet s Leonórou. Přesto…“

„Co?“

„Přes svou fobii, nebo možná právě proto, neustále četla strašidelné příběhy, knihy jako lidové pověsti od Jóna Árnasona a podobně. Nejraději se dívala na horory o upírech, duších mrtvých a podobných zjevech. Zcela se do

toho ponořila a pak si večer netroufala ani usnout. Nemohla být sama, vždycky musel být někdo s ní.“

„A čeho přesně se bála?“

„To jsem nikdy pořádně nezjistil, protože jsem se pro takové blbosti nenadchl. A strach ze tmy jsem ještě nikdy neměl. Možná jsem jí dost dobře nenaslouchal.“

„A ona si ten strach pěstovala?“

„Vypadalo to tak.“

„Reagovala zvláště citlivě na své okolí? Viděla nebo slyšela neobvyklé věci? Co ten strach ze tmy? Nebyl následkem něčeho, co zažila nebo odněkud znala?“

„To si nemyslím. Vzpomínám si ale, že se někdy v noci probudila a dívala se ke dveřím, jako by tam něco viděla. To se ale časem poddalo. Podle mého názoru to bylo něco, co ji pronásledovalo ze snu do bdění. Sama pro to také neměla jiné vysvětlení. Někdy si myslela, že vidí osoby. To se ale stávalo většinou tehdy, když byla ve stavu mezi bděním a sněním, to jí pak strašilo v hlavě.“

„Mluvily s ní ty osoby?“

„Ne, to ne, byly to sny, jak už jsem řekl.“

„Možná se v této souvislosti nabízí otázka na jejího otce.“

„Ano, samozřejmě, byl jednou z těch osob.“

„Kterou viděla?“

„Ano.“

„Chodila na spiritistické seance, když jste byli spolu?“

„Ne.“

„Řekla by ti o tom?“

„Ano. Nic takového nedělala.“

„Jak se projevoval ten strach ze tmy?“

„Myslím, že úplně normálně. Neodvažovala si jít sama do prádelny a málem ani do kuchyně. V celém domě bylo rozsvíceno, musel jsem být pořád na doslech, když se večer pohybovala po bytě, zejména když se připozdilo. Nebyla ráda, když jsem v noci nemohl být u ní.“

„Byla kvůli tomu v lékařské péči?“

„V lékařské péči? Ne. Je možné léčit se kvůli strachu ze tmy?“

To Erlendur nevěděl. „Třeba to někteří psychiatři dělají,“ řekl.

„Ne, o tom nebyla řeč, rozhodně ne, dokud jsme byli spolu. Měl by ses na to možná zeptat jejího manžela.“

Erlendur přikývl. „Mnohokrát ti děkuji za pomoc,“ řekl a zvedl se k odchodu.

„Není zač,“ řekl Jónas a opět si uhladil žlutou kravatu.

KAPITOLA 10

Návštěva starého muže, který se přišel na komisařství zeptat na svého syna, nešla Erlendurovi z mysli. Jak rád by pro něj něco učinil, velmi dobře však věděl, že se tu dá sotva něco dělat. Ten případ už byl dávno archivován jako neobjasněný

případ

pohřešované

osoby.

Nejpravděpodobnější bylo, že mladý muž spáchal sebevraždu. Erlendur se pokoušel mluvit s rodiči o této možnosti, ale pro ně to vůbec nepřipadalo v úvahu. Jejich syn byl veselý a šťastný a nikdy se takovými myšlenkami nezabýval. Nikdy by ho nenapadlo vzít si život.

Přesně totéž říkali Davidovi přátelé, s nimiž Erlendur svého času mluvil. Vyloučili možnost, že si vzal David život. Tu úvahu pokládali za naprosto zvrácenou, jinak ale nepřispěli ničím, co by mu pomohlo pokročit ve vyšetřování. David se nestýkal s žádnými pochybnými osobami, které by mu mohly usilovat o život. Docela normální mladý Islanďan, který měl krátce před maturitou a na podzim hodlal spolu se svými dvěma nejlepšími přáteli jít studovat práva.

Erlendur nyní seděl v kanceláři jednoho z těch dvou přátel. Bylo to asi tak před třiceti lety, když naposledy mluvili o Davidově zmizení. Ten muž vystudoval práva a spolu se dvěma jinými právníky vlastnil velkou advokátní kancelář. Ve srovnání s dřívějškem si žil v blahobytu.

Pozbyl už skoro všechny vlasy, z únavy měl kruhy pod očima.

Erlendurovi

se

zřetelně

vybavil

obrázek

nastávajícího maturanta z doby před třiceti lety. Vzpomínal si ještě na štíhlého sportovního mladíka na prahu života, který ho teď poznamenal; muž středního věku vypadal vyčerpaně a opotřebovaně.

„Proč jsi se přišel znovu vyptávat na Davida? Je něco nového?“ zeptal se advokát. Zavolal sekretářce na příjmu a požádal ji, aby ho nikdo nerušil. Erlendura ohlásila usměvavá dáma, která už nebyla nejmladší.

To bylo dva dny poté, co se Erlendur bavil s Mariiným bývalým přítelem. Elínborg vrtěla hlavou a prohlásila o Erlendurovi, že nemá nic jiného na práci než se hmoždit s nějakými starými případy pohřešovaných osob. Erlendur jí na to řekl, ať si o něj nedělá starosti. „Nedělám si starosti o tebe,“ odvětila Elínborg, „ale o daňové poplatníky, kteří to musí uhradit.“

„Ne, nic nového jsem nezjistil,“ řekl Erlendur advokátovi. „Myslím, že jeho otec už nebude dlouho naživu.

Je to poslední příležitost něco podniknout, ještě než zemře.“

„Někdy na něho vzpomínám,“ řekl advokát, který se jmenoval Thorsteinn. „Byli jsme s Davidem dobří přátelé. Je smutné, že se nikdy nezjistilo, co se s ním stalo. Je to tragické.“

„Myslím, že jsme udělali všechno, co bylo v naší moci,“

řekl Erlendur.

„O tom nepochybuji. Dobře si vzpomínám, jak ses angažoval. Tím případem se ale zabýval ještě někdo jiný, ne?“

„Marian Briem,“ řekl Erlendur. „My dva jsme na něm pracovali. Marian už nežije. Ještě jednou jsem si prošel staré protokoly. Když tvůj přítel zmizel, byl jsi na venkově.“

„Ano, moji rodiče pocházejí z Kirkjubaejarklausturu.

Byl jsem tam u nich na návštěvě zhruba týden, tak nějak.

Když jsem se vrátil do města, doslechl jsem se o Davidovi.“

„Tehdy jsi řekl, že jsi s ním odtamtud naposledy telefonoval, že ti volal.“

„Ano. Ptal se mě, kdy se vrátím do města.“

„Chtěl ti něco sdělit?“

„Ano.“

„Nechtěl ti ale prozradit, co to je.“

„Ne, dělal s tím tajnosti, ale z jeho hlasu znělo štěstí.

Chtěl mi povědět něco radostného, nic zlého, na to jsem se ho vysloveně ptal. Smál se a řekl, ať si nedělám starosti, že se všechno vysvětlí.“

„A byl skutečně veselý?“

„Ano.“

„Vím, že jsme se tě na to tehdy ptali.“

„Ano, ptali a já jsem vám nemohl pomoci, ani tehdy, ani dnes.“

„Pomohl jsi jen tím, co jsi řekl už tenkrát, že ti chtěl sdělit něco, z čeho měl velkou radost.“

„Ano.“

„Jeho rodiče nevěděli, co to mohlo být.“

„Ne, zdá se, že o tom s nikým nemluvil.“

„Nenapadlo tě náhodou v průběhu doby, co to mohlo být?“

„Jsou to jen domněnky. Až mnohem později jsem dospěl k přesvědčení, že se muselo jednat o nějakou dívku.

Že poznal dívku a zamiloval se. Nic bližšího ovšem nevím.

Přišlo mi to na mysl pravděpodobně poté, co jsem opět potkal Gilberta.“

„David neměl přítelkyni v době, kdy zmizel?“

„Ne, nikdo z nás neměl přítelkyni,“ řekl advokát a usmál se. „Nějak jsem předpokládal, že si děvče namluví jako poslední z nás. Byl totiž příšerně nesmělý. Mluvil jsi vůbec někdy s Gilbertem?“

„S Gilbertem?“

„V době, kdy David zmizel, odešel do Dánska. Teď je ale zpět na Islandu a žije tady. Dovedu si představit, že je jediný, s kým jste nikdy nehovořili.“

„Ano, matně si vzpomínám,“ řekl Erlendur. „Myslím, že jsme ho nikdy nezastihli.“

„Měl v úmyslu pracovat rok v nějakém hotelu v Kodani, ale tak se mu tam líbilo, že zůstal. Pak se oženil s Dánkou.

Asi deset let je opět tady. Někdy si telefonujeme a jednou jsem se dozvěděl, že si David něco začal s nějakou dívkou.

Aspoň si to Gilbert myslel, ale všechno bylo velmi vágní.“

„Vágní?“

„Ano, velmi.“

Erlendurova přítelkyně Valgerdur mu zavolala, zrovna když se po večeři uvelebil ve svém křesle s knihou v ruce.

Snažila se ho přemluvit, aby s ní šel do divadla. V Národním divadle dávali velice populární komedii a Valgerdur chtěla ten kus bezpodmínečně vidět s Erlendurem. Ten se tomu vzpíral, protože v divadle se obvykle nudil. Ani její pokusy zatáhnout ho do kina nebyly úspěšné. Prakticky všechno mu bylo proti mysli, až na sborové a symfonické koncerty nebo písňové večery. Posledně byl s Valgerdur na večerním představení, kde vystupoval severoislandský sbor ze Svarfadardaluru. Ve sboru zpívala nějaká její příbuzná a ten večer si vychutnal. Na programu byly písně na texty básní Davida Stefánssona.

„Ta hraje údajně velmi komická,“ vysvětlovala Valgerdur. „Zábavná fraška. Udělalo by ti to dobře.“

Erlendur se zašklebil. „Tak jo,“ pronesl. „Kdy to je?“

„Zítra večer. Zastavím se pro tebe.“

Zaslechl klepání na dveře a rozloučil se s Valgerdur. Za dveřmi stála Eva Lind se Sindrim. Pozdravili se s otcem a usadili se v obývacím pokoji. Oba vyštrachali své cigarety.

„Co jsi vlastně posledně řekl těm týpkům tam nahoře?

Od té doby ani nemukli.“

Sindri se zazubil. Erlendur se divil, že to dunění najednou ustalo, a lámal si hlavu, jak se Sindrimu podařilo přimět ty lidi k tomu, aby ke svému sousedovi byli poněkud ohleduplnější.

„Ti byli vlastně docela neškodní. Dívka měla takový piercing v obočí. Trochu se naparovala. Já jsem jim řekl jen to, že jsi jedním z brutálních vymahačů peněz a že za to co chvíli sedíš v base. A že ti ten rámus vadí.“

„Už jsem si myslel, že se snad odstěhovali,“ řekl Erlendur.

„Co šílíš?!“ vykřikla Eva a podívala se na svého bratra.

„Proč si o něm vymýšlíš takové lži?“

„Ten randál byl k zbláznění,“ řekl Sindri omluvně.

„Přemýšlel jsi o setkání s matkou?“ zeptala se Eva otce.

„Souhlasíš s tím?“

Erlendur hned neodpověděl. Neměl ani čas přemýšlet o tom, co chtěla Eva zařídit. Neměl nejmenší chuť setkat se s bývalou manželkou a matkou jeho dětí, avšak nechtěl ani podcenit Evinu iniciativu. Jako by si našla nového koníčka.

„Co si od toho slibuješ?“ zeptal se.

Erlendur se díval na své děti, které seděly na pohovce naproti němu. V poslední době za ním přicházely častěji.

Nejdříve Sindri, když se vrátil do Reykjavíku z Východních fjordů, kde pracoval v továrně na zpracování ryb, a pak i Eva Lind, poté co začala něco podnikat proti své závislosti.

Vždycky měl z jejich návštěv radost, hlavně když přišli oba najednou. Těšil ho jejich zřejmě dobrý vzájemný vztah. Eva Lind jako starší sestra byla dost dominantní a často přebírala roli vychovatelky. Když se jí něco nezdálo, tak to Sindrimu řekla bez obalu. Erlendur měl podezření, že už i dříve za bratra nezřídka přebírala zodpovědnost. Sindri byl sice jistě schopen své sestře odporovat, ale nikdy vůči ní nebyl zlomyslný nebo netrpělivý.

„Myslím si, že by to bylo dobré pro vás pro oba,“ řekla Eva Lind. „Nechápu, proč byste si spolu nemohli jedinkrát promluvit.“

„Proč se do toho vměšuješ?“

„Protože jsem vaše dcera.“

„A co matka říkala?“

„Říkala, že to udělá. Chce se s tebou sejít.“

„Musela jsi na ni vyvíjet nátlak?“

„Ano, jste úplně stejní. Nechápu, proč jste se vůbec rozešli.“

„Proč je to pro tebe tak důležité?“

„Musíte přece být schopni si spolu promluvit,“ řekla Eva Lind. „Chci, aby tato situace skončila. Já jsem… Sindri

také, my oba jsme vás ještě nikdy neviděli pohromadě.

Nepřipadá ti to divné? Myslíš si, že je normální, když děti nikdy nezažily své rodiče pohromadě?“

„To přece není žádná výjimka,“ odvětil Erlendur a obrátil se na Sindriho. „Trváš na tom také?“

„Mně je to putna,“ prohlásil Sindri. „Eva se snaží agitovat, ale mně je to…“

„Nemáš ponětí, o čem mluvíš, ty blboune,“ obořila se na něj Eva.

„No právě. Není to nic platné, ani když se jí řekne, že je totální cvok. Kdybyste ty a máma měli zájem spolu mluvit, byli byste to udělali už dávno. Eva se chce jen vměšovat, jako vždy. Nemůže toho prostě nechat. Vměšuje se zejména do věcí, které se jí vůbec netýkají.“

Eva Lind zlostně pohlédla na bratra.

„Jsi idiot!“ zařvala.

„Evo, podle mého mínění bys tomu měla nechat volný průběh,“ řekl Erlendur. „Je to…“

„Ona je k tomu odhodlaná,“ řekla Eva neústupně.

„Trvalo mně to dva měsíce, než jsem ji ukecala. Nemáš ponětí, kolik námahy mě to stálo.“

„Ano, ano, chápu sice, oč se snažíš, ale vážně, já si zkrátka netroufám.“

„A proč ne?“

„Mezi tvou matkou a mnou už dávno všechno skončilo a nikomu by nepomohlo, kdybychom opět začali jitřit staré

rány. Už je dávno po všem. Je to pryč. Konec. Vyřízeno.

Podle mého mínění je takový přístup nejlepší a měli bychom se raději dívat kupředu.“

„Vždyť jsem ti to říkal,“ prohlásil Sindri a podíval se na sestru. „Kupředu! Takové kecy!“

„Evo, domyslela jsi ten svůj nápad?“ zeptal se Erlendur.

„Včetně toho, kde se máme sejít? Chce přijít sem? Měl bych jít k ní domů? Máme se setkat na neutrální půdě?“ Erlendur pohlédl na Evu a podivil se, proč najednou používá výrazy ze studené války, když mluví o své bývalé ženě.

„Na neutrální půdě!“ vyprskla Eva Lind. „Co si vlastně myslíš, jaké to je, mít s vámi dvěma co do činění. Oba dva jste tak trochu praštění.“ Pak vyskočila. „Pro tebe je to celé asi jenom špatný vtip. Já a Sindri a máma, my jsme jenom nějaký špatný vtip!“

„Ale vůbec ne, Evo,“ řekl Erlendur, „To jsem vůbec nechtěl…“

„Nikdy jsi nás nebral vážně!“ skočila mu do řeči.

„Nikdy ses nezajímal o to, co nás trápí.“

V následujícím okamžiku se rozběhla ke dveřím a zabouchla je tak prudce, až se to rozlehlo po celém domě.

„Co se vlastně děje?“ zeptal se Erlendur a podíval se na syna.

Sindri pokrčil rameny. „Taková je teď od té doby, co je čistá, pořád. Je hrozně agresivní. Pokaždé hned vybuchne.“

„Od kdy si umanula, že se máme s matkou setkat?“

„Mluvila o tom odjakživa, pokud si vzpomínám.“

prohlásil Sindri. „Myslí si… Ach, já nevím, Eva dokáže někdy plácat neuvěřitelné nesmysly.“

„U mě nikdy neplácala nesmysly,“ řekl Erlendur. „Co si Eva myslí?“

„Říká, že jí to snad pomůže.“

„Co? Co by jí mohlo pomoci?“

„Kdybyste s mámou… Kdyby vztah mezi vámi nebyl tak úplně špatný.“ Erlendur upřeně hleděl na svého syna.

„To doopravdy řekla?“

„Ano.“

„Mohlo by jí to pomoct zvládnout vlastní životní situaci?“

„Něco na ten způsob.“

„V případě, že bychom se pokusili, tvoje matka a já, o smíření?“

„Eva jen chce, abyste si promluvili,“ řekl Sindri a zamáčkl cigaretu, kterou dokouřil až k filtru. „Co je na tom tak složitého?“

Po této návštěvě Erlendur ležel v posteli, nespal a vzpomínal na dům na východním Islandu, kde prý kdysi strašilo. Byl to dvoupatrový dřevěný dům, který nechal na konci devatenáctého století postavit jeden dánský obchodník. Ve třicátých letech minulého století se tam nastěhovali lidé z Reykjavíku a zakrátko začaly kolovat

zkazky, že paní domu slýchá neustávající dětský pláč, který proniká z dřevěného obložení v obývacím pokoji. Nikdy předtím v tom domě nikdo nic neobvyklého nezpozoroval a ten pláč slyšela jedině tato žena, když kromě ní nebyl nikdo doma. Její manžel byl přesvědčen o tom, že se jedná o kočičí kňourání, ale žena to v jednom kuse popírala. Bála se tmy a strašidel, mívala noční můry a v domě se cítila náramně nesvá. Nakonec to už nevydržela a přiměla svého muže k tomu, aby z těch končin odešli. Po pouhých třech letech, které strávili na tom místě, se stěhovali zpět do Reykjavíku. Dům prodali jiným lidem, kteří si nikdy ničeho neobvyklého nevšimli.

Nedlouho po polovině století se někdo začal zajímat o ten příběh s dětským pláčem, který trápil paní z Reykjavíku, a zabýval se pak historií toho domu. Vystřídaly se v něm různé rodiny. Když ho dánský obchodník prodal, bydlely tam dokonce tři rodiny pod jednou střechou, nikdy však nebyla řeč o dětském pláči. Muž, který pátral, šel ještě dále do minulosti, aby zjistil, jestli se v domě nepřihodila nějaká zvláštní událost s dítětem. Vyšlo najevo, že dánský obchodník, který nechal dům postavit, měl tři dcery a všechny už velmi zestárly. Domovnická rodina byla bezdětná. Když se však začal zabývat průběhem stavby, zjistil, že tam pracovali dva tesaři po sobě. Ten první, který díla zanechal, měl dvouletou dceru. Zemřela při nehodě na staveništi přesně na místě, kde měl být obývací pokoj.

Zřítila se na ni hranice dříví a pohřbila ji pod sebou. Dítě bylo na místě mrtvé.

Erlendur se o strašidelném domě doslechl v mládí. Jeho matka znala muže, který se snažil přijít těm záhadám na kloub, měla tedy tu historku z první ruky. Ten muž pokládal za vyloučené, že žena z Reykjavíku věděla o tom, co se přihodilo při stavbě domu. Erlendur nevěděl, jak lze takové věci vysvětlit. Jeho matka to rovněž nevěděla.

Co se z toho dá usoudit o životě a smrti?

Byla žena z Reykjavíku vnímavější než ostatní, nebo přece jen někdy slyšela příhodu s tesařovou dcerou a popustila uzdu své fantazii?

Jestliže vnímala skutečnost citlivěji než většina lidí, co se potom nacházelo za dřevěným obložením?

KAPITOLA 11

Žena jménem Thorgedur si dobře pamatovala na dobu, kdy se Marie s Baldvinem do sebe zamilovali. Studovala s Marií historii na univerzitě Háskóli Islands. Byla vysoká, měla silné kosti, urostlá a měla husté tmavé vlasy. Po dvou letech pověsila historii na hřebík a místo toho vystudovala ošetřovatelství. I po ukončení studia udržovala s Marií kontakt. Byla hovorná a bez zábran se bavila s kriminalistou Erlendurem. Aniž se jí ptal, rozpovídala se o tom, jak byla jednou svědkyní v kriminálním případu; byla v lékárně, když tam vtrhl maskovaný muž a nožem ohrožoval pokladní.

„Byl to ubožák,“ řekla Thorgedur. „Nějaký feťák. Hned ho chytli a všichni přítomní ho pak museli identifikovat. To nebyl problém, vždyť měl pořád ještě stejný ohoz. Tu kuklu měl raději zahodit. Opravdu pohledný chlapec.“

Erlendur se musel v duchu usmívat. „Inferiorní stvoření,“ řekl by Sigurdur Óli. Erlendur nevěděl, zda jeho kolega četl Laxnesse nebo slyšel ten výraz v dětství. Pro Sigurdura Óliho byl pravděpodobně synonymem pro zločineckou sebranku a drogově závislé. Ti podle něj prostě

selhali a považoval je za stejně neschopné jako všechny jiné lidi, kteří se mu z nějakých důvodů nelíbili; například nevyučení pomocníci, prodavači, obyčejní dělníci, a dokonce i řemeslníci mu dokázali jít pěkně na nervy. Jednou letěl se svou Bergthórou na víkend do Paříže, byl to charterový let, a nesmírně se rozčilil. Většina pasažérů na palubě patřila k nějaké firmě, která pořádala podnikový výlet; už v letadle začali pít, opilecky povykovali a k dovršení všeho tleskali při přistání. „Burani,“ zaúpěl své Bergthóře do ucha a nikterak se netajil odporem k těmto inferiorním tvorům.

Erlendurovi se podařilo zavést řeč na Marii a jejího muže. Thorgedur ochotně a podrobně vyprávěla o studiu historie, kterého nakonec zanechala, a o své přítelkyni Marii, která se na studentském plese seznámila se svým budoucím mužem, nastávajícím lékařem.

„Marie mi chybí,“ řekla. „Stále ještě nemůžu uvěřit tomu, jak zemřela. Nešťastná Marie, musela na tom být velmi špatně.“

„Vy jste se tedy poznaly na univerzitě?“ zeptal se Erlendur.

„Ano, Marie se intenzivně zajímala o historii,“ pronesla Thorgedur a zkřížila ruce na prsou. „Staré časy ji naprosto fascinovaly, zatímco mě to všechno příšerně nudilo. Marie doma dokonce připravovala do počítače svoje poznámky z vyučování. Neznala jsem nikoho jiného, kdo by to dělal.

Ona však byla velmi dobrou studentkou. To se o mnohých z nás, studentů historie, říct nedalo.“

„Znala jsi také Baldvina?“

„Ano, ale až se seznámil s Marií. Baldvin byl velmi milý chlapec. Byl vlastně na herecké škole, ale když se ti dva dali dohromady, pohrával si s myšlenkou, že s tím přestane. Asi nebyl nijak dobrý herec.“

„Skutečně?“

„Ano, někde jsem slyšela, že jeho rozhodnutí studovat medicínu bylo rozumné. Ale on i Marie nadále udržovali vztahy s těmi praštěnými lidmi od divadla. Tam se pořád něco dělo. Patřil k nim například Orri Fjeldsted, který se časem stal jedním z našich významných herců. Lilja a Saebjorn se pak vzali, dále tam byl Einar Vifill, všichni jsou hvězdy. No, ať je to jakkoliv, Baldvin přesedlal na medicínu. Sice ještě nějaký čas trochu hrál, ale jednoho dne toho zcela zanechal.“

„Víš, jestli toho litoval?“

„Ne, o tom mi není nic známo. Ale o divadlo se velmi zajímal. Oba chodili často do divadla, dobře se v tom prostředí vyznali a u divadla měli ostatně také přátele.“

„Víš něco o tom, jaký byl vztah mezi Baldvinem a Marií?“

„Nastěhoval se k Marii, ale v domě s nimi bydlela i Leonóra, což byla velmi silná osobnost. Marie někdy

mluvila o tom, že její matka se mezi ně příliš vměšuje, což Baldvina asi dost rozčilovalo.“

„O kterou část historie se Marie zajímala předtím?“

„Pro ni neexistovalo nic jiného než středověk, zatímco pro mě to byla ta největší nuda. Zabývala se krvesmilstvím a případy, v nichž šlo o utajované narození dítěte a příslušné rozsudky a tresty. Její závěrečná práce pojednávala o ženách odsouzených za tyto činy. Byly utopeny v louži. Velice zajímavá práce, četla jsem korekturu.“

„V louži?“

„Ano,“ řekla Thorgedur, „jedná se o tu louži v Thingvelliru, kde ženy utopili…“

Erlendur mlčel. Seděli ve společenské místnosti nemocnice, kde Thorgedur pracovala. Kolem nich se šourala stará žena, opírající se o chodítko. Pečovatel v bílých dřevácích pospíchal chodbou. Docela blízko nich stála skupinka asistentů, kteří se o něčem radili.

„V tomto smyslu to ovšem sedí,“ řekla Thorgedur. „Co sedí?“ zeptal se Erlendur.

„Ach, slyšela jsem, že se v jejich domě u jezera oběsila.“ Erlendur se na ni podíval, aniž něco řekl.

„Samozřejmě do toho ale nikomu vůbec nic není,“ řekla Thorgedur trochu rozpačitě, když nepřicházela odezva.

„Víš něco o tom, že by se nějak zvlášť zajímala o nadpřirozené věci?“ zeptal se Erlendur.

„Ne, ale bála se tmy. Už když jsem ji poznala. Nemohla třeba nikdy jít sama domů, když jsme byly v kině. Vždycky ji musel někdo doprovodit. Přesto se dívala na nejděsivější horory.“

„Víš, proč se tak bála tmy? Mluvila o tom někdy?“

„Já…“ Thorgedur váhala. Pohlédla do chodby, jako by se chtěla ujistit, že nikdo neposlouchá. Stará žena s chodítkem dorazila na konec chodby. Nyní tam stála a zdálo se, že neví, co si má se sebou počít, jako by najednou už zapomněla, proč se sem tou dlouhou chodbou vlekla. Někde zdáli bylo slyšet z rádia starý šlágr: Moře je tvým domovem…

„Co jsi chtěla říct?“ zeptal se Erlendur a předklonil se.

„Domnívám se, že to mělo něco společného s tím neštěstím na jezeře v Thingvelliru, když zemřel její otec.“

„Prosím?“

„Mám pocit, že se něco přihodilo, když byla malá.

Marie bývala někdy v hrozné depresi, ale pak se zase uměla pěkně odvázat. Nikdy nemluvila o tom, že bere nějaké léky, ale její střídavé nálady mi někdy připadaly trochu podezřelé.

Jednou, ale to už je velmi dávno, byla úplně na dně; to jsem byla na návštěvě u ní v Grafarvoguru a ona se rozpovídala o jezeře. Tehdy jsem poprvé slyšela ten příběh, do té doby mi ho nikdy nevyprávěla. Mně se hned zdálo, jako by trpěla pocitem viny kvůli tomu, co se tenkrát stalo.“

Proč by měla mít pocit viny?“

„Později jsem se pokusila promluvit si s ní o tom, ale už nikdy nebyla tak otevřená jako poprvé. Měla jsem pokaždé pocit, že je ve střehu, a jsem přesvědčena, že ji něco trápilo.

Něco, o čem nemohla mluvit.“

„To byla samozřejmě strašná příhoda,“ řekl Erlendur.

„Musela přihlížet, jak se její otec utopil.“

„Ano, to je pravda.“

„Co říkala?“

„Říkala, že do toho domu neměli nikdy jet.“

„Jinak nic?“

„A že…“

„Ano?“

„Že asi musel zemřít.“

„Její otec?“

„Ano, její otec.“

Celý sál propukl v hlasitý smích, Valgerdur rovněž.

Erlendur povytáhl obočí. Ve třetích dveřích se nenadále objevil manžel, a když spatřil svou manželku v náručí sluhy, vydal ze sebe podivný zvuk. Žena odstrčila sluhu od sebe a křičela, že ji přepadl, aby ji znásilnil. Sluha pohlédl do sálu a vystřihl grimasu, velmi věrohodně! A publikum opět řvalo smíchy. Když rozzářená Valgerdur pohlédla na Erlendura, okamžitě si všimla, že se nudí. Pohladila ho po ruce, on se k ní otočil a pak se také usmál.

Po představení šli ještě do kavárny. On si dopřál chartreusku ke kávě, ona si objednala horkou čokoládu Pie se sorbetem a k tomu sladký likér. Valgerdur se bavila, na Erlendura to neudělalo takový dojem a poukazoval na nesrovnalosti v ději.

„Ach, Erlendure, to je přece pouze fraška, to nesmíš brát tak vážně. Člověk by se měl prostě jen smát a na všechno ostatní zapomenout. Mně to připadalo velmi legrační.“

„Ano, diváci se opravdu bavili,“ odpověděl Erlendur.

„Nejsem zvyklý chodit do divadla. Znáš herce jménem Orri Fjeldsted?“

Najednou se mu vybavila Thorgeduřina slova o Baldvinových kamarádech v divadelním světě. Slavné osobnosti Erlendur neznal.

„Ano, jistě,“ řekla Valgerdur, „také jsi ho přece viděl, bylo to v Divoké kachně.“

„ V Divoké kachně?“

„Ano, hrál manžela. Na tu roli byl možná příliš starý, ale je to dobrý herec.“

„Ach ano, tak to je on,“ řekl Erlendur.

Valgerdur chodila velmi ráda do divadla a párkrát se jí podařilo dotáhnout tam i Erlendura. Vybrala věhlasné kusy, například Ibsena a Strindberga, v naději, že se mu budou líbit, ale zjistila, že se nudil. Na Divoké kachně usnul. Pak to zkoušela s komediemi, ale ty pokládal za naprostý nesmysl.

Líbila se mu však Smrt obchodního cestujícího, což Valgerdur nepřekvapilo.

V kavárně bylo jen málo lidí. Odněkud shora zněla poklidná hudba. Erlendurovi se zdálo, že zpívá Frank Sinatra. Moon River. Vlastnil desku s touto jeho písní.

Vzpomínal si, že viděl film, název už zapomněl, kde tuto píseň zpívala krásná herečka. V chladném podzimním počasí byl venku jen málokdo. Kolem okna se jen ojediněle přehnali lidé, kteří byli zachumlaní do teplých anoraků nebo zimních kabátů, osoby bez jmen a bez tváří, které v tuto pozdní hodinu měly ve městě ještě něco k vyřízení.

„Eva si přeje, abychom se s Halldórou setkali,“ řekl Erlendur a usrkával svou chartreusku.

„Ach,“ pronesla Valgerdur.

„Doufá, že se tím zlepší naše vztahy.“

„Není to docela rozumné?“ odvětila Valgerdur, která se vždy zastávala Evy Lind, když na ni přišla řeč. „Máte spolu dvě děti, tak je přece normální, že jste nějakým způsobem spjati. Je ochotná se s tebou setkat?“

„To tvrdí Eva.“

„Pročpak jste vlastně celá ta léta nebyli v kontaktu?“

Erlendur přemýšlel. „Neměli jsme o to zájem,“ odpověděl.

„To ale muselo být pro oba dost těžké, pro Sindriho a Evu.“ Erlendur mlčel.

„Co nejhoršího by se mohlo stát?“ zeptala se Valgerdur.

„Já nevím. Všechno je už dávno pryč. Náš vztah je minulost. To, jací jsme kdysi byli. Je to celá věčnost od doby, kdy jsme spolu žili. O čem bychom měli vůbec mluvit? Proč to všechno znovu jitřit?“

„Rány snad zahojil čas.“

„Neměl jsem ten dojem, když jsem ji před několika lety potkal. Vůbec nic nezapomněla.“

„Ale teď se s tebou chce sejít, nebo ne?“

„Ano, vypadá to tak.“

„Třeba je to znamení, že je naladěna smířlivěji.“

„Třeba.“

„A Eva to pokládá za důležité.“

„To je právě to. Dost na mě tlačí, ale…“

„Ale co?“

„Ale nic…,“ řekl Erlendur. „Nanejvýš…“

„Ano?“

„Pomyšlení na nějaké bilancování je pro mě nesnesitelné.“

Mistr volal na Gilberta. Ten stál ve své modré kombinéze dole ve strašně hluboké a velké jámě a kouřil.

Mistr Erlendurovi vysvětloval, že se tam staví osmiposchoďový obytný blok s podzemními garážemi.

Nežádal od něj vysvětlení, proč chce mluvit s Gilbertem.

Ten na oba muže stojící na okraji jámy chvíli civěl, než zahodil cigaretu a začal šplhat vzhůru po dlouhém žebříku, který vedl z jámy nahoru. Dával si na čas. Mistr zmizel.

Erlendur se nacházel na novém sídlišti na svazích jezera Ellidavatn. Kam oko dohlédlo, tyčily se obrovské žluté jeřáby k šedé obloze pozdního odpoledne. Působily jako nadměrné hranaté skoby a budily dojem, jako by je nějaký bůh stavebního šílenství natloukl do země. Odněkud bylo slyšet dunění betonové míchačky a z jiného směru zase pípání couvající dodávky.

Erlendur podával Gilbertovi ruku, a když se představil, byl Gilbert víc než udivený. Erlendur se zeptal, jestli by se spolu nemohli někam posadit, kde by je nerušil ten hluk.

Gilbert na něj pohlédl a hlavou pokynul směrem k zeleně natřené boudě. Tam zřídil stavební podnik provizorní kantýnu.

Když se usadili v boudě, kde bylo extrémní horko, Gilbert se vysoukal z horní části modré kombinézy.

„Nemůžu tomu uvěřit, že se po tak dlouhé době ptáš na Davida,“ řekl. „Je v té věci něco nového?“

„Ne, to ne,“ odpověděl Erlendur. „Jen jsem se svého času tím případem zabýval a nějak…“

„Není ještě uzavřený, nebo co?“ řekl Gilbert.

Byl to urostlý muž kolem padesátky, vypadal ale starší, protože chodil nahrbený, jako by si zvykl vyhýbat se kolizím s dveřmi a nízkými stropy. Ruce měl dlouhé, stejně tak trup, oči hluboko posazené v úzkém obličeji. V

posledních dnech se neholil, a když si přejel po šedivém strnisku, pořádně to zašustilo.

Erlendur přikývl.

„Tenkrát jsem jel zrovna do Dánska, když zmizel,“ řekl Gilbert. „Dozvěděl jsem se to až mnohem později a byl jsem opravdu v šoku. Je strašné, že nebyl nikdy nalezen.“

„Ano,“ řekl Erlendur, „tenkrát jsme se snažili tě kontaktovat, ale nevyšlo to.“

„Jsou jeho rodiče ještě naživu?“

„Už jen jeho otec, který je starý a nemocný.“

„Děláš to pro něj?“

„Ne, to ne,“ řekl Erlendur. „Jen se nedávno ukázalo, že ty jsi jediný z Davidových přátel, se kterým jsme nikdy nemluvili.“

„Původně jsem chtěl v Dánsku zůstat jen rok,“ řekl Gilbert, zatímco lovil z kombinézy další cigaretu. Jeho pohyby byly klidné a uvolněné. V jiné kapse našel zapalovač a pak zlehka poklepával cigaretou o stůl. „A bylo z toho dvacet let. Takový je život.“

„Pokud vím, mluvil jsi s Davidem krátce před odjezdem.“

„Ano, byli jsme stále v kontaktu. Mluvil jsi s Thorsteinnem?“

„Ano.“

„Toho potkávám nanejvýš tak na nějakém srazu spolužáků. Jinak už s těmi, které jsem tenkrát znal, nejsem téměř ve spojení.“

„Vyprávěl jsi Thorsteinnovi, že se tenkrát David možná seznámil s nějakou dívkou, tehdejší vyšetřování to však neověřilo. Byl bych se rád dozvěděl, zda a kde ji mohu zastihnout.“

„Thorsteinn byl tenkrát úplně vyvedený z míry. Přitom jsem předpokládal, že ví víc než já,“ řekl Gilbert a zapálil si cigaretu. „Nemám tušení, kdo byla ta žena. Ani si nejsem jistý, zda měl opravdu na mysli ženu. Nikdo se tedy nepřihlásil, když David zmizel?“

„Ne,“ odpověděl Erlendur.

Zazvonil mu mobil. Erlendur se omluvil Gilbertovi a přijal hovor. „Ano? Haló?“

„Vyslýcháš snad lidi kvůli Marii?“

Erlendur byl překvapený. V temném hrubém hlase zazníval chladný a vyčítavý tón. „Kdo je u telefonu?“

„Její manžel,“ řekl hlas. „Co tím vlastně sleduješ?“

Erlendura napadlo hned několik odpovědí, ale všechno by byly lži.

„Jakou hru to tady vlastně hraješ?“ ptal se Baldvin.

„Měli bychom se možná sejít,“ řekl Erlendur.

„Co tím sleduješ? Jaký má tohle pátrání smysl?“

„Budeš-li později odpoledne doma, mohl bych…“

Baldvin hovor ukončil, aniž by cokoli řekl. Erlendur se na Gilberta rozpačitě usmál.

„Promiň. Vraťme se k té ženě. Víš o ní něco, co by mně pomohlo v pátrání?“

„Téměř nic,“ odpověděl Gilbert. „David mi volal před mým odletem, aby se se mnou rozloučil. Řekl, že by asi bylo dobré prozradit mi malé tajemství, když jsem na cestě do Dánska. V zásadě mi však nechtěl nic prozradit, a když jsem začal vyzvídat a přímo jsem se na to zeptal, řekl mi, že si vše, co se týká jeho vztahu k ženám, povíme, až se vrátím na Island.“

„A to bylo jediné, co ti ohledně svého vztahu k ženám řekl?“

„Ano.“

„Předtím se nikdy o dívky nezajímal?“

„Ne, ani ne.“

„A ty sis to vyložil tak, že se seznámil s dívkou?“

„Ano, myslel jsem si to. Ale byl to jen takový pocit, protože se tak svérázně vyjádřil.“

„Neměl jsi dojem, že se zabývá myšlenkami na sebevraždu?“

„Ne, to vůbec ne. Měl skvělou náladu. Překvapilo mě to, protože jindy býval zamlklý, zamyšlený a vážný.“

„A nevíš o nikom, kdo by mu něco zazlíval?“

„Ne, absolutně ne.“

„Nevíš, kdo byla ta žena?“

„Nemám tušení, bohužel…“

KAPITOLA 12

Když Erlendur přijel před dům v Grafarvoguru, už se stmívalo. Po krátkém deštivém létě klepala na dveře zima.

Erlendur ji nikdy neočekával s úzkostí, na rozdíl od většiny ostatních, kteří ke konci zimy počítali hodiny do doby, než se dny opět prodlouží. Nikdy nevnímal zimu jako nepřítele.

Zima jako by vnášela do jeho duše klid.

Baldvin ho přijal ve dveřích. Když ho Erlendur následoval do obývacího pokoje, přemítal, jak by si asi počínal on sám, jestli by setrval v domě i poté, co Leonóra a Marie zemřely. Neměl však příležitost se ho na to zeptat.

Baldvin požadoval vysvětlení, proč se Erlendur všude po městě na něj a na Marii vyptává, jak je možné, že se to musí dozvídat od známých, a vůbec ho zajímalo, zda má policie v úmyslu zahájit vyšetřování.

„Ne,“ řekl Erlendur, „o tom nemůže být řeč.“

Sdělil Baldvinovi, že kriminální policie dostala upozornění na jisté nesrovnalosti a že něco takového se v případech sebevraždy občas stává. Uvedl, že jedna Mariina přítelkyně, kterou nechce jmenovat, na něj činila trochu nátlak, a proto osobně promluvil s některými z jejich

známých. To prý však nic nemění na skutečnosti, že si Marie vzala život. Baldvinovi zdůraznil, že si nemá dělat starosti. Rozhodně se nejedná o oficiální vyšetřování, není k tomu konečně žádný důvod.

Erlendur hovořil ještě dost dlouho, pomalu a rozvážně, tím omluvným tónem, jaký většinou dobře zabírá u lidí, kteří mají co do činění s policií. Všiml si, že Baldvin se trochu uklidnil.

Nejprve stál rozlícený u jednoho z regálů knihovny, když však povolilo největší napětí, usadil se do křesla.

„A co nyní? Jak to s případem vypadá?“

„Vůbec nic nijak nevypadá,“ reagoval Erlendur. „Není žádný případ.“

„Je velmi nepříjemné, když se k tobě donese, že o tom lidé mluví,“ řekl Baldvin.

„Samozřejmě,“ přisvědčil Erlendur.

„Už tak je to dost těžké,“ řekl Baldvin.

„Ano,“ souhlasil Erlendur. „Slyšel jsem, že pohřeb byl krásný.“

„Pastorka měla dobrou řeč, znaly se spolu. Smutečního obřadu se zúčastnilo hodně lidí. Marie byla velmi oblíbená.“

„Nechal jsi ji zpopelnit?“

Baldvin se díval do země, teď však vzhlédl a pohlédl na Erlendura.

„Bylo to její přání,“ řekl. „Tak jsme se předem domluvili. Nechtěla ležet v zemi a… Vždyť víš. Považovala

to za lepší alternativu. Jsem stejného mínění, já to tak chci i pro sebe.“

„Víš něco o tom, zda se tvoje žena zajímala o nadpřirozené jevy? Účastnila se třeba spiritistických seancí a podobně?“

„Ne více než jiní,“ prohlásil Baldvin. „Měla hrozný strach ze tmy. To ti už jistě řekli.“

„Ano.“

„Na to ses mě už také jednou ptal,“ řekl Baldvin.

„Posmrtný život a média, prostředníci mezi životem a smrtí.

Co tím chceš naznačit? Co vlastně víš?“

Erlendur se na něj dlouze zadíval.

„Co víš?“ opakoval Baldvin.

„Vím, že za jedním médiem šla.“

„A co se stalo?“

Erlendur vytáhl z kapsy kabátu kazetu a podal ji Baldvinovi.

„To je záznam seance, kterou Marie navštívila,“ řekl.

„Je to asi jeden z důvodů, proč jsem se chtěl o Marii dozvědět více.“

„Záznam seance?“ divil se Baldvin. „Jak jsi k té kazetě přišel?“

„Dostal jsem ji po Mariině smrti. Dala ji své přítelkyni.“

„Své přítelkyni?“

„Ano.“

„A kdo to je?“

„Požádám ji, aby se s tebou spojila, pokud bude chtít.“

„Poslechl sis tu kazetu? Není to narušení soukromí?“

„Možná by bylo zajímavější vědět, co ten záznam řekne tobě. Určitější o té seanci nic nevěděl?“

„Nikdy mi nevyprávěla nic o spiritistických seancích a já se k tomu nemíním vyjadřovat. Nemám nejmenší ponětí, co na té kazetě je, všechno je to pěkně divné…“

„Pak tě prosím o prominutí,“ řekl Erlendur a vstal.

„Třeba budeš chtít se mnou hovořit, až si to poslechneš.

Pokud ne, tak se nic neděje. Je možné, že všechno se točí kolem Marcela Prousta.“

„Marcela Prousta?“

„Nic o tom nevíš?“

„Nemám ponětí, o čem mluvíš.“

„Pokud jsem to správně pochopil, měla Marie takový strach ze tmy, že nedokázala být sama,“ řekl Erlendur.

„Já…,“ váhal Baldvin.

„Přesto byla v podzimní tmě docela sama v Thingvelliru.“

„Co to má znamenat? Kam tím vlastně míříš?

Předpokládám, že chtěla být sama, pokud uvažovala o sebevraždě.“

„V tom máš asi pravdu. Budeš-li chtít, ozvi se,“ řekl Erlendur a odešel, zanechav Baldvina s kazetou v ruce.

Starého muže přeložili na nemocniční oddělení domova důchodců. Erlendur se předem neohlásil. Zeptal se, kde se oddělení nachází, a konečně se dostal na jeho pokoj. Muž si právě oblékal župan, což mu činilo zjevné potíže. Erlendur mu s tím pomohl.

„Ach, to jsi ty? Mnohokrát děkuji,“ řekl starý muž, když poznal Erlendura. „Jak se ti daří?“

„Ujde to,“ řekl stařík. „Copak tu děláš?“ zeptal se pak a Erlendur vycítil z jeho hlasu napětí. „Není to snad kvůli mému Davidovi, nebo ano? Zjistil jsi o něm něco?“

„Ne,“ řekl rychle Erlendur. „To ne. Jen jsem byl zrovna poblíž, a tak mě napadlo, že se u tebe zastavím.“

„Nesmím vlastně vůbec vstávat, ale já se prostě nedokážu celý den povalovat v posteli. Doprovodil bys mě do společenské místnosti?“

Chytil se Erlendura za paži a opíral se o něj, když vycházeli na chodbu. Stařík mu ukazoval cestu do společenské místnosti, kde se pak usadili. Bylo puštěné rádio, nějaký známý hlas četl z románu na pokračování.

„Vzpomínáš si na přítele tvého syna, který se jmenoval Gilbert? Když David zmizel, cestoval do Dánska,“ řekl Erlendur, který se rozhodl přejít rovnou k věci.

„Gilbert?“ šeptal muž zamyšleně. „Ne, nevzpomínám si.“

„Ti dva spolu chodili do gymnázia. Mnoho let žil v Kodani. Nedlouho předtím, než David zmizel, s ním telefonoval.“

„Sdělil ti něco?“

„Nic konkrétního,“ řekl Erlendur. „Tvůj syn tomu Gilbertovi ovšem tak trochu naznačil, že má nějakou dívku.

Vzpomínám si na to, že jsi mi řekl, že neměl známost, výslovně jsme o tom mluvili. Ale to, co ten Gilbert říkal, dokazuje, že to bylo přece jen jinak.“

„David neměl žádnou známost,“ řekl starý muž, „to by nám přece řekl.“

„Třeba to byla docela čerstvá záležitost, která ještě neměla žádnou konkrétní podobu. Tvůj syn tomu Gilbertovi každopádně něco takového naznačil. Když David zmizel, nespojila se s vámi nikdy žádná žena? Nevolala vám, neptala se na něj? Někdo, koho jste neznali? Nemuselo to být nic víc než jen hlas v telefonu.“

Starý muž upřeně hleděl na Erlendura a snažil se usilovně vzpomínat na to, co se dělo ve dnech a týdnech po zmizení jejich syna. Sešla se rodina, policie vyhotovila protokoly, přátelé nabízeli pomoc, média potřebovala fotografie. Neměli ani čas, aby si ujasnili, co se stalo, nanejvýš ve chvíli, kdy padli naprosto vyčerpaní do postele.

Nenacházeli klid. V noci ho měli živě před očima a obávali se, že už ho neuvidí.

Starý muž upíral oči na Erlendura a snažil se rozpomenout se na něco neobvyklého, na nějakého hosta, nějaký telefonát, neznámý hlas, který by se ho zeptal na Davida.

„Zajímal se o dívky?“ zeptal se Erlendur.

„Ani ne, vždyť byl ještě tak mladý.“

„Neptal se na něj někdo, koho jste neznali? Třeba nějaká dívka v jeho věku?“

„Ne, na to si nevzpomínám. Určitě bych o tom věděl, my oba bychom o tom byli věděli, kdyby se seznámil s nějakou dívkou. Ledaže… Člověk stárne a zapomíná. Moje žena by ti jistě uměla pomoci.“

„Nezřídka bývá pro mladé obtížné svěřit se rodičům s něčím takovým.“

„To je možné. Pak ale musel být takový vztah zcela čerstvý. Nevzpomínám si, že by měl nějakou známost s děvčetem, opravdu si na nic takového nevzpomínám.“

„Myslíš, že o tom mohl vědět jeho bratr?“

„Almar? Ne. To by nám určitě řekl. Vše důležité nám vždycky říkal.“

Stařec se rozkašlal, znělo to hrozně. Záchvat byl čím dál silnější a nebral konce. Z nosu mu tekla krev a musel si lehnout na pohovku. Erlendur běžel na chodbu, volal sestru a pak pomáhal stařečkovi, dokud nedorazila.

„Doba, kterou mi vyměřili, je zřejmě podstatně kratší,“

zasténal muž. Pak přišel ošetřující personál. Erlendur ještě

viděl, jak lékaři dopravili muže zpět do jeho pokoje a zavřeli za sebou dveře. Erlendur procházel chodbou ven a nevěděl, zda se s ním ještě někdy shledá.

V noci ležel v posteli, nespal a myslel na svou matku. V

tomto ročním období se k ní v myšlenkách často vracel.

Vnitřním zrakem viděl, jak žili ještě ve Východních fjordech. Stála na dvoře, hleděla vzhůru na horský masiv Hardskafi, pak se podívala na něj, usmála se, jako by mu chtěla dodat odvahu, jako by si říkala: Oni ho najdou.

Naděje přece umírá poslední. Erlendur už nevěděl, jestli byl obrázek matky na dvoře vzpomínkou, nebo pouhým snem.

A také to asi nehrálo žádnou roli.

Zemřela tři dny poté, kdy ji odvezli do nemocnice.

Celou dobu seděl u její postele. Ošetřující personál mu nabízel, aby si trochu odpočal na neobsazeném nemocničním pokoji, pokud bude chtít, on však zdvořile odmítl, neboť si neuměl představit, že by matku nechal samotnou. Lékaři řekli, že by mohla zemřít každou chvíli.

Ještě párkrát nabyla vědomí, ale blouznila v horečce a nepoznávala ho. Snažil se s ní promluvit, ale marně.

Tak plynuly hodiny a jeho matka pomalu umírala.

Vzpomínal na své dětství, na ten podivuhodně malý svět, v němž byla vždy přítomna jeho matka, bedlivá ochránkyně, shovívavá vychovatelka, nabádající k dobrým mravům, láskyplná přítelkyně.

Krátce před svou smrtí se ještě jednou probrala, usmála se na něj a zašeptala: „Erlendure…“

Držel ji za ruku.

„Jsem u tebe,“ řekl.

„Erlendure?“

„Ano?“

„Našel jsi svého bratra?“

KAPITOLA 13

Krátce před začátkem představení zaparkoval Erlendur za divadlem. Věděl, že přichází velmi pozdě, ale chtěl to bezpodmínečně vyřídit ještě předtím, než pojede domů.

Přívětivý správce ho zavedl k šatnám herců, byl ale dost nervózní, že prý zbývá jen velmi málo času. Erlendur se ho snažil uklidnit, když mu řekl, že je ohlášený a že ho Orri očekává. Dodal, že to nebude trvat dlouho.

Za scénou bylo všechno vzhůru nohama. Herci převlečení do kostýmů běhali po chodbách, někteří nalíčení.

Divadelní personál pobíhal sem tam. Ve foyer byla zatím jen hrstka návštěvníků. Erlendur věděl, že na programu je Othello. Valgerdur mu řekla, že podle divadelních kritik, které četla, je představení sice ambiciózní a do určité míry originální, ale bohužel nesrozumitelné.

Orri Fjelsted byl ve své šatně sám, a když k němu Erlendur konečně pronikl, procházel si ještě text. Hrál Jaga a jeho kostým byl staromódní oblek ze čtyřicátých let, protože režisér, ambiciózní mladý muž, který se podle Valgerduřiných informací zrovna vrátil ze studijního pobytu v Itálii, přesunul Shakespearovo drama do Reykjavíku

válečných let. Černý Othello byl plukovníkem na americké základně v Keflavíku. Desdemona byla jeho přítelkyně z Reykjavíku, jedna z těch kurviček pro amiky, jak se jim říkalo. Plukovník byl po nějakém válečném tažení v Evropě přeložen na Island. Potkal svou Desdemonu a Jago osnoval vražedné plány.

„Ty jsi ten od kriminálky?“ zeptal se Orri, když Erlendur otevřel dveře. „Nemohl sis vybrat lepší okamžik?“

„Promiň, prosím tě. Chtěl jsem přijít dřív, ale slibuji, že to nebude trvat dlouho.“

„Aspoň že nejsi žádný bláznivý kritik,“ prohlásil herec.

Drobný muž vypadal téměř vyhuble a byl silně nalíčený.

Pod nosem měl nalepený afektovaný knírek á la Clark Gable a vlasy sčesané dozadu, uhlazené množstvím brilantiny.

Erlendurovi připomínal gangstera z hollywoodského filmu.

„Čteš divadelní kritiky?“ zeptal se Orri Fjelsted. Drobný muž měl kupodivu sonorní hlas.

„Nikdy,“ odpověděl Erlendur.

„Ty kecy, které ti potentáti napsali o inscenaci, jsou fakt síla,“ prohlásil Orri a Erlendur myslel na to, co mu řekla Valgerdur o kritikách Orriho hereckého výkonu v roli Jaga.

Orri prý na scéně působil naprosto dezorientované.

„Nesledoval jsem to,“ řekl Erlendur.

„A představení jsi neviděl?“

„Chodím do divadla jen výjimečně.“

„Zatracení ignoranti! Blbci! Myslíš si, že mě baví potýkat se s takovým ksindlem?“

„Ano, ne, to… Jsou to…“

„Rok co rok si cucají z prstu stejné hovadiny, a pokaždé o tom nemají nejmenší páru! Co jsi vlastně ode mě chtěl?“

„Přicházím kvůli Baldvinovi…“

„Ano, už si vzpomínám, o tom ses zmiňoval už v telefonu. Slyšel jsem, že jeho žena přišla tragicky o život.

My už ale nejsme v kontaktu mnoho let.“

„Byli jste spolu na herecké škole, pokud jsem to správně pochopil.“

„To souhlasí. Byl to nadaný herec, potom se však rozhodl pro studium medicíny. Z dlouhodobého hlediska to byl rozumný krok, každopádně teď nemá na krku ty zatracené kritiky! A samozřejmě mnohem více vydělá. K

čemu to je, být slavným hercem, když je člověk chudý jak kostelní myš. U nás jsou herecké platy bídné.“

„Myslím, že se mu nevede špatně,“ řekl Erlendur.

„Neustále měl problémy s penězi, na to si vzpomínám.

Vždycky někoho pumpl, a když pak šlo o vrácení peněz, tak se mu do toho nechtělo. Bylo třeba ho přidusit, ale ani to někdy nepomohlo. Jinak to byl ale docela správný chlap.“

„Tenkrát byli na herecké škole ještě nějací jiní studenti.“

„Ano, to je pravda,“ řekl Orri a přejel si ukazováčkem po úzkém knírku, aby se ujistil, jestli správně sedí. Extra dobrý ansámbl.“

„Patnáct minut do začátku představení,“ ozvalo se z reproduktoru.

„Svoji ženu prý poznal krátce poté, co studium herectví pověsil na hřebík,“ řekl Erlendur.

„Ano, na to si dobře vzpomínám. Velmi milá dívka, byla taky na univerzitě. Pověz mi, proč se vlastně policie zajímá o Baldvina?“

Erlendur dobře vážil každé slovo, neboť měl na paměti to, co mu říkala Valgerdur, totiž že nikde nevzniká tolik drbů jako mezi herci.

„Spolupracujeme se Švédy na jedné studii…“ Orriho zájem okamžitě ochladí.

„Ti borci to tenkrát se svými žertíky pěkně přeháněli,“

řekl, „to se musí nechat. Pokud vím, tak jeden Baldvinův kamarád se svým experimentováním připravil nějakého Tryggviho docela o rozum.“

„Se svým experimentováním?“

„To už Baldvin studoval medicínu… Ještě nějaké otázky? Musím už jít, do představení zbývá zhruba pět minut. Byl tam v sále vůbec někdo? Tohle představení ti přiblblí kritici úplně pohřbili! Nemají o divadle ani šajnu!

To, že takové osoby vůbec někdo bere vážně, je div. Lidé hromadně ruší rezervace lístků.“

Orri otevřel dveře do chodby.

„Co jsi to říkal o tom Tryggvim?“ zeptal se Erlendur.

„Tryggvi? Jo, tak se myslím jmenoval. Říkalo se, že je jeden z těch, kteří zešíleli ze čtení. O něčem takovém jsi jistě slyšel. Nesmírně nadaný mladík, který se pak zbláznil.

Zanechal studia. Nevím, co se s ním stalo.“

„Měl s tím Baldvin něco společného?“

„On a jeho přítel prý byli kolegové. Je dost dobře možné, že Baldvinův přítel byl dokonce bratranec toho Tryggviho; byli nějak příbuzní. Vždycky si skvěle rozuměli.“

„A co se tenkrát stalo?“

„Nikdy jsi o tom nic neslyšel?“

„Ne.“

„Tryggvi údajně svého bratrance žádal…“

Othello pádil po chodbě, Desdemona mu byla v patách.

Měl na sobě uniformu amerického plukovníka, ona bledě růžový letní kostýmek a nápadnou blond paruku. Othello byl ostříhaný dohola, na pleši mu už vyvstávaly krůpěje potu.

„Pojď, ať máme to zatracené umění za sebou,“

lamentoval Othello a tahal Jaga s sebou k jevišti.

Desdemona věnovala Erlendurovi přátelský úsměv.

„O co žádal Tryggvi svého bratrance?“ volal za ním Erlendur.

„Nevím, jestli je to pravda, ale slyšel jsem to před mnoha lety.“

„Co? Co jsi slyšel?“

„Tryggvi ho žádal, aby ho zabil.“

„Zabil? A je mrtvý?“

„Ne, to ne, ale, jak už jsem se zmínil, není docela při smyslech.“

„Co tím chceš vlastně říct? Nechápu…“

„Ten bratranec udělal s Tryggvim pokus.“

„Jaký pokus?“

„Doslechl jsem se, že Tryggviho na pár minut usmrtil a pak ho zase oživil. A říkalo se, že Tryggvi se z toho už nikdy nevzpamatoval.“

S těmito slovy vběhl Jago spolu s ostatními na jeviště.

Druhý den Erlendur probíral v policejním archivu stará akta k případu z jezera v Thingvelliru. Pročítal svědecké výpovědi Mariiny matky Leonóry a rovněž posudek experta na člun a závěsný motor. Mezi dokumenty byla i pitevní zpráva, z níž vyplývalo, že se Magnús utopil ve studené vodě. Děvče zřejmě nemuselo vypovídat. Záležitost byla kvalifikována jako nehoda a uložena ad acta. Erlendur vyhledal ve spisech, kdo tehdy vedl vyšetřování. Jmenoval se Niels a Erlendur si povzdechl. S Nielsem začali u policie asi ve stejnou dobu, ale Erlendurovi byl od počátku nesympatický. Na rozdíl od Erlendura byl Niels líný a pracoval nedbale, takže se jeho vyšetřování vždy dlouho

táhlo a stávalo se, že některé případy byly dokonce promlčeny.

Niels si právě dával kafíčko a koketoval s ženským osazenstvem kantýny, když ho Erlendur našel. Zeptal se ho, jestli si s ním může krátce promluvit.

„Ale jistě, o co jde, vážený kolego?“ zeptal se Niels, jehož blahosklonný způsob komunikace spočíval na žoviálních, prázdných frázích. Milý příteli, vážený kolego, starouši nebo kámo, tato slova věšel podle potřeby na své věty, nicneříkající slova, která však měla znít neobyčejně významně. Pokládal se za něco lepšího než ostatní, jeho domýšlivost však postrádala jakékoli opodstatnění.

Odebrali se do klidného kouta kantýny, kde se posadili ke stolu. Erlendur se ho zeptal, zda si pamatuje na tehdejší nehodu na jezeře v Thingvelliru, na Leonóru a její dceru Marii, které byly neštěstím bezprostředně postiženy.

„Pokud vím, bylo v tom případu všechno nad slunce jasné.“

„Ano, jistě. Ale nevzpomínáš si třeba na něco zvláštního v souvislosti s vnějšími okolnostmi, lidmi nebo s nehodou?“

Niels vypadal soustředěně, jako by se snažil rekapitulovat případ z jezera.

„Snažíš se dodatečně najít nějaký zločin?“ zeptal se.

„Ne, to ne. Ta žena, s níž ses tam tehdy setkal jako s děvčátkem, nedávno zemřela. Ten utopený byl její otec.“

„Na to si už samozřejmě přesně nevzpomínám,“ řekl Niels. „Jak se uvolnil šroub z motoru?“

„To už samozřejmě nemám přesně v hlavě,“ odpověděl Niels opatrně. Nedůvěřivě se díval na Erlendura. Ne všichni z kriminální policie byli nadšeni, když Erlendur vyhrabal nějaký starý případ.

„Vzpomínáš si, co tehdy říkali pracovníci, kteří měli na starosti zajišťování stop?“

„Nešlo o opotřebení motoru?“ zeptal se Niels.

„Ano, tak nějak,“ řekl Erlendur. „Ale to konec konců nic neobjasňuje. Motor byl starý a nijak zvlášť udržovaný.

Říkali jinak ještě něco, co nebylo zahrnuto do zprávy?“

„Zajišťování stop na místě činu tehdy vedl Gudfinnur, ale ten je mrtvý.“

„A my se ho nemůžeme zeptat. Je ti snad známo, že ne vždy se dá všechno do protokolu…“

„Proč se vlastně pořád šťouráš v minulosti?“ Erlendur pokrčil rameny. „A co bys chtěl vysvětlit, milý příteli?“

„Nic,“ řekl Erlendur se zaťatými zuby. „Co přesně bys rád věděl?“ vrtal Niels dále.

„Jak na to reagovala matka a dcera?“

„Na jejích reakcích nebylo nic nápadného. Byla to tragická nehoda, to konstatovali všichni. Žena byla blízko nervovému zhroucení.“

„Šroub se nikdy nenašel?“

„Ne.“

„A nebylo možné zjistit, jak se uvolnil?“

„Ne. Muž byl v loďce sám. Pravděpodobně se tam vrtal v motoru, přepadl přes palubu a utopil se. Jeho žena neviděla, jak se to stalo, stejně jako děvče. Žena si pouze najednou všimla, že ve člunu už nikdo není. Slyšela sice svého manžela ještě chvíli volat o pomoc, bylo však příliš pozdě.“

„Vzpomínáš si…“

„Mluvili jsme s obchodníkem,“ řekl Niels. „Byl to pravděpodobně Gudfinnur. Mluvil s někým z firmy, která prodávala ty závěsné motory.“

„Ano, to je v protokolu.“

„Obchodník řekl, že takový šroub se tak snadno neuvolní. K tomu by podle jeho vyjádření bylo potřeba pořádné síly.“

„Nemohl motor narazit na dno?“

„Tomu nic nenasvědčovalo. Žena ale vypověděla, že den předtím kutil její muž něco na motoru. Neptala se ho na to a neměla tušení, co s tím dělal. Je možné, že nedopatřením uvolnil šroub.“

„Její muž?“

„Ano.“

Erlendur si vzpomněl, co mu Ingvar říkal o Magnúsovi: Magnús se nikdy nezajímal o technické věci. „Vybavíš si ještě, jak reagovala ta dívka?“

„Té bylo přece jenom nějakých deset let, ne?“

„Ano.“

„Byla jistě jako všechny děti, které utrpí šok. Přimkla se ke své matce. Celou dobu se od ní nehnula.“

„Ze spisu nevyplývá, že byste s ní mluvili.“

„To jsme buď neudělali, nebo to bylo bezvýsledné.

Neshledali

jsme

tomu

důvod.

Děti

nejsou

nejspolehlivějšími svědky.“

Erlendur chtěl odporovat, ale vyrušili ho dva uniformovaní příslušníci policie, kteří přišli do kantýny a zdaleka zdravili Nielse.

„Co za tím vězí, milý kolego?“ zeptal se Niels. „Oč vlastně jde?“

„Achluofobie,“ řekl Erlendur, „strach ze tmy.“

KAPITOLA 14

Mariina přítelkyně Karen uvítala Erlendura u dveří a zavedla ho do prostorného bytu v jednom z rodinných domů ve čtvrti Melar. Zavolal jí po jejich rozhovoru na komisařství a ona mu sdělila jména některých Mariiných známých, od nichž by se snad mohl dozvědět víc. Bavili se také o přátelství mezi Marií a Karen. Skamarádily se, když jim bylo jedenáct, a obě se po změně školy dostaly do stejné třídy, kde je posadili vedle sebe. O změnu školy se postarala Leonóra, protože byla nespokojená s vedením a s učiteli na Mariině staré škole. Spolužáci se Marii posmívali. V této záležitosti nikdo nebral na Mariina přání ohled, musela se snažit sžít se s neznámými dětmi v nové škole. Karen se s rodiči zrovna přistěhovala do této čtvrti a nikoho neznala.

Leonóra vozila Marii každé ráno autem do školy a odpoledne ji odvážela. Jednou pozvala Marie Karen k sobě domů. Leonóra měla velkou radost z nové kamarádky své dcery a pod jejím dozorem se přátelství mezi oběma děvčaty utužilo.

„Její matka byla v podstatě dost dotěrná,“ řekla Karen Erlendurovi. „Přihlásila nás do baletu, ačkoliv jsme ho obě

nenáviděly. Chodila s námi do kina a postarala se o to, abych směla přenocovat u Marie v Grafarvoguru. Maminka mi nedovolila přespávat u jiných kamarádek, jen u Marie.

Leonóra nám obstarávala lístky do kina, a když jsme se dívaly na televizi, dělala pro nás popcorn. Málem jsme si nemohly ani samy hrát, aniž by u toho její matka nebyla.

Leonóra byla velmi milá, abys mě špatně nepochopil, ale někdy bylo té laskavosti až příliš. Starala se o Marii s neuvěřitelnou intenzitou. Zdálo se mi sice, že Marie je velmi rozmazlená, ale nebyla nikdy namyšlená. Byla naopak vždy skromná, hodná a laskavá, to byla její přirozená povaha.“

Přátelství mezi Karen a Marií bylo rok od roku důvěrnější. Společně odmaturovaly, po maturitě šla Karen na pedagogickou fakultu, zatímco Marie studovala historii.

Jezdily spolu do ciziny, často si najímaly chatku na Islandu a skvěle si rozuměly.

Erlendur začínal lépe chápat, proč Karen po sebevraždě své nejlepší kamarádky zašla za ním na komisařství a tvrdila, že za Mariinou smrtí musí být něco jiného než propastné zoufalství.

„Poslechl sis tu kazetu se seancí?“ zeptala se Karen.

„Věděla jsi, že chce jít na to sezení?“ zeptal se, a vyhnul se tak odpovědi.

„Já jsem tam Marii vezla,“ řekla Karen. „Ten muž se jmenuje Andersen.“

„Leonóra měla tedy skutečně v úmyslu dát Marii vědět, jestli přestoupila do jiného života,“ řekl Erlendur.

„Na tom nevidím nic divného,“ prohlásila Karen.

„Často jsme se o tom s Marií bavily. Vyprávěla mi o Marcelu Proustovi. Jak si to vysvětluješ ty?“

„Pro to je jistě řada vysvětlení,“ řekl Erlendur.

„Ty na něco takového nevěříš, že?“ zeptala se Karen.

„Ne,“ odpověděl Erlendur. „Ale dokážu pochopit Marii.

Dobře chápu, proč se rozhodla jít za médiem.“

„V posmrtný život přece věří hodně lidí.“

„To je možné,“ řekl Erlendur, „ale já k nim nepatřím.

To, co lidé sdělují o hodině smrti, o jasném světle a tunelu, jsou podle mého mínění jen poslední signály mozku před tím, než vypne.“

„Marie o tom smýšlela jinak.“

„Mluvila i s jinými lidmi o té záležitosti s Proustovou knihou?“

„To nevím.“

Karen tu seděla a dívala se na Erlendura, jako by zvažovala, jestli se obrátila na správného člověka, nebo udělala chybu. Erlendur se na Karen rovněž upřeně díval.

Obývací pokoj byl ponořen v pološeru.

„Pak asi nemá smysl ti říkat, co mi Marie vyprávěla krátce před svou smrtí.“

„Nemusíš mi říkat nic, co nechceš. Jde o to, že tvoje přítelkyně si vzala život. Je docela možné, že je pro tebe

těžké čelit této skutečnosti, ale na tomto světě se stává hodně věcí, se kterými se jen těžko smiřujeme.“

„Velmi dobře to vím a vím také, jak se Marii vedlo, když Leonóra zemřela. Přesto mi to celé připadá trochu podivné.“

„Co je podivné?“

„Marie řekla, že viděla svou matku.“

„Viděla ji po její smrti?“

„Ano.“

„Na seanci?“

„Ne.“

„Pokud vím, Marie viděla lecjaké výjevy a měla obrovský strach ze tmy.“

„O tom vím až příliš dobře,“ řekla Karen, „v tomto případě to bylo trochu jiné.“

„Jak jiné?“

„Před několika týdny se v noci probudila a ve dveřích do ložnice stála Leonóra; v letním oblečení, na sobě žlutý svetřík, čelenku ve vlasech. Pokynula rukou, vyzvala Marii, aby ji následovala, překročila práh, jenže když šla Marie za ní, zmizela.“

„Na tom je vidět, v jak špatném rozpoložení už tehdy byla,“ řekl Erlendur.

„Na tvém místě bych byla trochu opatrnější s úsudkem,“

namítla Karen. „Slyšel jsi na kazetě, jak na sebe chtěla Leonóra upozornit?“

„Ano,“ odpověděl Erlendur.

„No a?“

„A nic. Kniha vypadla z regálu. Něco takového se může stát.“

„Přesně tato kniha?“

„Třeba ji sama vytáhla a pak na to zapomněla. Třeba o tom vyprávěla nějakým hostům, kteří se motali kolem té knihy. Vždyť tobě o tom také vyprávěla.“

„Ano, jenže já bych nikdy nenechala knihu ležet na zemi,“ řekla Karen.

„Věřím na náhody,“ řekl Erlendur. „Kromě toho Leonóra v domě strašila permanentně. Už jen to by přece muselo stačit jako znamení pro posmrtný život. Bývalý Mariin přítel říkal, že Marie ve svých snových stavech neustále viděla nějaké lidi, které znala.“

Pak hodnou chvíli mlčeli.

„Ty tedy víš, kdo je tím médiem na kazetě?“ zeptal se konečně Erlendur.

„Ano. Není moc známý. Poslala jsem tam Marii, protože u něj byla jiná moje kamarádka, od ní jsem o něm věděla.“

„Jak ses dostala k té nahrávce?“

„Marie mi ji nedávno půjčila. Chtěla jsem si někdy takovou seanci poslechnout. Ještě nikdy jsem nebyla na spiritistickém sezení.“

„Nevíš, jestli Marie vyhledala ještě nějaká jiná média?“

„Byla u tohoto muže, ale ještě u nějaké ženy, bylo to krátce před její smrtí, pokud si dobře vzpomínám.“

„Kdo to byl?“

„Marie říkala, že ta žena o ní všechno ví. Doslova všechno. Řekla, že to bylo prostě neuvěřitelné. Byl to jeden z mých posledních rozhovorů s Marií. Věděla jsem, že se necítí dobře, ale nevěděla jsem, že je to s ní tak zlé.“

„Víš, kdo byla ta žena?“

„Ne, to mi neřekla, ale vyznělo to tak, jako by o ní Marie měla vysoké mínění. Patrně jí důvěřovala.“

„Tak tedy žena.“

„Ano.“

Karen mlčky hleděla do večerního přítmí. „Víš, co se stalo tenkrát na jezeře v Thingvelliru?“ zeptala se najednou.

„Ano, slyšel jsem o tom.“

„Nikdy jsem se nezbavila dojmu, že se tam stalo něco, co nikdy nevyplulo na povrch,“ prohlásila Karen. „Kvůli čemu?“ zeptal se Erlendur.

„Marie o tom nikdy přímo nemluvila, ale bylo tam něco, co ji tížilo jako noční můra. Něco z minulosti, o čem nechtěla mluvit, a souviselo to s tím hrozným případem.“

„Znáš Thorgerdur, která s ní studovala?“

„Ano, vím, kdo to je.“

„Říkala něco velmi podobného a myslí si, že to má nějakou souvislost s Mariiným otcem. Jako by tenkrát musel zemřít. Připomíná ti to něco?“

„Ne. Jako by tenkrát musel zemřít?“

„Marii to jednou nějak vyklouzlo, ať to znamená cokoliv.“

„Jako kdyby přišel jeho čas?“

„Možná. Jako by mu bylo osudem předurčeno zemřít v ten den a nikdo na tom nemohl nic změnit.“

„Mně něco takového nikdy neřekla.“

„Ta slova by se dala interpretovat také jinak,“ řekl Erlendur. „Myslíš, že si snad zasloužil zemřít?“

„Možná, ale proč by to tak mělo být?“ opáčil Erlendur.

„Že to nebyla nehoda, ale…“ Karen zírala na Erlendura. „Že to třeba nebyla nehoda?!“

„Víc nevím,“ řekl Erlendur. „Tehdy bylo vše vyšetřeno a neobjevily se žádné podezřelé skutečnosti. To všechno se objevuje až teď, po desetiletích. Nikdy se ti o ničem takovém nezmínila?“

„Ne, nikdy,“ prohlásila Karen.

„Na kazetě je při té seanci slyšet nějaký hlas,“ řekl Erlendur.

„Ano.“

„Vysvětlovala si to nějak?“

„Ten hlas jí připomínal jejího otce.“

„Ano, to se dá z nahrávky usoudit.“

„Rozhodně si myslím, že se tam u jezera něco stalo.

Často jsem to na ní pozorovala. Něco v souvislosti s

Magnúsem, jejím otcem, ale neuměla si představit, že by o tom s někým mluvila.“

„Řekni mi ještě něco… Znáš muže, který studoval medicínu ve stejné době jako Baldvin a jmenuje se Tryggvi?“

Karen chvíli přemýšlela, pak ale zavrtěla hlavou. „Ne,“

řekla, „neznám žádného Tryggviho.“

„Nezmínila se Marie o někom s tímto jménem?“

„Myslím, že ne. Kdo je to?“

„Vím jen, že to byl Baldvinův spolužák,“ řekl Erlendur a v tu chvíli se rozhodl, že o tom, co mu řekl Orri Fjelsted o Tryggvim, pomlčí.

Zakrátko se Erlendur s Karen rozloučil. Pozorovala ho, jak nastupuje na parkovišti do svého vozu, starého černého auta s okrouhlými reflektory. Značku neznala. Její návštěvník nastartoval, ale auto zůstalo stát. Z okénka spolujezdce vycházely kroužky cigaretového kouře. Až po čtyřiceti minutách se rozsvítila světla a auto pomalu odjíždělo.

Když byl ještě mladší, toužil po tom, aby se mu zdály sny o bratrovi. Nacházel věci, které patřily Bergurovi, malou hračku nebo svetřík, a které jeho matka pečlivě opatrovala, protože nic z jeho věcí nevyhodila. Před spaním si skládal takové drobnosti pod polštář, pokaždé jiné předměty.

Nejprve se chtěl dozvědět, jestli se mu Bergur zjeví ve snu,

aby mu pomohl v pátrání. Později si jen přál ho vidět, připomenout si, jaký byl, než se ztratil.

Bergur se mu ale ve snu nikdy nezjevil.

O desítky let později, když byl sám ve studeném hotelovém pokoji, se mu konečně o Bergurovi zdálo.

Bratrova snová tvář ho pronásledovala ještě i v bdělém stavu. Viděl před sebou svého bratra na hranici mezi sněním a bděním, jak se chvěje a choulí v rohu pokoje; měl pocit, že se ho může dotknout. Když zjevení zmizelo, zůstal sám, se starou niternou touhou po shledání, k němuž nikdy nedošlo.

Když Marie našla na podlaze před regálem Svět Swannových, její obavy poněkud ustoupily a začala se cítit lépe. Její sny už nebyly tak chmurné, bezesných nocí dokonce přibylo a po spánku byla odpočatější.

Také Baldvin pro ni projevoval více pochopení.

Nevěděla, zda měl strach, že jeho žena přijde o rozum, nebo zda to byl příznak toho, že Leonóra na něj měla větší vliv, nezbyl ochoten přiznat.

„Možná by nebylo špatné, kdyby ses obrátila na nějaké médium, „ řekl Baldvin jednoho večera.

Marie na něj užasle hleděla. To od Baldvina nečekala, dosud se k spiritistickým záležitostem stavěl vždy odmítavě.

Proto mu také zamlčela, že šla za Andersenem. Chtěla se vyhnout konfliktu a kromě toho považovala všechno, co se týkalo jí a její matky, stále ještě za soukromou záležitost.

„Myslela jsem, že bys byl proti tomu,“ řekla.

„Ano, já… Ale pokud ti to pomůže, pak není důležité, co si o tom myslím já.“

„Znáš snad nějaké médium?“ zeptala se.

„Ne…,“ odpověděl Baldvin s trochou zaváhání.

„Ale proč tak váháš?“

„Kardiologové o tom v nemocnici mluvili.“

„O čem?“

„O posmrtném životě. Nedávno se tam něco přihodilo.

Jeden muž ležel na operačním stole dvě minuty mrtvý. Bylo to při operaci srdce a došlo k zástavě. Museli mu dávat elektrické šoky, než srdce začalo zase bít. Ten muž měl zážitek blízké smrti.“

„Komu o tom vyprávěl?“

„Všem sestrám a lékařům. Předtím neměl nikdy co do činění s náboženstvím, ale po této zkušenosti se to změnilo.“

Mlčeli.

„Řekl, že přešel do jiného světa,“ pravil Baldvin.

„Ještě nikdy jsem se tě na to neptala. Stávají se takové věci v nemocnici často?“

„Takové příhody slýcháme pochopitelně neustále. Jsou dokonce takové případy, že lidé dopustí, aby na nich jiní prováděli experimenty, protože hledají odpovědi na otázky po posmrtném životě.“

„Jak to dělají?“

„Tím, že vyvolají stav blízký smrti. To je známý fenomén. Kdysi jsem o tom viděl jeden špatný film. Ale ať je to jakkoliv, v nemocnici mluvili o jasnovidcích a médiích a lékařích, jeden z nich někoho údajně dobře zná, protože u něj byla jeho žena. Já… já jsem si myslel, že by to možná bylo něco pro tebe.“

„ Jak se jmenuje?“

„Je to žena a jmenuje se Magdalena. Zvažoval jsem, jestli bys k ní neměla zajít, možná by ti to pomohlo.“

KAPITOLA 15

Poslední známé místo Tryggviho pobytu bylo na provizorních matracích ve smrdutém příbytku poblíž Raudarástíguru. Tam se někdy zdržoval spolu se třemi dalšími vagabundy, bývalými kamarády z basy a ochlasty.

Toto ležení se nacházelo v domě obitém vlnitým plechem a napěchovaném všemožnými krámy. Dům byl určen k demolici. Okna byla rozbitá, střecha děravá, všude zápach po kočičích výkalech. Majitelé dům zdědili, ovšem nestarali se o něj, protože se urputně hádali o dědictví. Čtyři tuláci mohli být stěží považováni za obyvatele, kteří dům obsadili.

K takové akci jim chyběla iniciativa a energie. Tryggvi měl každou chvíli co do činění s policií coby opilec a bezdomovec. Podle Erlendurova odhadu byl mírumilovný člověk, samorost, který se o nikoho nestaral a o něhož se také nikdo nestaral. A když v reykjavíckých ulicích panovala krutá zima, vyhledal někdy útočiště u policie nebo u Armády spásy.

Když se Erlendur podruhé vydal ze své kanceláře na komisařství na Hverfisgata do zchátralého domu u Raudarástíguru, aby našel Tryggviho, narazil na muže,

kterého bylo možné při troše dobré vůle nazvat spolubydlícím. Byl dost zdrogovaný a ležel opřený o lokty na špinavé matraci, kterou někdo někdy položil na podlahu pro trochu větší pohodlí. Pršelo a vedle matrace se utvořila kaluž. Kolem ní se povalovaly prázdné láhve od kořalky a malé lahvičky, v nichž bylo aroma do pečení, a kromě toho nádoby na líh a dvě injekce s krátkými jehlami. Jedno oko měl silně opuchlé.

„Kdo jsi?“ zeptal se chraptivým, stěží srozumitelným hlasem. „Hledám Tryggviho,“ řekl Erlendur. „Pokud vím, tak se tu někdy zdržuje.“

„Tryggvi? Ten tady není.“

„To vidím. Můžeš mi říct, kde by mohl touto dobou být?“

„Dlouho jsem ho neviděl.“

„Někdy tady ale přece přespává.“

„Přespával,“ řekl muž a posadil se. „Ale tady u nás nebyl už pěkně dlouho. Co je dneska za den?“

„Hraje to nějakou roli?“

„Máš pro mě něco k pití?“ zeptal se muž s nadějí v hlase. Měl na sobě tlustou bundu, pod ní svetr, hnědé kalhoty a ošoupané boty, které mu sahaly až po kostnatá lýtka. Erlendur si všiml, že muž má rozražený ret. Vypadalo to, jako by se nedávno zapletl do nějaké rvačky.

„Co má být s Tryggvim?“ zeptal se muž.

„Nic zvláštního,“ řekl Erlendur. „Chtěl jsem se s ním jen sejít.“

„Nejsi snad jeho bratr?“

„Ne. Jak se má Tryggvi?“

Erlendurovi bylo jasné, že když se v té díře zdrží příliš dlouho, tak mu zápach moči na celý den ulpí na oblečení.

„Nemám tušení, jak se má,“ řekl bezdomovec, kterého, jak se zdálo, najednou popadl spravedlivý hněv. „Schválně, co myslíš, jak se tak asi má? Copak se jednomu může dařit jinak než mizerně? Chceš ho snad vytáhnout z bahna? A pak přijdou ti usmrkanci, zmlátí tě jak žito a vyhrožují, že tě zapálí.“

„Kdo?“

„Ti zatracení uličníci! Nenechají člověka na pokoji.“

„Stalo se to teď někdy?“

„Před několika dny. Rok od roku jsou horší, proklatí usmrkanci!“

„Podali si taky Tryggviho?“

„Já jsem Tryggviho…“

„…dlouho neviděl,“ dokončil větu Erlendur. „Dobrá.“

„Zkus to v hospodách, tam jsem ho viděl naposledy. U

Napoleona. Musí mít odněkud prachy, jinak by ho vyrazili.“

„Děkuji,“ řekl Erlendur.

„Máš peníze?“ zeptal se muž.

„Neproměníš je hned za kořalku?“

„Hraje to nějakou roli?“ řekl muž a zamrkal na Erlendura.

„Ne, ani ne,“ odpověděl Erlendur a hrábl do kapes pro peníze.

U Napoleona se skoro nic nezměnilo od doby, kdy tam byl Erlendur naposledy. V hospodě sedělo pár chlapů, kteří se shýbali nad jednotlivými rozviklanými stoly. Barman v černé vestě na rudé košili luštil křížovku a rádio vysílalo četbu na pokračování.

Erlendur věděl jen málo o muži, po němž pátral. Ještě jednou se spojil telefonicky s hercem Orrim Fjelstedem. Orri byl velmi hovorný. Od té doby, co se viděli naposledy, měl spoustu času, protože Othello byl předčasně stažen z programu. Orri nevěděl o moc víc než to, co už naznačil: že Tryggvi byl přenesen z života do smrti a vrácen zpět do života. Byl si jist, že Baldvin se na tom podílel, nemohl si však vzpomenout na jméno Tryggviho bratrance, který ten experiment tehdy prováděl. Odkázal Erlendura na univerzitu. Tam Erlendur zjistil, že Tryggvi po roce studia na teologické fakultě přestoupil na medicínu. Tam to ale také vydržel jen dva roky. Pak praštil se studiem a začal pracovat. Podařilo se vypátrat, že nějakou dobu jezdil po moři jak na rybářských lodích, tak na nákladních, a když se zase vrátil na pevninu, vydělával si jako přístavní dělník.

Bývalý kámoš z přístavu vykládal, že Tryggvi měl tou dobou už značné problémy s alkoholem. Pil tak nezřízeně,

že dost často jednoduše nedorazil do práce, načež ho propustili. Pak se Tryggvi každou chvíli vyskytoval v policejních zápisech, většinou jako potulný bezdomovec v nějakém úkrytu, nebo ho našli někde venku totálně namol.

Nikdy se však nedostal do konfliktu se zákonem, aspoň podle toho, co Erlendur zjistil.

Erlendur vyrušil barmana z luštění křížovky. „Sháním Tryggviho. Pokud vím, tak se tu občas ukáže.“

„Tryggvi?“ zeptal se barman. „Copak si myslíš, že znám všechny ty chlápky jménem?“

„To nevím. Znáš je jménem?“

„Promluv s tamtím v zelené parce,“ pravil barman. „Ten je tu každý den.“

Erlendur sledoval pohyb barmanovy ruky, která směřovala šerou místností ke stolu, kde seděl muž v zelené parce, před sebou do půlky vypité pivo a tři sklenice kořalky. Naproti němu seděla žena středního věku, která měla před sebou podobnou dávku.

„Hledám muže jménem Tryggvi,“ řekl Erlendur, přičemž si přitáhl židli a přisedl si k nim.

Pár vzhlédl, oba dva byli tím vyrušením zjevně udiveni.

„Kdopak jsi?“ zeptal se muž.

„Jeho přítel,“ prohlásil Erlendur. „Dříve jsme spolu studovali. Slyšel jsem, že sem někdy chodí. Rád bych se s ním sešel.“

„A co?“ řekla žena.

Bylo těžké určit jejich věk. Oba měli zarudlé oči a odulé obličeje. Kouřili cigarety, které si sami kroutili, a Erlendur je vyrušil z jejich činnosti. Z tabáku a papíru vyráběli malé cigarety. Ona si dávala práci s tím, aby na papír navršila správné množství tabáku a nic nerozsypala, on papír s tabákem svinul a naslinil pogumovanou plochu.

„Vůbec nic,“ řekl Erlendur, „jen jsem se s ním chtěl sejít. Víte, kde se nachází?“

„Není Tryggvi mrtvý?“ zeptal se muž v zelené parce a podíval se na ženu.

„Dlouho jsem ho neviděla. Je možné, že je mrtvý.“

„Takže ho znáte?“

„Tu a tam se připletl do cesty,“ řekl muž a olízl novou cigaretu, kterou mu žena podala. „Je to dlouho, co jste ho viděli naposledy?“

„Ano.“

„Vzpomeneš si, kde to bylo?“

„To teda fakt nevzpomenu. Zeptej se Rudolfa, sedí tamhle naproti.“

Ukázal ke dveřím, kde seděl muž v modrém anoraku a kouřil. Seděl sám, před sebou sklenici piva. Zíral na stůl a zdálo se, že je zcela ponořen do svého vlastního světa. Když se Erlendur posadil na židli proti němu, muž vzhlédl.

„Víš, kde bych mohl najít Tryggviho?“ zeptal se Erlendur.

„Kdo jsi?“

„Přítel z univerzity.“

„Tryggvi studoval na univerzitě?“

Erlendur přikývl. „Víš, kde bych ho mohl najít? Ti dva naproti nevěděli, jestli ještě žije,“ řekl a kývl hlavou směrem ke dvojici, která si kroutila cigarety.

„Tryggvi není mrtvý,“ řekl muž. „Potkal jsem ho před dvěma či třemi dny. Pokud je to tedy ten Tryggvi, kterého máš na mysli. Žádného jiného neznám. Byl opravdu na univerzitě?“

„Kde jsi ho potkal?“

„Předsevzal si, že si bude hledat práci a že už se alkoholu ani nedotkne.“

„A co dál?“

„To všechno jsem už přece slyšel mockrát,“ řekl muž.

„Byl na autobusovém nádraží. Holil se na záchodě.“

„Je tam často k zastižení?“

„Občas ano. Dívá se na autobusy. Sedí tam celý den a kouká, jak autobusy přijíždějí a odjíždějí.“

KAPITOLA 16

Téhož dne o něco později jel Erlendur v lijáku do restaurace Skúlakaffi. Vstoupil, zastavil se ve vchodu a rozhlížel se po ženě, s níž se tu měl sejít. Seděla u jednoho stolu, otočená zády, skloněná nad šálkem kávy, mezi prsty téměř dokouřenou cigaretu. Na okamžik zaváhal. Z velkého počtu stolů jich bylo obsazeno jen málo. Byli zde řidiči náklaďáků, kteří listovali novinami, a řemeslníci, kteří tu trávili opožděnou přestávku u kávy, k níž si nacpávali břicha nějakým pečivem. Zbývalo jim už jen pár minut pro sebe, než se budou muset zase vrátit do práce. Odřené linoleum na podlaze a ošoupané čalounění židlí se hodilo k jejich povětřím zbrázděným tvářím a mozolnatým rukám. Lokál byl koneckonců spíše kantýnou pro pracující než restaurací.

Celou dobu, co sem Erlendur chodil, nemalovali. Nikde ve městě ale nebylo k dostání lepší solené maso v náležité nasládlé zápražce. Navrhl Skúlakaffi jako místo setkání, a jak mu sdělila Eva Lind, její matka neměla námitky.

„Zdravím tě,“ řekl, když přišel k jejímu stolu.

Halldóra vzhlédla od šálku kávy. „Já tebe taky,“ řekla a z tohoto pozdravu se stěží dalo něco vyrozumět.

Podával jí ruku a ona svou rovněž pozvedla, ovšem jen proto, aby sáhla po šálku kávy a napila se.

Zabořil ruku opět do kapsy kabátu a posadil se naproti ní.

„Ty ale umíš vybrat lokál, jen co je pravda,“ řekla a zamáčkla cigaretu.

„Mají tady opravdu dobré solené maso,“ řekl Erlendur.

„Aha, tvůj primitivní vkus se očividně nezměnil,“

konstatovala Halldóra.

„Pravděpodobně ne,“ odpověděl. „Jak se ti daří?“

„Kvůli mně se nemusíš obtěžovat s nějakými zdvořilostmi,“ prohlásila Halldóra a vzhlédla od stolu.

„Dobrá,“ řekl Erlendur.

„Eva mně říkala, že žiješ s nějakou ženou.“

„Nežijeme spolu,“ odpověděl Erlendur.

„Ne? A co potom děláte?“

„Jsme dobří známí. Jmenuje se Valgerdur.“

„Aha.“

Oba mlčeli.

„To je přece všechno nesmysl,“ prohlásila najednou Halldóra, popadla svoje cigarety a zapalovač a obojí si nacpala do kapsy kabátu. „Opravdu nevím, proč jsem přišla.“

„Neodcházej,“ řekl Erlendur.

„Ale ano, musím jít,“ řekla Halldóra. „Nevím, co Eva Lind od našeho setkání očekávala. Je to přece úplná blbost…“

Erlendur natáhl ruku přes stůl a uchopil ji za paži.

„Neodcházej,“ zopakoval.

Hleděli si do očí. Halldóra svou ruku odtáhla, ale znovu usedla na židli.

„Přišla jsem jen proto, že to Eva chtěla,“ řekla.

„Já také,“ řekl Erlendur. „Nezvládneme to už kvůli ní v klidu?“

Halldóra vytáhla cigaretu a zapálila si. Erlendurovi se zdálo, že na zapalovači vidí nápis „Mallorca“. Nebylo mu známo, že by v poslední době byla na slunném jihu. Možná si ho ale koupila proto, aby vyvolala vzpomínky na dovolenou ve slunečných končinách. Nebo aby si uchovala sen o horkém písku na nějaké pláži. Jednou se zdráhal jet s ní na jih a řekl, že na takových místech nemá co pohledávat.

„Taky nikdo nechce, abys tam něco pohledával,“ řekla mu na to Halldóra, „tam lidé jezdí, aby nic nedělali!“

„Eva se drží obdivuhodně dobře,“ prohlásila Halldóra.

„O to bychom se mohli pokusit možná i my,“ odpověděl Erlendur. „Myslím, že by jí pomohlo, kdybychom našli cestu, jak ji společně podpořit.“

„Ta věc má pouze jeden háček,“ řekla Halldóra.

„Nechci s tebou mít nic společného a ona to ví. Dost často jsem jí to opakovala.“

„To chápu.“

„Ty a chápat?“ vyhrkla Halldóra. „Snad si vážně nemyslíš, že mě zajímá, co ty chápeš? Zničil jsi naši rodinu,

jedině a jenom ty ji máš na svědomí. Ty jsi jednoduše zvedl kotvy, jako by se tě děti vůbec netýkaly. Skutečně si namlouváš, že něco chápeš?“

„Já jsem nezvedl jednoduše kotvy, to není pravda.

Nebylo od tebe hezké, že jsi to nalhala dětem.“

„Ode mě že to nebylo hezké?!“

„Nemůžeme se přestat hádat?“ zeptal se Erlendur.

„Zrovna ty si dovoluješ mě soudit!“

„To přece vůbec nedělám.“

„Ne, vůbec ne,“ sykla Halldóra. „Nikdy jsi nepřistoupil na výměnu názorů, prosadil jsi prostě svou vůli a ostatní museli mlčet. Vždycky muselo být po tvém.“

Erlendur na to neodpověděl. Obával se setkání s Halldórou, protože věděl, že se do něho bude navážet. Z

jejího hlediska nic z toho, co se tehdy stalo, neupadlo v zapomenutí. Díval se na ni a viděl, že zestárla. Svaly v jejím obličeji ochably, dolní ret trochu vystoupl, kůže pod očima a na nose byla zarudlá. Dříve se malovala, teď tomu podle všeho už nepřikládala význam. Předpokládal, že i on je ve srovnání s dřívějškem smutnou podobou sebe sama.

„Udělali jsme chybu,“ řekl. „Já jsem udělal chybu a musím s tím žít. Měl jsem se chovat jinak, měl jsem trvat na styku s dětmi. Měl jsem ti lépe objasnit svou situaci.

Pokoušel jsem se o to, ale jistě ne dostatečně. Mrzí mě, jak všechno proběhlo, ale na tom se už nedá nic změnit. A vůbec už nejde o nás dva, nýbrž o Evu a Sindriho. Možná

také celou dobu šlo jen o ně. Mohl jsem udělat víc, ale všechno jsem nechal na tobě. Ty jsi měla děti.“

Halldóra naposledy potáhla, zamáčkla cigaretu v popelníku a okamžitě si vzala z krabičky další a zapálila si zapalovačem Mallorca. Vdechovala modrý kouř a pomalu ho vypouštěla nosem.

„Snad nechceš jednoduše klást za všechno vinu jen mně?“

„Nechci nikoho z ničeho obviňovat,“ řekl Erlendur.

„Tak snadno se tedy dokážeš dostat z maléru. Já jsem měla děti! Takhle bys to teď rád otočil!“

„Tak jsem to nemyslel. Také se nechci z ničeho jen tak dostat…“

„Myslíš si, že můj život byl procházka růžovou zahradou? Rozvedená matka samoživitelka. Dvě děti. To asi podle tvého mínění není naprosto žádný problém, že?“

„Tak to není. Jde-li o to, najít viníka, pak jsem to já a nikdo jiný. To vím. Celou dobu jsem to věděl.“

„Dobře.“

„Ty ale taky nejsi úplně bez viny,“ pokračoval Erlendur.

„Nepustila jsi mě k dětem. Říkalas jim o mně nepravdy. To byla tvoje pomsta. Měl jsem trvat na svém právu stýkat se s nimi. To byla moje chyba.“

Halldóra na něj zírala a nic neříkala. Erlendur opětoval její pohled.

„Tvoje chyba, moje pomsta,“ mínila nakonec. Erlendur mlčel.

„Nezměnil ses,“ řekla Halldóra. „Nechci se s tebou hádat.“

„Ne, ale přesto to děláš.“

„Neviděla jsi, co se tam odehrává? Nemohla ses vymanit ze své sebelítosti a nahlédnout, kam to spěje? Znám svou zodpovědnost a vím, že jsem se provinil, když jsem se nepostaral o to, aby se jim vedlo dobře. Když mě Eva našla, viděl jsem, co se děje, a od té doby si to dávám za vinu, neboť vím, že jsem selhal. Ale co ty, Halldóro? Nemohla jsi zasáhnout?“

Halldóra hned neodpověděla. Dívala se ven, jak prší, a hrála si se zapalovačem. Erlendur očekával zuřivou tirádu, obvinění a nadávky, Halldóra však klidně hleděla na déšť a kouřila. Její hlas zněl unaveně, když konečně odpověděla.

„Můj otec byl obyčejný dělník, jak víš,“ řekla. „Narodil se chudý a zemřel ještě chudší. Moje matka taky. Nikdy jsme nic nevlastnili. Nic. Představovala jsem si pro sebe jiný život. Chtěla jsem vybřednout z bídy, mít krásný byt, krásné věci a hodného manžela. Věřila jsem, že jsi to ty. Myslela jsem, že zrovna začínáme život, který nám přinese aspoň trochu štěstí. Tak tomu ale nebylo. Ty jsi odešel a já jsem začala pít. Nevím, co ti vyprávěla Eva a Sindri. Nevím, co víš o mém a našem životě, ale doopravdy to nebyl žádný med. Měla jsem vždycky smůlu na muže. Někteří byli

vysloveně hnusáci. Od rána do večera jsem dřela, bydleli jsme ve více či méně ubohých nájemných bytech. Někdy nás s dětmi vyhodili před dveře. Někdy jsem vyrazila na delší tah. Pravděpodobně jsem se nestarala o děti, jak bych měla.

Pravděpodobně měli oba mnohem strašnější život než já, především Eva. Byla vždycky citlivější než Sindri, pokud šlo o cizí lidi a mizerné situace.“

Halldóra zhluboka vdechovala kouř.

„Tak to pokračovalo. Snažila jsem se nepodléhat sebelítosti. Nemůžu za to, že mám sklon dávat ti za vinu některé z těch věcí.“

„Dovolíš?“ zeptal se a natáhl ruku po krabičce cigaret.

Přisunula mu cigarety i se zapalovačem. Chvíli mlčky kouřili a přemýšleli.

„Často se mě na tebe vyptávala,“ chopila se slova Halldóra. „Většinou jsem jí odpovídala, že jsi stejný bídák jako ti druzí, s nimiž jsem žila. Vím, že to bylo ode mě špatné, ale co jsem měla říct? Co jsem měla podle tebe říct?“

„Nevím,“ řekl Erlendur. „Měli jste to těžké.“

„Za to vděčíme tobě.“

Erlendur mlčel. Venku bubnoval déšť, aniž bylo uvnitř něco slyšet. Tři muži v károvaných košilích se zvedli a vyšli ven. „Od začátku to byla nerovná hra,“ řekla Halldóra.

„Ano, asi ano,“ řekl Erlendur. „Žádné ‚asi‘.“

„Ovšem.“

„Víš proč?“

„Myslím, že ano.“

„Byla to nerovná hra, protože já jsem byla v našem vztahu upřímná,“ prohlásila Halldóra. „Ano.“

„Ale upřímnost nebyla nikdy vzájemná.“ Erlendur mlčel.

„Nikdy,“ řekla Halldóra ještě jednou a vyfoukla kouř.

„Myslím, že máš pravdu,“ odpověděl Erlendur.

Halldóra zasupěla a vyhnula se jeho pohledu. Dlouhou chvíli tu seděli mlčky, až si Halldóra odkašlala. Natáhla ruku pro popelník a típla cigaretu.

„Připadá ti to fér?“ zeptala se.

„Je mi líto, že náš vztah nespočíval na vzájemnosti,“

řekl Erlendur.

„Je ti to líto!“ pošklebovala se Halldóra. „Čemu to pomůže? Co sis tenkrát vůbec myslel?“

„Nevím.“

„Nepotřebovala jsem dlouhou dobu na to, abych si uvědomila, že pro tebe vůbec nic neznamenám,“ řekla Halldóra. „Přesto jsem se dál snažila jako ten idiot. A to tím víc, čím víc jsem tě poznávala. Byla bych pro tebe udělala všechno, kdybys nám dal čas… Proč jsi připustil, že to zašlo tak daleko? Já jsem ti ale byla od začátku naprosto lhostejná.“

Halldóra opět upřeně hleděla do kávového šálku a bojovala se slzami. Seděla nakloněná dopředu a dolní ret se jí trošku chvěl.

„Byla to moje chyba,“ řekl Erlendur. „Já… Já jsem to nedovedl. Nevěděl jsem, co dělám. Nevím, co se to dělo.

Snažil jsem se o tom přemýšlet co nejméně. Snažil jsem se vytěsnit tento úsek mého života. Tomu se asi říká vada charakteru.“

„Nikdy jsem ti nerozuměla.“

„Myslím, Halldóro, že jsme velice rozdílní.“

„Možná.“

„Když mi zemřela matka, cítil jsem se poněkud osamělý,“ řekl Erlendur. „Myslel jsem, že…“

„…najdeš novou matku?“

„Snažím se ti sdělit, v jaké situaci jsem se nacházel.“

„Přestaň s tím,“ řekla Halldóra, „už to nemá význam.“

„Podle mého názoru bychom měli raději myslet na budoucnost,“ řekl Erlendur. „Ano, s tím souhlasím…“

„Představoval jsem si, že bychom se mohli postarat o Evu,“ prohlásil. „Nejde o nás dva, už ne. Už dlouho ne, Halldóro. Musíš to pochopit.“

Mlčeli. Z kuchyně byl slyšet cinkot nádobí. Dva muži v džínových bundách vešli dovnitř a zamířili k pultu. Vzali si kávu a kynuté pečivo a usadili se do rohu. Nějaký muž v anoraku seděl sám u stolu a listoval v novinách. Jinak už v hospodě nebyl nikdo.

„Byl jsi moje neštěstí,“ řekla Halldóra tiše. „Můj otec mi vždycky říkal: Ten mužský je tvoje neštěstí.“

„Vše mohlo dopadnout jinak, kdybys projevila jen o trochu více pochopení pro to, jak mi bylo. Ale ty ses cítila hluboce zraněná, zahořkla jsi, nenáviděla jsi mě a stále mě nenávidíš. Nepustila jsi mě za dětmi. Nemyslíš si, že to stačí? Nemyslíš si, že je načase být trochu velkorysejší?“

„Ty mi dáváš vinu za všechno!“

„To přece vůbec nedělám.“

„Ale ano, děláš.“

„Můžeme udělat něco pro Evu?“

„To si nemyslím. Nemám nejmenší zájem ulehčovat tvému svědomí.“

„Nemohli bychom to zkusit?“

„Na to je příliš pozdě.“

„Nikdy se nemělo stát, aby to dopadlo takhle,“ řekl Erlendur.

„Co já s tím? Bylo to tvoje rozhodnutí.“

Halldóra vzala cigarety a zapalovač a vstala.

„Vždycky jsi o všem rozhodoval ty,“ řekla a rychle odešla.

KAPITOLA 17

V následujících dnech zajel Erlendur párkrát na autobusové nádraží a rozhlížel se po Tryggvim. Od Rudolfa v hospodě U Napoleona dostal nepřesný popis a doufal, že to postačí. Když zase jednou krátce po poledni přišel na nádraží, v hlášení zrovna vyzývali cestující do Akureyri, aby šli na nástupiště. Hrstka lidí v čekárně se ubírala k východu.

V bistru, kde kromě obložených chlebíčků a nápojů všeho druhu nabízeli v poledne také teplá jídla, zavládl zase větší klid. U stolů umístěných u okna, odkud byl dobrý výhled na autobusová nástupiště za budovou, se smělo kouřit. Tam seděl u stolku osamocený muž se žlutou igelitovou taškou v ruce. Sledoval, jak cestující nastupují do dálkového autobusu do Akureyri. Muž měl rozcuchané vlasy a na bradě velkou jizvu, pravděpodobně to byla stopa po nějakém starém úrazu nebo po bodnutí nožem. Jeho velké ruce byly špinavé.

„Promiň,“ řekl Erlendur, když stanul u stolu, „nejsi náhodou Tryggvi?“ Muž se na něj nedůvěřivě podíval. „A kdo jsi ty?“

„Jmenuji se Erlendur.“

„Aha,“ zabručel muž, který zjevně neměl pochopení pro lidi, kteří ho jen tak zčistajasna osloví.

„Můžu tě pozvat na kávu? Nebo na nějaké jídlo?“ zeptal se Erlendur.

„Co chceš?“

„Rád bych si s tebou trochu popovídal. Doufám, že na tom není nic špatného.“

„Ty si chceš se mnou povídat?“

„Pokud nemáš nic proti tomu.“

„Co ode mě chceš?“

„Můžu ti něco donést?“

Muž se na Erlendura dlouze zadíval, zjevně nevěděl, co si má o tom vyrušení myslet.

„Můžeš mi obstarat kořalku,“ řekl nakonec.

Erlendur protáhl obličej a na okamžik zaváhal, než se vydal k pultu. Objednal dvojitý brennivín a kávu. Muž na něj čekal u okna a díval se za autobusem do Akureyri, který se pomalu dával do pohybu. Majitel bistra obsluhoval Erlendura, který využil příležitosti, aby se zeptal, jestli zná toho muže u okna v kuřácké zóně.

„Myslíš tamtoho bezdomovce?“ zeptal se hostinský a pokynul hlavou ke stolu. „Ano. Chodí sem často?“

„Ano, už mnoho let,“ řekl hostinský. „A co tady dělá?“

„Nic. Nikdy nic nedělá, ale taky nedělá problémy.

Nemám tušení, proč sem chodí. Vím, že se někdy holí na

záchodě. Jinak tu jen celé hodiny vysedává a dívá se na autobusy. Znáš ho?“

„Trochu,“ řekl Erlendur. „Vlastně jen docela málo.

Nikdy žádným autobusem neodjede?“

„Ne, nikdy. Nikdy jsem si nevšiml, že by nastoupil do autobusu.“

Erlendur si vzal rozměněné peníze, poděkoval, vrátil se k muži u okna a posadil se k němu.

„Jak jsi říkal, že se jmenuješ?“ zeptal se muž.

„Jmenuješ se Tryggvi?“ opáčil Erlendur.

„Ano, já se jmenuju Tryggvi. A ty? Kdo jsi?“

„Jmenuji se Erlendur,“ zopakoval. „Pracuji u policie.“

Tryggvi se snažil stáhnout igelitovou tašku pomalu ze stolu.

„Co po mně chceš? Nic jsem neudělal.“

„Vůbec nic po tobě nechci a je mi úplně jedno, co máš v té tašce. Jde mi o to, že jsem slyšel vyprávět docela zvláštní příhodu z doby, kdy jsi byl na univerzitě. Rád bych věděl, jestli je to pravda.“

„Jakou příhodu?“

„Příhodu o… o tvé smrti.“

Tryggvi na Erlendura civěl, aniž by cokoli řekl.

Zhluboka se napil a posunul skleničku opět k Erlendurovi.

Jeho bezbarvé oči pod huňatým obočím byly hluboko vpadlé, masitý obličej s odulými rty a velkým kostrbatým nosem byl ve zvláštním kontrastu k vyzáblému tělu. Jako by

se obličej pod tíhou gravitace protáhl dolů. „Jak jsi mě našel?“

„Ptal jsem se na tebe,“ řekl Erlendur. „Mimo jiné jsem se informoval U Napoleona.“

„Co myslíš tou příhodou o mé smrti?“

„Netuším, jestli je na tom něco pravdy, ale slyšel jsem o jednom pokusu, který provedlo pár studentů medicíny z univerzity. Ty jsi tenkrát byl taky na univerzitě a studoval jsi teologii či medicínu, nevím to přesně. Nabídl ses k tomu experimentu, který spočívá v tom, že je člověk nakrátko přenesen ze života do smrti a pak zase zpět. Je to pravda?“

„Proč to chceš vědět?“ zeptal se muž drsným chraplavým hlasem pijana. Lovil v náprsní kapse cigarety a vytáhl poloprázdnou krabičku.

„Jsem zvědavý.“

Tryggvi pohlédl na skleničku a pak na Erlendura.

Erlendur vstal, šel opět k pultu a koupil láhev islandského brennivínu. Nalil plnou skleničku, ale láhev si ponechal ve své blízkosti.

„Kde jsi o tom slyšel?“ zeptal se Tryggvi. Najeden zátah vypil skleničku a zase ji posunul přes stůl.

Erlendur dolil.

„Je to pravda?“

„A co když jo? Co máš v úmyslu?“

„Nic,“ řekl Erlendur.

„Jsi polda?“ zeptal se Tryggvi a vyprázdnil další sklenici. „Ano. A ty jsi ten Tryggvi?“

„Jmenuji se Tryggvi,“ prohlásil muž a rozhlédl se kolem. „Nevím, co ode mě chceš.“

„Můžeš mi povědět, co se tenkrát stalo?“

„Nic se nestalo. Vůbec nic. Ani to nejmenší. Kvůli čemu se na to teď ptáš? Co je komu po tom?“

Erlendur nechtěl Tryggviho vylekat. Mohl tomu špinavému opilému vagabundovi říct, že mu do toho nic není, ale pak by se nedozvěděl to, co se dozvědět chtěl.

Místo toho se snažil Tryggviho uklidnit; mluvil s ním jako se sobě rovným, dále doléval kořalku a zapaloval mu cigarety. Převedl řeč na docela všední věci, mluvil o hospodě, v níž seděli a kde byly pořád ještě k dostání osmažené skopové hlavy a k tomu pyré z červené řepy, stejně jako dříve, když hoši se svými dívkami jezdili na autobusové nádraží pro tuto národní specialitu. Kořalka začala působit. Tryggvi do sebe obracel jednu sklenku za druhou a byl stále hovornější. Erlendurovi se pozvolna podařilo vrátit rozhovor k jeho univerzitním časům, kdy někteří z jeho spolužáků provedli velmi speciální experiment.

„Chtěl bys něco k jídlu?“ zeptal se Erlendur, když se rozhovor rozproudil.

„Tak nějak jsem si myslel, že bych mohl být pastorem,“

vysvětloval Tryggvi, přičemž šermoval oběma rukama a

odmítal cokoli sníst. Místo toho sáhl po láhvi a přiložil si ji k ústům, aby se pořádně napil, a pak si rukávem otřel ústa.

„Teologie byla ale nudná,“ pokračoval, „proto jsem to zkusil s medicínou. Skoro všichni moji přátelé studovali medicínu.

Já…“

„Copak?“

„Neviděl jsem je mnoho let,“ řekl Tryggvi.

„Pravděpodobně jsou teď všichni lékaři. Specialisté na to či ono. Bohatí a vypasení.“

„Byl to jejich nápad?“

Tryggvi se podíval na Erlendura, jako by ho káral, že zašel příliš daleko. Tady určoval Tryggvi, co řekne, a kdyby měl Erlendur něco proti tomu, ať táhne k čertu.

„Pořád ještě nevím, proč tě to všechno zajímá,“ řekl.

Erlendur si povzdechl. „Možná to souvisí s případem, na kterém právě pracuji. Víc ti k tomu říct nemůžu.“

Tryggvi pokrčil rameny. „Jak chceš.“ Opět si přihnul z flašky. Erlendur trpělivě čekal.

„Slyšel jsem, že o experiment jsi žádal ty sám,“ řekl nakonec.

„To je nehorázná lež,“ odpověděl Tryggvi. „Oni přišli za mnou. Neměl jsem toho idiota nikdy poslechnout,“ řekl Tryggvi.

„A kdo byl ten idiot?“

„Můj bratranec, zlořečený chlap!“

Zase zavládlo na chvíli ticho, které Erlendur nechtěl přerušit. Nechtěl si nic vynutit, protože doufal, že Tryggvi sám pocítí potřebu svěřit se, byť nějakému neznámému muži v bistru, co se vlastně stalo.

„Není ti zima?“ zeptal se Tryggvi a přitáhl si parku k tělu.

„Ne, tady uvnitř není zima.“

„Mně je pořád zima.“

„Cos říkal o svém bratranci?“

„Nevzpomínám si přesně, jak to bylo,“ řekl Tryggvi.

Erlendur se na něj díval a měl pocit, že Tryggvi si naopak velmi přesně vzpomíná na všechno, co se stalo.

„Ten nápad se zrodil jednou při nějaké pitce a nezůstal bez následků. ‚Tak jdem na to, vezmeme si prostě teologa‘, řekli, a pošleme ho do pekla‘. Jeden z nich byl, jak už jsem řekl, můj bratranec, jeden z těch bohatých parchantů. Byl docela zažraný do otázek smrti a toho, co přijde po smrti.

Taková fixní idea. Mně tyto otázky také nebyly zcela lhostejné, což on velmi dobře věděl. Věděl to velmi dobře a zaplatil mi za to tehdy celý měsíční plat. Kromě toho k té partě patřila i dívka, do které jsem byl zamilovaný. Možná jsem to udělal kvůli ní. To nemůžu zcela popřít. Byla ve vyšším ročníku než já. Můj bratranec byl v posledním ročníku a ta dívka také.“

KAPITOLA 18

Tryggvi už láhev zpola vypil a smutnýma očima upřeně hleděl ven na nástupiště. Jeho sdělení nebylo v žádném případě přímočaré, často se opakoval a odbočoval. Někdy dělal i delší přestávky, mlčel, zíral na stůl, jako kdyby byl na světě úplně sám. Sám se svými myšlenkami a osamělý po celý život. Erlendur si netroufal ho přerušovat. Byl si téměř jist, že Tryggvi o těchto událostech nikdy nemluvil a že s tím byly spojeny ještě nějaké jiné věci, které Tryggvi nedokázal potlačit a které ho pronásledovaly.

Byl to nápad jeho bratrance, který měl krátce před ukončením studia medicíny a zamýšlel odjet na podzim do Spojených států, aby se tam věnoval své specializaci. Tou dobou pracoval jako asistent v tehdejší městské nemocnici a byl nejlepší ze svého ročníku. Na večírcích byl vždy středem společnosti; hrál na kytaru, uměl náramně vtipně vyprávět a organizoval dobrodružné výlety do údolí Thórsmórk. Do všeho se míchal, jeho sebevědomí bylo neotřesitelné, byl rezolutní, cílevědomý a drzý. Jednou potkal Tryggviho na nějaké rodinné oslavě a zeptal se ho, jestli slyšel o

francouzských studentech medicíny, kteří podnikli nanejvýš zajímavý, avšak zcela ilegální pokus.

„Jaký pokus?“ zeptal se Tryggvi, který byl v každém ohledu opak svého bratrance; ostýchavý, zdrženlivý a rád býval sám. Na shromážděních si nikdy nevzal slovo a zdráhal se zúčastňovat se těch dobrodružných výletů podnikavých mediků do Thórsmorku. Ovšem pokud jde o alkohol, začal už tenkrát ztrácet kontrolu.

„To je neuvěřitelné, šílené,“ řekl jeho bratranec.

„Jednomu kolegovi přivodili zástavu srdce. A než ho zase oživili, drželi ho tři minuty ve stavu smrti. Soud nevěděl, co si s nimi počít. Na jedné straně ho zabili, jenže pak ho zase zachránili, chápeš?“

Bratranec byl tou ideou jako posedlý. V následujících týdnech neustále hovořil o těch studentech, sledoval proces s nimi a Tryggvimu pošeptal, že by měl zájem něco takového jednou vyzkoušet. Snil o tom už dlouho a tato zpráva z Francie ho v tom posílila.

„Ty jsi přece studoval teologii, musíš být také zvědavý,“

řekl Tryggvimu jednoho dne, když seděli v bufetu na lékařské fakultě.

„Nechci se nechat zabít,“ řekl Tryggvi, „najdi si někoho jiného.“

„Nikdo jiný není,“ řekl bratranec. „Všechno se stoprocentně hodí na tebe. Jsi mladý a silný a v naší rodině se nevyskytují žádné srdeční choroby. Bude u toho také

Dagmar a ještě i Baddi, můj kolega, mluvil jsem s nimi.

Všechno je absolutně bezpečné, nemůže se vůbec nic stát.

Vždyť jsi přece tak často o tom všem spekuloval. O

otázkách života a smrti.“

Tryggvi věděl, kdo je Dagmar. Všiml si jí hned na začátku, když přestoupil na medicínu.

„Dagmar?“ zeptal se.

„Ano,“ odpověděl bratranec, „A ta zcela určitě není padlá na hlavu.“

To Tryggvi věděl. Kamarádila s jeho bratrancem a s Tryggvim promluvila na prvním a jediném plese mediků, který navštívil. Věděla, že jsou bratranci. Od té doby si s Dagmar vždy docela příjemně popovídal, když se náhodou potkali. Připadala mu úžasná. Tryggvi však neměl odvahu učinit další krok.

„Ona se toho chce opravdu zúčastnit?“ zeptal se udiveně.

„Samozřejmě,“ odpověděl bratranec.

Tryggvi zavrtěl hlavou.

„A pochopitelně ti za to zaplatím,“ ujišťoval ho bratranec. Tryggvi se nakonec nechal přemluvit, důvodů bylo víc. Neustále mu chyběly peníze, toužil blíž poznat onu Dagmar, jeho bratranec nepovoloval a podařilo se mu znovu podnítit Tryggviho zájem o posmrtný život. Bratranec o tomto jeho zájmu věděl. Když byli mladší, často o těch věcech diskutovali, o Bohu, království nebeském, o pekle.

Oba pocházeli z nábožensky založených rodin. Rodiče je posílali do nedělní školy, chodili pravidelně do kostela a aktivně se podíleli na činnosti náboženské obce. Když byli starší, zájem o náboženství pominul a místo něj nastoupily pochyby o zásadách víry. Pochybovali o vzkříšení, o posmrtném životě, o existenci království nebeského.

Tryggvi byl toho mínění, že snad proto nejdříve studoval teologii, pro své pochybnosti, spojené s naléhavými otázkami, které ho pronásledovaly po celý život: Existuje Bůh? Existuje věčný život?

„Tak často jsme přece o tom mluvili,“ říkal mu bratranec.

„Jedna věc je mluvit o tom, jiná ale…“

„Uděláme to jenom na minutu. Budeš mít jednu minutu na to, aby ses podíval na onen svět.“

„Ale já…“

„Copak jsi nestudoval teologii, abys našel odpovědi na ty otázky?“ zeptal se bratranec.

„A ty?“ odpověděl Tryggvi otázkou. „Co tím chceš dokázat?“

Bratranec se zeširoka usmál. „Nikdy se nic nestalo a nikdo nic takového nedělá,“ odpověděl, „rozhodně ne tímto způsobem. To je napínavý experiment, který prověří to s tím tunelem a zářivým světlem, protože my to umíme udělat, aniž bychom riskovali. My to umíme.“

„A proč neexperimentuješ na sobě? Proč neuspíme tebe?“

„Protože potřebujeme prvotřídního lékaře a při vší úctě k tobě, můj milý bratranče, jsem lepší lékař než ty.“

Tryggvi si sehnal materiály o procesu s francouzskými mediky. Podařilo se jim umrtveného kolegu opět vzkřísit a podle některých výpovědí se z toho úplně zotavil a byl stejně zdravý a fit jako předtím.

Toho večera, kdy plán uskutečnili, měl bratranec narozeniny, bylo mu sedmadvacet. Nejprve se všichni sešli u něj doma, oba bratranci, Dagmar a zmíněný Baddi, a odtamtud jeli do nemocnice. Bratranec všechno připravil v prázdném nemocničním pokoji s vanou a dodal tam přístroj EKG a defibrilátor. Tryggvi si lehl do vany, kam neustále přitékala studená voda, a kromě toho měli několik kilo ledových kostek, které dali do vany. Tryggvimu se zpomaloval srdeční pulz a ztratil vědomí.

„Vzpomínám si jen na to, jaké to bylo, když jsem se zase probral,“ řekl Tryggvi a pozoroval prázdný dálkový autobus, který zabočil na nástupiště. Začalo pršet, obloha na jihu byla zatažená. Déšť stékal po okenních sklech.

„A co se tenkrát stalo?“ zeptal se Erlendur.

„Nic,“ odpověděl Tryggvi. „Nic se nestalo. Necítil jsem nic, neviděl jsem nic. Žádný tunel, žádné světlo. Vůbec nic.

Usnul jsem a zase jsem se probudil. Víc to nebylo.“

„Ale podařil se experiment? Dokázali tě zabít?“

„To tvrdil můj bratranec.“

„Kde je nyní?“

„Odešel do USA, aby si zde udělal specializaci, a od té doby tam žije.“

„A Dagmar?“

„Nevím, kde je. Od té doby jsem ji… od těch událostí jsem se s ní už nikdy neshledal. Medicíny jsem zanechal, praštil jsem se studiem. Šel jsem na moře, tam jsem se cítil lépe.“

„Copak ses cítil špatně?“

Tryggvi neodpovídal.

„Opakovali ten experiment ještě někdy později?“ zeptal se Erlendur. „O tom nic nevím.“

„Zotavil ses z toho?“

„Z čeho jsem se měl zotavovat?“ řekl Tryggvi. „A nebyl tam žádný Bůh?“

„Žádný Bůh. Žádné království nebeské. Žádné peklo.

Vůbec nic. Svého bratrance jsem těžce zklamal.“

„Ty jsi očekával nějakou odpověď?“

„Asi ano. Byli jsme dost v euforii.“

„Jenže se nic nestalo.“

„Ne.“

„A víc k tomu nemůžeš říct?“

„Ne. Víc k tomu nemůžu říct.“

„Jsi si tím jist? Nezamlčuješ mi něco?“

„Ne,“ prohlásil Tryggvi a uchopil láhev, aby se pořádně napil.

Chvíli mlčeli. Zákazníků v bistru přibylo. Sedali si s podnosy nebo šálky kávy k prázdným stolům, brali si noviny ze stojanu, početli v nich, než se zase vydali svou cestou. Z reproduktorů se občas ozývalo hlášení.

„A od té doby šlo všechno z kopce,“ řekl Erlendur.

„Co tím myslíš?“

„Tvůj život,“ řekl Erlendur. „Neměl jsi to snadné.“

„To nemá nic společného s tím idiotským pokusem, pokud to chceš naznačit.“ Erlendur pokrčil rameny.

„Pokud jsem to správně pochopil, chodíš sem už řadu let a vysedáváš tady u okna.“

Tryggvi mlčel a okenním sklem, po kterém stékal déšť, hleděl do dálky, na druhou stranu od Keiliru a Reykjanesu.

„Proč tu sedáváš?“ zeptal se Erlendur tak tiše, že jeho otázku bylo sotva slyšet.

Tryggvi se na něj podíval. „Chtěl bys vědět, co jsem cítil?“

„Ano.“

„Mír a pokoj. Někdy mám dojem, že jsem se raději neměl vracet.“

Bylo slyšet třesknutí, když někomu u pultu vypadla sklenice z ruky a rozbila se o zem.

„Cítil jsem zvláštní klid, který neumím popsat, ani tobě, ani nikomu jinému, ale ani sám sobě. Potom pro mě už

nic nemělo význam, lidé, univerzita, moje okolí, nic. Život nějak ztratil význam. Měl jsem pocit, že už s ním nemám kontakt.“

Tryggvi váhal. Erlendur slyšel, jak déšť bubnuje do oken.

„A po tom pocitu harmonie…“

„Ano?“ řekl Erlendur.

„Od té doby jsem už nikdy nenabyl vnitřního klidu,“

prohlásil Tryggvi, zatímco pozoroval, jak se autobus do Keflavíku pomalu rozjíždí. „Mám pocit, že stále někam musím, že na něco čekám nebo že někdo čeká na mě, ale nevím kde, nevím kdo a nevím kam.“

„Na co čekáš?“

„Nevím. Určitě si myslíš, že to nemám v hlavě v pořádku. Lidem se zdám divný.“

„Potkal jsem mnohem divnější lidi,“ řekl Erlendur.

Tryggvi se díval za autobusem do Keflavíku. „Opravdu ti není zima?“ zeptal se.

„Ne,“ řekl Erlendur.

„Je to zvláštní pocit koukat se po lidech,“ pronesl Tryggvi po delším odmlčení. „Vidět, jak nastupují do autobusů, jak autobusy odjíždějí. Celý den tu lidé mizí.“

„Neměl jsi nikdy chuť odjet s nimi?“

„Ne, já nikam nejedu,“ řekl Tryggvi. „Za nic na světě.

Nenechám se odvézt autobusem. Kam všichni ti lidé jedou?

Řekni mi, kam všichni jedou?“

Erlendurovi se zdálo, jako by Tryggvi ztrácel nit. Snažil se ho ještě o něco déle udržet u tématu. Díval se na jeho špinavé ruce a odulý obličej a nemohl se zbavit myšlenky, že život mu už stěží poskytne lepší šanci setkat se s fantomem.

„Takže to byl především tvůj bratranec, který teď žije v Americe, dívka jménem Dagmar a ještě někdo, koho jsi jmenoval Baddi. Kdo je to?“

„Toho jsem neznal,“ řekl Tryggvi. „Nějaký přítel mého bratrance. Nevím ani, jak se správně jmenoval. Přestoupil na univerzitu z herecké školy. Říkali mu vždycky jenom Baddi.“

„Nejmenoval se náhodou Baldvin?“

„Ano, přesně tak,“ prohlásil Tryggvi. „Přesně tak se jmenoval.“

„Víš to jistě?“

Tryggvi přikývl. V koutku úst mu visela cigareta, kterou si ale nezapálil.

„A přišel z herecké školy?“

Tryggvi opět přikývl. „Byl to přítel mého bratrance a byl to docela dobrý herec. Z té pakáže jsem k němu měl nejmenší důvěru.“

KAPITOLA 19

Erlendurovi otevřela žena s udiveným výrazem ve tváři.

Z donucení zůstal stát přede dveřmi a přitáhl si kabát, protože foukal studený a suchý vítr ze severu. Neohlásil se a žena, která se jmenovala Kristin, stála tvrdošíjně ve dveřích, jako by nechtěla mít nic společného s tím neočekávaným návštěvníkem. Erlendur jí vysvětloval, že shání informace o okolnostech smrti Mariina otce. Kristin prohlásila, že mu v tom nemůže pomoci.

„A proč to vlastně teď zase vytahujete?“ zeptala se.

„Kvůli jedné sebevraždě,“ odpověděl Erlendur.

„Podílíme se na skandinávské studii o příčinách sebevražd.“

Žena stála ve dveřích, aniž by řekla jediné slovo. Kristin byla sestra Mariina otce Magnúse. Erlendura na ni odkázal Magnúsův přítel Ingvar, protože pokládal za docela pravděpodobné, že jí Leonóra něco svěřila o neštěstí na jezeře v Thingvelliru. Kristin žila sama. Ingvar Erlendurovi řekl, že se nikdy nevdala, že žila sama celý život a že určitě nebude vítat hosty s otevřenou náručí.

„Kdybych třeba na chvilinku mohl vejít,“ řekl Erlendur a přešlapoval z nohy na nohu. Bylo mu zima. „Určitě tě nezdržím dlouho,“ dodal.

Po poněkud trapném váhání Kristin nakonec povolila a pustila ho dovnitř. Lehce se zachvěla zimou a zavřela dveře.

„Dnes je neobvykle chladno,“ řekla.

„To tedy ano,“ souhlasil Erlendur.

„Nevím, proč to po takové době zase rozviřujete,“ řekla nesouhlasným tónem poté, co usedli v obývacím pokoji.

„Hovořil jsem s lidmi, kteří dobře znali Marii, a přitom vyšly najevo věci, o nichž bych si s tebou rád promluvil.“

„Proč vyšetřujete tu záležitost s Marií? Je to v takových případech normální?“

„Vůbec ne,“ řekl Erlendur. „My pouze vyhodnocujeme informace, které máme k dispozici. Nehoda na jezeře byla svého času prošetřena, průběh událostí byl jednoznačně zaprotokolován. Nejde mi o to, abych něco dodatečně zpochybnil. Závěrečná zpráva potvrzuje nehodu se smrtelnými následky, na tom se nic nezmění.“

„A po čem tedy pátráš?“

„Dovol mi, abych ti ještě jednou zcela zřetelně zopakoval, že protokol se za žádných okolností nezmění.“

Kristin stále ještě dost dobře nechápala. Byla to dobře vypadající žena, bylo jí něco přes šedesát, měla krátce střižené vlnité vlasy a bylo na ní vidět, že je velmi citlivá.

Její nedůvěřivý pohled Erlendurovi prozrazoval, že je ve střehu.

„Co potom ode mne chceš?“ zeptala se.

„Nic z toho, co mi teď nebo později řekneš, nezmění nález protokolu, že tvůj bratr přišel o život nešťastnou náhodou. Doufám, že chápeš, co tím chci říct.“

Žena se zhluboka nadechla. Možná jí pomalu docházelo, kam Erlendur míří, i když to nedala najevo.

„Nevím, co tím chceš naznačit,“ prohlásila.

„Nechci nic naznačit,“ odpověděl Erlendur. „Nemám nejmenší zájem na tom, aby se otevřel případ, o němž se celá léta mlčelo. Pokud ti Leonóra řekla něco, o čem nevíme, nic se na věci nezmění. Byly jste přece dobré přítelkyně, pokud vím.“

„To jsme byly.“

„Mluvila s tebou někdy o tom, co se tehdy stalo?“

Erlendur věděl, že se pohybuje na tenkém ledě. Neměl v ruce nic, tedy kromě nejasného podezření, nepatrné nesrovnalosti mezi špatně vyhotoveným protokolem a tím, co řekl Ingvar, a pak onoho neobvyklého vztahu mezi matkou a dcerou, který byl zjevně hlubší a niternější než jakýkoli jiný vztah toho druhu, s nímž se kdy setkal. Pokud byla Kristin Leonóřinou důvěrnou přítelkyní, mohla by možná vědět více. Pokud skutečně celá léta z nějakých důvodů něco zamlčovala, pak by se teď za určitých okolností snad dala pohnout k tomu, aby promluvila. Zdálo

se, že Kristin je nezáludná a čestná žena, svědkyně, která udělala to, co v té těžké situaci považovala za správné.

V obývacím pokoji se rozhostilo mlčení.

„Co chceš vědět?“ zeptala se konečně.

„Všechno, co mně můžeš říct,“ řekl Erlendur.

Kristin se na něj upřeně dívala. „Nevím, o čem mluvíš,“

řekla, ale už ne tak přesvědčivě.

„Řekli mi, že tvůj bratr Magnús nebyl zrovna technický typ a nikdy nezkoušel vrtat se podomácku ve strojích. V

policejním protokolu však stojí, že den před nehodou dělal něco se závěsným motorem. Je to pravda?“

Kristin neodpovídala.

„Jeho přítel Ingvar, který mě ostatně na tebe odkázal, říkal, že Magnús neměl ani nejmenší ponětí o strojích a že by se něčím takovým nikdy nezabýval.“

„Ano.“

„Leonóra ale řekla policii, že se pokoušel opravit motor.“

Kristin pokrčila rameny: „O tom nic nevím.“

„Mluvil jsem s jednou dlouholetou Mariinou kamarádkou. Pověděla mi, že měla vždy pocit, že tehdy u jezera se stalo něco, o čem se nikdy nemluvilo, že Magnúsova smrt byla možná něco jiného než nehoda,“ řekl Erlendur. „Není toho mnoho, oč se opírá, jen Mariina slova, že asi musel zemřít.“

„Musel zemřít?“

„Ano, její otec. Tak se vyjádřila Marie.“

„Co tím měla na mysli?“

„To její přítelkyně nevěděla. Třeba to mělo znamenat, že mu bylo osudem určeno zemřít toho dne. V úvahu ovšem připadá ještě jiný význam.“

„Jaký?“

„Třeba že si zasloužil zemřít.“

Erlendur se podíval na Kristin. Zavřela oči a pohroužila se do sebe.

„Můžeš snad říct něco k tomu, co se stalo tam u jezera, něco, o čem nevíme?“

„Když říkáš, že se protokol nezmění…“

„Můžeš mi říct všechno, co víš. Nebude to mít žádný vliv na to, co je v aktech uvedeno jako výsledek vyšetřování.“

„Nikdy jsem o tom s nikým nemluvila,“ řekla Kristin tak tiše, že jí Erlendur sotva rozuměl. „Pouze s Leonórou, když umírala.“

Erlendur cítil, že Kristin to činí velké potíže. Dlouho přemýšlela a Erlendur se snažil vžít se do její situace. Byla naprosto nepřipravená na jeho návštěvu, natož pak na otázku, kterou vyslovil. Zdálo se však, že nemá důvod mu nedůvěřovat.

„Myslím, že tam ve skříni je ještě zbytek pálenky, akvavitu Aalborg,“ řekla nakonec a vstala. „Můžu ti nabídnout?“

Erlendur nabídku s díky přijal. Donesla dvě malé skleničky, naplnila je po okraj pálenkou a naráz vyprázdnila skleničku, dříve než Erlendur stihl tu svou přiložit k ústům.

Hned si znovu nalila a vypila ji do poloviny.

„Vždyť teď jsou oba mrtví,“ řekla.

„Ano.“

„Stejně se na tom už nic nezmění.“

„To asi ne.“

„Nevím nic o tom šroubu na člunu,“ řekla Kristin. Na okamžik zmlkla a pak se zeptala: „Proč to Marie udělala?“

„Nevím,“ odpověděl Erlendur.

„Ubohé děvče,“ povzdechla si Kristin. „Dobře si na ni vzpomínám, na dobu, než Magnús zemřel. Byla pro své rodiče sluníčko. Neměli jiné děti a ona byla obklopena nekonečnou láskou. Když můj bratr zemřel tam na jezeře, vypadalo to, jako by jí zmizela půda pod nohama. Vlastně oběma, Marii i Leonóře. Vím, že Leonóra Magnúse nade vše milovala. A to děvčátko na něm tolik viselo. Proto to nechápu. Nechápu, co si přitom myslel.“

„Myslel? On? Magnús?“

„Po tom neštěstí se matka od dcery nehnula. Leonóra chránila své dítě tak, že to podle mého mínění bylo přehnané. Myslím, že svou dceru příliš opatrovala. Nikoho jiného nepustila do její blízkosti, a už vůbec ne nás, Magnúsovy příbuzné. Naše vztahy s oběma časem úplně uhasly. Po nehodě na jezeře Leonóra přerušila jakékoli

spojení s námi, s Mariinou rodinou z otcovy strany.

Vždycky mi to připadalo velmi podivné. Avšak krátce před Leonóřinou smrtí jsem se dozvěděla celou pravdu. Zavolala mě k sobě, když se blížil její konec.

Už nemohla vstát a věděla, že jí zbývá jen pár dní. To už jsme velmi dlouho nebyly v kontaktu. Byla ve svém pokoji a prosila mě, abych zavřela dveře a posadila se k ní.

Říkala, že se mi musí s něčím svěřit, než zemře. Byla jsem velmi překvapená. Začala mluvit o Magnúsovi.“

„Řekla ti, co se stalo na jezeře?“

„Ne, ale vyprávěla mi o svém hněvu vůči Magnúsovi.“

Kristin si naplnila další skleničku. Erlendur s díky odmítl. Převrátila akvavit do sebe a skleničku klidně odložila.

„Teď jsou oba mrtví,“ řekla.

„Ano,“ řekl Erlendur.

„Byli nerozluční.“

„Co ti řekla Leonóra?“

„Řekla mi, že Magnús měl v úmyslu ji opustit. Měl poměr s jinou ženou. To jsem věděla, protože Magnús se mi kdysi přiznal. Proto mě Leonóra žádala, abych za ní přišla.

Bylo to, jako bych se podílela na nějakém spiknutí proti ní; sice to přímo neřekla, ale cítila jsem to.“

Erlendur váhal. „Magnús byl tedy nevěrný?“

Kristýn přikývla. „Začalo to pár měsíců před jeho smrtí.

Myslím, že kromě mě o tom nikdo nevěděl, a já jsem to

samozřejmě nikomu neřekla. Nikomu do toho nic nebylo.

Magnús řekl Leonóře, že se chce dát rozvést. Řekla mi, že to pro ni byl strašný šok. Zasáhlo ji to jako blesk z čistého nebe. Milovala mého bratra a naprosto mu…“

„On jí to tedy řekl tam v Thingvelliru?“

„Ano. Po Magnúsově smrti jsem se o jeho nevěře nikdy nezmínila, ani před Leonórou, ani před nikým jiným.

Magnús byl mrtvý a podle mě do toho nikomu nic nebylo.“

Kristin se zhluboka nadechla. „Leonóra mi vyčetla, že jsem ji neinformovala o nevěře mého bratra ihned, jakmile jsem se to dozvěděla. Magnús se musel zmínit, že o tom vím.

Pokládala jsem ale za správné, že jí to řekne on sám.

Leonóra dokázala být velmi tvrdá a neuměla odpustit. I po všech těch letech to brala, jako bych ji podvedla. Když zemřela… netroufla jsem si jít na pohřeb. Teď toho lituji.

Kvůli Marii.“

„Mluvila jsi někdy s Marií o té nehodě?“

„Ne.“

„Můžeš mi říct, se kterou ženou si Magnús začal?“

Kristin si zase dala doušek akvavitu. „Je to důležité?“

zeptala se.

„Nevím,“ odpověděl Erlendur

„Myslím, že ten fakt, o koho šlo, byl asi taky důvod, proč to Magnús tak dlouho odkládal.“

„Jak to?“

„Žena, se kterou byl Magnús nevěrný, byla velmi blízká přítelkyně Leonóry.“

„Rozumím.“

„Už nikdy s ní nepromluvila ani slovo.“

„Dala sis někdy tu záležitost do souvislosti s Magnúsovou nehodou?“

Kristin se na Erlendura vážně podívala. „Ne. Co máš na mysli?“

„Já…“

„Proč se tím případem teď zase zabýváš?“

„Slyšel jsem, že…“

„Vyšlo něco najevo v souvislosti s Mariinou smrtí?“

„Ne,“ odpověděl Erlendur.

„Ale Marie vyprávěla jedné kamarádce, že Magnús zřejmě musel zemřít, ne?“

„Ano.“

„To, co se stalo tam na jezeře, jsem vždycky považovala za hroznou nehodu. Nikdy mě nenapadlo, že by se mohlo jednat o něco jiného.“

„Ale…“

„Žádné ale. Je příliš pozdě čeřit hladinu.“

Centrála taxi se nacházela ve středu města v nízkém domku, který už pamatoval lepší dny. Dříve to byl schůzovní sál, v dobách, kdy mladí muži používali brilantinu, aby si připleskli patku do čela, a jejich

kamarádky si tupírovaly vlasy, kdy nejžhavější novinky americké rockové hudby přiváděly mládež do transu. Kolem domku se už dávno všechno uklidnilo. V jeho první polovině byla teď umístěna centrála taxi, kde momentálně vládl klid a mír. Dva starší muži hráli rommé. Nahnědlé linoleum na zemi bylo opotřebované, lesklý bílý lak na stěnách už dávno kapituloval nad špínou a aromatický stromeček, který by byl s to přebít zatuchlý pach stěn a podlahy, nebyl ještě vynalezen. Když člověk vstoupil, jako by se přenesl o padesát let zpět. Erlendur si to vychutnával.

Na okamžik se zastavil uprostřed místnosti a nechal na sebe působit ducha tohoto domu.

Žena u telefonní rozvodny vzhlédla, a když viděla, že hráči rommé se nenechali rušit, zeptala se, jestli potřebuje taxi. Erlendur přešel k ní a zeptal se na řidiče Elmara.

„Elmar na čísle třicet dva?“ řekla žena, která byla v nejlepších letech přibližně ve stejnou dobu jako ten dům.

„Ano, pravděpodobně,“ řekl Erlendur.

„Vím, že je na cestě do centrály. Nechceš na něho počkat? Bude tu brzy. Večer tady vždycky bývá.“

„Ano, to mi bylo řečeno,“ odpověděl Erlendur.

Poděkoval a posadil se ke stolu. Jeden hráč rommé vzhlédl od karet a podíval se na něj. Erlendur pokynul na pozdrav, ale nikdo mu neodpověděl. Oba muži byli zcela zabraní do hry. Erlendur listoval ve starém časopise, když taxikář vešel do místnosti.

„Ptal se po tobě,“ volala žena na ústředně a ukázala na Erlendura. Ten vstal a s mužem se přivítal. Muž mu podal ruku a řekl, že je Elmar, bratr pohřešovaného Davida. Bylo mu přes padesát, byl dost při těle a měl kulatý obličej. Vlasy mu začínaly řídnout a zadek, na kterém věčně seděl, už prakticky žádný neměl. Erlendur polohlasem vyslovil svou prosbu. Všiml si, že hráči rommé nastražili uši.

„Pořád ještě pracujete na tom případu?“ zeptal se Elmar.

„Chceme ho definitivně odložit,“ řekl Erlendur, aniž se k tomu blíž vyjádřil.

„Vadilo by ti, kdybych se najedl, zatímco si budeme povídat?“ zeptal se Elmar a posadil se ke stolu, který byl nejvíc vzdálený od karbaníků. Přinesl si večeři ze supermarketu, zabalenou v krabičce, nevypadala zrovna lákavě.

Erlendur si k němu sedl.

„Mezi tebou a tvým bratrem nebyl velký věkový rozdíl,“ řekl Erlendur.

„Dva roky,“ odpověděl Elmar. „Já jsem o dva roky starší. Zjistili jste něco nového?“

„Ne,“ řekl Erlendur.

„Mezi námi vlastně nebyl nijak blízký vztah. Dalo by se říct, že jsem si nedělal mnoho starostí o svého malého bratra; já jsem chtěl být pohromadě raději se svými vrstevníky a kamarády.“

„Došel jsi k nějakému závěru, co se tenkrát mohlo stát?“

„Nanejvýš k tomu, že si vzal život,“ řekl Elmar. „Vždyť nebyl ve špatné společnosti, nedělal žádné levárny, chápej, a proto mu nemohl nikdo jít po krku. David byl milý chlapec.

Je hrozné, že to tak dopadlo.“

„Při jaké příležitosti jsi ho viděl naposledy?“

„Naposledy? Pumpl jsem ho o peníze. Řekl jsem mu, ať mi půjčí na kino. Tenkrát jsem neměl peníze a dnes to není o moc lepší. David někdy vydělal na brigádách a něco si ukládal. Ale to všechno jsem vám už říkal.“

„A…?“

„Půjčil mi je. Neměl jsem tušení, že ten večer zmizí, takže žádná veliká slova na rozloučenou, jen docela normální ‚Díky‘ a ,Ahoj‘.“

„Takže mezi vámi nikdy nebylo blízké pouto?“

„Ne, to se nedá říct.“

„Nemluvili jste o osobních záležitostech?“

„Ne. Byl to můj bratr, ale byli jsme dost rozdílní a…

Víš…“

Elmar rychle hltal jídlo. Mezi dvěma vrchovatými lžícemi vysvětloval, že večeři nevěnuje nikdy více času než půl hodiny.

„Nevíš, jestli se tvůj bratr neseznámil s nějakou dívkou předtím, než zmizel?“

„Ne, o žádné dívce nevím.“

„Jeho kamarád říká, že měl možná přítelkyni, ale to je značně mlhavé.“

„David se o dívky nikdy nezajímal,“ řekl Elmar a vytáhl z kapsy krabičku cigaret Camel. Nabídl Erlendurovi, ten však odmítl. „Nebo lépe řečeno jsem o tom nic nevěděl,“

dodal a podíval se ke stolu hráčů rommé.

„Ano, tak to asi bylo,“ řekl Erlendur. „Tvoji rodiče se dlouho upínali k naději, že se jim vrátí.“

„Ano, oni… Pro ně byl jenom David. Nikdy nemysleli na nic jiného.“

Erlendur v jeho hlase zaslechl hořkost. „Máš ještě něco?“ zeptal se Elmar. „Rád bych si s nimi dal jednu rundu.“

„Ne, promiň,“ řekl Erlendur a vstal. „Nechtěl jsem ti zkazit večer.“

KAPITOLA 20

Večer ho navštívila Eva Lind. Sešla se se svou matkou a dozvěděla se o jejich setkání. Erlendur prohlásil, že to asi nebyl dobrý nápad svést je dohromady. Eva vrtěla hlavou.

„Takže vy už se znovu nesejdete?“ zeptala se.

„Udělala jsi, co bylo v tvých silách,“ řekl Erlendur. „My si prostě nerozumíme. Možná jsme příliš tvrdohlaví a nedokážeme překročit svůj stín.“

„Tvrdohlaví?“

„Nebylo to právě přátelské setkání.“

„Matka říkala, že nakonec zdrhla.“

„Ano.“

„Ale sešli jste se.“

Erlendur seděl ve svém křesle s knihou v ruce. Eva Lind se před ním usadila na pohovce. Často tak sedávali naproti sobě. Někdy se tak pohádali, že Eva Lind vyběhla ven s těmi nejhoršími nadávkami na rtech. Někdy si spolu vykládali a uměli projevit své city. Když Evě vyprávěl o smrtelných nehodách v horách nebo něco z islandských dějin, nezřídka usnula na pohovce. Při takových návštěvách měla nejrůznější náladu, někdy byla v takové euforii, že ji

Erlendur vůbec nestačil sledovat, jindy působila dost depresivně, až se obával, aby nevyvedla něco bláznivého.

Erlendur se Evy nechtěl vyptávat, zdají Halldóra podrobně referovala o jejich rozhovoru, Eva však začala hovořit sama od sebe. „Máti říkala, žes ji nikdy neměl doopravdy rád,“ začala opatrně.

Erlendur listoval ve své knize.

„Ale ona byla do tebe velmi zamilovaná.“

Erlendur mlčel.

„To asi leccos vypovídá o vašem podivném vztahu.“

Erlendur stále ještě mlčel a díval se na knihu, kterou držel v ruce. „Říkala, že nemá smysl s tebou mluvit,“ rýpala Eva dále. „Nevím, co pro tebe můžeme udělat, Evo.

Nedokážeme najít společnou řeč. Vždyť jsem ti to říkal.“

„Máti si myslí totéž.“

„Vím, o co se snažíš, ale… Jsme složití rodiče, Evo.“

„Říká, že by bylo lepší, kdybyste se nikdy nebyli potkali.“

„Pravděpodobně ano,“ připustil Erlendur.

„Takže je to totálně beznadějné?“

„Mám ten dojem.“

„Za pokus to stálo.“

„Samozřejmě.“

Eva upřeně hleděla na svého otce. „To je všechno, co mi k tomu řekneš?“

„Můžeme se pokusit zapomenout na to všechno?“ řekl a vzhlédl od knihy. „Snažil jsem se. Ona také. Nevyšlo to.

Tentokrát ne.“

„Možná ale později, nemyslíš?“

„Nevím, Evo.“

Eva Lind si povzdechla. Vytáhla z krabičky cigaretu a zapálila si.

„To je hrůza! Myslela jsem si, že by se to mezi vámi mohlo nějak urovnat, ale asi je to beznadějné. Jste naprosto beznadějný případ.“

„Ano, zřejmě je to tak.“

Oba chvíli mlčeli.

„Vždycky jsem se snažila vnímat nás čtyři jako jednu rodinu,“ prohlásila Eva Lind. „A pořád o to ještě usiluji.

Dělám, jako bychom byli rodina, což pochopitelně nejsme a nikdy jsme nebyli. Myslela jsem si, že bychom mohli, jak bych to řekla, nastolit jakési příměří. Zdálo se mi, že by to pomohlo nám všem, mně, Sindrimu a také tobě a máti. K

čertu!“

„Pokusili jsme se, ale daleko jsme se nedostali. Myslím, že bychom se byli už dávno smířili, kdyby k tomu byla vůle.“

„Vyprávěla jsem jí o tvém bratrovi. Nic o něm nevěděla.“

„Ne, o něm jsem s ní nikdy nemluvil, stejně jako s ostatními. Nikdy jsem o něm s nikým nemluvil.“

„Byla velmi udivená. Neznala ani tvoje rodiče, moje prarodiče. Jako by o tobě nevěděla téměř nic.“

„Předevčírem měla tvoje babička narozeniny,“ řekl Erlendur. „Žádné kulaté výročí, ale ten den se narodila.

Vždycky jsem ji na narozeniny navštěvoval.“

„Ráda bych ji poznala,“ řekla Eva Lind.

Erlendur vzhlédl od své knihy. „Ona by tě jistě byla také ráda poznala,“ řekl. „Pravděpodobně by se věci byly vyvíjely jinak, kdyby žila déle.“

„Copak to čteš?“

„Velmi tragický příběh.“

„To je ten o tvém bratrovi?“

„Ano. Já bych rád… Mohu ti předčítat?“

„Nemusíš to kompenzovat,“ prohlásila Eva Lind.

„Kompenzovat co?“

„To, jak se ty a máti chováte.“

„Nejde o kompenzaci, chtěl bych, aby sis ten příběh poslechla. Rád bych ti ho přečetl.“

Erlendur zvedl knihu, zalistoval o pár stránek dozadu a začal číst tichým, ale pevným hlasem o příšerné bouři, která poznamenala celý jeho život.

TRAGÉDIE V ESKIFJÖRDURSKÝCH HORÁCH

Zaznamenal Dagbjartur Audunsson

Po staletí bylo možné dostat se z Eskifjörduru do Fljótsdalshéradu jen přes vysoké hory za Eskifjördurem.

Byla to stará jezdecká cesta, která vedla severně od řeky Eskifjardará přes horský hřbet Langihryggur podél Innri Steinsá do Vinárdaluru s jeho mírnými svahy a přes suťovisko vzhůru podél Urdarkletturu, kde opustila území patřící k Eskifjörduru. Severně odtud leží údolí Thverá mezi horami Andri a Hardskafi a ještě severněji se nacházejí Hólafjall a Selfjall.

Uprostřed

Eskifjörduru

stála

dříve

usedlost

Bakkaselshjáleiga. Dnes je opuštěná, ale v polovině století tam žil sedlák Sveinn Erlendsson se svou ženou Áslaug Bergsdóttir a dvěma syny ve věku osm a deset let. Sveinn choval malé stádo ovcí a byl také učitelem na obecné škole v Eskifjörduru. V sobotu 24. listopadu 1956 bylo chladné, ale slunečné počasí, chůzi ztěžoval sníh. Sveinn měl v úmyslu dojít pro pár ovcí, které mu utekly do hor. V tomto ročním období musel být člověk připraven na všechny druhy počasí, navíc byla sněhová pokrývka už tak vysoko, že zvířata nemohla najít žádnou pastvu. Sveinn vzal na pochůzku své dva syny. Vyrazili z Bakkaselshjáleiga za svítání, chtěli se vrátit před setměním. Nejdříve šli po cestě do údolí Thverá až k hoře Hardskafi, aniž nějakou ovci našli. Proto pokračovali v pátrání jižním směrem a zamířili do hor nad Eskifjördurem. Jen pomalu postupovali vpřed na Langihryggur, a když dorazili k Urdarkletturu, počasí se

náhle zhoršilo. Sveinn byl tak znepokojen, že se ihned rozhodl pro návrat. Než se nadáli, přihnal se na ně strašlivý nečas, husté sněžení a ostrý vítr ze severu. Počasí se očividně zhoršovalo, zakrátko se nacházeli uprostřed zuřící sněhové bouře, že neviděli už ani ruku před očima. Chlapci byli odtrženi od otce. Sveinn je dlouho hledal, volal na ně, křičel jejich jména, jenže marně. Sám se jen stěží dostal do údolí a pokračoval podél Eskifjardará na svou usedlost.

Počasí bylo tak špatné, že už se nemohl udržet na nohou, takže poslední úsek k domu musel urazit po čtyřech. Ztratil čepici, vlasy a vousy mu zamrzly v ledové krustě, a když došel domů, byl úplně vysílený a téměř nepříčetný.

Zavolali do Eskifjörduru o pomoc a záhy se po celém kraji roznesla zpráva, že Sveinnovi dva chlapci bojují nahoře v horách o život proti rozběsněným živlům, které zuřily teď už i v údolí. V průběhu večera dorazili na Bakkaselshjáleiga pátrači, ale s hledáním se mohlo začít, až když se zmírní bouřlivé počasí a až se rozední. To byly těžké hodiny pro rodiče, kteří se strachovali o své syny v horách.

Především otec byl úplně na dně, duševní muka ho zbavovala smyslů. Považoval chlapce za ztracené a nestaral se o organizaci pátrání ani o muže, kteří se ho chtěli zúčastnit. Naproti tomu Áslaug byla neúnavná, a když na druhý den ráno vyrazila pátrací skupina do hor, šla v čele.

Tou dobou byly zalarmovány rovněž pátrací týmy z Reydarfjörduru, Neskaupstaduru a Seydisfjörduru, akce se

tedy zúčastnilo velké množství lidí. Špatné počasí trochu ustalo, ale v pátrání bránilo nadměrné množství sněhu.

Nejdříve vyrazili pátrači do hor nad Eskifjördurem. Měli s sebou dlouhé tyče, kterými píchali do sněhu, aby našli nějakou stopu po chlapcích, ale bezúspěšně, protože v noci napadla spousta sněhu. Předpokládali, že chlapci byli spolu a že se pravděpodobně zahrabali do sněhu. Když pátrání začalo, byli pohřešováni už osmnáct hodin a vzhledem k mrazu na horách to byl závod s časem.

Když chlapci vycházeli z domu, byli dobře oblečeni proti zimě, měli teplé zimní bundy, šály, čepice. Po čtyřech hodinách pátrání se našla šála a Áslaug poznala, že patří staršímu synovi. Poté se pátrání soustředilo na nejbližší okolí tohoto místa. Jedním z pátračů byl Halldór Brjánsson ze Seydisfjörduru. Najednou se mu zdálo, že hůl, kterou píchal do sněhu, narazila na odpor, a když muži začali odhrabávat sníh, objevil se starší chlapec. Ležel na břiše, jako by byl přepadl dopředu. Jevil ještě známky života, ale byl úplně podchlazený, na rukou a nohou bylo vidět příznaky omrzlin. Už skoro nebyl při vědomí a nemohl jim říct, kde se nachází jeho mladší bratr. Nejrychlejšího ze záchranářů vyslali pro horké mléko. Muži se střídali v nesení, když chlapce dopravovali do údolí. U něj doma v Bakkaselshjáleiga byl v pohotovosti lékař, který chlapce prohlédl a dával pokyny, jak ho zahřát. Ošetřil mu omrzliny a chlapec pomalu přicházel k sobě, byl ovšem zjevně u

konce sil. Nechybělo mnoho a byl by tam nahoře v mrazu nalezl bílou smrt.

Pátrání v okolí místa, kde byl nalezen starší bratr, pokračovalo s dvojnásobnou intenzitou, avšak bez úspěchu.

Vypadalo to, že ho vichřice zahnala směrem do údolí Thverá k horskému masivu Hardskafi, proto rozšířili oblast pátrání.

Ze statku Bakkaselshjáleiga dorazila zpráva, že starší chlapec neví, co se stalo s jeho bratrem. Vypověděl, že napřed byli delší dobu spolu, ale že potom ve sněhové vánici najednou bratra ztratil z očí. Říkal, Že ho hledal, volal, až už byl zcela vyčerpaný a padal do sněhu. Lidé vyprávěli, že byl strašlivě zoufalý a k smrti zarmoucený. Naléhal, aby mohl jít znovu do hor a znovu hledat bratra, až mu lékař nakonec musel dát uklidňující injekci.

Když nastal večer, počasí se opět zhoršilo, takže pátrací skupiny musely sejít do údolí. V Eskifjörduru byla zřízena pátrací centrála. Na druhý den ráno se za rozbřesku vydalo do hor opět mnoho lidí a hledali jak nahoře v horách, tak v údolí Thverá a na svazích okolních kopců. Snažili se ujasnit si, kterým směrem mohl vítr chlapce hnát, když byl odloučen od svého bratra. Pátrání v těchto oblastech bylo bezvýsledné. Rozšířilo se tedy na území severně a jižně odtud a pokračovalo až do večera, aniž byl chlapec nalezen.

Organizované pátrání pokračovalo déle než týden, ale abychom to zkrátili: Chlapec nebyl nikdy nalezen. Vznikla celá řada spekulací o tom, co se s ním mohlo stát, protože to

vypadalo, jako by jeho tělesné ostatky pohltila, země.

Někteří byli toho názoru, že se určitě utopil v řece Eskifjardará a proud ho zanesl do moře. Jiní se domnívali, že ho nečas zahnal ještě mnohem výše do hor, než si kdo uměl dosud představit. A další zase mínili, že musel zahynout v bažinách na konci fjordu, když už byl na cestě domů.

Bylo zjevné, jak Sveinna Erlendssona strašně souží to, co se přihodilo jeho synům. Později se také rozšířila fáma, že Áslaug toho dne varovala svého manžela, aby nebral chlapce do hor, že však jejích slov nedbal.

Starší bratr se uzdravil z omrzlin, ale od té doby připadal všem podivný a netečný. Říkalo se, že dokud rodina ještě žila na statku, pátral opakovaně po ostatcích svého bratra.

Za dva roky po této události se Sveinn a Áslaug odstěhovali do Reykjavíku. A jak už bylo zmíněno v úvodu, zůstala usedlost Bakkaselshjáleiga opuštěná.

Erlendur zavřel knihu a přejel rukou po jejích ohmataných deskách. Eva Lind seděla mlčky na pohovce naproti němu. Trvalo hodnou chvíli, než natáhla ruku po krabičce cigaret.

„Podivný a netečný?“ zeptala se.

„Starý Dagbjartur nebral na nikoho ohled,“ řekl Erlendur. „Ve skutečnosti neměl ani ponětí, jestli jsem

podivný a netečný, nikdy se se mnou totiž nesetkal. A tvou babičku a tvého dědečka ani pořádně neznal. Všechny informace měl od těch, kteří se účastnili pátrání. Fámy a klepy, které někdo zaslechne, nelze brát za bernou minci a neměly by se tisknout. Moji matku hluboce ranil, naprosto zbytečně.“

„A tebe také.“

Erlendur pokrčil rameny.

„To je dávno passé. Dostal jsem to pojednání jako upomínku na matku. Ona s tím vůbec nesouhlasila.“

„Je ale pravda, že byla proti tomu, abyste šli s otcem?“

„Byla proti tomu. Nekladla mu však za vinu, co se stalo, rozhodně ne po uplynutí prvních chvil. Byla sice zarmoucená a zatrpklá, ale vždy věděla, že nejde o vinu či nevinu. Šlo o přežití. O to, aby se člověk ubránil v tvrdém boji s přírodou. Jít tehdy do hor bylo prostě nutné. Nikdo nemohl předvídat, že se cesta promění v takové nebezpečí.“

„A co tenkrát tvůj otec? Proč nic nepodnikl?“

„To jsem vlastně nikdy nepochopil. Když po tom strašlivém trmácení došel zpět do údolí, byl dočista v šoku, protože byl přesvědčený, že Bergur a já jsme určitě mrtví.

Jako by pozbyl veškerou vůli k životu. On sám jen o vlásek unikl smrti, poté co jsme se mu ztratili z dohledu. Tvoje babička mi říkala, že to zkrátka vzdal, když s příchodem noci nastala tma a bouře zuřila s ještě větší silou. Zůstal celou dobu v ložnici, seděl na hraně postele a nestaral se o

to, co se děje kolem něho. Sám byl pochopitelně u konce sil a měl omrzliny. Když se dozvěděl, že jsem zachráněný, trochu pookřál. Šel jsem za ním a on mě vzal do náruče.“

„Z toho musel mít přece radost.“

„To určitě měl, ale já… Měl jsem zvláštní pocit viny.

Nechápal jsem, proč jsem byl zachráněn právě já, proč musel Bergur zahynout. Konec konců to stále ještě nechápu.

Měl jsem pocit, že to má něco společného se mnou, že je to moje vina. S těmito svými myšlenkami jsem se postupně izoloval a uzavíral. Podivný a netečný. Možná je to označení nakonec správné.“

Hodnou chvíli tu tak seděli mlčky, než Erlendur knihu odložil.

„Tvoje babička zanechala dům v nejlepším pořádku, když jsme odcházeli. Viděl jsem opuštěné usedlosti, které vypadaly, jako by lidé odcházeli nakvap, hlava nehlava, a ani se neohlédli. Talíře na stolech, nádobí ve skříních, neustlané postele v pokojích. Tvoje babička uklidila dům, a když jsme odjížděli do Reykjavíku, nic tam po nás nezbylo.

Nějaký nábytek jsme si vzali, ostatní jsme rozdali. Když jsme odešli, nikdo neměl zájem v tom domě žít. Z našeho domova se stala opuštěná usedlost, což byl zvláštní pocit.

Poslední den jsme procházeli z jednoho pokoje do druhého a já jsem cítil podivnou prázdnotu, které jsem se od té doby nezbavil. Jako bychom na tom místě zanechávali náš život,

za těmi starými dveřmi a prázdnými okny. Jako bychom už neměli život, jako by nám ho vzaly nějaké mocnosti.“

„Stejně jako vzaly Bergura?“

„Někdy si přeji, abych měl od něj pokoj. Aby jednou uplynul celý den, aniž bych na něj musel myslet.“

„A neděje se tak?“

„Ne, neděje.“

KAPITOLA 21

Erlendur seděl v autě před kostelem, kouřil cigaretu a přemýšlel o tom, čemu se říká náhoda. Vždycky ho fascinovalo, jak náhody rozhodují o lidském osudu, o životě a smrti. Takové náhody znal ze své práce. Nejednou byl konfrontován s místy činu, kde byla spáchána nesmyslná vražda, bez předběžného varování, bez jakéhokoli vztahu mezi vrahem a obětí.

Jedním z nejotřesnějších příkladů takových náhod byl případ ženy, která byla zavražděna v okrajové městské čtvrti, když se vracela domů ze supermarketu. Ten obchod byl tenkrát jedním z mála, které měly večer otevřeno.

Potkala dva muže, kteří nebyli policii neznámí. Chtěli jí vytrhnout kabelku, ale ona ji ze vzdoru nepustila. Jeden z mužů byl vícekrát trestaný. Měl u sebe malé páčidlo, kterým jí zasadil dvě silné rány do hlavy. Když ji nakládali do sanitky, byla už mrtvá.

Proč ona? tázal se Erlendur onoho letního večera před dvaceti lety, když stál před její mrtvolou.

Věděl, že ti dva muži jsou pohyblivou časovanou bombou. Podle jeho mínění to byla jen otázka času, kdy

spáchají těžký zločin. Setkání s tou ženou byla naprostá náhoda. Stejně tak se to mohlo stát někomu jinému toho večera, ale třeba taky o týden, o měsíc či o rok později. Proč ona? Proč toho večera a proč v tu dobu? A proč reagovala zrovna tak, když stála tváří v tvář těm mužům? Kdy začal ten řetězec událostí, který skončil vraždou? kladl si otázku.

Nešlo mu o to, aby pachatele zbavil jejich odpovědnosti, šlo mu o život, který skončil v kaluži krve na chodníku v Reykjavíku.

Při vyšetřování vyšlo najevo, že žena pocházela z venkova a v Reykjavíku žila sedm let. Důvod, proč se s manželem a dvěma dcerami přestěhovala z rodné rybářské vesnice, bylo propouštění v závodech na zpracování ryb.

Rybářský trawler, který měl stanovenou kvótu úlovku, byl prodán a lov krabů zůstal daleko za očekáváním. Možná že od toho okamžiku se začal odvíjet její osud. Více než byt v okrajové čtvrti Reykjavíku získat nemohla. Byla by ráda bydlela o trochu blíž ke středu města, tam však byly nemovitosti podstatně dražší. To byla další výhybka, kterou měla v cestě.

Její muž dostal práci na stavbě a ona místo telefonistky ve velkém podniku. Když firma přemístila své hlavní sídlo, bylo pro ni obtížné jezdit do práce veřejnými dopravními prostředky, proto dala výpověď. Poté dostala místo v družině na základní škole v jejich čtvrti a tato práce se jí líbila. Měla ráda děti a děti měly rády ji. Každé ráno

chodívala do školy pěšky a pohyb jí dělal dobře. Každý večer vytáhla svého muže na procházku, kterou vynechali jen za zcela špatného počasí. Dcery rostly, blížily se dvacáté narozeniny té starší.

Čas ubíhal. Toho osudného večera byla celá rodina doma a starší dcera prosila matku, aby jí vyrobila zmrzlinu.

Tím byl uveden do chodu osudný řetězec událostí. Doma jim totiž chyběla smetana a ještě pár maličkostí. Matka šla do obchodu.

Mladší dcera se nabízela, že půjde místo ní, ale na to matka nepřistoupila, protože chtěla nákup spojit s večerní procházkou, jejímu muži se ale nechtělo jít s ní. V islandské televizi dávali seriál, ve kterém byly rozhovory s lidmi z pevniny, které nechtěl propást, protože někdy bývaly tyto pořady opravdu vtipné. To byla asi také jedna z náhod.

Kdyby v televizi dávali něco jiného, určitě by ji doprovodil.

Matka vyšla ze dveří a už se nikdy nevrátila.

Muž, který jí zasadil smrtelné rány, prohlásil, že nechtěla kabelku za žádnou cenu pustit, přestože jí vyhrožoval. Ukázalo se, že den předtím žena vyzvedla z konta značnou sumu na dárek pro svou dceru a že ty peníze měla v peněžence. Za normálních okolností nenosila u sebe nikdy velkou hotovost.

Také to byla náhoda.

S myšlenkou na narozeninový dárek pro dceru přišla jednoho letního večera v Reykjavíku o život. Ničím se

neprovinila, vedla normální život a láskyplně se starala o svou rodinu.

Erlendur uhasil cigaretu a vystoupil z auta. Pohlédl vzhůru na kostel, studený šedý kamenný blok, a pomyslel si, že architekt byl určitě ateista. Přinejmenším si neuvědomoval, že tato budova se staví na boží počest, spíše měl za to, že na počest firmy, která na stavbu kostela míchala beton.

Pastorka Eyvör seděla u psacího stolu a telefonovala.

Dala mu znamení, aby se posadil, a on čekal, až dokončí hovor. V kanceláři stála zpola otevřená skříň, ve které se nacházel talár, kněžský límec a ornát.

„To jsi zase ty?“ zeptala se Eyvör, když skončila s telefonováním. „Přicházíš opět kvůli Marii?“

„Někde jsem četl, že stále více lidí se nechává zpopelňovat,“ řekl v naději, že se takto vyhne otázce.

„Stále jsou lidé, kteří volí tuto cestu a dávají k tomu striktní pokyny, protože nechtějí trouchnivět v zemi.“

„Nemá to tedy nic společného s vírou nebo křesťanstvím?“

„Ne, vlastně ne.“

„Pokud vím, nechal Baldvin Marii zpopelnit,“ řekl Erlendur. „Ano.“

„Údajně na její přání.“

„O tom nic nevím.“

„S tebou o tom nikdy nemluvila?“

„Ne.“

„Mluvil s tebou Baldvin o tomto přání?“

„Ne, to jsme neprobírali. Řekl mi jen, že si to tak přála.

Nevyžadujeme žádné důkazy.“

„To je jasné.“

„Její smrt tě dost zaměstnává,“ konstatovala Eyvör.

„Možná,“ řekl Erlendur. „Co si myslíš, že se stalo?“

„Myslím, že se cítila velmi bídně,“ řekl Erlendur, „a to už delší dobu.“

„To si také myslím. Proto jsem se možná méně než ostatní divila tomu, co se stalo.“

„Mluvila s tebou o vidinách a přeludech, které měla, nebo o něčem podobném?“

„Ne.“

„O tom, že viděla svou matku?“

„Ne.“

„Nebo že chodila na seance?“

„Ne, to neříkala.“

„O čem jste tedy mluvily, smím-li se zeptat?“

„Takové rozhovory jsou samozřejmě důvěrné,“ řekla Eyvör. „Nesmím ti sdělit žádné podrobnosti, zvlášť když si nemyslím, že to má něco společného se způsobem, jak se rozhodla odejít z tohoto světa. Mluvily jsme zcela obecně o věcech víry.“

„O něčem určitém?“

„Ano, někdy.“

„O čem?“

„O odpuštění. O přiznání k hříchům. O pravdě, o tom, jak lidi osvobozuje.“

„Mluvila někdy o událostech, které se přihodily v jejím dětství u jezera v Thingvelliru?“

„Ne,“ prohlásila Eyvör, „na to si nevzpomínám.“

„Nebo o smrti svého otce?“

„Ne. Je mi líto, že ti v té věci nemohu pomoci.“

„To je v pořádku,“ odvětil Erlendur a zvedl se.

„Jedno ti snad mohu říct. Mluvily jsme často o posmrtném životě. To jsem ti ale myslím řekla už při našem posledním rozhovoru. Ona byla… Jak to jen vyjádřit? Její zájem o tyto otázky sílil s přibývajícími léty a pochopitelně obzvlášť po smrti její matky. V podstatě jí šlo o důkaz něčeho takového a měla jsem pocit, že je ochotna zajít dost daleko, aby takový důkaz dostala.“

„Co tím myslíš?“

Eyvör se naklonila nad psací stůl. Erlendur spočinul pohledem na jejím taláru.

„Myslím, že byla ochotna dojít až na konec cesty. Ale to je můj soukromý názor a nebyla bych ráda, kdyby se do oběhu dostaly nějaké fámy. Zůstane to mezi námi.“

„Proč si to myslíš?“

„Měla jsem prostě takový pocit.“

„Takže sebevražda byla…?“

„Její hledání odpovědi. Vím, že bych tak neměla mluvit, ale jak jsem ji v posledních letech poznala, dokázala bych si představit, že prostě hledala odpověď.“

Když Erlendur opět seděl v autě a odjížděl, zazvonil mu mobil. Byl to Sigurdur Óli. Erlendur ho žádal, aby prověřil Mariin mobilní telefon, a Baldvin k tomu dal laskavě svolení. V posledních dnech před smrtí se Marie spojila s různými lidmi kvůli své vědecké práci, s Karen kvůli rekreačnímu domu a svému muži volala jak do nemocnice, tak na mobil.

„Poslední hovor měla toho večera, kdy se oběsila,“ řekl Sigurdur Óli bez obalu.

„Kdy přesně to bylo?“

„Dvacet minut před devátou.“

„To tedy byla ještě naživu?“

„Vypadá to tak. Hovor trval deset minut.“

„Její manžel vypověděl, že mu ten večer volala z domu u jezera.“

„Co tě vlastně trápí?“ zeptal se Sigurdur Óli.

„Jak to myslíš?“

„Proč se pořád ještě zabýváš tou ženou? Vzala si život.

U takových věcí přece nezůstávají žádné otevřené otázky.“

„Já nevím.“

„Zkoumáš to pod drobnohledem jako případ vraždy, to je ti snad jasné?“

„Ne, to nedělám,“ prohlásil Erlendur. „Nemyslím si, že byla zavražděna. Chci pouze vědět, proč spáchala sebevraždu, to je vše.“

„Co je ti po tom?“

„Nic,“ řekl Erlendur. „Zhola nic.“

„Myslel jsem si, že tě zajímají jen lidé, kteří zmizí.“

„Sebevražda je také způsob, jak zmizet,“ řekl Erlendur a ukončil hovor.

Médium přijalo Marii u dveří a zavedlo ji do bytu.

Mluvily spolu hezkou chvíli, než začalo vlastní sezení.

Magdalena byla Marii na první pohled velmi sympatická.

Byla srdečná, uznalá a jemnocitná, stejně jako Andersen.

Pro Marii to však bylo jiné, když hovořila se ženou. Cítila se s Magdalenou nenuceněji. Také se zdálo, že Magdalena disponuje silnějšími věšteckými schopnostmi. Byla vnímavější a viděla dále i více než Andersen.

Usadily se v obývacím pokoji a Magdalena pomalu, ale jistě přešla k vlastní seanci. Bytu ani nábytku nevěnovala Marie pozornost. Baldvin dostal v nemocnici Magdalenino telefonní číslo, načež Marie okamžitě zavolala a také si hned domluvila termín. Marie měla pocit, že věštkyně žije sama.

„Cítím velikou blízkost,“ řekla Magdalena. Zavřela oči a zase je otevřela. „Je tady žena,“ pokračovala, „Ingibjörg.

Říká ti to něco?“

„Moje babička se jmenovala Ingibjörg,“ řekla Marie.

„Je už mrtvá dlouho.“

„Je velmi vzdálená. Mezi vámi nebyl blízký vztah.“

„Ne, sotva jsem ji znala. Byla to matka mého otce.“

„Je velmi smutná.“

„Ano.“

„Říká, že neneseš vinu na tom, co se stalo.“

„Ne.“

„Mluví o nehodě,“ řekla Magdalena. „Ano.“

„Je tam jezero. Někdo, kdo se utopil.“

„Ano.“

„Tragická nehoda, říká ta stará paní.“

„Ano.“

„Je tam obraz. Obraz jezera. Je na něm Thingvellirské jezero. Znáš ten obraz?“

„Ano.“

„Mnohokrát děkuji. Tady je… Tady je muž, který… Je to nezřetelné, nějaký obraz… Tady je žena, která se jmenuje Lovísa, znáš ji?“

„Ano.“

„Je to tvoje příbuzná?“

„Ano.“

„Usmívá se. Kolem ní vidím spoustu světla. Usmívá se.

Říká, že Leonóra je u ní a že se cítí dobře.“

„Ano.“

„Vzkazuje ti, že si nemáš dělat starosti… Leonóře se daří skvěle. Říká…“

„Copak?“

„Říká, že se těší, až se shledáte.“

„Ano.“

„Přeje si, abys věděla, že se jí daří dobře. Bude to překrásné, až přijdeš i ty. Bude to překrásné.“

„Ano?“

„Říká, že nemáš mít strach. Že si nemáš dělat starosti.

Všechno se podaří, co máš v úmyslu. Ať se rozhodneš pro cokoli, bude to… Říká, že všechno půjde dobře. Nemusíš si dělat starosti. Všechno půjde dobře.“

„Ano.“

„Kolem té paní je všechno krásné. Ona… vychází od ní paprsek… Říká ti… Připadá ti to známé?… Je to nějaký spisovatel?“

„Ano.“

„Francouzský spisovatel.“

„Ano.“

„Usmívá se. To je… Tamta žena u ní… Říká, že se jí teď daří lépe. To všechno… Všechno to trápení…“

Magdalena přimhouřila oči.

„Teď zvolna mizí.“

Otevřela oči a chvíli potřebovala, aby zase nabyla rovnováhy. „Bylo… Bylo to v pořádku?“

Marie přikývla. „Ano,“ řekla vlídně. „Mnohokrát děkuji.“

Když Marie přišla domů, vyprávěla Baldvinovi, co se při seanci odehrálo. Byla velmi vzrušená a řekla, že tak jasné poselství vůbec neočekávala. Udivilo ji, jaké osoby se tam při seanci objevily. Od dětství nepomyslela na svou babičku z otcovy strany a pratetu Lovísu z matčiny strany znala jen z vyprávění. Zemřela mladá na tyfus.

Toho večera Marie nemohla usnout. Byla sama doma, protože Baldvin musel ještě jednou na kliniku. Venku skučel podzimní vítr.

Konečně se jí podařilo usnout.

Zakrátko se opět vyděsila, protože slyšela, jak zahradní branka mlátí do plotu. Teď lilo jako z konve. Slyšela klepání branky a věděla, že jí to nedá spát.

Vstala, oblékla si župan, nazula pantofle a šla do kuchyně. Odtud vedly dveře do zahrady přes dřevěnou verandu, kterou před několika lety nechali zbudovat.

Zabalila se do županu, opásala se a otevřela dveře. Zároveň ucítila ve vzduchu silný dým z doutníku.

Opatrně vešla na verandu, ven do bičujícího deště.

Že by Baldvin kouřil? tázala se v duchu.

Viděla, jak to s brankou bouchá sem a tam, ale místo aby ji co nejrychleji zavřela a běžela se schovat zase do domu, stála na verandě jako přikovaná a její oči hleděly do

tmy. V zahradě stál muž, od hlavy k patě mokrý jak myš. Byl silný a měl břicho. Byl mrtvolně bledý, stékala po něm voda.

Několikrát otevřel a zavřel ústa, jako by těžce lapal po dechu, a pak na ni zavolal: „Měj se na pozoru, nevíš, co činíš!“

KAPITOLA 22

Andersen, médium, byl nedůvěřivý a nechtěl po telefonu nic říct; nevěřil ani, že je Erlendur od kriminálky.

Erlendur ihned poznal hlas z kazety. Muž prohlásil, že pokud Erlendur něco chce, musí se u něj objednat jako všichni ostatní. Erlendur namítl, že to, co po něm chce, je nevýznamné a zabere minimum času, jenže muž trval neúprosně na svém.

„Chceš ode mě peníze?“ zeptal se Erlendur nakonec.

„Vyčkejme,“ prohlásil muž.

O několik dní později ve čtvrti Vogar stiskl Erlendur večer tlačítko zvonku u rodinného domu s několika bytovými jednotkami a ptal se na Andersena.

Médium mu otevřelo domovní dveře a Erlendur pomalu stoupal po schodech do druhého poschodí, kde ho Andersen očekával na odpočívadle. Podali si ruce a Erlendur následoval Andersena do jeho bytu. Ve vzduchu se vznášela slabá vůně vonných tyčinek a odněkud zaznívala jemná hudba z reproduktorů, které Erlendur nikde neviděl.

Tuto návštěvu Erlendur odsouval, pak ale dospěl k názoru, že se tomu nebude vyhýbat. Nijak zvlášť se nezajímal o práci jasnovidců nebo o jejich schopnost

navazovat kontakt se zemřelými, a proto se obával, že by mohlo dojít k rozepři. Byl pevně rozhodnut držet se zpátky a doufal, že Andersen se bude rovněž ovládat.

Andersen mu nabídl židli u malého kulatého stolku a posadil se naproti němu.

„Žiješ tu sám?“ zeptal se Erlendur a rozhlížel se kolem.

Měl dojem, že se nachází v docela normálním islandském příbytku. Byl tam velký televizor, sbírka filmů na videokazetách a na DVD a hodně hudby na CD. Disky byly umístěny ve třech regálech. Parketová podlaha, na stěnách rodinné obrázky. Žádné závoje, žádné křišťálové koule, pomyslel si Erlendur.

Žádná ektoplasma.

„Souvisí to s vyšetřováním?“ zeptal se Andersen.

„Ne,“ odpověděl Erlendur. „Já jsem… Co mně můžeš říct o Marii? Ptal jsem se tě na ni už v telefonu. Vzala si život.“

„Mohu se zeptat, proč ohledně její smrti vedeš vyšetřování?“

Erlendur mu začal vyprávět o švédském průzkumu sebevražd a jejich motivů, nebyl si však jist, zda bude schopen dost dobře obelhat tohoto muže, který se ostatně živí svými věšteckými schopnostmi. Neprohlédne ho Andersen okamžitě? Pospíšil si se svým vysvětlením a doufal v úspěch.

„Vlastně nevím, jak ti mohu pomoci,“ řekl Andersen.

„Mezi mnou a těmi, kteří za mnou přicházejí, se často vytvoří silné pouto důvěry a je mi zatěžko ho zničit.“

Omluvně se usmál, Erlendur se rovněž usmál. Andersen byl vysoký muž kolem šedesátky. Měl prošedivělé spánky, jemné rysy v obličeji a působil neobyčejně uvolněně.

„Máš stále dostatek práce?“ zeptal se Erlendur v naději, že se atmosféra trochu uvolní.

„Nemohu si stěžovat. Islanďané mají velký zájem o spiritistické záležitosti.“

„Myslíš o posmrtný život?“

Andersen přikývl. –

„Nesouvisí to prostě s tím, že jsme ještě trochu zabednění?“ zeptal se Erlendur. „Není to dávno, co jsme se vyhrabali z rašelinových chýší a ze středověké tmy.“

„Psychický stav nemá s rašelinovým příbytkem nic společného,“ řekl Andersen. „Takové předsudky mnohým možná pomáhají. Já osobně jsem je vždy považoval za hloupé. Ale dovedu pochopit, když jiní lidé mají výhrady vůči někomu, jako jsem já. Třeba bych je měl také, kdybych se nebyl narodil s tou neslýchanou schopností, schopností vnímat, jak jí říkám.“

„Jak často ses setkával s Marií?“

„Po smrti matky za mnou přišla dvakrát.“

„Chtěla s ní navázat spojení, že ano?“

„Ano, to byl její cíl.“

„Podařilo se jí to?“

„Myslím, že se spokojená vrátila domů.“

„Tebe se asi nemusím ptát, zda věříš v posmrtný život,“

řekl Erlendur. „Na tom se zakládá celý můj život.“

„A její život rovněž?“

„Ano, byla to víra bez přetvářky. Naprosto upřímná.“

„Mluvila s tebou o svém strachu ze tmy?“

„Jen málo. Mluvili jsme o tom, že strach ze tmy je psychický úzkostný stav jako každý jiný a že se dá překonat změnou životního postoje a sebekázní.“

„Neřekla ti, kde se u ní ta fobie vzala?“

„Ne, ale já také nejsem psycholog. Soudě podle našich rozhovorů se domnívám, že to mělo něco společného s nehodou, při níž její otec přišel o život. Dovedu si představit, jaký to pro dítě musel být šok.“

„Zjevila se ti Marie, poté co si vzala život?“

„Ne,“ řekl Andersen a usmál se. „Tak jednoduché to není. Myslím, že máš o naší práci úplně scestné představy.

Víš něco o naší práci?“

Erlendur zavrtěl hlavou. „Pokud vím, Marie měla o posmrtný život zvláštní zájem,“ řekl.

„To se rozumí, jinak by ke mně nepřišla,“ odpověděl Andersen.

„Ano, mám však na mysli zájem překračující normální míru. U ní to byla spíše fixní idea. Pokud jsem to správně

pochopil, byla úplně posedlá. Toužila se dozvědět všechno, co souvisí se smrtí a s posmrtným životem.“

Erlendur se chtěl vyvarovat toho, aby přímo zavedl hovor na kazetu, kterou mu dala Karen, a doufal, že mu Andersen vyjde vstříc. Ten se na Erlendura dlouze zadíval, jako by zvažoval, co smí a má říct.

„Marie byla osoba hledající,“ řekl. „Takoví jsou mnozí z nás. Jsem si jist, že ty k nim taky patříš.“

„Co hledala Marie?“

„Hledala svou matku. Postrádala ji. Její matka jí chtěla dát odpověď, zda existuje posmrtný život. Marie se domnívala, že tu odpověď dostala, a proto přišla za mnou.

Mluvili jsme spolu. Myslím, že jí to udělalo dobře.“

„Objevila se její matka někdy při seanci?“

„Ne, neobjevila. To ale nemusí nic znamenat.“

„Co si o tom myslela Marie?“

„Odcházela odsud smířená.“

„Pokud vím, trpěla halucinacemi,“ řekl Erlendur.

„Říkej tomu, jak chceš.“

„Její matka se jí prý zjevila.“

„Ano, o tom mi řekla.“

„No a?“

„A nic. Byla nadána neobyčejně silnou vnímavostí.“

„Nevíš, jestli navštívila ještě nějaké jiné médium?“

„Mně nic takového neřekla, ale také se mě to netýkalo.

Jednoho dne mi však zavolala a ptala se mě na jiné médium,

ženu, kterou jsem neznal a o níž jsem nic nevěděl. Musela být nová. V této branži se vlastně docela dobře známe.“

„Takže nevíš, co to bylo za ženu?“

„Ne, znám jen její jméno. Jak už jsem řekl, jako médium ji neznám.“

„A jak se jmenuje?“

„Marie zmínila jen její křestní jméno. Jmenovala se Magdalena.“

„Magdalena?“

„O té ženě jsem nikdy nic neslyšel.“

„A co to znamená, že jsi o ní ještě nikdy neslyšel?“

„To ještě nemusí znamenat vůbec nic. Taky jsem se trochu poptával, ale tuto Magdalenu neznal nikdo.“

„Není to tak, že je prostě jen nová ve vaší branži, jak jsi řekl?“ Andersen pokrčil rameny. „Pravděpodobně to tak bude.“

„Je vás mnoho?“

„Ani ne. Ale přesný počet neznám.“

„Jak Marie narazila na tu Magdalenu?“

„O tom nic nevím.“

„Není tvůj postoj k fenoménu ‚strachu ze tmy‘ trochu zvláštní? Koneckonců si vyděláváš na živobytí tím, že navazuješ spojení s duchy.“

„Co tím myslíš?“

„Že tato fobie má psychické příčiny a nemá nic společného s duchy.“

„Na světě duchů nelpí nic zlého,“ prohlásil Andersen.

„Všichni máme své duchy. V neposlední řadě i ty.“

„Já?“ podivil se Erlendur.

Andersen přisvědčil: „No ovšem. Ale nedělej si starosti, hledej dále. Ty je oba ještě najdeš.“

„Myslíš jeho, ne?“ upřesnil Erlendur.

„Ne,“ řekl Andersen a vstal. „Oba dva.“

KAPITOLA 23

Před několika lety se u Erlendura projevily poruchy srdečního rytmu, nazývané arytmie. Jako by srdce přidávalo ještě dodatečné tepy, což bylo velmi nepříjemné. Někdy zase jako by se tlukot srdce zpomalil. Když se to nezlepšovalo, ale spíš zhoršovalo, zalistoval Erlendur ve Zlatých stránkách telefonního seznamu a zastavil se v rubrice „kardiologové“ u jednoho jména, které ho pobavilo: Dagóbert. To jméno se mu zalíbilo a rozhodl se, že si jeho nositele zvolí za svého kardiologa. Nebyl v jeho ordinaci ještě ani pět minut, když se už neudržel a prostě se ho na to jméno zeptal.

„Pocházím ze Západních fjordů,“ objasnil lékař, který byl zřejmě zvyklý na otázky toho druhu. „Jsem se svým jménem vlastně docela spokojený. Můj bratranec mi závidí, jmenuje se totiž Dósótheus.“

Čekárna ve zdravotním středisku byla plná lidí, kteří sem přišli kvůli zdravotním potížím. Ve středisku pracovali nejrůznější specialisté: ORL, internisté, tři kardiologové, dva nefrologové a jeden oční lékař.

Erlendur stál u vchodu do čekárny a říkal si, že tady může každý najít vhodného lékaře. Bylo mu trochu nepříjemné vtrhnout rovnou ke svému lékaři, aniž se objednal několik týdnů předem. Věděl, že jeho kardiolog je velmi zaneprázdněný a pravděpodobně až do příštího roku má plno. Uvědomoval si, že jeho návštěva u lékaře prodlouží minimálně o čtvrt hodiny čekací dobu několika pacientů tady uvnitř, pokud se lékaři vůbec podaří ho někam mezi ně vsunout. Erlendur čekal už dvacet minut.

Na čekárnu navazovala dlouhá chodba s ordinacemi lékařů. Tři čtvrtě hodiny poté, co se ohlásil, se otevřely dveře, Dagóbert vešel do čekárny a dal Erlendurovi znamení. Erlendur ho následoval do ordinace, lékař zavřel dveře.

„Máš zase ty problémy?“ zeptal se Dagóbert a ukázal na lehátko. Složka s Erlendurovou dokumentací ležela na psacím stole.

„Ne,“ řekl Erlendur, „cítím se dobře. Přicházím v poloslužební záležitosti.“

„Ach tak,“ řekl lékař. Nebyl nejštíhlejší a působil dojmem zkušeného člověka. Měl na sobě bílou košili s kravatou a džíny. Žádný lékařský plášť. Na krku se mu ovšem houpal stetoskop. „Nechceš se přesto položit, abych si tě poslechl?“

„Není třeba,“ řekl Erlendur a posadil se na židli před psacím stolem. Dagóbert si sedl na lehátko. Erlendur si

vybavil svou první návštěvu u něj, když mu lékař vysvětloval, jak je tlukot srdce řízen impulzy, které však mohou být omezeny. Příčinou je většinou stres. Erlendur rozuměl jen něčemu z toho, co říkal, ale aspoň natolik, aby pochopil, že se nejedná o nebezpečný stav, nýbrž že se to časem zase spraví.

„Tak co potom mohu…?“ zeptal se Dagóbert.

„Jedná se o něco z medicíny,“ řekl Erlendur. Od chvíle, kdy připadl na myšlenku zeptat se na radu specialisty, lámal si hlavu s tím, jak by se měl nejlépe vyjádřit. Nechtěl mluvit s nikým z policejního prezidia ani se soudním lékařem, protože by pak musel podat vysvětlení.

„Dobrá. O co přesně?“

„Kdyby měl někdo v úmyslu jiného člověka zabít, ale jen asi na jednu či dvě minuty, jak by si počínal?“ zeptal se Erlendur. „Kdyby ho hned zase oživil, aby si nikdo nevšiml, co se stalo…“

Lékař se na něj zahleděl. „Víš o nějakém takovém případu?“ zeptal se.

„Na to jsem se vlastně chtěl zeptat tebe,“ řekl Erlendur.

„Já se v něčem takovém nevyznám.“

„Nevím o tom, že by to někdo někdy úmyslně udělal, pokud máš na mysli tohle,“ řekl Dagóbert.

„Jak by se to dalo zařídit?“

„To závisí na mnoha okolnostech. Jaké podmínky si představuješ ty?“

„Nejsem si jist. Řekněme v soukromém domě.“

Dagóbert se na Erlendura podíval s vážnou tváří.

„Experimentovali s tím lidé, které znáš?“ zeptal se.

Dagóbert věděl, že Erlendur je u kriminální policie, a myslel si proto, že jeho srdeční potíže jsou nemocí z povolání, jak se vyjádřil. Erlendura uklidňovalo, že Dagóbert málokdy upadal do nesrozumitelné lékařské hatmatilky.

„Ne,“ řekl Erlendur. „A nemá to ani nic společného s vyšetřováním. Jen mě na to upozornil jeden starý spis, který se mi dostal do rukou.“

„Máš na mysli, jak je možné přivodit zástavu srdce, aniž by se to dalo prokázat, a to tak, že dotyčný přežije.“

„Tak si to lze představit,“ řekl Erlendur. „Proč by někdo něco takového dělal?“

„To nevím,“ řekl Erlendur. „Předpokládám, že znáš aspoň pár detailů.“

„Ani ne.“

„Já ti pořádně nerozumím. Jak jsem řekl: Proč by někdo chtěl jinému člověku přivodit náhlou srdeční smrt?“

„Já nevím,“ řekl Erlendur. „Doufal jsem, že bys mi na to mohl dát odpověď.“

„Především je nutné dbát na to, aby jiné orgány nebyly vystaveny riziku,“ řekl Dagóbert. „Jakmile srdce přestane bít, začíná tělesný rozpad, v akutním nebezpečí jsou jak tkáně, tak orgány.

Uměl bych si představit, že v úvahu připadají různé léky, které dokážou přivodit stav podobný smrti. Podle toho, co říkáš, by ale mohlo jít o hypotermii. V tom se ovšem nevyznám.“

„Hypotermie?“

„Podchlazení,“ řekl lékař. „Dosáhne se tím dvojího efektu. Srdce přestane bít, když tělesná teplota klesne pod určitou hranici. Člověk v podstatě zemře, ale podchlazení zakonzervuje tělo a orgány. Podchlazení zpomalí průběh veškerých tělesných funkcí.“

„Jak lze člověka probudit opět k životu?“

„Pravděpodobně tlakovou masáží srdce a následně rychlým odstraněním podchlazení, tedy rychlým zahřátím.“

„Aby se něco takového provedlo, je nutné se v tom mimořádně dobře vyznat?“

„Bezpodmínečně. Něco jiného si neumím představit.

Musí u toho být lékař, pokud možno kardiolog. A samozřejmě by to neměl nikdo dělat pro zábavu.“

„Jak dlouho je možné držet člověka v tomto stavu, než už je příliš pozdě?“

„No, nejsem specialista v oblasti hypotermie,“ řekl Dagóbert s úsměvem. „Po zástavě srdce jde pravděpodobně jen o několik málo minut, pravděpodobně maximálně čtyři nebo pět. Nevím. U toho je třeba brát v úvahu i vnější prostředí. V nemocnici je pochopitelně celé technické vybavení, tam by se to dalo asi ještě prodloužit. Hypotermie

se v posledních letech používá k tomu, aby byli pacienti uvedeni do umělého spánku, zatímco se jim hojí rány.

Rovněž je to dobrá metoda k ochraně lidských orgánů, když u lidí dojde k zástavě srdce. Tělesná teplota se pak udržuje na jednatřiceti stupních nebo tak nějak.“

„A kdyby se to dělalo doma, co by k tomu bylo třeba?“

Lékař chvíli přemýšlel. „Neumím si…,“ začal, ale zase zmlkl.

„Co tě napadne jako první?“

„Velká vana. Led. Defibrilátor a elektrický proud.

Přikrývky.“

„Zůstaly by nějaké stopy, pokud se podaří dotyčného přivést zase k životu?“

„Stopy, že se to uskutečnilo? To si nemyslím,“ řekl Dagóbert.

„Patrně je to podobné, jako když se člověk ocitne ve sněhové bouři. Mrazivý chlad postupně zpomaluje tělesné funkce, nejprve upadnou lidé do spánku, pak do komatu, nakonec dojde k zástavě srdce a přichází smrt.“

„Takže přesně to, co se stane, když lidé zmrznou?“

zeptal se Erlendur.

„Přesně totéž.“

Žena, která jako poslední mluvila s Gudrún, studentkou biologie, pracovala jako vedoucí oddělení v Národním muzeu. Gudrún byla její sestřenice a rodiče ji tehdy žádali,

aby se trochu postarala o jejich dceru, zatímco oni budou cestovat po Asii. Žena byla o tři roky starší než Gudrún.

Měla husté světlé vlasy, spletené do copu a byla spíše malá.

Jmenovala se Elísabet a říkala si Beta.

„Je mi to velmi nepříjemné, zase všechno znovu probírat,“ řekla, poté co se usadili v kavárně Národního muzea. „Převzala jsem do jisté míry zodpovědnost za Gudrún, aspoň jsem měla ten pocit, ačkoliv bych byla ničemu nemohla zabránit, jak víš. Proč se tím vlastně opět zabýváte?“

„Chtěli bychom ten případ definitivně uzavřít,“ řekl Erlendur a doufal, že to na vysvětlenou postačí. Neměl zdání, co ho stále ještě vede k pátrání po studentce biologie Gudrún nebo po maturantovi Davidovi, snad jen to, že se prostě zajímá o případy pohřešovaných osob; navíc na komisařství se toho zrovna moc nedělo.

„Předpokládáte tedy, že už ji nikdy nenajdete?“ zeptala se Beta.

„Je to tak dávno,“ řekl Erlendur, aniž reagoval na otázku.

„Já si prostě neumím představit, co se tenkrát mohlo stát,“ řekla Elísabet. „Jednoho krásného dne odjede a zmizí.

Její auto není k nalezení a neexistuje žádná stopa. Zdá se, že ani cestou se nikde nezastavila, třeba u pumpy nebo někde na farmě, a to ani cestou na sever, ani tady v Reykjavíku.“

„Brali jsme v úvahu sebevraždu,“ řekl Erlendur.

„Ona nebyla ten typ,“ opáčila Elísabet.

„Jaký by měl být typ sebevraha?“ zeptal se Erlendur.

„Nevím, já si jen myslím, že taková nebyla.“

„Neznám nikoho, kdo je takový,“ řekl Erlendur.

„Víš, jak to myslím,“ řekla Elísabet. „A co se stalo s autem? To snad nespáchalo sebevraždu!“

Erlendur se zasmál. „Prohledali jsme všechny přístavy, vyslali jsme potápěče k prozkoumání nábřeží pro případ, že řidička ztratila kontrolu nad vozidlem. Nic jsme nenašli.“

„Milovala svoje malé auto,“ prohlásila Elísabet. „Nikdy jsem si neuměla představit, že by byla přejela okraj přístavního mola. To mi vždy připadalo naprosto absurdní.“

„Nezmínila se při vašem posledním telefonickém hovoru o tom, co zamýšlí?“

„Ne. Kdybych věděla, co bude následovat, byl by náš rozhovor vypadal jinak. Volala mi, aby se zeptala na kadeřníka na hlavní třídě Laugavegur, kterého jsem jí doporučila. Tam chtěla jít. Proto jsem nikdy nevěřila, že spáchala sebevraždu. Nic tomu nenasvědčovalo.“

„Byl k návštěvě holiče nějaký zvláštní důvod? Měla něco v plánu?“

„Ne, myslím, že prostě bylo zase načase nechat se ostříhat.“

„A o ničem jiném jste nemluvily?“

„Ne. A pak už jsem o ní neslyšela. Předpokládala jsem, že jela do Akureyri, dvakrát či třikrát jsem jí volala, ale

nebrala to. Tou dobou už asi nebyla k nalezení. Je tak těžké si představit, co se stalo. Z jakého důvodu může zmizet děvče v rozkvětu života jako ona, a to beze stopy? Co se dá z toho vyvodit? Jak se to dá pochopit?“

„Neměla nikdy přítele nebo někoho, s kým bydlela?“

„Ne, nikdy. To všechno měla ještě před sebou.“

„Jaké cesty podnikala svým autem? Vím, že je to ve spisech, ale vyptávání není nikdy dost.“

„Samozřejmě do Akureyri. Někdy ji popadl stesk po Akureyri, a když měla čas, tak se tam rozjela. Podnikala i výlety do okolí Reykjavíku nebo si vyjela do Hveragerdi, aby si koupila tamější lahodnou zmrzlinu. Ty víš, že se zajímala o jezera.“

„Ano.“

„Jezero Thingvellir milovala obzvlášť.“

„Jezero Thingvellir?“

„Znala ho jako své boty. Jezdila tam často a měla u jezera svá zamilovaná místa. Jeden náš příbuzný tady z Reykjavíku měl letní dům ve vesnici Borgarflordur v údolí Lundarreykjadalur, který jsme často využívali. Tehdy často jezdívala po uxahryggurské trase do Thingvelliru a po východním pobřeží zpět do Reykjavíku. Někdy v Thingvelliru také stanovala s kamarádkami nebo sama.

Užívala si to, že vypadla z města a byla u jezera docela sama. Byla ráda sama, v mnohém ohledu si vystačila.“

„Nenaznačovalo něco, že byla v tom letním domě vašeho příbuzného?“ zeptal se Erlendur, zatímco se snažil vzpomenout si na záznam o Gudrún.

„Ne, nebyla tam,“ řekla Elísabet.

„Jak to, že se tolik zajímala o vnitrozemská jezera?“

„To nikdo nevěděl, ani ona ne. Gudrún byla vždycky taková, už jako dítě. Jednou mi řekla, že jezera mají zvláštní přitažlivost, že jejich síla je v tichu. Nikde prý člověk není blíž přírodě než u vody, u jezera, kde je plno rozmanitých ptačích druhů.“

„Vyjížděla na jezero? Měla nějakou loďku?“

„Ne, neměla. U Gudrún bylo legrační, že už jako malé děvče měla strach z vody. Nebylo snadněji přimět k výuce plavání a nikdy nechodila ráda plavat. Nezajímalo ji být na jezeře nebo v něm plavat, hledala jen blízkost vody. Velmi milovala přírodu.“

„Je jen málo jezer tak krásných jako Thingvallavatn,“

řekl Erlendur.

„To je pravda.“

KAPITOLA 24

O dva dny později seděl Erlendur u postaršího pána, učitele herectví. Jmenoval se Jóhannes a hostil ho bylinkovým čajem. Za normálních okolností by se Erlendur něčeho takového ani nedotkl. Muž na něj reagoval nejprve velmi negativně, vůbec nechápal, co po něm policie chce, a nechtěl ho ani pustit dovnitř. Když však uslyšel, že nejde o jeho osobu, nýbrž víceméně o klábosení o jiných lidech, byl už přívětivější a otevřel Erlendurovi dveře. Zrovna si připravoval bylinkový čaj, a tak Erlendurovi nabídl.

Na učitele Erlendura odkázal Orri Fjeldsted, poté co se ho Erlendur zeptal, kdo by tak mohl nejlépe znát bývalé žáky herecké školy. Orri nemusel dlouho přemýšlet.

Jóhannes byl tehdy jeho učitelem, prý dobrák od kosti, ale hrozně miloval drby. Orri o něm říkal, že toho hodně ví, ale že kdyby na něj přišla řeč, tak to, co o něm učitel napovídá, bude lež.

Jóhannes žil sám v řadovém domku ve východní části města. Byl to dost vysoký muž, mluvil hlasitě a pronikavě.

Měl pleš, neobyčejně velké uši a v očích mu hrály čtverácké záblesky. Od Orriho Erlendur věděl, že učitel je rozvedený,

že ho před mnoha lety opustila žena. Děti neměli. Jóhannes sám byl zamlada velmi dobrým hercem, s přibývajícími léty však pro něj bylo stále méně rolí, a tak začal vyučovat na herecké škole. Občas mu i potom nabídli nějakou roli, buď v profesionálním divadle, ale také na amatérských scénách.

Nějaká ta filmová role, kterou hrál, uchovala jeho jméno, aby neupadlo v zapomenutí, někdy se objevil v rozhlasových a televizních talkshow a rekapituloval dřívější časy.

„Na Baldvina si vzpomínám dobře,“ řekl Jóhannes, když se s bylinkovým čajem usadili v jeho pracovně.

Erlendur ochutnal čaj a měl co dělat, aby ho hned nevyprskl.

Řekl Jóhannesovi, oč se jedná, a požádal ho, aby si ponechal pro sebe, že se ho vyptává na bývalého studenta herectví.

Pravděpodobně nemělo valný smysl vyprošovat si mlčenlivost, Erlendur však byl optimistický.

„Jako herec nebyl nijak zvlášť talentovaný, však také hned ve druhém ročníku se studiem přestal,“ pokračoval Jóhannes. „Komické role mu však sedly docela dobře.

Přestal uprostřed, takříkajíc v průběhu představení, protože zjistil, že na medicíně bude lépe zaopatřený. Od té doby jsem ho skoro neviděl.“

„Byl jeho ročník dobrá skupina?“

„Ano,“ řekl Jóhannes a napil se čaje. „Byli dobří. Byl tam Orri Fjelsted, docela slušný herec, i když mohl působit trochu stereotypně. Zrovna jsem viděl to děsné uvedení

Othella. Tam nebyl ani dost málo dobrý. Kromě něj byla ve skupině ještě Svala a také Sigrídur, ta byla vlastně lepší herečka. Role v hrách od Ibsena a Strindberga, těch nordických velikánů divadla, jako by jí byly šité na míru. A samozřejmě ještě Heimir. Podle mého mínění měl dostávat větší role. S přibývajícím věkem byl zklamaný, zahořkl a hledal útěchu v alkoholu. Dal jsem mu roli Jimmyho ve hře Ohlédni se v hněvu, kterou jsem režíroval, a podle mě ji hrál dobře. Nevím, co dělá dnes, ale nedávno jsem ho slyšel v nějaké rozhlasové hře v malé roli. Lilja, Saebjórn, Einar, všem táhne na padesátku. A pak byla ve skupině ještě Karolína. Chuděra, ta opravdu nebyla moc dobrá herečka.“

„Dokážeš si vybavit dobu, kdy Baldvin zanechal studia?“ zeptal se Erlendur, který si všiml, že nedá žádnou námahu tahat ze starého herce informace.

„Baldvin? No jo, ten zkrátka přestal. Neuvedl žádné důvody. Tehdy bylo ale neobyčejně těžké se na hereckou školu dostat. Nával byl ohromný, proto bylo minimum těch, kteří jen tak uprostřed studia školy zanechali, to tě můžu ujistit. Uprostřed představení.“

„On ale přece nepřestal doslova uprostřed představení?“

„Ne, chci tím jen říct, že prostě přestal zničehonic.

Přišlo to tak náhle. A podle mě překvapivě, alespoň vzhledem k tomu, kolik úsilí museli ti mladí lidé vynaložit, aby byli přijati. Tehdy ještě toužili stát se herci, bylo to povolání snů. Prorazit a proslavit se. To je v herectví možné,

když člověk o něco takového usiluje. Opravdových herců je však mnohem více. Herectví mně otevřelo veškerou kulturu, literaturu a dramatická jevištní díla, otevřelo mi dveře k vlastnímu životu.“

Starý herec se usmíval a chvíli mlčel. „Promiň, že jsem začal být tak patetický. My herci máme někdy sklon k přehánění, zejména když stojíme na jevišti.“

Pak se hlasitě zasmál sám sobě.

„Pokud vím, Baldvin se tehdy seznámil se svou ženou, vzali se krátce po jeho odchodu ze školy,“ řekl Erlendur s úsměvem.

„Ano. Byla historička, že? Slyšel jsem, že nedávno zemřela, prý spáchala sebevraždu. Kvůli tomu jsi asi tady, nebo se mýlím?“

„Znal jsi ji?“ zeptal se Erlendur.

„Ne, vůbec ne. Je snad něco podezřelého na okolnostech, za nichž zemřela?“

„Ne,“ odpověděl Erlendur. „Copak to Baldvinovi vůbec nevadilo, že přestal s herectvím? Nevzpomeneš si na to?“

„Myslím, že Baldvin udělal vždycky přesně to, co chtěl,“ řekl Jóhannes. „Tak na mě působil, jako by si od nikoho nedal říct. Rozhodný chlapec, který jde svou vlastní cestou. Ale od druhých jsem slyšel, že to děvče mu tak učarovalo, že kompletně změnil svůj cíl. A kromě toho nebyl ani zvlášť dobrý herec. Pravděpodobně to sám uznal a přišel k rozumu.“

„Byly mezi těmi mladými lidmi nějaké intimní vztahy?“

zeptal se Erlendur, zatímco odsouval šálek s čajem.

„Něco tam bylo, známosti různého trvání. Někteří z toho ročníku tenkrát uzavřeli manželství. Něco takového se stává, zas a znovu.“

„A Baldvin?“

„Myslíš, než potkal svou ženu? No jo, to ti moc nepomůžu. Ovšem tehdy jsem se doslechl, že se zamiloval do Karolíny. Byla ve stejném ročníku jako on. Dost hezká, ale neměla vůbec herecké nadání a kvůli tomu také nedostávala žádné role. Popravdě řečeno netuším, proč ji vlastně přijali. To jsem nikdy nepochopil.“

„A stala se herečkou?“ zeptal se Erlendur, který litoval, že se lépe nevyzná v divadelním světě.

„Ano, ale její kariéra byla krátká a v podstatě naprosto bezvýznamná. Myslím, že nehrála dlouho a většinou dostávala podřadné vedlejší role. Jednou jí svěřili velkou roli, ale dostalo se jí tak drtivé kritiky, že to pro ni pravděpodobně znamenalo i konec.“

„Jaká to byla role?“ zeptal se Erlendur.

„V nějaké švédské hře o lidských problémech, která tehdy byla docela úspěšná. Islandský název byl Žár naděje.

Nemám ponětí, proč se ten kus vůbec uváděl. Už tenkrát byl tento druh, kuchyňských dramat‘ dávno překonaný.“

„Ano,“ řekl Erlendur, který neměl nejmenší tušení o švédských divadelních hrách.

„Byla to hra od tehdy dost oblíbeného dramatika.“

Erlendur přikývl, aniž měl ponětí, o kom je řeč.

„V jedné věci však Karolína vynikala. Nikdo jiný netoužil víc po tom, aby se proslavil a aby se stal hvězdou.

Myslím, že to byl koneckonců jediný důvod, proč se bezpodmínečně chtěla stát herečkou. Naproti tomu druzí měli za cíl asi spíše herecké umění jako takové a vzdělání, které člověku propůjčuje. V tomto směru byla Karolína trochu zvláštní. Ona na to ale neměla buňky, neměla nadání.

A nezáleželo na tom, oč jsme se ve výuce snažili. Bylo to naprosto zbytečné.“

„Ale tu jednu roli dostala.“

„Role v Žáru naděje nebyla vůbec špatná,“ řekl Jóhannes a napil se čaje. „Ale Karolína byla nemožná.

Dokonale beznadějný případ. Chudinka. Potom se myslím úplně stáhla. Ale tak či tak, v těch letech měla známost s Baldvinem. Potom se však oženil s jinou a děti… Ne, oni přece neměli děti, že?“

„Ne,“ řekl Erlendur, který žasl, jak dobře je starý herec informován. Zdálo se, že jeho velkým uším nic neunikne.

„Možná tím, co tu ženu tížilo, byla bezdětnost, ne?“

Erlendur pokrčil rameny. „Nevím.“

„Oběsila se, že ano?“

Erlendur přikývl.

„A co Baldvin, jak na to reagoval?“

„Tak, jak se na takové věci obvykle reaguje.“

„Nevím, jak se na takové věci reaguje. Baldvina jsem potkal před několika lety, když zaskakoval za mého lékaře.

Velmi laskavý člověk. Vzpomínám si, že Baldvin byl neustále bez peněz. Vždycky měl u někoho dluhy. Někdy si půjčoval dokonce i ode mne, dokud jsem mu jednoho dne stručně a jasně neřekl, že mu nedám už ani korunu. Žil si nad poměry, ale kdo to dneska nedělá?“

„To je pravda,“ řekl Erlendur a vstal.

„Patrně je v módě mít co nejvíc dluhů,“ řekl Jóhannes a doprovodil Erlendura ke dveřím.

Erlendur mu podal ruku.

„Byla ale vysloveně krásná Magdalena,“ řekl herec.

Erlendur se zastavil ve dveřích. „Magdalena?“

„Ano, krásná Magdalena, to byla Karolína. Řekl jsem nějaký nesmysl? Vždyť já už pletu jedno přes druhé, role a herce.“

„Kdo byla Magdalena?“ zeptal se Erlendur.

„To byla Karolínina role v té švédské hře. Hrála mladou ženu, která se jmenovala Magdalena.“

„Magdalena?“

„Pomůže ti to nějak v pátrání?“

„Nevím,“ řekl Erlendur. „Možná.“

Erlendur seděl ve svém autě a opět přemýšlel o náhodách. Vykouřil už čtyři cigarety a cítil slabé pálení žáhy. Od rána skoro nic nejedl a teď se pokoušel ukonejšit

hlad kouřením. Malou škvírkou pootevřeného okénka u spolujezdce pronikal do auta čerstvý vzduch. Byl večer.

Pozoroval, jak podzimní slunce mizí za vrstvu mraků. Jeho auto stálo opodál starého rodinného domku v západní části Kópavoguru, a zatímco sledoval západ slunce, jeho pohled každou chvilku sklouzl k tomu domu. Věděl, že žije sama a podle všeho nebyla nijak majetná, jinak by byl dům lépe udržovaný. Dlouho nebyl natřený a vypadal trochu ošuntěle; pod okny se vytvořily rezavé pásy. Erlendur neviděl nikoho vejít do domu ani vyjít ven. Před domem stálo malé japonské auto. V průběhu pozdního odpoledne se do okolních domů vraceli lidé z práce, ze školy, z nákupů ve městě nebo kdoví odkud ještě. Erlendur sledoval typický rodinný život za dvěma okny, která měl přímo v zorném poli.

Celé hodiny seděl v autě kvůli takové náhodě a v záležitosti, o níž nevěděl, proč se jí tak intenzivně zabývá.

Nic nenasvědčovalo jiné skutečnosti než tragické smrti ženy, která stála na okraji propasti a spáchala zoufalý čin.

Předcházely mu vážné problémy v jejím životě, ztráta matky a fixní idea o domnělém posmrtném životě. Dosud neměl žádné opěrné body, které by ukazovaly na brutální zločin. Najednou však zaslechl jméno, které se v souvislosti s tímto případem už jednou objevilo. Toto jméno v něm uvedlo do pohybu řetěz asociací s dosud známými nebo ještě neznámými vztahy mezi lidmi, kteří znali nešťastnou

ženu od Thingvellirského jezera. Magdalena se jmenovalo médium, za kterým Marie zašla. Erlendur věděl, že náhody bývají málokdy něco jiného než špatné žerty, případně radostná překvapení, která život člověku nadělí. Náhody jsou jako déšť, který dopadá na spravedlivé stejnou měrou jako na nespravedlivé. Náhody přinášejí dobré i špatné a ponejvíc určují osud člověka. Přicházejí odnikud, neočekávaně, podivně a nevysvětlitelně.

Erlendur si dával pozor, aby takové náhody nepovažoval za něco jiného, než čím jsou. Na základě své práce však věděl lépe než jiní, že náhody bývají někdy inscenovány. Daly se šikovně naaranžovat lidem do života, aniž pojali podezření. To už pak nebyly pravé náhody.

Existovaly pro ně různé názvy, ale v Erlendurově profesi jen jeden: zločin.

Uprostřed těchto úvah Erlendur najednou uviděl, že se rozsvítilo venkovní světlo na domě, který pozoroval.

Otevřely se dveře a vyšla nějaká žena. Zavřela za sebou, šla k autu zapakovanému před domem, nastoupila a odjela.

Auto nastartovalo až na třetí pokus a odjelo s pěkným rachotem. Erlendur se domníval, že je to výfuk.

Díval se za autem, nastartoval svého starého forda a jel za ním. O ženě, kterou sledoval, věděl jen málo. Po návštěvě u bývalého učitele herectví se v krátkosti informoval o životní dráze Karolíny Franklín. Byla registrovaná vlastně jako „Franklínsdóttir“, ale křestní jméno svého otce Franklín

používala jako příjmení. Starý učitel řekl, že se chtěla vždycky odlišovat. Erlendur zjistil, že Karolína pracuje u jedné velké finanční firmy v Reykjavíku. Byla rozvedená a bezdětná. Už mnoho let nevystupovala jako herečka. Role Magdaleny v Žáru naděje byla její poslední. Podle toho, co vyprávěl Jóhannes, hrála švédskou dělnici, která přijde na podvody svému manželovi a pomstí se mu.

Sledoval Karolínu ke kiosku, kde půjčovali i videa, a pozoroval, jak si vybírá film a kupuje pár maličkostí. Poté se vrátila domů.

Erlendur seděl další hodinu v autě před jejím domem, vykouřil ještě dvě cigarety a pak odjel domů.

KAPITOLA 25

Ředitel banky ho nenechal čekat. Ihned vešel do přední místnosti, uvítal Erlendura silným stiskem ruky a uvedl ho do své kanceláře. Ředitel, muž mezi čtyřiceti a padesáti lety, měl na sobě jemně proužkovaný oblek, samozřejmě šitý na míru, k tomu příhodnou kravatu a na nohou boty naleštěné jako zrcadlo. Byl asi stejně vysoký jako Erlendur, často se usmíval a laskavým tónem vykládal, že se se skupinkou zákazníků zrovna vrátil z Londýna, kde viděli důležitý zápas v anglické Premiér League. Erlendur sice znal jména mužstev, ale nic víc. Ředitel byl zvyklý přijímat bohaté zákazníky, jimž v prvé řadě záleželo na rychlé a bezchybné službě. Erlendur věděl, že tento muž se k vysokému postavení propracoval svou pílí, cílevědomostí a vrozenou zdvořilostí. Často se setkávali, a to v dobách, kdy bankovní ředitel pracoval ještě jako obyčejný úředník u přepážky.

Vycházeli spolu vždycky dobře, zejména poté, co se Erlendur dozvěděl, že muž nepochází z Reykjavíku. Vyrostl v malé hospodářské usedlosti na jihovýchodním Islandu, ale rodina zemědělství zanechala a přestěhovala se do města.

Ředitel nalil Erlendurovi kávu a oba usedli na elegantní koženou sedačku. Nejprve se bavili o chovu koní na východě země a o čím dál drsnější kriminalitě v Reykjavíku, která souvisí s rostoucí konzumací drog. Když se téma rozhovoru zdálo být vyčerpáno a Erlendur si uvědomil, že ředitel, jakkoli na sobě nedal nic znát, se musí opět vrátit ke své práci, aby vydělával pro banku miliardy, odkašlal si a přešel k vlastní záležitosti.

„Ve své funkci už přirozeně nemáš žádné přímé kontakty s kriminální policií,“ řekl a rozhlížel se po kanceláři.

„To teď dělají jiní,“ prohlásil ředitel a uhladil si kravatu.

„Chtěl bys s nimi mluvit?“

„Ne, vůbec ne. Ale mám prosbu.“

„O co jde? Potřebuješ půjčku?“

„Ne.“

„Jedná se o překlenovací úvěr?“

Erlendur zavrtěl hlavou. Finanční problémy neznal.

Jeho plat byl vždy dostačující, s výjimkou doby, kdy musel splácet byt. Kromě půjčky na nemovitost, dávno splacené, nikdy nežádal o překlenovací úvěr nebo nějakou jinou půjčku.

„Ne, nic takového,“ řekl Erlendur. „Přesto jde o soukromou záležitost. Musí to zůstat mezi námi. Leda že by sis přál, aby mě vyrazili.“

„Není to trochu přehnané? Pročpak by tě měli vyrazit?“

„Člověk nikdy neví, co ty potentáty napadne. Věříš na strašidla? Nebylo to u vás v rodině obvyklé, stejně jako všude na Islandu?“

„Jak by ne! O tom by ti mohl něco vyprávět můj otec.

Vždycky říkal, že strašidla jsou živá a čilá jak rybičky, takže by vlastně měla odvádět komunální daň.“

Erlendur se rozesmál.

„Máš teď snad služebně co do činění se strašidly?“

zeptal se ředitel. „To by mohlo nastat.“

„Strašidla, která přes nás vyřizují své obchodní záležitosti?“

„Mám jedno jméno,“ řekl Erlendur, „mám rodné číslo.

Vím, že je to váš zákazník. Stejně jako jeho manželka, která nedávno zemřela.“

„Je ona tím strašidlem?“

Erlendur přisvědčil.

„Potřebuješ informace o tom muži?“

Erlendur přisvědčil.

„Proč to neuděláš normální cestou? Soudním nařízením?“ Erlendur zavrtěl hlavou.

„Jedná se o pachatele?“

„Ne. Nebo možná ano.“

„Možná ano? Takže po něm jdeš?“

Erlendur přisvědčil.

„Co za tím vězí? Po čem pátráš?“

„To ti nemohu říct.“

„O co se jedná?“

Erlendur zavrtěl hlavou.

„Nedozvím se to?“

„Ne. Vím, že úctyhodným mužům, jako jsi ty, to může připadat neobvyklé, možná dokonce nepochopitelné, ale já bych rád prověřil konta toho muže, jenže to nemohou udělat oficiální cestou. Bohužel. Rád bych to udělal, kdybych mohl, ale nejde to.“

Bankovní ředitel na něj upřeně hleděl. „Co po mně žádáš, je ilegální.“

„Ilegální neilegální,“ řekl Erlendur.

„Takže se nejedná o oficiální vyšetřování?“

Erlendur zavrtěl hlavou.

„Erlendure, přeskočilo ti?“zeptal se ředitel.

„Případ, o kterém nemohu mluvit, se pomalu proměňuje v děsivý sen. Vím jen málo o tom, co se stalo, ale informace, o něž tě žádám, by mi možná pomohly pochopit motiv.“

„Proč to není oficiální vyšetřování?“

„Protože se tím zabývám docela soukromě,“ řekl Erlendur. „Nikdo neví, co dělám a co jsem zjistil. Jednám zcela na vlastní pěst. To, o čem se právě bavíme, musí zůstat jen mezi námi. Nemám ještě v ruce dost důkazů, abych z toho udělal oficiální pátrání. Osoby, které mám na mušce, o tom nic nevědí. Aspoň doufám, že nic nevědí. Nejsem si jist, jaké informace potřebuji, ale očekávám a doufám, že v tvé bance bych mohl získat nějaké vodítko. Musíš mi věřit.“

„Proč to děláš? Copak se nevystavuješ nebezpečí, že přijdeš o své zaměstnání?“

„Toto je jeden z případů, kde navzdory četným podezřením neexistuje žádný konkrétní důkaz. Dosud pracuji jen s fragmenty. Prostě mi chybí propojení a předchozí události, které daly ty věci do pohybu. Musím se dozvědět něco o motivech těchto lidí a v neposlední řadě o finančních poměrech. Nepřišel bych s tou prosbou za tebou, kdybych si nebyl téměř jistý, že byl spáchán zločin.

Hanebný zločin, o němž nikdo neví, a ten dotyčný si myslí, že vyvázl.“

Ředitel banky se na Erlendura dlouho mlčky a zamyšleně díval.

„Můžeš ve svém počítači vyhledat klienty tvé banky?“

zeptal se nakonec Erlendur a pokynul hlavou ke třem plochým obrazovkám na ředitelově psacím stole.

„Ano.“

„Pomůžeš mi?“

„Erlendure, já… nemůžu něco takového udělat. Prostě nesmím.“

„Mohl bys mi aspoň říct, jestli je ten dotyčný hodně zadlužený? Stačí mi pouhé ‚Ano‘ nebo ‚Ne‘.“

„Nesmím, Erlendure. Buď tak hodný a o něco takového mě nežádej.“

„Tak o jeho ženě. Je mrtvá. To už přece nikomu neuškodí.“

„Erlendure…“

„V pořádku. Chápu tě.“

Ředitel vstal a opřel se prsty o psací stůl.“Máš její rodné číslo?“

„Ano.“

Zadal číslo, stiskl pár kláves, klikl na něco myší a podíval se na monitor. „Byla nesmírně bohatá,“ řekl.

Starý muž ležel v nemocniční posteli a zdálo se, že spí.

Po večeři zavládl na chodbě klid. Dva muži, kteří se staříkem sdíleli pokoj, nevěnovali Erlendurovi pozornost.

Jeden četl knihu, druhý civěl před sebe.

Erlendur se posadil na postel a pohlédl na hodinky.

Cestou domů se rozhodl, že se u starého muže zastaví. Ten se ve stejném okamžiku probral a uviděl Erlendura.

„Setkal jsem se s tvým synem Elmarem,“ řekl Erlendur.

Nevěděl, kolik má času, proto ihned přešel k věci.

„Ano?“

Muž, který četl, odložil knihu na noční stolek a otočil se ke zdi. Erlendur předpokládal, že může slyšet všechno, o čem si budou povídat. Civějící muž, který mezitím ulehl, začal lehce chrápat. Erlendur věděl, že to nejsou ideální podmínky pro vyšetřování, ale nedalo se nic dělat. Navíc se v tomto případě dalo jen stěží hovořit o vyšetřování.

„Jestlipak si ti dva vždycky dobře rozuměli?“ zeptal se Erlendur a snažil se nevzbudit podezření. Pravděpodobně se na to vyptával už dříve.

„Bratři byli velmi rozdílní, pokud máš na mysli tohle.“

„Takže mezi nimi nebyl blízký vztah?“ zeptal se Erlendur.

Starý muž zavrtěl hlavou. „Ne, to ne. Můj Elmar sem za mnou na návštěvu nikdy nechodí. Říká, že nechce mít nic společného s nemocnicemi, pečovatelskými ústavy a starobinci. Je taxikářem. Víš to?“

„Ano, vím.“

„Je rozvedený, stejně jako mnoho jiných mužů v jeho věku,“ řekl starý muž. „Volil vždy vlastní cestu.“

„Ano, mnozí to tak dělají,“ pronesl Erlendur, aby něco řekl. „Našel jsi tu dívku, na kterou ses ptal?“

„Ne. Tvůj syn Elmar taky říkal, že David nikdy neměl děvče.“

„To má pravdu.“

Muž na prostřední posteli začal opět chrápat.

„Asi bys s tím pátráním měl přestat,“ řekl starý muž.

„To se sotva dá označit jako pátrání,“ odpověděl Erlendur. „Momentálně není do čeho píchnout. Tak si kvůli mně nedělej starosti.“

„Opravdu si stále ještě myslíš, že ho jednoho dne najdeš?“

„Nevím,“ řekl Erlendur. „Lidé mizí a někdy se najdou, někdy ne.“

„Je to přece jen už příliš dlouhá doba. Se ženou jsme dávno přestali věřit, že ho ještě uvidíme živého. Svým způsobem to byla úleva, ale taky jsme ho nikdy nemohli opravdu oplakávat.“

„To samozřejmě nemohli,“ řekl Erlendur.

„A brzy zmizím já,“ opáčil starý muž.

„Dělá ti to starosti?“

„Ne, toho se nebojím.“

„Zamýšlíš se nad tím, co přijde potom?“ zeptal se Erlendur. „Vůbec ne. Předpokládám, že se shledám s Davidem a se svou ženou. Bude to krásné.“

„Věříš tomu?“

„Vždycky jsem tomu věřil.“

„Věříš v posmrtný život?“

„Ano.“ Mlčeli.

„Rád bych se dozvěděl, co se chlapci stalo,“ řekl starý muž. „Je podivné, jak se to všechno přihodilo. Matce řekl, že chce jít ještě do knihkupectví a pak za kamarádem, a tím jeho krátký život skončil.“

„V knihkupectvích si na něj nikdo nepamatoval, ani v Reykjavíku, ani v okolí. Ta věc byla svého času důkladně prověřena. Taky neměl nic domluveno s žádným kamarádem.“

„Třeba mu matka špatně rozuměla. Vždyť to všechno bylo tak nepochopitelné, naprosto nepochopitelné.“

„Víš, co chtěl v knihkupectví koupit? Vzpomeneš si na to?“

„Ano, o tom se Gunnthórunn zmínil. Chtěl koupit knihu o vnitrozemských jezerech.“

„Knihu o vnitrozemských jezerech?“

„Ano, něco o islandských jezerech.“

„O jezerech? Co s ní zamýšlel?“

„Ta kniha zrovna vyšla. Obrazová publikace o jezerech v okolí Reykjavíku.“

„Zajímal se o takové knihy o islandské přírodě?“

„Toho jsem si nikdy nevšiml. Myslím, že jeho matka měla za to, že ji chce někomu darovat, ale nebyla si jista.

Domnívala se, že možná něco špatně pochopila, protože nikdy o ničem takovém nemluvil.“

„Věděli jste, kdo to byl? Kdo měl dostat tu knihu?“

„Ne.“

„A jeho přátelé o tom také nic nevěděli?“

„Ne, nikdo z nich.“

„Nemohla to být ta dívka, o které mluvil Gilbert? Myslí si přece, že tvůj syn se seznámil s nějakou dívkou.“

„Žádná dívka nebyla,“ řekl starý muž. „Náš David by nám to určitě řekl. A ona by se přece také ozvala, když zmizel. Něco jiného je přece nemyslitelné. Proto nebyla ve

hře žádná dívka.“ Starý muž udělal zamítavé gesto rukou.

„To je vyloučené,“ dodal.

KAPITOLA 26

Příštího dne k večeru zahnul Erlendur opět do slepé ulice Grafarvoguru a zastavil před lékařovým domem. Byli domluveni; Erlendur mu krátce po poledni zavolal a řekl, že s ním musí mluvit. Když chtěl Baldvin vědět proč, Erlendur mu sdělil, že z třetího zdroje obdržel informace, o kterých si s ním chce pohovořit. Lékaře to překvapilo a chtěl vědět, o jaký třetí zdroj se jedná a jestli ho má teď policie na mušce.

Stejně jako dříve se ho Erlendur snažil uchlácholit, když řekl, že to zabere jen málo času. Chtěl dodat, že se nejedná o nic vážného, ale to by byla lež.

Ještě dlouho poté, co vypnul motor, zůstal sedět v autě.

Na setkání s Baldvinem, které ho čekalo, se rozhodně netěšil. Byla to jeho sólová akce. Elínborg ani Sigurdur Óli nevěděli, čím se zabývá, stejně jako to nevěděli jeho představení z kriminálky. Erlendur netušil, jak dlouho mu bude ještě procházet neoficiální vyšetřování případu. Jak se to bude dále vyvíjet, záviselo pravděpodobně na Baldvinově reakci.

Baldvin uvítal Erlendura ve dveřích a zavedl ho do obývacího pokoje. Byl doma sám. Nic jiného Erlendur ani

neočekával. Posadili se a atmosféra byla podstatně napjatější než při jejich předchozích setkáních. Baldvin byl zdvořilý a velmi formální. Když spolu telefonovali, neptal se, jestli potřebuje právního zástupce, což Erlendurovi přineslo úlevu, protože za současných okolností nevěděl, co by na to měl odpovědět. Ve stávající situaci bylo nejlepší mluvit s Baldvinem o samotě.

„Jak jsem ti řekl v telefonu…,“ začal Erlendur a chystal se pronést na úvod řeč, kterou si promýšlel v autě. Baldvin ho však přerušil.

„Proč nepřejdeš rovnou k věci?“ zeptal se. „Doufám, že to nebude trvat příliš dlouho. Co bys rád věděl?“

„Právě jsem chtěl říct, že jsou tři věci, ale…“

„Co chceš vědět?“

„Tvůj tchán Magnús…“

„Toho jsem nepoznal,“ řekl Baldvin. „Vím, že ne, to je mi jasné. Co dělal?“

„Co dělal?“

„Z čeho žil?“

„Mám dojem, že to už víš.“

„Bylo by jednodušší, kdybys jen odpovídal na otázky,“

řekl Erlendur. „Byl makléř s nemovitostmi.“

„Úspěšný?“

„Ne, bohužel ne, naopak. Marie mi vyprávěla, že v době, kdy zemřel, spělo všechno k bankrotu. Leonóra o tom také mluvila.“

„Ale nezbankrotoval.“

„Ne.“

„A Leonóra s Marií po něm dědily?“

„Ano.“

„Co zdědily?“

„Moc toho tehdy nebylo,“ řekl Baldvin. „Ponechaly si tento dům, protože Leonóra byla vychytralá a neústupná.“

„Jinak nic?“

„Kousek půdy v Kópavoguru. Ten pozemek byl kdysi zaúčtován jako platba předem nebo tak nějak. Touto cestou se dostal do jeho vlastnictví. To bylo dva roky před jeho smrtí.“

„Leonóra si ho ale držela celá léta, třebaže musela bojovat o tento dům…“

„Kam tím míříš?“

„Od té doby Kópavogur rostl jako žádná jiná islandská obec, nastěhovalo se tam více lidí než na kterékoli jiné zdejší místo, včetně Reykjavíku. Když ten pozemek kdysi připadl Magnúsovi, ležel tak daleko před branami města, že se na něj nikdo nechtěl ani jen podívat. Teď ovšem leží takříkajíc uprostřed města. Kdo by si to byl pomyslel?“

„Ano, je to neuvěřitelné.“

„Zjišťoval jsem si, co za něj Leonóra při prodeji dostala.

To bylo tak před třemi či čtyřmi lety, že? Docela pěkná sumička. Zápisy v pozemkové knize Kópavoguru uvádějí spoustu peněz. Leonóra to s penězi uměla. Člověk by to do

ní neřekl, možná se o ně v podstatě nijak zvlášť nezajímala.

Ale peníze každopádně ležely prakticky celou dobu v bance a množily se. Marie byla dědičkou své matky. Ty dědíš po Marii. Nikdo jiný. Jen ty sám.“

„Za to nemůžu,“ řekl Baldvin. „Byl bych ti o tom pověděl, kdybych si myslel, že to hraje nějakou roli.“

„Co si Marie myslela o těch penězích?“

„Co by si měla myslet? Nic zvláštního. Neměla v zásadě žádný zvláštní vztah k penězům.“

„Nechtěla třeba, abyste je použili a více si užívali života, učinili ho krásnějším než dosud? Neměla třeba zálusk na více luxusu a hýření, nebo byla spíše jako její matka a nechtěla s těmi penězi pokud možno nic mít?“

„O těch penězích věděla moc dobře.“

„A přesto se jich nedotkla?“

„Ne. Ona ani Leonóra. To je pravda. Myslím, že znám důvod, ale to je jiná věc. Ostatně, s kým jsi mluvil, smím-li se zeptat?“

„To v této chvíli není důležité. Uměl bych si ale představit, že ty jsi si chtěl užívat života. Teď taková hromada peněz, a nikdo se jich nedotkl.“

Baldvin se zhluboka nadechl. „Nemám zájem bavit se o těch penězích,“ řekl.

„Jak jste to měli s Marií, uzavřeli jste smlouvu o majetkoprávním vyrovnání?“

„Ano, uzavřeli.“

„A co ve smlouvě bylo?“

„Ona vlastnila ten pozemek a peníze, které za něj byly vyplaceny.“

„Byl to tedy její osobní majetek?“

„Ano, v případě rozvodu by jí připadl celý a nedělil by se.“

„To je pěkné,“ řekl Erlendur. „Přejděme ale ke druhému bodu. Znáš muže jménem Tryggvi?“

„Tryggvi? Ne.“

„Je to samozřejmě velmi dávno, co jste se setkali, ale na okolnosti by sis mohl vzpomenout. Má bratrance, který žije v Americe. Jmenuje se Sigvaldi, jeho bývalá přítelkyně se jmenovala Dagmar. Ta je ostatně zrovna na dovolené na Floridě a za dva či tři týdny se vrátí. Pak se s ní sejdu. Říkají ti něco ta jména?“

„Prosím?“

„Nestudoval jsi s těmi lidmi medicínu?“

„Ano, pokud mluvíme o stejných lidech.“

„Zúčastnil ses experimentu, při kterém byl Tryggvi několik minut ve stavu klinické smrti?“

„Nevím, co chceš…“

„Ty a tvůj přítel Sigvaldi a jeho přítelkyně Dagmar?“

Baldvin dlouho zíral na Erlendura. Najednou už nedokázal tiše sedět a vyskočil.

„Tam se přece vůbec nic nestalo,“ řekl. „Proč to vytahuješ? Co tím vlastně sleduješ? Vždyť já jsem tam byl

jen divák, to provedl Sigvaldi. Já… Vůbec nic se nestalo.

Prostě jsem jen stál vedle, toho muže jsem vůbec neznal.

Jmenuje se Tryggvi?“

„Ty tedy víš, o čem mluvím?“

„Byl to jen hloupý pokus.“

„Byl Tryggvi nějakou dobu mrtvý?“

„To už tak přesně nevím. Odešel jsem ven. Sigvaldi pro nás zařídil nějakou místnost v nemocnici, tam jsme byli. Ten Tryggvi byl pěkný podivín, Sigvaldi si z něj už dlouho předtím dělal legraci. Já jsem zrovna začínal se studiem medicíny. Sigvaldi, můj vrstevník, byl velmi inteligentní, ale vždycky dost výstřední. On to celé rozjel, on sám, možná na tom měla tak trochu svůj podíl i Dagmar. Já jsem vlastně ani pořádně nevěděl, co zamýšlejí.“

„S nimi jsem sice ještě nemluvil, ale udělám to,“ řekl Erlendur. „Jak Sigvaldi přivodil Tryggvimu zástavu srdce?“

„Tryggvi dostal nějaký lék a tělo se mu podchladilo. Jak se ten lék jmenuje, už nevím. Pokud je vůbec ještě na trhu.

Působil tak, že snížil činnost srdce, až přestalo bít. Sigvaldi sledoval srdeční zástavu a po minutě nasadil defibrilátor. To okamžitě zabralo. Srdce začalo zase bít.“

„A co?“

„Jaké a co?“

„Co říkal Tryggvi?“

„Vůbec nic. Nic si nepamatoval a naprosto bez úhony to překonal. Popisoval to jako hluboký spánek. Nechápu, proč

to všechno vytahuješ. Jak daleko chceš ještě zajít? Proč si mě a můj život bereš pod drobnohled? Co jsem podle tebe udělal? Je to normální postup, že všechny sebevraždy tak do detailu zkoumáte? Proč jsem podezřelý?“

„Zbývá už jen jeden bod,“ řekl Erlendur, aniž reagoval na jeho otázky. „Pak se mě zbavíš.“

„Je to teď oficiální vyšetřování?“

„Ne,“ řekl Erlendur.

„Musím na ty otázky vůbec odpovídat?“

„Vlastně ne. Jen bych rád zjistil, co se stalo, když si Marie vzala život. Jestli bylo ve hře něco nepřirozeného.“

„Něco

nepřirozeného?

Není

sebevražda

dost

nepřirozená? Co ode mne chceš?“

„Marie navštívila médium, než zemřela. Žena, za níž zašla, se jmenovala Magdalena. Víš o tom něco?“

„Ne,“ řekl Baldvin, „nevím. Už jsme o tom mluvili.

Nevěděl jsem, že navštěvuje seance, a neznám žádné médium jménem Magdalena.“

„Šla tam, protože měla dojem, že v tomto domě viděla svou matku, a to drahnou dobu po Leonóřině smrti.“

„O tom nic nevím,“ řekl Baldvin. „Možná byla vnímavější než jiní, v polospánku se domnívala, že vidí postavy a události. To se stává, není to ojedinělé ani nepřirozené, pokud hledáš něco takového.“

„Ne, samozřejmě že ne.“

Baldvin váhal. Opět si sedl naproti Erlendurovi.

„Možná bych měl promluvit s tvým nadřízeným na policii,“ pravil.

„Udělej to, když myslíš, že ti to pomůže,“ řekl Erlendur.

„Když už mluvíme o strašidlech, je tu jedna věc, o níž jsem ti nic neřekl,“ prohlásil Baldvin a skryl si tvář v dlaních. „Snad lépe porozumíš Marii a tomu, co udělala, když to budeš vědět. Snad tě to trochu uklidní. A doufám, že konečně pochopíš, že já jsem jí nic neudělal. Že to všechno udělala sama.“

Erlendur mlčel.

„Souvisí to s nehodou v Thingvelliru.“

„Nehoda na jezeře? Když Magnús přišel o život?“

„Ano, doufal jsem, že na to nepřijde řeč, ale protože máš nějaké podezření, bude pravděpodobně nejlepší, když se o tom dozvíš. Slíbil jsem Marii, že o tom nikomu neřeknu, ale vadí mi tvoje ustavičné návštěvy a byl bych rád, kdyby skončily. Nechci, abys mi sem bez ustání chodil s nějakými náznaky a narážkami. Chci, abys s tím přestal a laskavě nám… a dopřál mi v klidu truchlit nad ztrátou mé ženy.“

„Na co narážíš?“

„Na to, co mi Marie vyprávěla po Leonóřině smrti, o jejím otci a o jezeře.“

„A co říkala?“

Baldvin se zhluboka nadechl. „Leonóřino a Mariino líčení událostí Magnúsovy smrti je ve všech hlavních

bodech správné, ovšem s jednou výjimkou. Zřejmější také nahlížel do spisů, zdá se, že nenecháš na pokoji nic, co se nás týká.“

„Ano, trochu jsem se informoval,“ řekl Erlendur.

„Znal jsem také jen oficiální verzi, stejně jako jiní.

Uvolnil se šroub, Magnús s ním asi manipuloval, spadl přes palubu, voda byla ledová, utopil se.“

„Ano.“

„Marie mi řekla, že nebyl v lodi sám. Vím, že bych ti to neměl říkat, ale nevím, jak bych se tě jinak mohl zbavit.“

„Kdo s ním byl ve člunu?“

„Leonóra.“

„A kdo ještě?“

„Marie.“

„Marie byla rovněž ve člunu?“

„Magnús Leonóru podváděl, zahýbal jí. Pokud jsem tomu správně rozuměl, přiznal se jí tam v Thingvelliru, v jejich domě. Leonóra se nervově zhroutila. Neměla o tom nejmenší tušení. A pak vyjeli na jezero, Magnús, Leonóra a Marie. Marie mi neřekla, co přesně se stalo, ale víme, že Magnús spadl do vody. Jeho zápas se smrtí netrval dlouho.

V této roční době nemůže v ledové vodě jezera nikdo dlouho přežít.“

„A Marie?“

„Marie přihlížela,“ řekl Baldvin. „Když přišla policie, Marie mlčela a jen potvrdila, že Magnús byl ve člunu sám.“

„Neřekla ti Marie, co se ve člunu stalo?“

„Ne, to nechtěla.“

„Ty jsi jí ale uvěřil?“

„Samozřejmě.“

„Sužovalo ji to?“

„Ano, neustále. Řekla mi to až po Leonóřině smrti, až když skončilo dlouhé umírání její matky v tomto domě.

Slíbil jsem jí, že o tom nebudu s nikým mluvit. Doufám, že ten slib budeš respektovat.“

„Proto se nedotkly jeho peněz? Měly špatné svědomí?“

„Ten pozemek byl zcela bezvýznamný, dokud se nezačaly kolem Reykjavíku rozrůstat menší obce. Úplně na něj zapomněly, když je najednou vyslídila velká stavební firma a udělala jim nabídku. Několik set milionů. Obě zůstaly, jako když spadnou z višně.“

Baldvin pohlédl na Mariinu fotografii, která stála vedle na stole.

„Měla toho zkrátka dost,“ řekl. „Nikdy s nikým nemohla mluvit o tom, co se stalo, a Leonóra na ni nějak přenesla spoluvinu, aby si pojistila mlčení. Marie nedokázala sama žít s tou pravdou a… zvolila toto řešení.“

„Myslíš, že Mariina sebevražda má něco společného s osudem jejího otce?“

„Podle mého názoru je to jasné,“ řekl Baldvin. „Nechtěl jsem ti to říct, ale…“

Erlendur se zvedl. „Nechci tě déle obtěžovat. Pro dnešek to stačí.“

„Podnikneš něco v tom starém případě?“

„Nevidím žádný důvod k nové rekonstrukci. Stalo se to dávno a obě jsou po smrti, Leonóra i Marie.“

Baldvin ho doprovodil k domovním dveřím. Erlendur už byl na chodníku, když se ještě jednou obrátil k Baldvinovi.

„Ještě jedna věc,“ řekl. „Je v thingvellirském domě sprcha?“

„Sprcha?“ reagoval Baldvin užasle.

„Jo, nebo vana?“

„V domě je obojí. Sprcha a bazén s teplou vodou. To jsi měl na mysli, ne? Je na verandě. Proč se ptáš?“

„Jen tak. Pochopitelně, relaxační bazének s teplou vodou. Časem se stal součástí takových letních sídel.“

„Na shledanou.“

„Ano, na shledanou.“

Marii dlouho nepronásledovaly přeludy, až se jí nenadále v zahradě zjevil otec a zavolal na ni, aby se měla na pozoru. Zmizel stejně rychle, jako se vynořil. Marie slyšela už jen skučení větru a klapání zahradní branky.

Doklopýtala zpět do domu, zamkla dveře na verandu, uchýlila se do svého pokoje a skryla tvář do polštáře.

Ten hlas slyšela už dříve, u Andersena. Médium pronášelo tatáž, varovná slova, ale Marie nevěděla, co

znamenají, proč ji varují a nakolik by je měla brát vážně.

Nevěděla, před čím se má mít na pozoru.

Když Baldvin přišel pozdě večer domů, byla stále ještě vzhůru. Bavili se ještě jednou o seanci u Magdaleny. Marie Baldvinovi podrobně líčila průběh sezení a své následné pocity. Řekla, že věří tomu, co se tam dozvěděla, či spíše, že tomu chce věřit. Chtěla věřit v posmrtný život. V to, že pozemským bytím všechno nekončí, protože po tomto životě přijde jiný život.

Baldvin ležel mlčky vedle ní a naslouchal.

„Vyprávěl jsem ti už někdy o Tryggvim?“

„Ne,“ řekla Marie.

„Byl to můj starý známý, který chtěl bezpodmínečně zjistit, zda existuje nějaký život po pozemském životě. Přiměl svého bratrance, aby mu v tom pomohl. Bratranec zrovna končil studia medicíny. Četl něco o nějakém francouzském experimentu se zážitkem blízké smrti. Studovali jsme spolu.

Byla u toho ještě i jedna dívka. Ve čtyřech jsme ten experiment provedli.“

Marie Baldvina velmi pozorně poslouchala, když popisoval, jak přenesli Tryggviho ze života do smrti a poté ho probudili zase k životu. Všechno proběhlo dobře, jen Tryggvi neměl co říct.

„Co se s ním pak stalo?“ zeptala se Marie. „Nevím,“

řekl Baldvin. „ Od té doby jsem ho už nikdy neviděl.“ V

manželské ložnici, kde Leonóra kdysi zápasila se smrtí, se rozhostilo hluboké ticho. „Myslíš…“ Marie váhala.

„Copak?“ zeptal se Baldvin.

„Myslíš, že bys něco takového mohl udělat ještě jednou?“

„Možné to je.“

„Mohl bys to udělat se mnou? Pro mě?“

„Pro tebe?“

„Ano, hodně jsem četla o zážitcích blízké smrti.“

„To vím.“

„Je ten pokus nebezpečný?“

„Mohl by být,“ řekl Baldvin. „To nemohu…“

„Mohli bychom to udělat tady u nás doma?“ zeptala se Marie.

„Marie…“

„Je to velké riziko?“

„Marie, nemohu…“

„Je to velké riziko?“

„Přijde na to. Ty vážně pomýšlíš na něco takového?“

„Proč ne?“ odvětila Marie. „Co už můžu ztratit?“

„Víš to jistě?“ řekl Baldvin.

„Zamkl jsi branku?“ zeptala se Marie.

„Ano, zamkl jsem, když jsem přišel.“

„Vypadal příšerně,“ řekla Marie, „prostě příšerně.“

„Kdo?“

„Táta. Vím, že se mu nevede dobře. Neměl tak zemřít.

To se nemělo nikdy stát.“

„O čem mluvíš?“

„Pověz mi více o tom Tryggvim,“ prosila Marie. „Co přesně se tehdy stalo? Jak se něco takového dělá? Co je k tomu třeba?“

KAPITOLA 27

Erlendur zavolal v neděli ráno své dceři a zeptal se jí, jestli má chuť jet s ním na výlet. Chtěl ten den využít k prohlídce různých jezer v blízkém a širším okolí Reykjavíku. Vzbudil Evu, která potřebovala nějakou tu chvíli, než pochopila, oč jde. Nejevila zvláštní nadšení, ale Erlendur nepřestal naléhat. Věděl, že Eva do kostela v neděli nechodí, takže měla jen sotva něco na programu. Nakonec svolila. Erlendur také zkoušel zastihnout Sindriho Snaera, ale z jeho mobilu slyšel jen automatické hlášení, že telefon je buď vypnutý, nebo účastník hovor nepřijímá. Valgerdur musela celý víkend pracovat.

Za normálních okolností by jel sám a také by si to užil, tentokrát však chtěl mít Evu u sebe. Pravděpodobně sám sobě připadal jako nudný patron, když ho Eva v telefonu rázně odbyla. Usmál se. Eva působila veseleji než jindy, přestože její nápad dát ho dohromady s Halldórou nevedl k ničemu a její sen o normálním vztahu mezi rodiči už téměř neměl šanci, že se někdy vyplní.

Těchto záležitostí se však nedotkli ani slovem, když si vyjeli ven z města. Tuto neděli bylo překrásné podzimní

počasí. Slunce svítilo nízko nad horským pásmem Bláfjóll.

Bylo bezvětří, ale trochu chladno. Zastavili u kiosku a Erlendur koupil Evě sendviče a cigarety. Doma uvařil kávu do termosky, v kufru měl deku. Když od kiosku odjížděli, blesklo mu hlavou, že si ještě nikdy nevyjel na nedělní výlet s Evou Lind.

Nejdříve objeli v půlkruhu město. Erlendur se díval do mapy okolí Reykjavíku a byl překvapený, jak mnoho jezer tuje na poměrně malé ploše. Začali u jezera Ellidavatn, kde vyrostla úplně nová čtvrť, jako by ji vydupali ze země, a po celkem slušné cestě objeli mělké jezero Raudavatn. Další v pořadí bylo Reynisvatn, které se prakticky ztrácelo za novým sídlištěm Grafarholt. Odtamtud jeli kolem jezera Langavatn a cestou k náhorní plošině Mosfellsheidi minuli mnoho malých jezer. Cestou do Thingvelliru si přímo u silnice prohlédli Leirvosvatn a také Stíflisdalsvatn a Mjóavatn. Den se už trochu nachýlil, když sjížděli z náhorní plošiny dolů do Thingvelliru, odbočili na sever a záhy dojeli k Sandkluftavatn. Jezero leželo přímo u cesty vedoucí k uxahryggurské trase. Udělali si piknik u malého jezera, které se jmenovalo Litla-Brunnavatn, docela blízko kříže věnovaného památce biskupa Jóna Vídalína.

Erlendur rozprostřel deku, posadili se na ni, natáhli nohy a pustili se do chlebů z kiosku. Nalil kávu do pohárků a otevřel balíček čokoládových sušenek. Ohlédl se dozadu na Thingvellir a Hofmannaflot, kde se lidé v dřívějších

dobách bavili na koňských dostizích. Při pátrání po staré knize o jezerech, kterou chtěl David koupit, oběhl Erlendur řadu antikvariátů. Jediná taková kniha, která připadala v úvahu, vyšla krátce předtím, než chlapec zmizel, a jmenovala se Vnitrozemská jezera v okolí Reykjavíku. Bylo to velmi krásné vydání s množstvím snímků jezer, které byly pořízeny v různých ročních obdobích. Eva Lind listovala v knize a prohlížela si fotografie.

„Jestli si myslíš, že vlezla do některého z těch jezer, pak ti přeju příjemnou zábavu při pátrání,“ řekla Eva Lind a napila se kávy.

Erlendur jí vyprávěl o Gudrún, která zmizela před třiceti lety, aniž se přesně vědělo kdy, a o jejím zájmu o jezera.

Rozhodně mu nepřipadalo scestné dávat její zmizení do souvislosti s jinou pohřešovanou osobou, s Davidem.

Představa, že se seznámil s dívkou krátce předtím, než zmizel, připadala Evě zajímavá. Erlendur předpokládal, že ta kniha byla určena Gudrún. Neznali se dlouho a pouze Davidův nejlepší přítel Gilbert se o tom v náznacích dozvěděl. Informace o tomto vztahu vyšly na světlo až o mnoho let později, když se Gilbert vrátil z Dánska.

Eva Lind si myslela, že většina z toho, co jí otec povídal, je přitažená za vlasy, a dala mu to také najevo.

Erlendur souhlasil, ale poukázal na důležitý aspekt, který oba případy spojuje, že totiž nejsou takřka žádné opěrné

body. U Davida vůbec nic a u Gudrún jen to, že zmizela i s autem a nikdy nebyla nalezena.

„A co když se znali?“ řekl a díval se na malé jezero.

„Co když David koupil knihu o jezerech pro Gudrún? Co když spolu podnikli svůj poslední výlet autem? Víme, od kdy byl pohřešován David. Hlášení o zmizení Gudrún došlo o čtrnáct dní později. Proto jsme si ty dva případy nikdy nedali do souvislosti, ale je klidně možné, že i ona zmizela ve stejnou dobu jako David.“

„Mnoho štěstí v pátrání,“ řekla Eva Lind ještě jednou.

„V úvahu určitě připadá nejméně tisíc jezer, pokud si myslíš, že jeli spolu na výlet k jezerům. V tom ohleduje to tady stejné jako v blbém Finsku. Nebylo by jednodušší představit si, že vyjeli z přístavní hráze a skončili v moři?“

„Hledali jsme auto ve všech přístavech,“ odpověděl Erlendur.

„Nemohli spáchat sebevraždu každý zvlášť?“

„Ano, jistě, z toho jsme také dosud vycházeli. Já… Dát oba případy do souvislosti je ale zcela nový aspekt. Podle mého mínění tomu nasvědčují některé skutečnosti. Desítky let v obou případech nevyšlo nic najevo, když tu se najednou zjistí, že ona se zajímala o vnitrozemská jezera a on mluvil o tom, že chce koupit knihu o jezerech, přičemž o ně nikdy předtím nejevil zájem.“

Erlendur se napil kávy.

„A kromě toho jeho otec umírá a pravděpodobně nikdy nedostane odpověď na své otázky. Stejně jako ji nedostala Davidova matka, která už zemřela. Záleží mi na tom, aby lidé dostávali odpovědi. Člověk neodejde jen tak z domu a nezmizí. Vždycky je přece nějaká stopa, jen tady ne. To mají totiž oba případy společné, že neexistuje žádná stopa.

V obou případech nemáme nic v ruce.“

„Babička taky nikdy nedostala odpověď,“ řekla Eva Lind, protáhla se a hleděla na nebe.

„Ne, nedostala odpověď,“ řekl Erlendur.

„Ale ty se nevzdáváš,“ řekla Eva, „pořád hledáš. Jezdíš do Východních fjordů.“

„Ano, to dělám. Jezdím do Východních fjordů. Vylezu na Hardskafi a projdu se po horách nad Eskifjördurem.

Někdy tam stanuju.“

„Ale nikdy nic nenajdeš.“

„Nejenom vzpomínky.“

„Nestačí mít vzpomínky?“

„To nevím.“

„Hardskafi? Co je to?“

„Hora. Tvoje babička se domnívala, že tam přišel Bergur o život. Nevím, proč si to myslela. Bylo to takové její vnuknutí. Pokud je to pravda, pak ho tam musela zahnat vichřice. Oba jsme bloudili a otáčeli jsme se pochopitelně zády k větru. Tvoje babička chodila často do hor, než jsme se z těch končin odstěhovali.“

„Byl jsi na vrcholu té hory?“

„Není tak těžké tam vylézt, a to navzdory jejímu drsně znějícímu názvu.“

„Teď jsi s tím ale přestal, nebo ne?“

„Ano, teď tam už stěží zabrousím, leda pohledem.“

Eva Lind chvíli přemítala o jeho slovech. „Taky jsi pěkně zestárl.“

Erlendur se rozesmál.

„Vzdal jsi to?“ zeptala se Eva Lind.

„Poslední, na co se mě matka zeptala, bylo, jestli jsem našel svého bratra. Ještě i v hodině smrti jí to vytanulo na mysli. Někdy jsem přemýšlel o tom, jestli ho našla. Jestli ho našla na onom světě. Já osobně nevěřím v posmrtný život, nevěřím v Boha ani v peklo, ale tvoje babička v to všechno věřila. Byla tak vychovaná a byla přesvědčená, že životní zápas zde na zemi není začátek ani konec všeho dění. V tom smyslu byla snad smířená se smrtí a mluvila o tom, že Bergur je v dobrých rukou. U svých blízkých.“

„Staří lidé tak obvykle mluví,“ řekla na to Eva.

„Nebyla vůbec stará. Zemřela v nejlepších letech.“

„Neříká se, že koho bozi milují, umírá mlád?“

Erlendur se podíval na svou dceru.

„Nemyslím si, že mě někdy bozi milovali,“ řekla Eva Lind. „Aspoň si to neumím představit. Také vůbec nevím, jaký by k tomu měli mít důvod.“

„Nevím, jestli by lidé měli vkládat svůj osud do rukou bohů, ať už jakýchkoli,“ řekl Erlendur. „Člověk vždycky za svůj osud zodpovídá sám.“

„Tobě se to snadno řekne. Kdo určil tvůj osud? Nešel s tebou tvůj otec do hor v šíleném počasí? Co tam nahoře pohledával se svými dětmi? Nikdy sis tu otázku nepoložil?

Nedostaneš nikdy vztek, když na to pomyslíš?“

„Nemohl vědět, co přijde. Nepodnikl tu cestu proto, abychom zahynuli ve sněhové bouři.“

„Mohl si ale počínat jinak, kdyby myslel na své děti.“

„Vždycky se o nás oba staral s láskou.“

Mlčeli. Erlendur pozoroval auto, které zahnulo z uxahryggurské cesty do Thingvelliru.

„Vždycky jsem nenáviděla sama sebe,“ řekla nakonec Eva Lind. „A zuřila jsem. Někdy jsem myslela, že puknu zlostí. Měla jsem vztek na máti, na tebe, na školu a na ty sprosťáky, kteří se mi vysmívali. Chtěla jsem se zbavit sama sebe. Hnusila jsem se sobě. Týrala jsem se a dovolovala jsem jiným, aby mě týrali.“

„Evo…“

Eva Lind hleděla vzhůru k bezoblačnému nebi. „Tak to bylo,“ řekla. „Vztek a hnus. To není dobrá kombinace.

Hodně jsem o tom přemýšlela, když jsem zjistila, že to, co jsem dělala, bylo jen přirozeným pokračováním něčeho, co začalo už před mým narozením. Něčeho, co bylo úplně mimo mou kontrolu. Největší zlost jsem měla na tebe a na

matku. Proč jsem se vám musela narodit? Co jste si vlastně mysleli? Co jsem dostala do vínku? Nic. Chyba dvou lidí, kteří se nikdy doopravdy neznali a nikdy se nechtěli poznat.“

Erlendurův obličej dostával zmučený výraz. „Neexistuje žádný vklad do vínku, Evo.“

„Ne, možná ne.“

Mlčeli.

„Není načase ukončit ten hezký nedělní výlet a vrátit se do města?“ zeptala se Eva nakonec a podívala se na otce.

Další auto projíždělo velmi zvolna a zahýbalo na uxahryggurskou cestu. Seděli v něm manželé se dvěma dětmi. Děvčátko vzadu v dětské sedačce jim zamávalo. Eva ani Erlendur mávání neopětovali a děvčátko se na ně dívalo trochu zklamaně, než se mu ztratili z očí.

„Myslíš, že mi někdy budeš moci odpustit?“ zeptal se Erlendur a pohlédl na svou dceru.

Neodpověděla, jen dále upírala oči vzhůru k nebi, ruce zkřížené za hlavou, nohu přehozenou přes nohu.

„Vím, že člověk je zodpovědný za svůj osud,“ řekla nakonec. „Někdo silnější a inteligentnější než já by to pravděpodobně vzal za úplně jiný konec. Takový ‚někdo‘ by možná hodil špínu i na vás, místo aby měl odpor sám k sobě.“

„Nechtěl jsem, abys cítila nenávist k sobě. To jsem nechtěl.“

„Tvůj otec také zcela určitě nechtěl ztratit svého syna.“

„Ne, to neměl v úmyslu.“

Když se z uxahryggurské cesty dostali táhlým údolím do Borgaríjórduru, stmívalo se. Už se nezastavili u žádného jezera a mlčeli skoro po celý zbytek cesty Hvalfjordurským tunelem a okolo poloostrova Kjalarnes. Erlendur zavezl dceru k domu, v němž žila, a když se rozloučili, byla už tma.

Byl to krásný den u jezer, což jí také při loučení řekl.

Přikývla a mínila, že by si to mohli klidně ještě někdy zopakovat.

„Jestli skutečně jsou v některém z těch jezer, je tvoje šance je najít stejná jako šance vyhrát v loterii.“

„Patrně ano,“ řekl Erlendur.

Zase chvíli mlčeli. Erlendur pohladil volant svého vozu.

„Jsme si nesmírně podobní, Evo,“ řekl a naslouchal vrčení motoru. „Ty a já. Jsme ze stejného těsta.“

„Myslíš?“ řekla Eva Lind a vystoupila.

„Ano, obávám se, že ano,“ odvětil Erlendur.

S těmito slovy odjel. Když přišel domů, přemýšlel, kolik toho mezi nimi ještě není urovnáno. Usnul u otázky, na kterou mu ještě neodpověděla: jestli mu může odpustit.

Toho dne, kdy jeli od jezera k jezeru a hledali ztracené stopy, se to nedozvěděl.

KAPITOLA 28

Druhého dne pozdě odpoledne jel Erlendur opět do Kópavoguru a zaparkoval v přiměřené vzdálenosti od domu, v němž bydlela Karolína. V oknech se nesvítilo a její auto nebylo nikde vidět. Domníval se, že se ještě nevrátila z práce. Zapálil si cigaretu a trpělivě čekal. Dosud přesně nevěděl, jak se jí podívat na zoubek. Předpokládal, že Baldvin s ní po jeho poslední návštěvě mluvil, že totiž v nějakém kontaktu jsou, i když si nebyl jistý. Možná navázali zase tam, kde se jejich cesty kdysi rozešly, když byli oba na herecké škole a Karolína snila o dráze divadelní hvězdy. Po dlouhé době zastavil před domem japonský vůz. Vystoupila z něj Karolína a pospíchala s nákupní taškou do domu.

Erlendur vyčkal ještě půl hodiny, než zašel k domu a zazvonil.

Když přišla otevřít, viděl, že mezitím odložila pracovní oblečení a vzala si na sebe pohodlné věci, mikinu, šedé sportovní kalhoty a domácí trepky.

„Ty jsi Karolína?“ zeptal se Erlendur.

„No a?“ zareagovala odmítavě, jako by byl nějaký hmyz.

Erlendur se představil. Řekl, že je od kriminální policie a že vyšetřuje nedávný případ úmrtí u Thingvellirského jezera. „Případ úmrtí?“

„Jedna žena si tam vzala život,“ řekl Erlendur. „Mohl bych na chvilinku dovnitř?“

„A co já s tím mám společného?“ zeptala se Karolína.

Byla stejně vysoká jako Erlendur, měla nakrátko ostříhané vlasy, jemně vyklenuté obočí a tmavě hnědé oči.

Byla štíhlá, měla hezkou postavu, pokud to Erlednur mohl posoudit pod mikinou a širokými kalhotami. Nasadila odhodlaný výraz. Její rysy nepůsobily příliš vstřícně a dala se z nich vytušit jak drsnost, tak tvrdohlavost. Zdálo se mu, že postřehl, co na ní Baldvin vidí, nebyl však čas více se nad tím zamýšlet. Karolínina otázka visela ve vzduchu.

„Znala jsi jejího muže,“ řekl Erlendur. „Ta žena se jmenovala Marie. Její muž se jmenuje Baldvin. Pokud vím, byli jste spolu na herecké škole.“

„No a?“

„Rád bych si s tebou krátce promluvil.“

Karolína pohlédla do ulice k sousedním domům, pak se podívala na Erlendura a prohlásila, že by snad bylo lepší jít dovnitř. Erlendur vešel do chodby a ona za ním zavřela dveře.

Její dům byla přízemní chata. Vpravo se nacházel obývací pokoj a jídelna, za jídelnou byla kuchyň. Vlevo od vchodu byla koupelna a dvě další místnosti. Zařízení bylo

vkusné, na stěnách visely obrazy. Byla tu cítit směs islandské kuchyně a nasládlých vůní kosmetiky a parfémů, nejintenzivněji u koupelny. Jedna z místností sloužila podle všeho jako komora, ve druhé měla Karolína ložnici.

Otevřenými dveřmi viděl Erlendur postel u stěny, toaletní stolek s velkým zrcadlem, dlouhou šatní skříň a komodu.

Karolína rychle odešla do kuchyně a sundala pánev ze sporáku. Erlendur ji vyrušil při vaření. Vůně z kuchyně pronikala celým domem. Pečené jehněčí, domníval se Erlendur. „Zrovna jsem postavila na kávu,“ řekla Karolína, když se vrátila z kuchyně. „Můžu ti nabídnout šálek kávy?“

Erlendur nabídku s díky přijal. To bylo pravidlo.

Přijmout šálek kávy patřilo prostě k věci. Elínborg to pochopila rychle. Sigurdur Óli se to musel ještě učit.

Karolína odešla zase do kuchyně a vrátila se s kouřícími šálky. Pila kávu bez mléka, stejně jako Erlendur.

„S Baldvinem se známe z herecké školy, byli jsme v jedné třídě, u starého Jóhannese. Ten dokázal být děsně nudný. A jako herec byl taky beznadějný případ. Ale ať tak či tak, rozešli jsme se s Baldvinem, když zanechal herectví a dal se na studium medicíny. Smím se tě zeptat, proč Baldvina prověřuješ?“

„Nedá se ani říct, že ho prověřuji,“ řekl Erlendur.

„Doneslo se mi ovšem, víš, jaké se tady dělají klepy, že jste se dobře znali a že jste svou známost před nějakým časem zase obnovili.“

„Od koho jsi to slyšel?“

„To jsem už zapomněl, musel bych vzpomínat.“

Karolína se usmála. „Má to pro tebe nějaký význam?“

„To ještě nevím,“ řekl Erlendur.

„Řekl mi, že mám počítat s tvou návštěvou.“

„Baldvin?“

„Obnovili jsme své přátelství, to je pravda. Je zbytečné držet to v tajnosti. To jsem mu řekla a on byl stejného názoru. Začalo to asi před pěti lety. Setkali jsme se na srazu bývalých žáků herecké školy. Tehdy se slavilo kulaté výročí.

Baldvin přišel také, i když odešel ze školy před jejím dokončením. Říkal mi, že už to nemůže vydržet se starou tchyní, s tou Leonórou, Mariinou matkou. Bydlela s nimi v jednom domě.“

„Proč se tedy nedal rozvést, abyste mohli žít spolu?

Vždyť dneska je to docela normální.“

„To měl také ve skutečnosti v úmyslu,“ řekla Karolína.

„Z té situace jsem byla totiž napůl šílená, a tak jsem mu dala ultimátum. Pak ale ta stará čarodějnice onemocněla a Baldvin si neuměl představit, že by to Marii udělal. Chtěl jí stát po boku v tom těžkém období a také to udělal. Když ta stará čarodějnice zemřela, měla jsem už doopravdy strach, že se vztah mezi nimi opět zlepší. Ke mně sotva zašel, měl oči už jen pro Marii. Pak to ale zase opadlo.“

„Tak Baldvin mluvil o Leonóře jako o čarodějnici?“

„Připadala mu absolutně nesnesitelná, rok od roku se to zhoršovalo. Možná bych jí měla být dokonce vděčná. Chtěl, aby šla z domu, ale Marie to nedopustila.“

„Marie a Baldvin nemají děti?“

„Baldvin je neplodný a Marie neměla zájem,“ prohlásila Karolína na rovinu. „Kdy hodláte váš vztah veřejně přiznat?“ zeptal se Erlendur. „Mluvíš jako venkovský farář.“

„Promiň, nechtěl jsem…“

„Baldvin je ohleduplný,“ řekla Karolína. „Chce čekat celý rok. Řekla jsem mu, že je to asi trochu přehnané, ale on se toho drží. Říká, že nejdříve za rok.“

„Ale tebe to příliš netěší, že?“

„Dovedu ho pochopit. Celá ta tragédie a všechny ty věci okolo. Taky není důvod ke spěchu.“

„Věděla Marie o vašem vztahu?“

„Smím se zeptat, oč vlastně jde? Po čem pátráš? Myslíš si, že Baldvin jí něco udělal?“

„A ty si to myslíš?“

„Ne. Něčeho takového by nebyl schopen. Je lékař! Proč si myslíš, že to nebyla sebevražda?“

„Vůbec nic si nemyslím,“ řekl Erlendur. „To je nějaký švédský průzkum, ne?“

„Slyšela jsi o tom?“

„Baldvin se o tom něco doslechl. Nemáme ani tušení, co se tu odehrává.“

„Shromažďujeme pár informací, abychom ten případ mohli uzavřít,“ řekl Erlendur. „Víš, že po své ženě zdědí pěknou sumu peněz?“

„O tom jsem se dozvěděla teprve nedávno. Řekl mi to.

Její otec asi spekuloval s pozemky, že?“

„Ano, měl pozemek v Kópavoguru a ceny pozemků nepředstavitelně stouply. Baldvin je jediný dědic.“

„Ano, Baldvin se o něčem takovém zmiňoval. Myslím, že i on sám se o tom dozvěděl teprve nedávno. Aspoň tak mi to řekl.“

„Slyšel jsem, že ty peníze mu přijdou velice vhod,“ řekl Erlendur. „Skutečně?“

„Je velmi zadlužený.“

„Baldvin prospekuloval nějaké akcie, to je všechno, co vím. Špatně investoval do jakéhosi stavebního podniku, který zkrachoval, a kromě toho má dluhy, protože si zařídil soukromou praxi, která nijak zvlášť neprosperovala. O

takových věcech spolu moc nemluvíme. Aspoň dosud ne.“

„Ty jsi přestala pracovat jako herečka, že?“ zeptal se Erlendur.

„Ano, tak nějak.“

„Smím se zeptat proč?“

„Hrála jsem v nějakých kusech. Žádné zvlášť velké role, ale…“

„Bohužel chodím do divadla velmi zřídka.“

„Role, které mi nabízeli, nebyly pro mě dost dobré.

Nehrála jsem na velkých scénách. A kromě toho je tvrdá konkurence. Divadelní svět je dost nemilosrdný, to je cítit už na herecké škole. K tomu přistupuje věk. Herečka v mém věku se prosazuje jen těžko. Mám dobrou práci ve finanční firmě, a pokud si na mě nějací režiséři někdy vzpomenou, dostanu tu a tam nějakou malou roličku.“

„Pokud vím, byla tvoje největší role Magdalena v té švédské hře. Jak se to jenom jmenovalo?“ řekl Erlendur a dělal, jako že si nemůže na název vzpomenout.

„Kdo ti to řekl? Někdo, kdo si mě pamatuje?“

„Ano, jedna moje dobrá známá, jmenuje se Valgerdur.

Chodí často do divadla.“

„A ona si na mě vzpomněla?“

Erlendur přisvědčil. Bylo zřejmé, že se nemusí obávat žádných otázek, proč se vlastně bavil o Karolíně s jinými lidmi. Zdálo se, že jí to polichotilo, ať z jakýchkoli důvodů.

Vybavila se mu slova učitele herectví o tom, jak Karolína snila o slávě.

„Žár naděje“ řekla Karolína. „Byla to velmi dobrý kus a je pravda, že to byla největší role, jakou jsem hrála, když jsem byla na vzestupu, dá-li se to tak říct.“ Usmívala se.

„Kritici nebyli nijak zvlášť nadšeni, pokládali to za staromódní kuchyňské melodrama. Strhají představení, ale málokdy vědí, o čem je řeč.“

„Moje přítelkyně si ale nebyla docela jistá, myslela si, že tu roli možná zaměnila s jinou v jiné hře, s osobou, která se rovněž jmenovala Magdalena.“

„Cože?“

„Byla to ale nějaká věštkyně nebo médium,“ řekl Erlendur.

Dával bedlivý pozor na Karolíninu reakci, ta však na sobě nedala znát ani to nejmenší. V duchu si pomyslel, že buď minul cíl, neboje Karolína lepší herečka, než se o ní tvrdí.

„Tu hru neznám,“ řekla Karolína.

„Nevím už přesně, jak se ta hra jmenuje,“ pokračoval Erlendur a podlehl pokušení postoupit o krok dál. „Asi Falešné médium, ano, tak nějak.“

Karolína váhala. „O tom jsem nikdy neslyšela,“ řekla potom. „Dávali to v Národním divadle?“

„To nevím,“ řekl Erlendur. „Ta Magdalena věřila ve spirituální svět, který byl pro ni stejně reálný jako my dva, jak tu stojíme ve tvém obývacím pokoji.“

„Nepovídej.“

„Marie také věřila v něco takového. To ti Baldvin určitě vyprávěl.“

„Nevzpomínám si, že by Baldvin říkal něco takového,“

pravila Karolína. „Nevěřím na duchy.“

„To já taky ne,“ řekl Erlendur. „Takže ti neřekl, že Marie chodila za jasnovidci a médii?“

„Ne, o tom nic nevím. Popravdě řečeno toho o Marii příliš nevím. Když jsme se s Baldvinem setkali, tak jsme o ní moc nemluvili. Zabývali jsme se něčím jiným.“

„To si umím představit,“ řekl Erlendur.

„Ještě něco?“

„Ne, pro tuto chvíli je to všechno. Mnohokrát děkuji.“

KAPITOLA 29

Pro Erlendura nebyl problém najít ženu, s níž se Magnús před svou smrtí přátelil. Magnúsova sestra Kristin mu řekla její jméno a on si našel její adresu v telefonním seznamu. Zavolal jí, ale když slyšela, co od ní chce, odmítla s ním mluvit, a tak to zatím nechal být. Při dalším pokusu utrousil, že jsou pravděpodobně nové poznatky o tom, co se přihodilo na jezeře v Thingvelliru.

„S kým jsi mluvil?“ opáčila v telefonu.

„Tvoje jméno mi sdělila Magnúsova sestra Kristin,“

prohlásil Erlendur.

„A co o mně říkala?“

„Jednalo se v podstatě o tebe a Magnúse,“ řekl Erlendur.

Po jeho slovech následovala dlouhá odmlka.

„Možná bude lepší, když přijdeš za mnou,“ řekla žena nakonec. Jmenovala se Sólveig, byla vdaná a měla dvě dospělé děti. „Tento týden budu přes den doma,“ řekla.

Když Erlendur přišel k Sólveig, cítil, že se má velmi na pozoru a že by chtěla mít tu věc co nejrychleji za sebou.

Zdálo se, že je dost nervózní. Stáli na chodbě a Sólveig se nechystala pozvat ho dále.

„Nevím, co ti mám říct,“ pravila. „Nevím, co ode mě chceš. O jakých nových poznatcích to mluvíš?“

„Týkají se tebe a Magnúse.“

„Ano, to jsi mi řekl do telefonu.“

„A vašeho vztahu.“

„Pověděla ti o tom Kristin?“

Erlendur přisvědčil. „Magnúsova dcera nedávno spáchala sebevraždu,“ řekl. „Slyšela jsem o tom.“

Sólveig mlčela. Měla krásné, přívětivé rysy ve tváři a byla vkusně oblečená. Žila v malém řadovém domku ve Fossvoguru, pracovala jako zdravotní sestra a tento týden měla večerní služby.

„Možná bude lepší, když půjdeš na chvíli dovnitř,“ řekla nakonec Sólveig a zavedla ho do obývacího pokoje. Posadil se na pohovku, aniž si svlékl kabát.

„Nevím, co ti mám říct,“ prohlásila utrápeným hlasem.

„Celé ty roky se nikdo nezeptal, co se tenkrát stalo. A pak to ubohé děvče udělá něco takového a ty se tady najednou objevíš s otázkami, které předtím nikdo nepoložil a které ani neměly být nikdy položeny.“

„Možná právě to byl Mariin problém,“ řekl Erlendur.

„Jestlipak jsi o tom někdy přemýšlela?“

„Asi si umíš představit, jak jsem si s tím lámala hlavu.

Leonóra se však starala jen o svou Marii. Nikdo jiný se k dítěti nedostal.“

„Ve člunu vyjeli na jezero všichni společně, Magnús, Leonóra a Marie.“

„To jsi tedy zjistil?“

„Ano.“

„Ve člunu byli všichni tři,“ potvrdila Sólveig. „A co se stalo?“

„Hodně jsem o těch věcech přemýšlela. O mém vztahu k Magnúsovi. Chtěli jsme to říct Leonóře v Thingvelliru.

Chtěli jsme jí to podat co nejšetrněji. Magnús se domníval, že bych měla být u toho. Byly jsme s Leonórou blízké přítelkyně a já jsem si prostě netroufala. Možná by všechno bylo proběhlo jinak, kdybych tam byla i já.“

Sólveig pohlédla na Erlendura. „Jistě si myslíš, že jsem příšerná,“ řekla. „Vůbec nic si nemyslím.“

„Leonóra byla vždycky tak dominantní. Pravý generál.

Magnús byl zcela pod jejím vlivem. Když se jí něco znelíbilo, okamžitě mu řekla své mínění, dokonce v přítomnosti jiných lidí. Magnús hledal pochopení u mě.

Zpočátku jsem s ním měla asi jen soucit. Byl to dobrý člověk. Začali jsme se tajně scházet. Nevím, jak to přišlo, ale zamilovali jsme se do sebe. A pak jsme samozřejmě chtěli žít spolu. Potřebovali jsme Leonóru dovést k tomu, aby to pochopila. Nechtěla jsem tajné pletky za jejími zády, to by bylo jako spiknutí. Chtěla jsem hrát s odkrytými kartami. Nedokázala jsem to tajnůstkářství snášet. On chtěl ještě chvíli počkat, ale já jsem na něj tlačila. Dohodli jsme

se na tom, že o onom víkendu jí v Thingvelliru řekne pravdu.“

„Copak si Leonóra vůbec ničeho nevšimla?“

„Ne, neměla nejmenší tušení. Taková byla Leonóra.

Důvěřivá. Věřila lidem. A já jsem tuto důvěru zklamala.

Magnús také.“

„Setkala ses s Leonórou po té nehodě?“

Sólveig sklopila oči. „Bude ti to k něčemu, když se to dozvíš?“ zeptala se. „Ta nehoda se kdysi vyšetřovala. Její průběh byl naprosto jasný. Od té doby nikdo nekladl otázky.

Jestliže to tenkrát měl někdo udělat, pak jsem to byla já, ale neudělala jsem to.“

„Takže ses s Leonórou setkala, ano?“

„Setkala, ale jen jednou. Bylo to strašné. Příšerné. Bylo to nějaký čas po Magnúsově pohřbu. Nevěděla jsem, jestli jí před smrtí o nás pověděl, a na pohřbu jsem dělala, jako by se nic nestalo. Okamžitě jsem ale zaregistrovala, že Leonóra si mě nevšímá. Nepozdravila mě, byla jsem pro ni vzduch. V

tu chvíli jsem věděla, že jí to Magnús řekl.“

„Chtěla se s tebou sejít, nebo…?“

„Ano. Zavolala mi a požádala mě, abych přijela do Grafarvoguru, kde mě čekalo ledové přijetí.“

Sólveig se odmlčela. Erlendur trpělivě čekal. Cítil, že ji stojí velké úsilí opět se dotýkat starých událostí.

„Malá Marie byla ve škole. Leonóra mi řekla, že si přeje dopodrobna mi vylíčit, co se stalo u jezera. Odpověděla

jsem jí, že o tom nepotřebuji nic vědět, ale nato se rozesmála a řekla, že z toho tak snadno nevyváznu. Nevěděla jsem, co tím míní.“

„Magnús mi pověděl o vás dvou,“ řekla Leonóra. „Že mě opouští a chce žít s tebou.“

„Leonóro,“ řekla Sólveig, „já…“

„Mlč,“ zarazila ji Leonóra, aniž zvýšila hlas. „Chci ti povědět, jak to bylo. Musíš pochopit dvě věci. Musíš pochopit, proč držím děvče stranou, a musíš dojít k poznání, že také ty na tom neseš vinu. Ty a Magnús. Přivolali jste to.“

Sólveig mlčela.

„Co sis myslela? „ ptala se Leonóra.

„Nechtěla jsem tě ranit,“ odpověděla Sólveig.

„Ranit mě? Nemáš tušení, co jsi provedla.“

„Magnús se cítil strašně, proto přišel za mnou. Vedlo se mu zle,“ řekla Sólveig.

„To je lež! Vůbec se mu nevedlo špatně. Tys mně ho vzala. Tys ho k sobě zlákala!“

Sólveig nejprve mlčela, pak tiše řekla: „Nechci se s tebou hádat.“

„Ne, nechceš, vždyť teď už je taky po všem,“ řekla Leonóra. „Na tom už nikdo nic nezmění. Já jen nechci, aby tíha zodpovědnosti ležela pouze na mně. Ty jsi za to taky zodpovědná a Magnús rovněž, vy oba.“

„Za takové neštěstí není nikdo zodpovědný. Spadl přes palubu. Byla to nehoda.“

Leonóra se chabě a potutelně usmála. Měla zvláštní náladu. Dům byl temný, studený a Leonóra jako by nebyla při smyslech. Sólveig uvažovala, jestli není opilá nebo pod vlivem silných léků.

„Nespadl do vody,“ prohlásila Leonóra.

„Co tím myslíš?“

„Nespadl.“

„Ale… v novinách jsem četla…“

„ To, co stálo v novinách, byla lež.“

„Lež?“

„Kvůli Marii.“

„Nerozumím ti.“

„Proč jsi mi ho vzala? Proč jsi nás nemohla nechat na pokoji?“

„Přišel za mnou, Leonóro. Proč jsi musela kvůli Marii lhát?“

„Copak to nechápeš? Byli jsme ve člunu s Magnúsem.

Marie u toho byla také.“

„Byla?“

Sólveig zírala na Leonóru. „Vždyť Magnús byl ve člunu sám,“ řekla po chvíli. „ To přece bylo v novinách.“

„To je lež,“ řekla Leonóra. „Moje lež, byla jsem s ním a Marie také.“

„Proč jsi musela lhát?“

„To se ti právě pokouším říct. Magnús nevypadl ze člunu.“

„Tak co?“

„Strčila jsem ho,“ řekla Leonóra. „Strčila jsem ho a on ztratil rovnováhu.“

Uplynula hodná chvíle, než Sólveig opět promluvila.

Erlendur jí mlčky naslouchal. Cítil, jak na ni všechno stále ještě doléhá.

„Magnús spadl do vody, protože Leonóra do něj strčila.

Přihlížely, jak se topí. Magnús pověděl Leonóře o nás dvou.

Toho rána se strašně pohádali. Marie o tom nic nevěděla.

Trvala na tom, aby se projeli ve člunu. Magnús byl hrozně naštvaný. Hádka nabývala na intenzitě a pak začal vynechávat závěsný motor. Magnús vstal, aby se na něj podíval. Vtom do něj Leonóra strčila a on spadl do jezera.“

Leonóra se mlčky dívala na Sólveig.

„Nemohly jsme dělat vůbec nic. Člun se divoce houpal, nechybělo mnoho a byly bychom samy šly přes palubu. Člun to hnalo od Magnúse pryč, a když jsme nad ním opět získaly vládu, Magnús zmizel.“

„Bože,“ zasténala Sólveig.

„Teď vidíš, co jsi zavinila,“ prohlásila Leonóra.

„Já?“

„Marie je k neutišení. Myslí si, že ona může za to, co se stalo jejímu otci. Za tu hádku, za všechno. Dusí to v sobě.

Myslí si, že zavinila smrt svého otce. Co si myslíš, jak se to děvče cítí? Co si myslíš, jak se cítím já?“

„Musíš si promluvit s lékařem, s psychiatrem. Marie potřebuje pomoc.“

„Já se o ni postarám. Kdybys to, co jsem ti řekla, šířila dále, všechno popřu.“

„Proč mi to tedy říkáš?“

„Jsi v tom taky namočená. Chci, abys to věděla. Jsi za to zodpovědná stejně jako já.“

Erlendur se na Sólveig dlouho mlčky díval, když skončila. „Proč jsi nešla na policii?“ zeptal se nakonec. „Co ti v tom bránilo?“

„Měla jsem pocit, že nesu jakousi spoluvinu za to, co se stalo, jak to řekla Leonóra. Na tom založila obvinění mé osoby., Je to tvoje vina!‘ křičela na mě., Všechno, všechno je tvoje vina.‘ Veškerý její hněv se soustředil proti mně.

Byla jsem bez sebe strachy a zármutkem a navzdory všemu mi bylo Leonóry dokonce i líto. Byl to pro mě strašlivý šok.

Byla jsem všemu vystavena, naprosto bezmocná. A pak tu byla ještě nebohá Marie. Neuměla jsem si představit, že bych jí řekla pravdu o její matce. Nemohla jsem to udělat.

Ona…“

„Copak?“

„Všechno bylo tak absurdní, že jsem tomu mohla stěží uvěřit. Prostě jsem nevěřila, že se to stalo.“

„Tys chtěla brát ohled na to děvče, že?“ zeptal se Erlendur.

„Doufám, že chápeš moje rozhodnutí. Nechtěla jsem se nikomu mstít. Budiž, byla to nehoda, tak se to ostatně posuzovalo. Nikdy by mě nenapadlo pochybovat o Leonóřiných slovech. Řekla mi, že nikdy nespouští Marii z očí, s výjimkou doby, kdy je děvče ve škole.“

„To od ní nebylo pěkné.“

„Jen si představ, co to pro obě znamenalo, především pro Marii. Když jsem slyšela, že spáchala sebevraždu, tak mě to ani nepřekvapilo. Já jsem… Dělala jsem si velké výčitky, že jsem to dopustila. Že jsem si nechala od Leonóry nařídit, abych o tom nic neřekla.“

„Kvůli čemu se hádali ve člunu?“

„Magnús jí řekl, že je pevně rozhodnut ji opustit. Tak mi to slíbil. Měl dost jejího panovačného způsobu, už to nemohl déle snášet. Řekl, že mu jde jen o právo na péči o dítě, že se o tom budou muset dohodnout. Leonóra mu vyhrožovala, že mu nepovolí žádný styk s dítětem. Hádali se o ni a Marie to musela slyšet. Není se co divit, když si myslela, že za všechno může ona.“

„Setkala ses potom ještě někdy s Leonórou nebo s Marií?“

„Ne, nikdy. Se žádnou z nich.“

„A nebyli nějací jiní svědci?“

„Ne, nikdo.“

„Nebyl někdo v nějakých jiných domech?“

„Ne.“

„A ani jinak, třeba nějací pocestní?“

„Ne, nikdo. Ale týden před tou událostí, když jsme byli s Magnúsem v domě sami, tak tam někdo byl. Byli jsme v tom domě myslím dvakrát, potají jsme se sešli. Tenkrát mluvil s nějakou ženou, o které pak hodně vyprávěl, že se velmi zajímala o vnitrozemská jezera a chtěla poznávat jezera v okolí Reykjavíku. Bylo to docela blízko toho domu.

Studovala mapu a chtěla k jezeru Sandkluftvatn. Přesně si na to vzpomínám, protože jsem jméno toho jezera do té doby nikdy neslyšela.“

„Byla tam autem?“

„Ano, myslím, že ano.“

„Jaké to bylo auto?“

„Žluté.“

„Žluté? Víš to jistě?“

„Ano. Nejmenují se ta malá auta ‚Mini‘? Břízky podél slepé příjezdové cesty jsou tak nízké, že jsem mohla vidět, jak odjíždí.“

„A myslíš, že to byla ta žena, s níž Magnús hovořil?“

zeptal se Erlendur, který se posunul až na hranu židle. „Ta žena v autě?“

„Myslím, že ano, vždyť byla docela blízko domu.“

„Mini? Máš na mysli Austin Mini?“

„Ano, myslím, že ano. Docela malé autíčko.“

„Žlutý Austin Mini?“ Erlendur se zvedl. „Na cestě k jezeru Sandkluftvatn?“

„No ano. O co vlastně jde?“

„Byl v autě ještě někdo?“

„To nevím. Co se děje? Copak jsem řekla?“

„Je možné, že tam byl ještě nějaký mladík?“

„To nevím. Víš, kdo byla ta žena?“

„Ne,“ řekl Erlendur. „Možná ale ano. Ne, to sotva.

Říkala jsi Sandkluftvatn?“

KAPITOLA 30

Co o tom jezeru ví? Projížděli s Evou Lind kolem Sandkluftvatnu, aniž mu věnovali náležitou pozornost.

Nachází se asi hodinu cesty autem od Reykjavíku, přímo u silnice, která vede k náhorním cestám na Kaldidalur a Uxahryggur, leží mezi Ármannsfellem a Lágafellem, před místem, kde se cesta zvedá k Bláskógaheidi. Slavná hora Skjaldbreidur trůní severovýchodně od tohoto jezera.

Potápěč se jmenoval Thorbergur a dobře se vyznal v jezerech jižního Islandu, v mnoha z nich se už potápěl.

Dříve byl u hasičů a policie ho angažovala v případech podezření z pašeráctví a v případech pohřešovaných osob.

Když byl někdo prohlášen za pohřešovaného a bylo nutné potápět se v jezeru nebo v moři, pátrací oddíly hlídkovaly na břehu a on byl na místě. Časem ale pověsil profesionální potápění na hřebík. Živil se teď jako automechanik a otevřel si vlastní autoservis. Erlendur za ním zašel, vždycky když jeho starý ford potřeboval vyměnit olej. Thorbergur, skoro dvoumetrový, rusovlasý, vždy dobře naladěný chlap, s pažemi předurčenými k plavání, s velkými zuby a zrzavými vousy, připomínal Erlendurovi trola.

„Máte teď přece jiné potápěče, kteří pro vás pracují,“

řekl. „Proč se na ně neobrátíš? Přestal jsem s tím, vždyť víš.“

„Ano, to vím,“ řekl Erlendur. „Myslel jsem na tebe, protože… Ale máš přece ještě svou výbavu, ne?“

„To mám.“

„A gumový člun?“

„Ano, malý.“

„Určitě se ještě potápíš, i když už pro nás nepracuješ, že?“

„Málokdy.“

„V té věci, jak jen to říct, nejde o žádné oficiální vyšetřování,“ řekl Erlendur. „Vlastně jsou to jen nějaké moje spekulace. A také bych ti to zaplatil z vlastní kapsy.“

„Erlendure, nemohu od tebe přece brát peníze.“

Thorbergur si povzdechl. Erlendur přesně věděl, proč už potápěč nepracuje pro policii. Jednoho dne se musel v reykjavíckém přístavu ponořit pro mrtvolu ženy, která byla tři týdny pohřešovaná. Když pro ni sestoupil pod hladinu, našel mrtvolu v otřesném stavu. To mu stačilo. Nechtěl se už více vystavovat riziku, že uvidí znovu něco takového. Už se nechtěl uprostřed noci a spánku vyděsit podobným pohledem, kterého se nemohl zbavit.

„Jde o dva prastaré případy pohřešovaných osob,“ řekl Erlendur. „Opravdu prastaré. Zmizeli dva mladí lidé.

Desítky let jsme se u obou případů nehnuli z místa, včera se

však nenadále ocitly v novém světle. Není toho sice mnoho, na čem se dá stavět, přesto jsem považoval za vhodné s tebou mluvit. Pro klid duše.“

„A s tím ti mám zřejmě pomoci,“ opáčil Thorbergur.

„Nikdo jiný mě nenapadl. Nevím o nikom, kdo by to uměl lépe než ty,“ řekl Erlendur.

„Víš, že jsem s tím přestal. Pokud se dnes někam ponořím, tak jedině pod kapotu.“

„Já tě chápu,“ řekl Erlendur. „Byl bych také dávno přestal, kdybych uměl něco jiného.“

„A jaké nové světlo se včera objevilo?“ zeptal se Thorbergur.

„V tom případu?“

„Ano.“

„Dosud jsme vycházeli z předpokladu, že ty dva případy spolu nemají nic společného. Je ovšem možné, že ti dva beze stopy zmizeli spolu. Mladík měl krátce před maturitou, ona byla o něco starší a studovala na univerzitě biologii. V

podstatě tu není téměř nic, co by je spojovalo, ale dosud jsme je nedokázali vypátrat. Případ byl donedávna na mrtvém bodě, a to prakticky po celá desetiletí. Včera jsem se dozvěděl, že žena, která se jmenovala Gudrún a které se říkalo Duna, byla možná v Thingvelliru a chtěla se dostat k jezeru Sandkluftvatn. Dnes ráno jsem ještě jednou porovnával časové údaje. Neshodují se. Žena byla viděna v Thingvelliru v pozdním podzimu. Oba mladí lidé ale zmizeli

až o několik měsíců později, chlapec v únoru 1976, dívka v březnu. Od té doby se neobjevila žádná stopa, což je rovněž neobvyklé: dva případy stejného ražení v tak krátkém odstupu a u obou se nenašlo ani to nejmenší. Většinou je někde nějaká stopa. V obou zmíněných případech tomu tak nebylo.“

„Když se lidé v tomto věku zamilují, nevyzvoní to hned do světa,“ řekl Thorbergur. „Zejména ne tehdy, když byla dívka starší.“

Erlendur přisvědčil. Měl pocit, že vzbudil potápěčův zájem. „Přesně tak,“ řekl. „Nenašli jsme mezi nimi spojitost.“

Erlendur s Thorbergurem seděli v Thorbergurově malé kanceláři jeho autoservisu. Tři pracovníci byli zaměstnaní prací na autech a občas pohlédli do kanceláře, kterou vlastně tvořila jen skleněná buňka. Jejich rozhovor byl neustále přerušován zvoněním telefonu, Erlendur se tím však nedal vyvést z míry.

„Také jsem se informoval, jaké bylo tenkrát v zimě počasí,“ řekl. „Byla neobyčejně studená zima. Většina jezer zamrzla.“

„Jak tě tak poslouchám, tak už máš teorii.“

„Ano, jenže visí na hedvábné nitce.“

„Nesmí o tom nikdo vědět?“

„Zkomplikovalo by to celou záležitost,“ řekl Erlendur.

„Když něco najdeš, zavoláš mi. Když ne, zůstane ta záležitost ve stejné fázi jako předtím.“

„V Sandkluftvatnu jsem se ještě nikdy nepotápěl,“ řekl Thorbergur. „V létě je jezero příliš mělké, jen když taje sníh, je trochu hlubší. Ale v okolí jsou tam ještě jiná jezera, Litla-Brunnavatn, Reydarvatn, Uxavatn.“

„No právě.“

„Jak se jmenovali ti dva?“

„David a Gudrún. Říkali jí Duna.“

Thorbergur se díval přes sklo do dílny. Přišel nový zákazník a pohlédl směrem k nim. Byl to zjevně stálý zákazník, protože Thorbergur na něj kývl.

„Uděláš to pro mě?“ zeptal se Erlendur a vstal. „Jsem poněkud v časové tísni. Jeden starý muž umírá a čeká na odpověď. Čeká od té doby, co jeho chlapec zmizel. Bylo by dobré, kdybych mu mohl, dříve než zemře, dát novou zprávu o synovi. Vím, že šance nejsou příliš veliké, ale kvůli tomu starému muži bych chtěl udělat vše, co je v mých silách.“

Thorbergur se na něj chvíli díval.

„Pověz mi, nechceš snad, abych vyrazil teď hned?“

„Možná ne bezpodmínečně dnes dopoledne.“

„Dnes?“

„Jak budeš moct. Uděláš to pro mě?“

„Zbývá mi něco jiného?“

„Děkuji,“ řekl Erlendur. „Ozvi se.“

Najít ten prázdninový dům nebylo právě jednoduché.

Dvakrát přejel odbočku. Konečně zahlédl ceduli, která se téměř celá ztrácela v křoví: Sólvangur. Jel postranní cestou dolů k jezeru a zaparkoval u domu.

Věděl, co hledá. Cestoval sám a s nikým o svém pátrání nemluvil. To udělá, až získá jistotu, že se jeho předpoklad naplnil. Všechno bylo stále ještě příliš vágní, chyběly důkazy, a navíc si sám nebyl jistý, zda si počíná správně.

Mluvil se soudním lékařem, který pitval Marii, a ptal se ho, jestli krátce před smrtí užila léky na spaní. Lékař sice našel nepatrné množství, ale to rozhodně nedostačovalo k objasnění její smrti. Když chtěl Erlendur od lékaře slyšet, zda dokáže odhadnout, jak dlouho před smrtí si Marie lék vzala, dostal odpověď, která mu dále nepomohla. Možná téhož dne.

„Myslíš si, že byl spáchán zločin?“ položil otázku lékař.

„Vlastně ani ne.“

„Jak to, vlastně ani‘?

„Nenašel jsi nějaké popáleniny na hrudi?“ zeptal se Erlendur váhavě.

Soudní lékař měl před sebou otevřenou pitevní zprávu.

Seděli v jeho kanceláři. Lékař zvedl oči od zprávy.

„Popáleniny?“

„Nebo nějaké jiné rány…,“ spěšně dodal Erlendur.

„Po čem pátráš?“

„To bohužel přesně nevím.“

„Jistě by ses o tom dozvěděl, kdybychom našli popáleniny,“ řekl soudní lékař dotčeně.

Erlendur neměl od toho domu klíč, to však nehrálo roli.

Jeho zájem se soustředil na verandu, bazének s teplou vodou a vzdálenost k jezeru. Voda byla pokryta tenkou vrstvou ledu a ve štěrku čvachtala ledová kaše. Docela blízko vybíhala do jezera malá kosa, proříznutá potokem, který byl teď zamrzlý. Erlendur vytáhl z kapsy zkumavku a naplnil ji vodou z jezera. Odkrokoval vzdálenost od břehu k verandě, bylo to pět kroků, a od konce verandy k bazénu to bylo šest kroků. Bazének, do kterého se vešlo nejméně pět osob, byl zakrytý a kryt z plexiskla v hliníkovém rámu byl opatřen visacím zámkem. Erlendur donesl ze svého fordu montážní klíč na kola, kterým zámek tak dlouho opracovával, až povolil. Pak zvedl těžký kryt, připevněný hákem ke zdi.

Erlendur se v takových bazénech nevyznal. Nikdy v žádném neseděl a neměl k tomu ani nejmenší chuť. Vycházel z předpokladu, že od doby, kdy Marie zemřela, nebyl tento bazén použit. Než vyjel z města, zastavil se ve velkém obchodě se stavebninami a promluvil tam s jedním zaměstnancem, který byl považován za odborníka. Erlendur se zajímal především o odtok, vyprazdňování a plnění takových zařízení. Prodavač byl nejprve velmi horlivý, ale když zjistil, že Erlendur nemá v úmyslu nic koupit, byl s přehnanou ochotou konec a pak už se s ním dalo přece jen

mluvit. Upozornil Erlendura na oblíbenou značku s elektronicky řízeným plněním a řekl, že se hodně prodává.

„Je to ten nejlepší systém?“ zeptal se.

„Je mnoho lidí, kteří to chtějí dělat raději manually,“

řekl.

„Manually?“ zopakoval Erlendur a zadíval se na muže pozorněji. Jemné chmýří na jeho tváři prozrazovalo, že sotva odrostl dětským střevíčkům.

„Ano, ručně. Chtějí sami otočit kohoutkem a zavřít ho, až se bazének naplní. To je pak stejné, jako když napouštíme vanu. Teplota se tam reguluje kohoutkem na teplou a studenou vodu.“

„A když to není manually?“

„Pak se nainstaluje elektronický rozvod, většinou uvnitř v koupelně, a pak se jednoduše stiskne tlačítko a vana se začne plnit teplou vodou. A pak se stiskne druhé tlačítko, kterým se vyprazdňuje.“

„Takže jedna trubka je na přitékající vodu a druhá na odpadní vodu?“

„Ne, to je stejná trubka. Voda odtéká sifonem dole u podlahy, a když se ta věc zase plní, tak voda prýští sifonem nahoru.“

„Ale snad ne tatáž voda?“

„Ne, samozřejmě ne, zdola přichází nahoru nová voda.

Někteří si však myslí, že to je nevýhoda tohoto systému. Já bych si něco takového taky nepořídil.“

„Jak to? Co je nevýhodné?“

„To, že odtok a přítok mají stejné potrubí.“

„Proč?“

„Vodovodní potrubí se má údajně čistit samo, jenže někdy tam jsou přece jen zbytky špíny po posledním vyprázdnění. Něco v trubce zůstane. Proto to lidé chtějí dělat raději manually. Ale možná si to lidé jen namlouvají.

Někteří říkají, že ten systém funguje bezchybně.“

Když to probral s pracovníkem velkoobchodu se stavebninami, zatelefonoval muži, který při vyšetřování případu Mariiny sebevraždy vedl útvar pro zajišťování stop v domě u jezera. Ten si vzpomněl, že v koupelně viděl malé zařízení k plnění a vyprazdňování bazénku.

„Ta věc je tedy řízena elektronicky?“

„Měl jsem ten dojem,“ řekl muž. „Asi bych to měl ale ještě jednou prověřit.“

„Jaká je výhoda elektronického řízení?“

„No, nemusíš tu věc plnit manually,“ odpověděl muž a škubl sebou, když Erlendur rozčileně práskl sluchátkem.

Erlendur dlouhou dobu prohlížel nádrž. Hledal vodovodní kohoutky, žádné ale neobjevil. Pracovník ve stavebninách říkal, že armatury bývají nainstalovány někde poblíž bazénku, většinou pod verandou. Erlendur však nenašel žádné víko, pod nímž by mohly být armatury umístěny. Předpokládal, že napouštění a vypouštění je řízeno elektronicky, jak si to vybavoval muž z útvaru pro

zajišťování stop. Erlendur vlezl do bazénku, nahnul se nad sifon a podařilo se mu ho vytáhnout. Už se stmívalo, ale měl s sebou baterku a posvítil do trubky. Voda uvnitř byla zmrzlá. Erlendur vytáhl z kapsy další zkumavku a nabral do ní trochu ledu, který odloupl.

Pak bazének zase zakryl těžkým plexisklem a dopředu zavěsil polámaný zámek.

Obcházel dům, až se dostal ke kůlně, kterou považoval za garáž pro člun. Podíval se oknem dovnitř a uviděl člun.

Přemítal, jestli to může být stejný člun, se kterým onoho osudného dne vyjeli Magnús s Leonórou na jezero. Vedle garáže stály nízké hromádky prken.

Na jejích dveřích byl rovněž malý visací zámek, který Erlendur otevřel stejně snadno jako ten předchozí.

Vyzbrojen svítilnou vešel dovnitř. Člun byl starý a ztrouchnivělý, vypadalo to, že nebyl dlouho používán. Podél stěn byly na obou stranách pracovní stoly a regál u štítové stěny sahal od země až ke stropu. Na jedné poličce docela dole uviděl závěsný motor značky Husqvarna.

Erlendur pečlivě svítil na poličky a na podlahu. V této garáži byly uschovány různé věci, které patřily k domu, zahradní nářadí jako lopaty a trakař; kromě toho tam byla plynová bomba, gril, plechovky s barvami a jiné plechovky s impregnačními látkami na dřevo a další různé nářadí.

Erlendur nevěděl přesně, co hledá. Až když strávil v garáži

skoro čtvrt hodiny a posvítil do nejzazších koutů, tak mu to došlo.

Přístroj byl šikovně umístěný v rohu a vůbec to nevypadalo, že by bylo třeba ho skrývat, spíše naopak. Ale zároveň nebyl nápadný. Patřil jaksi k inventáři, byl součástí harampádí, ale když Erlendurovi došlo, co hledá, tak přístroj na sebe přitáhl jeho pozornost.

Erlendur na něho namířil baterku. Byl velký jako tlustá aktovka, vypadal poměrně nenápadně, v Erlendurovi však vyvolal zvláštní úzkost z oné doby, kdy téměř umrzl vysoko v horách Východních fjordů.

Leonóra vždycky říkala, že nehoda na jezeře zůstane jejím tajemstvím, že se nikdo nesmí dozvědět, co se skutečně stalo, protože to by je pak možná rozdělilo. Nejlepší prý pro ni bude, když o té strašné události budou mluvit co nejméně.

K nešťastným příhodám dochází, aniž můžeme někomu dávat vinu. Kdyby se přesně popsalo, co se na člunu dělo, nic by se nezměnilo, nic by nevyšlo najevo. To říkala Leonóra a Marie ji poslouchala a věřila jí. Až o mnoho let později se dostavily pozdní následky této lži. Mariin život už nikdy nebyl takový jako dříve, jakkoli si to její matka přála.

Marie už nikdy nezískala zpět svou někdejší bezstarostnost.

Časem se Marie zotavila z depresí a halucinací, jimiž trpěla po smrti svého otce. Také její úzkostné stavy se zmírnily. Stále v ní však dřímaly pocity viny a neminul den,

aniž by myslela na tragické události na jezeře. Tak tomu bylo v libovolnou denní či noční dobu. Naučila se takové myšlenky potlačit už v zárodku, měly však tuhý kořínek.

Marie se cítila mizerně, protože nesměla mluvit o tom, co se stalo, protože jí nebylo dopřáno úlevy, která by s tím bývala spojena, kdyby si byla mohla vylít své srdce. Někdy myslela na to, že si vezme život, aby skoncovala se svým žalem a duševními útrapami. Nebylo nic horšího než zdrcující mlčení, které ji trestalo, někdy mnohokrát za den.

Nikdy nemohla přirozeným způsobem oplakat svého otce, nikdy se s ním nemohla rozloučit, nikdy neměla možnost po něm toužit. To bylo pro ni nejhorší, protože ho měla ráda a on byl ke svému děvčátku vždycky laskavý. A také už na něj neměla vzpomínky z doby před jeho smrtí. Ten luxus si nemohla dopřát. „Odpusť mi,“ šeptala Leonóra.

Marie seděla jako obvykle u postele své matky. Obě věděly, že zbývá už jen málo času. „Co je?“ zeptala se.

„To… bylo špatné. Všechno jsem udělala špatně, odpusť mi.“

„Už je to dobré, je to v pořádku,“ řekla Marie.

„Ne, není to v pořádku. Myslela jsem si, že… Myslela jsem na tebe. Udělala jsem to kvůli tobě. Musíš… Musíš to pochopit. Nechtěla jsem, aby se ti něco přihodilo.“

„Já vím,“ řekla Marie.

„Ale já… já… já jsem neměla o té nehodě mlčet.“

„Chtěla jsi pro mě to nejlepší,“ řekla Marie.

„Ano, ale bylo to ode mne sobecké.“

„Ne,“ řekla Marie.

„Můžeš mi odpustit?“

„Nedělej si kvůli tomu teď starosti.“

„Můžeš mi odpustit?“

Marie mlčela.

„Řekneš o tom, až budu mrtvá?“ Marie neodpověděla.

„Mluv o tom,“ naříkala Leonóra. „Udělej to už kvůli sobě. Mluv o tom… Ulev své duši.“

KAPITOLA 31

V následujících dvou dnech se Erlendur zabýval tím, že sháněl více informací o tom, co se podle jeho mínění stalo toho večera, kdy byla Marie nalezena mrtvá. Pořád ještě nebyl připraven vyrukovat se svou teorií, jak se všechno odehrálo, a zvažoval, zda bude lepší, když si Baldvina a Karolínu podá společně, nebo když si promluví s každým zvlášť. Do svého soukromého pátrání nikoho nezasvětil.

Sigurdur Óli a Elínborg pouze věděli, že je nadmíru zaměstnaný, ale netušili čím, a Valgerdur o něm slyšela méně než obvykle. Tento případ ho zcela pohltil. Čekal také na telefonát od potápěče, ale ten si dával na čas.

V posledních dnech v Erlendurovi navíc sílilo přání zajet do Východních fjordů ke zpustlé usedlosti a vydat se do hor.

Byl ve svém bytě a zrovna seděl u misky ovesné kaše se zabijačkovým salámem v syrovátkovém nálevu, když někdo zaklepal na dveře. Šel do chodby a otevřel. Byla to Valgerdur. Políbila ho na tvář a proklouzla kolem něj do bytu. Svlékla si kabát, odložila ho na židli a sedla si do kuchyně k Erlendurovi.

„Už o sobě vůbec nedáváš vědět,“ řekla a přitom si nabírala ovesnou kaši. Erlendur pro ni odkrojil kus salámu.

Připadal mu málo nakyslý, třebaže u pultu v obchodě s masem žádal, aby mu ho vytáhli přímo ze sudu. Mladý muž, který ho obsluhoval, to udělal se zhnuseným výrazem, protože mu bylo zjevně proti srsti, že musí zalovit hluboko v syrovátce. Erlendur při té příležitosti koupil i nakládané kousky hrudí a trochu huspeniny z ovčí hlavy, což uchovával na balkoně v krabičce se syrovátkou.

„V práci toho bylo hodně,“ řekl Erlendur.

„Čím se zrovna teď zabýváš?“ zeptala se Valgerdur.

„Pořád ještě tím stejným případem.“

„Se strašidly a duchy mrtvých?“

„Ano, něco na ten způsob. Dala by sis kávu?“

Valgerdur přisvědčila a Erlendur vstal, aby zapnul kávovar. Zdál se jí unavený a zeptala se ho, jestli nemá ještě zbytek dovolené. Řekl jí, že má sice ještě spoustu dovolené, ale že neví, co by si s ní počal.

„Jaké bylo to nedávné setkání s Halldórou?“

„Dost nepříjemné,“ odpověděl Erlendur. „Nevím, jestli to byl dobrý nápad se sejít. Mezi námi je hodně toho, na čem se nikdy neshodneme.“

„Co například?“ zeptala se Valgerdur opatrně.

„Všelicos.“

„Není nic, o čem by sis s ní chtěl promluvit?“

„Podle mého názoru je to k ničemu. Ona si myslí, že jsem vůči ní nebyl upřímný.“

„A je to tak?“

Erlendur se zašklebil. Stál u kávovaru a Valgerdur se k němu otočila.

„Asi to záleží na úhlu pohledu,“ řekl. „Aha…“

„Ona byla v našem vztahu upřímná a čestná. Já ne. To byl ten velký podvod, moje neupřímnost v našem vztahu.“

Erlendur si povzdychl.

„Myslím, že o tom nechci nic slyšet, Erlendure,“ řekla Valgerdur. „To se mě netýká. Je to dávno a nemá to nic společného s námi dvěma, s naším vztahem.“

„Ano, to je mi jasné. Ale… teď jí snad lépe rozumím.

To ji zaměstnávalo celou dobu, po všechna ta léta. Odtud také, myslím, pramení její vztek.“

„Kvůli neopětované lásce?“

„To, co říká je pravda. Halldóra jednala vždy upřímně.

Já ne.“ Erlendur nalil kávu do dvou šálků a posadil se ke kuchyňskému stolu.

„Je zlé, když žena miluje muže, který tuto lásku neumí opětovat,“ řekla Valgerdur.

Erlendur na ni pohlédl. „Ano, to je asi pravda,“ řekl a změnil téma. „Ostatně, také jsem se teď zabýval jedním vztahem a vlastně nevím, co si mám o něm myslet. Jde o něco, co se stalo před mnoha lety. Jedna žena jménem

Sólveig měla poměr s mužem své nejlepší přítelkyně. Ten vztah vzal strašný konec.“

„Smím se zeptat, co se stalo?“

„Nevím, jestli se to někdy dá popravdě zjistit.“

„Promiň, nemůžeš o tom pochopitelně mluvit s každým.“

„Ne, ne, o to nejde. Muž zemřel, utopil se v Thingvellirském jezeře. Otázka je jaký podíl na tom měla jeho manželka. A jakou vinu na sebe vzala jejich dcera.“

„Jak tomu mám rozumět?“

„Něco takového může znamenat obrovskou zátěž,“ řekl Erlendur. „Dcera byla zatažena do konfliktu mezi rodiči.“

„Musíš podniknout nějaké kroky?“ zeptala se Valgerdur. „Asi se nic nezjistí.“ Erlendur se odmlčel.

„Co tvoje zbývající dovolená? Nechceš si ji vybrat?“

„Asi bych si měl vzít volno.“

„Na co pomýšlíš?“

„Mohl bych se pokusit zmizet na pár dní v propadlině.“

„V propadlině?“ divila se Valgerdur. „Myslela jsem spíše na Kanárské ostrovy.“

„Ty neznám.“

„Byl jsi vůbec někdy v cizině? Opustil jsi někdy tento ostrov?“

„Ne.“

„Nemáš chuť se někam vydat?“

„Ani ne.“

„Vidět Eiffelovku, Big Ben, Empire State Building, Vatikán, pyramidy?“

„Přál jsem si vidět kolínskou katedrálu.“

„Tak proč se nevydáš na cestu?“

„Můj zájem asi není dost veliký.“

„Co máš na mysli, když říkáš, že zmizíš v propadlině?“

„Rád bych do Východních fjordů,“ řekl Erlendur. „Na několik dní pryč. Tak jsem to občas dělával i dříve.

Hardskafi je moje Eiffelovka.“

Karolínu nijak zvlášť nepřekvapilo, že Erlendura opět vidí na prahu svého domu v Kópavoguru. Pustila ho hned dovnitř. Několik dní ji trochu sledoval a zjistil, že nemá nijak pestrý život. Přesně v devět hodin se objevila v práci a odcházela kolem šesté. Cestou domů nakupovala v malém obchodě s potravinami v její čtvrti. Večer byla doma a seděla u televize nebo si četla. Jedenkrát přišla večer na návštěvu přítelkyně, tenkrát zatáhla závěsy. Erlendur celou dobu dřepěl v autě a krátce po půlnoci viděl přítelkyni odcházet. Měla na sobě dlouhý červený kabát, šla po ulici a brzy zmizela za rohem.

„Ještě pořád se rýpeš v té záležitosti s Baldvinovou manželkou?“ zeptala se Karolína bez obalu, když stáli v obývacím pokoji. Její otázka vyzněla tak, jako by ani neměla zájem o odpověď. Očividně se snažila budit dojem, jako by se jí nedotýkalo, že ji už podruhé krátce za sebou

navštívil kriminalista. Erlendur nevěděl, zda to jen hraje, nebo ne.

„Určitě jste s Baldvinem spolu mluvili, že?“ zeptal se.

„Samozřejmě. Vlastně nám to všechno připadá jako vtip. Snad nechceš vážně tvrdit, že jsme Marii něco udělali?“

Otázka opět zněla tak, jako by odpověď nehrála roli. Je-li to skutečně Erlendurova teorie, je příliš absurdní, než aby bylo možné brát ji vážně.

„Je tak absurdní tomu věřit?“

„Naprosto absurdní,“ prohlásila Karolína.

„Například jsou tu ve hře peníze,“ řekl Erlendur a rozhlížel se po obývacím pokoji.

„Posuzuješ tu záležitost skutečně jako vraždu?“

„Zamýšlela ses někdy nad posmrtným životem?“ zeptal se Erlendur a posadil se do křesla.

„Ne, proč?“

„Marie se těmito věcmi zabývala,“ řekl Erlendur, „a to velmi intenzivně. Dalo by se skoro říct, že ve dnech před svou smrtí nedělala skoro nic jiného. Pokoušela se najít odpověď na seancích. Víš o tom něco?“

„Vím, co je seance,“ odpověděla Karolína.

„Víme o muži, kterého za tím účelem navštívila. Dal jí s sebou nahrávku seance na kazetě. Víme také, že navštívila ještě další médium, ženu, kterou jsem dosud nedokázal vypátrat. Jmenuje se Magdalena. Neznáš ji náhodou?“

„Ne.“

„Rád bych si s ní promluvil,“ řekl Erlendur. „Nikdy v životě jsem ještě nebyla u žádného média,“ řekla Karolína.

Erlendur se na ni dlouho díval a zvažoval, jestli má vyrukovat s tím, co se podle jeho mínění stalo, místo aby chodil kolem horké kaše. Měl docela přesnou teorii, kterou však nemohl dokázat. Lámal si hlavu s tím, jak má teď postupoval, nedospěl však k žádnému výsledku. Věděl, že teď je načase podniknout něco konkrétního, aby se věc dala do pohybu. Přesto váhal, protože měl v ruce tak málo, vlastně jen slabě podložená podezření, které bylo snadné vyvrátit. Možná by časem mohl získat nějaké důkazy, ale už měl toho případu dost, chtěl se ho zbavit, aby se mohl věnovat jiným věcem.

„Hrála jsi už někdy médium?“ zeptal se Erlendur.

„Myslíš na jevišti? Ne, nikdy,“ odpověděla Karolína.

„Neznáš médium jménem Magdalena?“

„Ne.“

„Stejné jméno jako u postavy, kterou jsi hrála, ne?“

„Ne, neznám žádnou Magdalenu.“

„Nechal jsem to prověřit,“ řekl Erlendur. „V Reykjavíku a okolí neexistuje žádné médium, které se jmenuje Magdalena.“

„Proč nepřejdeš rovnou k věci?“ Erlendur se usmál: „To bych asi měl udělat.“

„Rozhodně.“

„Řeknu ti, jak se podle mého mínění všechno odehrálo,“

pravil Erlendur. „Myslím si, že jste s Baldvinem dohnali Marii k sebevraždě.“

„Cože?!“

„Po matčině smrti byla Marie úplně na dně. Dva roky přihlížela zápasu své matky se smrtí a po tomto strašném soužení se s ní musela rozloučit. Vyfantazírovala si všechno možné, hledala nějaká znamení, jež by jí mohla její matka poslat jako důkaz, že se jí vede dobře nebo že existuje posmrtný život, který je třeba dokonce lepší než to slzavé údolí, v němž toho času dlíme. A v tom se Marie dala snadno ovlivnit. Měla chorobný strach ze tmy a po smrti své matky byla uzlíček nervů. Toužila se dozvědět, že se její matce vede lépe. Marie byla vystudovaná historička, ale tady nešlo o nějaká racionální fakta, nýbrž o hlubokou víru, naději a lásku. Namlouvala si různé věci. Leonóra se jí zjevila v jejím domě v Grafarvoguru. Navštěvovala seance.

Ty jsi svým dílem také přispěla k tomu, že byla dohnána ke smrti.“

„Co tím myslíš? Máš pro to nějaké důkazy?“

„Ani jediný,“ řekl Erlendur. „Dobře jste to nastražili a sehráli.“

„Proč bychom něco takového měli dělat?“

„Jde o hodně peněz. Baldvin je velmi zadlužený a má problém se splácením dluhů, i když jako lékař dobře

vydělává. Znám vraždy, při nichž šlo o podstatně menší částky.“

„Tomu říkáš vražda?“

„Nevím, co jiného by to mělo být, když se nad tím důkladně zamýšlím. Jsi Magdalena?“

Karolína se na Erlendura dlouho pronikavě dívala.

„Myslím, že bys teď měl odejít,“ řekla.

„Řekla jsi jí něco, co uvedlo do pohybu řetěz událostí, které skončily její smrtí?“

„Nemám už co říct.“

„Máš něco společného s Mariinou smrtí?“

Karolína vstala. Vyšla na chodbu a otevřela domovní dveře.

„Přeji si, abys odešel,“ řekla.

Erlendur rovněž vstal a šel za ní.

„Přiznáváš, že máš podíl na tom, co se stalo s Marií?“

zeptal se. „Ne,“ řekla Karolína. „Cítila se špatně. Spáchala sebevraždu. A teď už jdi.“

„Nevyprávěl ti Baldvin náhodou někdy o experimentu, kterého se zúčastnil jako medik? Zabili mladého muže a zase ho probudili k životu. Víš o tom?“

„O čem to vlastně mluvíš?“

„Myslím, že to byl pro ni poslední podnět,“ řekl Erlendur. „Cože?“

„Zeptej se Baldvina. Zeptej se Baldvina, jestli nezná muže jménem Tryggvi, jestli je s ním stále ještě v kontaktu.

Zeptej se ho.“

„Prosím tě, běž už,“ řekla Karolína.

Erlendur stál ve dveřích a nebyl ochoten se vzdát.

Karolína zrudla jako rak.

„Myslím, že vím, co se v tom letním domku stalo,“ řekl „a není to hezký příběh.“

„Nevím, o čem mluvíš.“

Karolína ho strkala ven, ale Erlendur nepovolil.

„Řekni Baldvinovi, že vím o tom defibrilátoru,“ řekl v okamžiku, kdy dveře zapadly do zámku.

KAPITOLA 32

Erlendur seděl potmě a pln nejistoty očekával věci příští.

Ráno se vzbudil pozdě. Večer předtím přišla na návštěvu Eva Lind a mluvili o Valgerdur. Věděl, že Eva jí nemůže přijít na jméno. Když na parkovišti před domem viděla její auto, často čekala, až Valgerdur zase odejde, než na otce zazvonila.

„Proč k ní prostě nemůžeš být někdy milá?“ zeptal se Erlendur své dcery. „Vždycky se tě zastává, když o tobě mluvíme. Určitě byste si dobře rozuměly, kdyby ses konečně uráčila se s ní seznámit.“

„Nezajímá mě,“ prohlásila Eva Lind. „Nezajímám se o ženy ve tvém životě.“

„Ženy v mém životě? Tam nejsou žádné ženy. Tam je jenom Valgerdur a jinak nikdo. Nikdy nebyly žádné ženy.“

„Uklidni se,“ řekla Eva Lind. „Máš kafe?“

„Co chceš?“

„Nudila jsem se.“

Erlendur se posadil do křesla. Eva Lind se natáhla na pohovku naproti.

„Chceš tady přespat?“ zeptal se Erlendur a pohlédl na hodiny. Bylo už po půlnoci.

„Nevím,“ řekla Eva Lind. „Mohl bys mi někdy přečíst příběh o tvém bratrovi?“

Erlendur se na dceru dlouze zadíval, teprve pak vstal a přistoupil ke knihovně. Vyndal knihu z poličky a začal číst o těch tragických událostech, o otcově letargii, o sobě, jak o něm říkali, že je podivný a netečný. O tom, jak hledal bratrovy ostatky. Když dočetl, podíval se na svou dceru.

Položil knihu na stolek vedle křesla. S rukama v klíně vzpomínal na to, jak moc se na toho autora jeho matka hněvala. Tak minula hodná chvilka, než Eva Lind povzdechla.

„Ty ses celou dobu snažil udržovat ho naživu,“ řekla.

„Nevím, jestli…“

„Není načase nechat ho zemřít?“ Eva Lind otevřela oči a dívala se na svého otce. „Není načase, abys mu dovolil zemřít?“

Erlendur dlouho mlčel.

„Co se do toho mícháš?“ zeptal se nakonec.

„Vím, že se cítíš mizerně, určitě ještě hůř, než se někdy cítím já,“ řekla Eva Lind.

„To je moje věc. Dělám to, protože to musím dělat.“

„Tak jdi do těch svých Východních fjordů či odkud to pocházíte. Běž tam a udělej, co udělat musíš. Osvoboď se od něho a osvoboď sám sebe. Po všech těch letech si to

zasloužíš. A on také. Dovol mu zemřít. Ty si to zasloužíš a on také. Musíš se od něj osvobodit. Musíš se osvobodit od toho ducha.“

„Proč se do toho pleteš?“

„Že to říkáš zrovna ty, který nenecháš člověka na pokoji.“ Zase chvíli mlčeli, až se Eva Lind zeptala, jestli může přespat na pohovce, že se jí nechce jet domů. „Udělej to,“ řekl Erlendur. „Přespi tady.“ Vstal, aby se odebral do postele.

„Kdybych někdy měla tu potřebu, bylo by se to už dávno stalo,“ řekla Eva Lind a obrátila se na bok. „Potřebu čeho?“

„Odpustit ti,“ řekla Eva Lind.

Erlendura vytrhl z přemýšlení zvuk přijíždějícího auta, které zastavilo před domem. Dveře auta se otevřely a bylo slyšet kroky na štěrkové cestě. Někdo šel směrem ke kůlně.

Dvěma malými okny, která se nacházela na podélných stranách, dopadalo denní světlo a zviditelňovalo prach ve vzduchu. Oknem bylo vidět na zrcadlově hladkou hladinu jezera, na níž se třpytily sluneční paprsky. Dveře se otevřely, do garáže vešel Baldvin a zavřel za sebou. Po chvíli se světlo dotklo stropu. Baldvin si ho zprvu nevšiml. Erlendur viděl, že něco hledá, sklání se a pak se zase zvedá s defibrilátorem v náruči.

„Už jsem myslel, že nepřijdeš,“ řekl Erlendur z kouta, kde seděl a čekal. Vstal a vyšel na světlo.

Baldvin se vylekal a málem přístroj upustil.

„Zatraceně, tys mě vyděsil,“ řekl, ale rychle se zase vzpamatoval a snažil se dát najevo jak zlost, tak nevoli. „Co to má vlastně znamenat? Co tu děláš?“

„Nejde spíše o to, co tady děláš ty?“ odvětil Erlendur klidně.

„Já… To je přece můj dům… Co tím myslíš, co já tady dělám? Po tom ti vůbec nic není. Nemohl bys… Kvůli čemu mě neustále pronásleduješ?“

„Už jsem si skoro myslel, že nepřijdeš,“ řekl Erlendur, „ale pak už jsi to nevydržel, nedalo ti to a musel jsi přenést přístroj na bezpečné místo. Máš výčitky svědomí, že?“

„Nemám ponětí, o čem mluvíš. Proč mě nenecháš na pokoji?“

„Kvůli Marii. Pronásleduje mě jako starý strašidelný příběh. Musím s tebou mluvit. Jsou otázky, o nichž vím, že by ti je byla také ráda položila.“

„Co to plácáš za nesmysly? Vylomil jsi zámek na dveřích?“

„To jsem udělal, ano,“ přiznal se Erlendur. „Udělal jsem to, když jsem se pokoušel vnést do té věci více světla.“

„Co je to za nesmysl?!“

„Doufal jsem, že bys mi to mohl říct.“

„Chci uklidit garáž.“

„Ano, jistě. Ale teď k něčemu docela jinému. Proč ve svém bazénku používáš vodu z jezera?“

„Cože?“

„Odebral jsem vzorky vody z odtoku. Voda pro dům a bazén se čerpá ze studny položené trochu výše za domem.

Ohřívá se elektrickým proudem a jde do vodovodního systému. Proč je v odtoku z bazénu jemný písek z jezera?“

„Nemám nejmenší ponětí, o čem mluvíš,“ prohlásil Baldvin. „My jsme… Někdy jsme skočili napřed do jezera a pak jsme šli do bazénku.“

„Ano, jenže já mluvím o mnohem větším množství písku. Podle mého názoru byl tento bazén naplněn vodou z jezera.“

Baldvin s defibrilátorem v ruce vycouvával z garáže, zřejmě proto, aby ho naložil do kufru. Erlendur vyšel za ním a přístroj mu sebral. Baldvin se nebránil.

„Mluvil jsem s jedním lékařem,“ řekl Erlendur. „Ptal jsem se ho, jak lze přivodit zástavu srdce, aniž by to bylo prokazatelné. Odpověděl, že se musí postupovat velmi uváženě a že je k tomu zapotřebí velké množství studené vody. Ty jsi lékař. Můžeš mi dát za pravdu?“

Baldvin stál u kufru svého auta a neodpovídal.

„Nebyla to přesně ta metoda, kterou jste tehdy použili u Tryggviho?“ zeptal se Erlendur. „U Marie nebylo ovšem možné použít léky, protože nesměly být zjištěny žádné stopy pro případ, že bude provedena pitva. Nepatrná dávka

uspávacího prostředku byla to jediné, co sis mohl dovolit použít.“

Baldvin zaklapl víko kufru. „Vůbec nevím, o čem mluvíš!“ opakoval vztekle. „A myslím, že ty sám to taky nevíš. Marie se oběsila. Neumřela v bazénu!“

„Vím, že se oběsila,“ opáčil Erlendur. „Jen bych rád věděl, proč to udělala. A jak jste ji, ty a Karolína, k tomu dohnali.“

Zdálo se, že Baldvin odjede, aby už nemusel Erlendura poslouchat. Zamířil ke dveřím auta, chtěl do něj nasednout, pak ale zaváhal a ještě jednou se obrátil na Erlendura.

„Začínám toho mít tak akorát,“ řekl příkře a zabouchl zase dveře auta. „Mám té štvanice plné zuby. Co chceš?“

Blížil se k Erlendurovi.

„Na ten nápad tě přivedl ten tehdejší pokus s Tryggvim, že?“ reagoval Erlendur naprosto klidně. „Zajímalo by mě, jak jste Marii přiměli, aby vám dala souhlas.“

Baldvin provrtával Erlendura zlostným pohledem, ten mu však neuhýbal.

„My?“ řekl Baldvin. „Kdo my?“

„Ty a Karolína.“

„Copak ti přeskočilo?“

„Proč máš najednou starost o defibrilátor?“ zeptal se Erlendur. „Stál tady od Mariiny smrti. Proč máš najednou tak naspěch, abys ho uklidil?“

Baldvin na to neodpověděl.

„Má to snad něco společného s tím, že jsem se o něm zmínil Karolíně? Nemyslel sis třeba, že by bylo nejlepší se ho zbavit?“ Baldvin na něj zíral, aniž řekl slovo.

„Neměli bychom si spolu raději sednout do domu, než zavolám svým lidem?“ řekl Erlendur.

„Jaké máš důkazy?“ zeptal se Baldvin.

„Nemám nic než škaredé podezření a byl bych nesmírně rád, kdyby se potvrdilo.“

„A co potom?“

„Co potom? To nevím. Víš to ty?“ Baldvin mlčel.

„Nevím, jestli je možné odsoudit člověka za to, že dohnal někoho k sebevraždě,“ řekl Erlendur. „Protože přesně to jste udělali, ty a Karolína. Promyšleně do nejmenšího detailu a bez skalpelu. Pravděpodobně to souvisí s penězi. Jedná se o hodně peněz a ty máš finanční potíže. A pak tu byla pochopitelně ještě Karolína. Mohl jsi najednou dostat všechno, na co jsi měl zálusk, jen pokud bude Marie dost hloupá, aby si vzala život.“

„Jak se to vyjadřuješ?“

„Život je tvrdý.“

„Nemůžeš nic dokázat,“ prohlásil Baldvin. „To všechno je nesmysl!“

„Řekni mi ty sám, jak se to událo. Čím to začalo?“

Baldvin stále ještě váhal.

„V podstatě vím docela přesně, co se stalo,“ řekl Erlendur. „Pokud by tomu nebylo tak, jak si myslím, mohli

bychom si o tom promluvit. Ale musíš se mnou hovořit.

Bohužel.“ Baldvin se nehýbal z místa a mlčel.

„Čím to začalo?“ zopakoval Erlendur a vytáhl z kapsy mobil. „Buď mi to teď řekneš, nebo se to tu bude v příštích hodinách hemžit policisty.“

„Marie říkala, že chce na druhou stranu,“ řekl Baldvin velmi tiše.

„Na druhou stranu?“

„Když Leonóra zemřela,“ řekl Baldvin. „Chtěla do toho jiného světa, protože věřila, že se s ní takto spojí. Prosila mě, abych jí pomohl.“

„Na onen svět?“

„Musím ti to líčit do všech podrobností?“

„A co potom?“

„Pojď do domu,“ řekl Baldvin. „Povím ti o Marii, když nás pak necháš na pokoji.“

„Byl jsi tady v domě, když zemřela?“

„Jedno po druhém,“ řekl Baldvin. „Řeknu ti, jak to bylo.

Je načase, aby ses to dozvěděl. Nejde mi o to, abych ze sebe smyl vinu. Nebyli jsme k ní upřímní, ale nezabil jsem ji. To bych nikdy neudělal, nikdy. To mi můžeš věřit.“

KAPITOLA 33

Odebrali se do domu a sedli si do kuchyně. Uvnitř byla zima, Baldvin však nenastavil na termostatu topení více stupňů. Neměl v úmyslu zůstat dlouho. Bod po bodu líčil, co se stalo, vyjadřoval se přitom jasně a srozumitelně. Začal tím, jak se na univerzitě seznámil s Marií, vyprávěl o jejich společném životě v domě její matky v Grafarvoguru a o posledních dvou letech před Leonóřinou smrtí. Erlendur měl chvílemi pocit, že ten příběh zní naučeně, jinak ovšem Baldvin působil věrohodně.

Baldvin a Karolína spolu měli poměr několik let. Když byli na herecké škole, krátce spolu chodili, jenže tehdy z toho nic nebylo. Baldvin se oženil s Marií, zatímco Karolína měla nějaké vztahy, ale nikdy nic trvalého. Její nejdelší vztah s mužem trval přes čtyři roky. Pak se Baldvin s Karolínou zase sešli a obnovili starou známost. Marie o tom tehdy nevěděla. Setkávali se tajně, v nepravidelných časových odstupech, nikdy však méně často než jednou za měsíc. Ani jeden z nich zprvu nechtěl nic víc, ale jednoho dne, krátce předtím, než lékaři u Leonóry diagnostikovali rakovinu, přišla Karolína s tím, že si přeje, aby spolu žili, ať se s Marií rozvede. Nebyl proti. Život pohromadě s tchyní

byl pro manželství opravdu zhoubný. Stále častěji musel Marii připomínat, že se neoženil s její matkou a že si takové soužití ani nikdy nepřál.

Když Leonóra onemocněla, Marie jako by ztratila půdu pod nohama. Od nemocné matky se nehnula ani na krok.

Baldvin se přestěhoval do pokoje pro hosty a Marie spávala vedle umírající matky. Všechno, na čem zrovna pracovala, odložila stranou, přerušila kontakt s většinou svých přátel.

Jednoho dne je oslovil stavební podnikatel, který zjistil, že Leonóra a Marie vlastní pozemek v Kópavoguru. Chtěl ho koupit. Stavební boom tam byl v plném proudu a ceny pozemků prudce vzrostly. O svém pozemku sice vždycky věděly, nikdy je však nenapadlo, že je to takové jmění. Ve chvíli, kdy dostaly nabídku, už na pozemek málem zapomněly. Suma, kterou jim chtěl za něj dotyčný zaplatit, byla obrovská. Baldvin ještě nikdy neviděl takové cifry na jednom papíru. Na Marii to, jak se zdálo, neudělalo dojem.

Nikdy se nezajímala o světský majetek a nyní byla celá její mysl zaměřena na matku. Nechala na Baldvinovi, aby zařídil prodej. Baldvin se spojil s notářem, který jim pomohl dohodnout se na ceně a způsobu výplaty, orazítkovat doklady a nechat zapsat změnu do pozemkové knihy.

Najednou byli bohatší, než si Baldvin kdy uměl představit.

Čím více se zhoršoval matčin stav, tím více se Marie uzavírala a v posledních týdnech a dnech už vůbec neopouštěla pokoj nemocné. Leonóra chtěla zemřít doma.

Lékař přicházel v pravidelných intervalech s dávkami morfia. Nikdo jiný k ní nesměl. Když Leonóra zemřela, seděl Baldvin sám v kuchyni. Slyšel z ložnice Mariin nářek a věděl, že je konec. Marie nebyla celé týdny k utišení.

Vyprávěla Baldvinovi, o čem se s matkou bavily krátce před smrtí. Domluvily se, že jí Leonóra dá znamení, pokud existuje něco jako pokračování života po smrti.

„Vyprávěla ti tedy o Proustovi?“ přerušil ho Erlendur.

Baldvin se zhluboka nadechl.

„Byla v hrozném stavu a kromě toho brala utišující prostředky a psychofarmaka, takže to hned zase zapomněla,“ prohlásil. „Nejsem ani trochu pyšný na to, co jsem udělal, leccos bylo prostě ošklivé, to vím, ale už se to stalo a nejde to vrátit.“

„Začalo to Proustem, že ano?“

„Hledáním ztraceného času“ řekl Baldvin. „Ten název byl příhodný. Stále to vypadalo, jako by obě ženy hledaly ztracený čas. To jsem nikdy nepochopil.“

„Co jsi udělal?“

„Jedné letní noci jsem vzal z regálu první díl Proustovy knihy a položil ho na podlahu.“

„To už jste s Karolínou nastražili návnadu?“

„Ano,“ řekl Baldvin tiše. „Tím to začalo.“ Neroztáhl závěsy na oknech, a tak bylo v domě nejen zima, ale i příšeří. Erlendur pohlédl do obývacího pokoje, kde skončil Mariin život.

„Byl to Karolínin nápad?“

„Pořád si s tou myšlenkou pohrávala. Chtěla jít mnohem dále než já. Myslel jsem… Byl jsem ochoten Marii pomoci, když to bude chtít vyzkoušet, tedy zjistit, jestli je po smrti nějaký život, pokračování života, jestli existuje onen svět.

Dost často o tom mluvila, také se mnou, ale hlavně s Leonórou. Nacházela velkou útěchu ve svém přesvědčení, že naším pozemským životem rozhodně všechno nekončí.

Myšlenka, že smrt je jen počátkem něčeho nového, jim oběma připadala krásná. Marie o tom četla knihy a pátrala na internetu. Velmi usilovně vyhledávala informace.“

„Ty jsi ale do toho nechtěl jít naplno, nebo ano?“

„Ne, v žádném případě. A to jsem také neudělal.“

„Využili jste Mariiných slabin ke svému prospěchu?“

„Byla to ohavná hra, to vím,“ řekl Baldvin. „Celou dobu jsem se přitom cítil bídně.“

„Ale ne dost bídně, abys s tím přestal.“

„Nevím, co jsem si vlastně myslel. Karolína nepovolila, vyvíjela na mě všemožný nátlak. Nakonec jsem prohlásil, že jsem ochoten udělat ten experiment. Byl jsem také zvědavý.

Co kdyby Marie procitla s obrazy z onoho světa? Co kdyby všechny ty řeči o posmrtném životě byly pravdivé?“

„A co kdybys Marii už neprobral k životu?“ řekl Erlendur. „Nešlo ti hlavně o to? O peníze?“

„To také,“ přiznal Baldvin. „Je to zvláštní pocit, když máš v rukou něčí život. Poznal bys to, kdybys byl lékařem.

Je to zvláštní pocit moci.“

Jedné noci se přikradl k regálu s knihami v obývacím pokoji, vytáhl knihu Svět Swannových a položil ji na podlahu. Marie spala v jejich manželské posteli. Dal jí o trochu větší dávku uspávacích léků než obvykle. Aniž to věděla, podával jí také jiné léky, které měly vliv na její schopnost vnímání, takže byla zmatená. Pokud jde o léky, Marie mu naprosto důvěřovala. Byl její manžel a byl lékař.

Poté si k ní lehl do postele. Karolína navrhla, že v tomto komplotu sehraje roli média. Baldvin měl za úkol přesvědčit Marii, aby zašla za médiem, o němž údajně slyšel jen dobré zprávy, za médiem jménem Magdalena. Dobře věděli, že Marie se nebude vyptávat. Nebyla vůbec ve stavu, kdy by něco zpochybňovala. Baldvinovi slepě důvěřovala.

Byla až příliš snadnou obětí.

Té noci spal neklidně a probudil se ráno dříve než ona.

Vstal a pozoroval svou spící ženu. Celé týdny neměla tak pevný a hluboký spánek. Věděl, že to pro ni bude šok, až se probudí a vejde do obývacího pokoje. Už delší dobu sice nevysedávala před knihovnou a přestala na ni zírat, ale Baldvin přesně věděl, že tam každou chvilku pošilhává.

Čekala na znamení od Leonóry a nyní ho dostane. Bude rozrušená a nenápadněji podezírat Baldvina. Pochyboval, že

si vůbec vzpomene na to, že mu o tom vyprávěla. Šlo jí jen o znamení.

Něžně Marii vzbudil a šel do kuchyně. Slyšel, jak vstává. Byla sobota. Brzy se objeví v kuchyni.

„Baldvine, pojď sem!“ volala. „Podívej, co jsem našla!“

„Copak?“ zeptal se Baldvin.

„Udělala to!“ zašeptala Marie. „To je to znamení.

Maminka měla v úmyslu vzít tuto knihu. Teď leží na podlaze. Ta kniha leží na podlaze! Ona… Ona se ozvala.“

„Marie…“

„Ne, vážně.“

„Marie… Neměla bys…“

„Co?“

„Našla jsi tu knihu na podlaze?“

„Ano.“

„To je přirozeně…“

„A podívej se, na které stránce je otevřená,“ řekla Marie, zatímco ho táhla ke knize, která ležela otevřená na podlaze.

Četl nahlas slova básně. Bylo mu jasné, že když knihu položil na podlahu, otevřela se čistě náhodou na tom místě.

Přestože lesy potemněly,

nebe stále modře září.

„Nemyslíš, že to sedí?“ zeptala se Marie. „Přestože lesy potemněly, nebe stále modře září. To je vzkaz.“

„Marie…“

„Poslala mi vzkaz, přesně jak slíbila. Poslala mi vzkaz.“

„To je přirozeně… To je neuvěřitelné. Mluvily jste o tom a…“

„To je přesně to, co měla v úmyslu.“

Mariiny oči se topily v slzách. Baldvin jí položil ruku kolem ramen a dovedl ji ke křeslu. Byla velmi rozrušená a potácela se mezi smutkem a radostí. V následujících dnech nalezla klid, po kterém tak dlouho toužila.

Asi o týden později jí Baldvin znenadání řekl: „Možná bys někdy přece jen měla zajít za nějakým médiem.“

Krátce nato ji přijala Karolína v bytě jedné své kamarádky, která byla na Kanárských ostrovech. Marie neměla ani tušení o tom, že spolu Karolína a Baldvin byli na herecké škole, a už vůbec ne o tom, že spolu něco mají. S

Karolínou se nikdy předtím nesetkala.

Karolína zapálila vonné tyčinky, jako kulisu pustila decentní hudbu, kolem ramen si přehodila starý trojcípý šátek. V té roli se sama sobě líbila. S velkým potěšením si namalovala širší obočí, na víčka nanesla silné oční stíny, aby zvýraznila kontury obličeje, a na ústa použila ohnivě rudou rtěnku. Nacvičovali to s Baldvinem, který jí dával různé informace, jež jí mohly být při seanci k užitku. Vyprávěl jí různé podrobnosti z Mariina mládí, informoval ji o některých věcech ze společného života, o úzké vazbě na matku a o Marcelu Proustovi.

„Cítím, že se ti nevede dobře,“ řekla Karolína, když se posadily. Seance začala. „Ty jsi… Ty jsi trpěla. Utrpěla jsi velikou ztrátu.“

„Před nějakým časem mi zemřela matka,“ řekla Marie.

„Byly jsme si velmi blízké.“

„A chybí ti.“

„Nesmírně.“

Karolína nepodcenila odbornou přípravu, sama se dokonce spiritistického sezení zúčastnila. To, o čem médium mluvilo, ji nijak zvlášť nezajímalo, místo toho studovala způsob vyjadřování, mimiku a gesta. Zvažovala, jestli má předstírat, že upadla do transu, až k ní Marie přijde, nebo jestli si má počínat jako to médium, které navštívila. Toto médium prostě jen sedělo a vnímalo cosi, co nebylo vidět, a kladlo otázky. Karolína Leonóru sice nikdy nepotkala, ale Baldvin ji velmi přesně vylíčil.

Nakonec se rozhodla, že trans vypustí. „Cítím velkou blízkost,“ řekla.

V noci po seanci leželi Marie a Baldvin spolu v posteli a Marie mu do všech detailů popisovala, co se na tom sezení událo. Když Marie dokončila své líčení, Baldvin ještě hodnou chvíli ležel mlčky.

„Vyprávěl jsem ti někdy o Tryggvim? Byl to můj spolužák na vysoké škole,“ řekl a podíval se na Marii.

KAPITOLA 34

Baldvin se vyhýbal přímému pohledu na Erlendura, který seděl naproti němu u kuchyňského stolu a poslouchal jeho výpověď. Baldvin působil nervózním dojmem. Díval se buď do obývacího pokoje, nebo na stůl či Erlendurovi na ramena, ale ani jednou mu nepohlédl do očí.

„Nakonec tě snažně prosila, abys jí pomohl na onen svět,“ řekl Erlendur a opovržení v jeho hlase se nedalo přeslechnout.

„Ona… Ona se toho nápadu okamžitě chopila,“ řekl Baldvin a upřeně hleděl na kuchyňský stůl.

„A tímto způsobem jsi ji mohl připravit o život, aniž by někdo něco zpozoroval.“

„Ten nápad tu byl, přiznávám, ale pak jsem toho prostě nebyl schopen. Nedokázal jsem to, když na to došlo.

Nepřenesl jsem se přes to.“

„Tak ty ses přes to nepřenesl!“ vybuchl Erlendur. „To je pravda, nebyl jsem schopen učinit poslední, rozhodující krok.“

„Co se stalo?“

„Já…“

„Co jsi udělal?“

„Chtěla, abych postupoval s maximální opatrností. Měla strach z umírání.“

„Copak ho nemáme všichni?“ opáčil Erlendur.

Leželi, nespali dlouho do noci a mluvili o možnosti, jak Marii uvést do stavu smrti na dobu dostatečně dlouhou, aby mohla přejít do jiného světa, zároveň však natolik krátkou, aby jí to neuškodilo. Baldvin jí vyprávěl o pokusu, který se spolužáky provedli na Tryggvim: jak ho nechali zemřít a opět probudili k životu. Vůbec nic necítil, na svou smrt si nepamatoval, neviděl světlo ani žádné bytosti. Baldvin prohlásil, že ví, jak si počínat, aby se člověk přiblížil smrti, aniž by podstupoval přílišné riziko. Vysvětloval Marii, aby měla jasno, že jisté nebezpečí přirozeně existuje, ale že ona je tělesně fit, a proto se v podstatě nemá čeho obávat.

„A jak mě zase probudíš k životu?“ vyptávala se.

„Na to existují jednak léky, jednak opatření obvyklá u první pomoci,“ řekl Baldvin. „Masáž srdce a umělé dýchání.

Můžeme pracovat také s elektrickými impulzy a použít defibrilátor. Musel bych si takový přístroj pořídit. V případě, že to uskutečníme, budeme muset postupovat mimořádně opatrně, aby se o tom nikdo nedozvěděl. Legální to totiž není. Moje lékařská aprobace by byla ohrožena.“

„Udělali bychom to tady?“

„Myslel jsem vlastně spíše na dům v Thingvelliru,“ řekl Baldvin. „Ale to všechno jsou jen dohady. Přece bychom to nebrali vážně.“

Marie mlčela. Poslouchal, jak dýchá. Byla noc, leželi potmě a šeptali.

„Ráda bych to zkusila,“ řekla Marie.

„Ne,“ reagoval Baldvin, „je to příliš riskantní.“

„Ale říkal jsi, že by to nebylo ani tak těžké.“

„Ano, pokud se o tom jen mluví, ale vykonat něco takového je docela jiná věc. Zrealizovat to, doopravdy to provést.“

Snažil se, aby jeho slova nevyzněla příliš negativně.

„Já bych to ale chtěla zkusit,“ řekla Marie odhodlaně.

„Proč raději v Thingvelliru?“

„Ne, Marie, přestaň o tom přemýšlet. Já… Zachází to příliš daleko. Netroufám si.“

„Samozřejmě,“ řekla Marie. „Samozřejmě existuje nebezpečí, že skutečně zemřu… A pak budeš mít problém.“

„To nebezpečí skutečně existuje,“ pravil Baldvin.

„Takové riziko se prostě nesmí podstoupit.“

„Udělal bys to pro mě i přesto?“

„Já… nevím… Neměli bychom o něčem takovém mluvit.“

„Chtěla bych to udělat. Chtěla bych, abys to pro mě udělal. Vím, že to umíš. Věřím ti, Baldvine. Nikomu nevěřím víc než tobě. Uděláš to pro mě?“

„Marie…“

„Zvládneme to. Všechno se podaří. Věřím ti, Baldvine.

Udělejme to.“

„A co když něco selže?“

„Jsem připravena to riziko podstoupit.“

O čtyři týdny později jeli do domu u jezera v Thingvelliru. Baldvin si chtěl být jistý, že nebudou rušeni, a kromě toho se k tomu účelu výtečně hodil bazének na verandě. Potřebovali hodně studené vody, když chtěli použít metodu, při níž se tělo podchladí tak, až se zastaví srdce.

Baldvin říkal, že jsou ještě i nějaké jiné možnosti, tato ale že je spojena s nejmenším rizikem. Záchranáři jsou prý vytrénovaní v oživování lidí za srovnatelných okolností. U

lidí, kteří byli nalezeni ve sněhu nebo ledové vodě, jde o to, jednat rychle, pokud ovšem už není příliš pozdě. Je třeba je zabalit do teplých dek a zvýšit tak tělesnou teplotu, a pokud dojde k zástavě srdce, je nutné pokoušet se srdce znovu oživit, a to všemi prostředky.

Začali tím, že do kbelíků nabírali vodu a plovoucí ledové kry z jezera a plnili bazének. Šlo to poměrně rychle, protože ke břehu to bylo jen pár kroků. Byla zima a Baldvin Marii doporučil, aby si vzala tenké oblečení, aby si zvykala na chlad, dříve než se položí do studené vody. Nakonec Baldvin ještě odsekal led od kamenů u břehu a rovněž ho naházel do bazénku. Marie už cítila účinek dvou slabých uspávacích prášků, které si vzala na Baldvinovo doporučení.

Řekl, že to trochu zmírní pocit chladu.

Marie odříkala jeden z žalmů od Hallgrímura Péturssona a krátce se pomodlila, než začala pomalu vstupovat do ledové vody. Chlad jí pronikal do morku kostí, ale nedala na sobě nic znát. Ponořovala se postupně, nejdříve po kolena, pak ke stehnům, nakonec boky a břicho.

Pak si sedla a voda jí postupovala přes prsa a ramena až po krk, takže ven trčela už jen hlava.

„Všechno v pořádku?“ ptal se Baldvin.

„Je to… tak studené,“ řekla Marie.

Nebyla s to potlačit třes. Baldvin řekl, že to zakrátko přestane, až se už tělo nebude vzpírat chladu, a že pak brzy nastoupí bezvědomí, ať se tedy nebrání spánku.

„Za normálních okolností je v takových případech třeba přemáhat ospalost,“ řekl Baldvin s úsměvem, „teď je to však něco jiného. Přeješ si usnout. Podvol se tomu.“

Marie se pokoušela o úsměv. Zakrátko ustalo chvění, její tělo mrtvolně zmodralo.

„Chci… to… vědět, Baldvine.“

„Ano.“

„Věřím… věřím… ti,“ řekla.

Baldvin poslouchal stetoskopem srdeční ozvy. Už velmi zeslábly. Marie zavřela oči. Baldvin poslouchal, srdce už skoro nebylo slyšet. Pak přestalo bít.

Baldvin pohlédl na hodinky s vteřinovou ručičkou.

Dohodli se na jedné až půldruhé minutě, protože Baldvin byl přesvědčen, že takto nehrozí žádné riziko. Držel Marii hlavu

nad vodou. Ručička odměřovala vteřiny. Půl minuty.

Pětačtyřicet vteřin. Každá vteřina byla jako věčnost.

Ručička jako by se nehýbala. Baldvin zneklidněl. Minuta.

Minuta a patnáct vteřin.

Baldvin chytil Marii pod pažemi a jedním trhnutím ji vytáhl z vody. Zabalil ji do vlněných přikrývek, zanesl ji do domu a položil ji před největší radiátor na podlahu. Nejevila známky života. Začal jí masírovat srdce, neboť věděl, že čas kvapí. Snad ji nenechal ve vodě příliš dlouho! Pokračoval dýcháním z úst do úst. Poslouchal, jestli srdce nezačne bít, znova masíroval.

Přiložil ucho na její hruď.

Srdce začalo slabounce bít. Masíroval jí tělo dekou a přisunul ji ještě blíž k topení.

Srdce se rozběhlo rychleji. Opět dýchala. Podařilo se mu probrat ji opět k životu. Neměla už namodralou kůži, nýbrž lehce zrůžovělou.

Baldvin vydechl úlevou, sedl si na zem a dlouhou dobu se díval na svou ženu. Marie otočila hlavu směrem k němu a hleděla na něho. On se usmíval, její tělo se začalo nekontrolované třást.

„Je to… za námi?“ zeptala se. „Ano.“

„Já… já jsem… já jsem ji… viděla,“ řekla. „Přišla… ke mně.“

„Marie…“

„Neměl jsi mě budit.“

„Uplynuly více než dvě minuty.“

„Byla… Byla tak krásná,“ řekla Marie. „Tak krásná.

Byla bych… Byla bych ji tak ráda… vzala do náručí. Neměl jsi mě… budit.“

„Musel jsem.“

„Tys mě… neměl budit.“

Baldvin se na Erlendura podíval s vážnou tváří. Vstal a postavil se k topení, před kterým tenkrát ležela Marie. Tam se, jak uváděl, probrala opět k životu, poté co umřela v ledové vodě.

„Nemohl jsem ji nechat zemřít,“ řekl. „A bylo by to bývalo snadné. Nemusel jsem dělat oživovací pokusy. Mohl jsem ji položit do ložnice a příští den by byla nalezena mrtvá. Nikdo by nic nezjistil. Docela normální srdeční mrtvice. Ale já jsem prostě nemohl.“

„Jak milosrdné!“ řekl Erlendur opovržlivě.

„Byla si docela jistá, že tam něco je,“ řekl Baldvin.

„Tvrdila, že viděla Leonóru. Když procitla, byla velmi slabá, a tak jsem ji uložil do postele. Usnula a spala dvě hodiny. Já jsem zatím vypustil vodu, vymyl nádrž a dal všechno zase do pořádku.“

„Takže poté chtěla ještě jednou na druhý břeh, a to definitivně?“

„Ano, to chtěla.“

„A co potom? Co se stalo, když se probudila?“

„Hovořili jsme spolu. Dobře si vybavovala, co se stalo, když byla na druhém břehu, jak se vyjádřila. Bylo to většinou stejné, jak už popsali jiní: dlouhý tunel, světlo, přátelé a příbuzní, kteří na člověka čekají. Zjistila, že konečně nachází klid a mír.“

„Tryggvi říkal, že neviděl nic. Jen černou tmu.“

„Asi je třeba zaujmout odpovídající postoj, já nevím,“

řekl Baldvin. „Marie to v každém případě takto zažila. Když jsem se vracel do města, působila naprosto vyrovnaně.“

„Přijeli jste dvěma auty?“

„Marie tam chtěla zůstat ještě déle, aby opět nabrala sílu. Strávil jsem s ní ještě noc a na druhý den v poledne jsem jel do města. A večer mi zavolala, vždyť to víte. To už byla úplně zotavená, do telefonu působila velmi čile. Měla v úmyslu přijet na druhý den tak, aby byla doma ještě před půlnocí. To bylo naposledy, co jsem s ní mluvil. Nebylo na ní nikterak poznat, že zamýšlí něco tak šíleného. Nenapadlo mě, že spáchá sebevraždu. Nikdy v životě by mě to nenapadlo.“

„Myslíš, že váš experiment u ní třeba spustil něco neblahého?“

„Nevím. Po Leonóřině smrti jsem si nejdříve myslel, že by ji to eventuálně mohlo napadnout.“

„Nemáš pocit, že neseš zodpovědnost za to, co se stalo?“

„To se ví, že mám. Nesu za to zodpovědnost, ale nezabil jsem ji. Toho bych nebyl nikdy schopen. Jsem lékař. Já lidi léčím, nezabíjím je.“

„Asi nebudou žádní svědci, že jsi tu byl s Marií.“

„Ne, byli jsme tu úplně sami.“

„Přijdeš o lékařskou aprobaci.“

„Pravděpodobně.“

„To ti ale nebude asi moc vadit, koneckonců zdědíš Mariiny peníze, že?“

„Můžeš si o mně myslet, co chceš…“

„A Karolína?“

„Co je s ní?“

„Řekl jsi jí, žes tu věc nedotáhl do konce?“

„Ne, ještě jsem s ní nemluvil… nemluvil jsem s ní od té doby, kdy mi sdělili, že je Marie mrtvá.“ Erlendurovi zazvonil mobil, vytáhl ho z kapsy kabátu. „Haló, tady Thorbergur,“ ozvalo se na druhém konci. „Kdo?“

„Thorbergur, potápěč. Už několikrát jsem vyjel ke zdejším jezerům a teď jsem tu zase.“

„Ano, haló, Thorbergure, promiň, já jsem se nesoustředil. Je něco nového?“

„Myslím, že jsem našel něco, co tě bude zajímat.

Objednal jsem malý pojízdný jeřáb a zavolal pochopitelně i policii. Netroufám si pokračovat tu bez vás.“

„Co jsi našel?“

„Auto. Austin Mini. Uprostřed jezera. V Sandkluftvatnu jsem nenašel nic, ale napadlo mě poohlédnout se trochu i v jiných jezerech. Mrzlo, když zmizeli?“

„To není nepravděpodobné.“

„Vyjela na jezero. Ukážu ti to, až přijedeš. Jsem u jezera Uxavatn.“

„A co je v autě?“

„Uvnitř jsou dvě mrtvoly, asi žena a muž. Jsou samozřejmě k nepoznání, ale zdá se mi, že jsou to lidé, po kterých pátráš.“ Thorbergur se na okamžik odmlčel. „Ano, Erlendure, asi to jsou lidé, po kterých pátráš.“

KAPITOLA 35

Cestou k jezeru Uxavatn telefonoval Erlendur do pečovatelského domu, kde umíral starý muž. S ním osobně mluvit nemohl. Bylo nejisté, jestli přežije noc. Erlendurovi řekli, že je to jen otázka času. Spojili ho s lékařem, který měl službu a který mu sdělil, že jde o pár hodin, které starému muži zbývají.

Už se stmívalo, když Erlendur ve svém starém fordu odbočil na uxahryggurskou cestu, která vedla dolů do Borgarfjórduru. Uviděl malý pojízdný jeřáb na severním konci jezera. Nedaleko stál Thorbergurův džíp. Erlendur nechal své auto stát na okraji silnice a pěšky se vydal k potápěči, který si právě připínal kyslíkový přístroj a chystal se potopit k autu s hákem jeřábu.

„Měl jsem štěstí,“ řekl, když se pozdravili. „Zavadil jsem o to auto nohou.“

„Myslíš, že to jsou oni?“

„Přinejmenším to auto. A uvnitř jsou dva. Pokoušel jsem se tam posvítit. Žádný hezký pohled, jak si umíš představit.“

„Děkuji, že jsi to pro mě udělal.“

Thorbergur vzal velký hák od jeřábu, vstoupil do jezera a brodil se, až mu voda sahala po pás. Pak se ponořil.

Erlendur s jeřábníkem stáli na břehu a čekali, až se Thorbergur zase vynoří nad hladinu. Jeřábník nevěděl nic víc, než že se dole v jezeře nachází auto se dvěma mrtvolami. Snažil se vytáhnout z Erlendura více informací, ten však nebyl nijak sdílný.

„To je starý případ,“ řekl. „Smutný starý případ, který už vlastně upadl v zapomnění.“

Pak zmlkl, upřel pohled na jezero a čekal, až se Thorbergur zase objeví.

Když Erlendur odcházel od Baldvina, nebylo potřeba dalších slov. Erlendur by mu byl nejraději řekl, co si myslí o něm a Karolíně, jak ohavně se k Marii zachovali. Vycházel ovšem z toho, že to nemá valný smysl. Lidem, kteří jsou schopni něčeho takového, jsou morální výtky druhých naprosto lhostejné. Pohání je něco jiného než svědomí a morálka. Baldvin se neptal na to, jak to bude dál, a Erlendur byl nerozhodný. Nevěděl, má-li všemu věřit. Baldvin může před soudem všechno popřít. Nikomu jinému než Erlendurovi nevyprávěl, jak to ve skutečnosti bylo, a důkazy, které Erlendur měl, byly nanejvýš chatrné. Baldvin by patrně přišel o lékařskou aprobaci, pokud by přiznal, že Marii dočasně umrtvil a opět oživil, to však pro něj bylo za současného stavu věcí úplně nepodstatné. Těžko říct, jestli by ho odsoudili. Důkazní břemeno nese žalobce a

Erlendurovo soukromé vyšetřování nepřineslo takřka žádné podstatné důkazy. Pokud by se Baldvin vzhledem k obžalobě a procesu rozhodl odvolat svou výpověď, mohl by popřít, že posiloval Marii v jejím přání a že ji na krátkou dobu uvedl do stavu smrti. A už vůbec by nepřipustil, že ji zabil. Erlendur měl jen nějaké indicie, které ukazovaly na promyšleně naplánovaný řetěz událostí, které vedly k sebevraždě, nikoli důkazy. Nebylo možné odsoudit lidi za experimenty, jakkoli byly nemorální.

Thorbergurova hlava se opět objevila na hladině.

Jeřábník vylezl do svého vozu a Thorbergur mu dal znamení, aby začal vytahovat. V dálce se objevily dva policejní vozy s modrými majáčky a rychle se přibližovaly.

Tlusté ocelové lano se coul za coulem natáčelo na naviják.

Thorbergur vylezl z vody, odložil potápěcí přístroje a šel za Erlendurem, který stál u svého forda. Dveře u spolujezdce měl otevřené, protože chtěl poslouchat večerní zprávy.

„Tak co? Teď musíš být spokojený,“ řekl Thorbergur.

„Nevím,“ odpověděl Erlendur.

„Sdělíš to příbuzným sám?“

„V jednom z těch případů by mohlo být už pozdě,“ řekl Erlendur. „Matka toho chlapce zemřela už před časem a otec umírá. Lékaři se domnívají, že může skonat každou chvilku.“

„Tak to si musíš pospíšit,“ řekl Thorbergur.

„Je žluté?“ zeptal se Erlendur.

„Auto? Ano, je žluté.“

Od jeřábu bylo slyšet hlasité hučení. Dva policejní vozy dorazily. Vystoupili čtyři policisté a zamířili k nim.

„Chceš tu věc nechat zlikvidovat?“ zeptal se Thorbergur a ukázal na defibrilátor z garáže, který Erlendur položil na sedadlo spolujezdce.

„Ne,“ řekl Erlendur. „Ten přístroj souvisí s jiným případem.“

„Ty máš ale frmol,“ řekl Thorbergur.

„Ano, bohužel.“

„Takový předpotopní přístroj jsem už dlouho neviděl.

Kdo používá porouchaný defibrilátor?“

„Ano,“ odpověděl Erlendur, který byl duchem nepřítomen.

Jeřáb rozčeřil hladinu jezera a brzy se vynořilo auto.

„Moment, co myslíš tím porouchaný?“ řekl Erlendur a tázavě pohlédl na Thorbergura.

„Cože?“

„Říkal jsi, že přístroj je porouchaný?“

„Copak to nevidíš?“

„Ne, v něčem takovém se vůbec nevyznám.“

„Ta věc nemůže vůbec fungovat. Koukni se, spínač je porouchaný. A kabel nemá připojení k elektrodě. Ten krám se už nedá použít.“

„Ale…“

„Co?“

„Jsi si tím jistý?“

„Léta jsem byl u hasičů. Je to krám.“

„On říkal…“

Erlendur zíral na Thorbergura. „Je ta věc opravdu rozbitá?“

Za kvílení větru se z vody vynořoval Austin Mini a byl vyzvednut na břeh. Jeřábník vypnul stroj. Policisté přistoupili blíž. Z auta se řinula voda, písek a bahno, až se konečně celé vyprázdnilo. Erlendur rozpoznal dvě lidské postavy na předních sedadlech. Auto bylo pokryté vodními rostlinami, ale žlutá barva na bocích byla ještě zřetelná.

Okna zůstala neporušená, jen zadní dveře se otevřely.

Erlendur se snažil otevřít dveře na straně spolujezdce, ale nepodařilo se mu to. U řidiče byly dveře vyboulené, otevřené na úzkou škvírku. Díval se do vozu a prohlížel si ty dvě kostry. Gudrún, které se říkalo Duna, seděla za volantem, byla poznat podle vlasů. Erlendur předpokládal, že po jejím boku byl David.

„Proč jsou ty dveře vyboulené?“ zeptal se Thorbergur.

„Víš, v jakém stavu to auto tehdy bylo?“

„Pravděpodobně v dost špatném…“

„Neměli mnoho času,“ řekl Thorbergur. „Pokoušela se otevřít dveře na své straně, ale nešlo to, nebo jenom malinko, protože vedle auta byl velký kámen. Spolujezdec podle všeho rovněž nemohl otevřít dveře, asi byly polámané.

Okénka pravděpodobně nefungovala, jinak by je byli určitě stáhli. To je za takových okolností to první, co se musí udělat. Musela to být fakt kraksna.“

„Uvízli uvnitř?“

„Ano.“

„A to znamenalo konec.“

„Byl to pravděpodobně krátký smrtelný zápas.“

„Jak se dostali doprostřed jezera?“ zeptal se Erlendur a hleděl na vodu.

„Jediné možné vysvětlení je, že na jezeře byla vrstva ledu,“ řekl Thorbergur. „Že vyjeli na led. Možná pro legraci.

Možná si myslela, že si s tím poradí. A pak se auto propadlo. Voda je studená a hloubka dostatečná.“

„A od té doby jsou oba pohřešovaní.“

„V tomto ročním období se sem ani dnes nevydá mnoho lidí, natož pak téměř před třiceti lety,“ řekl Thorbergur.

„Svědci nejsou. Taková místa s tenkým ledem zase rychle zamrznou a poté už není vidět, že tam někdy bylo otevřené místo. Cesta musela být ale dobře sjízdná, jinak by se nebyli dostali až sem.“

„Copak je to tam?“ zeptal se Erlendur a ukázal mezi sedadla.

„Může se na to sáhnout?“ zeptal se Thorbergur.

„Nemusí to vidět nejdříve ti, kteří mají na starosti zajišťování stop?“

Erlendur ho neposlouchal, natáhl se přes mrtvolu na sedadle řidiče, aby vyndal předmět, který vzbudil jeho zvědavost. Přestože si počínal opatrně, věc se rozpadla.

Držel v ruce dvě části a ukazoval je Thorbergurovi.

„Co je to?“

„Myslím, že je to kniha,“ řekl Erlendur, zatímco si prohlížel ty dvě části. „Kniha?“

„Ano, pojednává pravděpodobně o jezerech tady v okolí. Chlapec ji tedy pro dívku skutečně koupil.“

Erlendur předal knihu Thorbergurovi.

„Musím za jeho otcem, než bude pozdě,“ řekl a podíval se na hodinky. „Myslím, že jsme je našli, o tom nemůže být podle mého mínění pochyb. Ať se ještě dozví, co se stalo.

Jeho syn byl zamilovaný, je to tak prosté. Neměl v úmyslu zanechat rodiče v té strašlivé nejistotě. Byla to nehoda.“

Erlendur šel rychle ke svému fordu. Musí si pospíšit, protože předtím, než zajede do ústavu, musí navštívit ještě někoho jiného, aby se dobral pravdy.

Byla dítě, seděla sama na břehu jezera, poslouchala tiché šplouchání vody. Byla mladá žena, dívala se na jezero a viděla jeho lesk a krásu, kterou vyzařovalo. Byla stará žena, poklekla vedle dítěte a pak byla zase malým dítětem a slyšela šepot, slova a v nich odpuštění. Ten šepot vycházel z jezera a říkal: Ty jsi moje dítě.

Potřebovala dlouhou dobu, než zase nabyla vědomí a byla tak nesmírně unavená a omámená, že nemohla ani otevřít oči.

„Bald…vine,“ zasténala. „Byla to nehoda, to, co se tehdy stalo, když táta umřel… Byla to nehoda.“

Baldvina neviděla, jen cítila jeho blízkost.

Už jí nebyla zima a jako by jí z duše sňali těžké břímě.

Věděla, co má teď udělat. Chtěla o všem mluvit. O všem, co se přihodilo u jezera. Ať se všichni, kteří to chtějí slyšet, dozvědí, co se stalo.

Když chtěla zavolat Baldvina, cítila, že se jí nedostává vzduchu. Něco ji svíralo, svazovalo jí hrdlo.

Otevřela oči a hledala Baldvina, ale neviděla ho.

Bezvládně si sáhla na krk.

„To není správné,“ zašeptala.

To není správné…

KAPITOLA 36

Erlendur zahnul do slepé ulice a jel k Baldvinovu domu.

Zaparkoval auto u vjezdu a vystoupil. Měl naspěch.

Nevěděl, zda si počíná správně. Nejraději by jel rovnou za starým mužem, ale otázky týkající se defibrilátoru, které mohl zodpovědět jedině Baldvin, mu nedopřávaly klid.

Zazvonil a čekal, pak znovu stiskl zvonek a všiml si Karolínina auta, které stálo zaparkované kousek od domu.

Po třetím zazvonění zaslechl uvnitř šramot. Dveře se otevřely, na prahu se objevil Baldvin.

„Ty? Už zase?“ řekl nevrle.

„Mohu dovnitř?“ reagoval Erlendur otázkou.

„Copak jsme už všechno neprohráli?“ zeptal se Baldvin.

„Je u tebe Karolína?“

Baldvin pohlédl na její auto, pak přikývl a pustil Erlendura dovnitř. Zavřel dveře a vedl ho do obývacího pokoje. Karolína se vynořila z ložnice a upravovala si účes.

„Dospěli jsme k názoru, že nemá smysl pokračovat ve hře na schovávanou,“ prohlásil Baldvin.

„Říkal jsem ti, jak se to seběhlo. Karolína se ke mně nastěhuje příští týden.“

„Nic mu nemusíš říkat,“ vpadla mu Karolína do řeči.

„Do toho mu vůbec nic není.“

„Zcela správně,“ řekl Erlendur s úsměvem. Měl naspěch, aby se dostal do nemocnice, ale snažil se zachovat klid. „Přesto se dalo předpokládat, že budete postupovat trochu opatrněji,“ řekl. „Že nebudete příliš upozorňovat na to, že jste milenci.“

„Nemáme co skrývat,“ prohlásila Karolína.

„Víš to jistě?“ zeptal se Erlendur.

„Co tím myslíš?“ zeptal se Baldvin. „Řekl jsem ti přesně, co se stalo. Když jsem odcházel z domu, byla Marie naživu.“

„Vím, co jsi mi říkal.“

„Co tady potom chceš?“

„Byly to samé lži,“ prohlásil Erlendur. „Pořád ještě přemýšlím, zda se přece jen nedáte pohnout k tomu, abyste mi řekli pravdu. To by byla příjemná změna, nemyslíte?“

„Proč si myslíš, že lhal?“ zeptala se Karolína. „Proč si myslíš, že jsme lhali?“

„Protože jste lháři,“ konstatoval Erlendur. „Obelhali jste Marii. Spikli jste se proti ní, zinscenovali jste celé divadelní představení. I když Baldvin tvrdí, že v poslední minutě upustil od původního plánu, přesto se jedná o zločin. Od začátku jste mi lhali.“

„To je naprostý nesmysl,“ namítl Baldvin.

„A jak to chceš dokázat?“ zeptala se Karolína. Erlendur se neznatelně pousmál a pohlédl na hodinky.

„To nemůžu,“ řekl.

„Co potom chceš?“

„Chtěl bych slyšet pravdu,“ řekl Erlendur.

„Řekl jsem ti pravdu,“ trval Baldvin na svém. „Nejsem pyšný na to, co jsem udělal, ale Marii jsem nezabil. To jsem neudělal. Spáchala sebevraždu, když jsem odjel do města.“

Erlendur se na Baldvina dlouho díval, aniž ze sebe vypravil slovo. Baldvin pohlédl na Karolínu.

„Přesto si myslím, že jsi to udělal,“ řekl Erlendur.

„Udělal jsi více, než že jsi ji dohnal k sebevraždě. Ty jsi ji vyloženě popravil. Nasadil jsi jí oprátku kolem krku. Pověsil jsi ji na trám.“

Karolína seděla na pohovce. Baldvin stál ve dveřích kuchyně.

„Jak to můžeš tvrdit?“ zeptal se Baldvin.

„Zahalili jste Marii do přediva lží a stále ještě lžete.

Nevěřím vám ani slovo.“

„To je tvoje věc,“ prohlásila Karolína.

„Ano, to je moje věc,“ připustil Erlendur.

„Ty nevíš…,“ spustil Baldvin.

„Jak v noci spíš?“ přerušil ho Erlendur.

Baldvin na to neodpověděl.

„O čem se ti zdá, Baldvine?“

„Nechej ho na pokoji,“ řekla Karolína. „Nic neudělal.“

„Řekl mi, že jsi ho k tomu přinutila,“ konstatoval Erlendur a pohlédl na Karolínu. „Je to prý všechno tvoje vina. Připadalo mi, že chce veškerou vinu svalit na tebe.“

„On lže!“řekl Baldvin.

„Říkal, že jsi byla hnací silou tohoto činu.“

„Neposlouchej ho,“ řekl Baldvin.

„Uklidni se,“ řekla Karolína Baldvinovi, „vím, jakou hru tady hraje.“

„Takže to byl Baldvin, kdo nejvíce naléhal?“ zeptal se Erlendur.

„Nepodaří se ti to,“ řekla Karolína, „Baldvin si může říkat, co chce.“

„Ano, samozřejmě,“ řekl Erlendur. „Jen nevím, zda tomu, co říká, lze přikládat nějaký význam. Co říká o sobě, o tobě, o Marii…“

„Čemu chceš věřit, to je tvůj problém,“ řekla Karolína.

„Jste oba herci,“ řekl Erlendur. „Hráli jste před Marií svoje role. Vymysleli jste hru, zasadili jste ji na scénu a uzpůsobili jste dekorace. Nikdy sice nepojala podezření, ale na tu věc s defibrilátorem asi přišla.“

„S defibrilátorem?“ zeptala se Karolína.

„Ten samozřejmě perfektně dotvářel kulisu,“ řekl Erlendur. „Jednalo se o… Jak se tomu jenom říká? Už vím, o rekvizitu. Neměl nikdy fungovat. Neměl sloužit k větší bezpečnosti. Ten přístroj vůbec neměl Marii zachránit život.

Byl jen součástí jevištní dekorace, kterou jste naaranžovali pro jediného diváka - pro Marii.“

Karolína s Baldvinem si na chvíli pohlédli do očí. Pak Baldvin sklopil zrak.

„Ten přístroj byl totiž porouchaný,“ řekl Erlendur Karolíně. „Proto ho musel odstranit z garáže. Použil ho, aby Marii oklamal. Chtěl ukázat, že je zodpovědný, že udělá všechno, co je v jeho moci, aby Marii zaručil bezpečnost.“

„Co o tom vlastně víš?“ zeptal se Baldvin.

„Ty jsi Marii zavraždil. Chtěl ses dostat k jejím penězům, kterými disponovala jen ona. Měl bys na ně nárok, kdyby Marie zemřela dřív než ty. Měl jsi poměr s Karolínou a nechtěl jsi, aby se o tom Marie dozvěděla. A kvůli penězům ses nemohl rozvést. Rozhodl ses ovšem pro Karolínu. Umím si představit, že život s Marií musel být dost náročný. Matka se neustále motala kolem vás, a i když zemřela, zdálo se, že je v domě stále přítomna. Marie nemyslela na nic jiného. Domnívám se, že jsi o ni ztratil zájem už dávno, vím, že ti stála v cestě. Tobě, vám oběma.“

„Můžeš ty nesmysly dokázat?“ zeptala se Karolína.

„Když jsme sem ten večer přišli, abychom Baldvinovi sdělili, že je Marie mrtvá, byla jsi v domě?“

Karolína krátce zaváhala, pak přikývla.

„Než jsem odjel, měl jsem dojem, že vidím pohyb za oknem obývacího pokoje.“

„Neměl jsi sem nikdy chodit,“ řekl Baldvin.

„Co se v domě v Thingvelliru skutečně stalo?“ zeptal se Erlendur.

„To, co jsem ti řekl, nic jiného.“

„A defibrilátor?“

„Chtěl jsem ji uklidnit.“

„Předpokládám, že většina z toho, co jsi líčil o tvém postupu při experimentu, odpovídá skutečnosti. A také předpokládám, že Marie se nechala přenést ze života do smrti dobrovolně. Ale ona chtěla žít. Proto se domnívám, že všechno tvoje vyprávění od okamžiku, kdy v bazénku ztratila vědomí, je lež.“

Baldvin neodpovídal.

„Něco se nepovedlo a tebe to donutilo zinscenovat sebevraždu,“ řekl Erlendur. Bylo by bývalo nejpohodlnější, kdyby zemřela podle tvého promyšleného plánu, který počítal s tím, že zemře v té vaně, je to tak?“

Baldvin se na něj stále mlčky díval.

„Něco se zvrtlo,“ pokračoval Erlendur. „Probudila se z bezvědomí. Pravděpodobně jsi ji už vytáhl z vody a chtěl jsi ji položit na postel. Přivodil jsi zástavu srdce. Nikdo by nic nemohl zjistit. Pitva by ukázala, že zemřela přirozenou cestou. Jsi lékař, vyznáš se. Nalákat Marii bylo snadné. Pak stačilo nechat ji na holičkách, zklamat její důvěru. Důvěru nevinné ženy, která se dlouho potácela na okraji propasti. To není moc mužné, ty ovšem nemáš zrovna formát hrdiny.“

Karolína se dívala do země.

„Možná jsi ji už položil do postele,“ řekl Erlendur „a chtěl jsi jí ještě naposledy zkontrolovat pulz, než odjedeš do města. Telefonoval jsi odsud a telefon u tebe zvedla Karolína, aby to vypadalo, že ti volala Marie. Takže pak jsi Marii ještě jednou prohlédl a ke svému zděšení jsi zjistil, že je naživu. Nezemřela. Srdce tlouklo slabě, ale přece jen tlouklo a ona opět dýchala. Hrozilo nebezpečí, že procitne.“

Karolína Erlendurovi mlčky naslouchala a vyhýbala se jeho pohledu.

„Možná se probudila. Možná otevřela oči, jak jsi popisoval, a možná byla v nějakém jiném světě. Možná něco viděla, přesto je však pravděpodobnější, že neviděla nic.

Možná ti něco o svém zážitku řekla, ale neměla moc času.

Kromě toho byla příliš zesláblá.“

Baldvin ani nepípl.

„Možná realizovala to, co ty jsi hodlal udělat, jenže byla pravděpodobně velmi slabá na to, aby se mohla bránit.

Víme, že Marie se udusila, když se jí stáhla oprátka kolem krku.“

Karolína vstala a přešla k Baldvinovi.

„Její život vyhasínal pomalu, ale Marie nakonec umřela.“

Karolína objala Baldvina kolem ramen a podívala se na Erlendura.

„Tak nějak to bylo, ne?“ zeptal se Erlendur. „Nezemřela Marie nakonec takto?“

„Sama to chtěla,“ řekl Baldvin. „Něco z toho možná, ale ne všechno.“

„Prosila mě o to.“

„A ty jsi jí udělal tu laskavost.“ Baldvin se na Erlendura díval bezvýrazným pohledem. „Myslím, že bys měl vypadnout,“ řekl. „Říkala Marie něco o Leonóře?“ zeptal se Erlendur. Baldvin zavrtěl hlavou.

„Měl bys odejít,“ řekl Baldvin. „To všechno jsou tvoje výmysly. Měl bych tě zažalovat za pomluvu.“

Erlendur nepolevil. „Neříkala nic o svém otci?“

Baldvin neodpověděl.

Erlendur se na oba díval, pak šel do chodby.

„A co teď?“ zeptala se Karolína. „Co budeš dělat?“

Erlendur otevřel domovní dveře a ještě jednou se otočil.

„Jak se zdá, tak se vám to podařilo,“ řekl.

„Co se nám mělo podařit?“ zeptal se Baldvin.

„To, co jste si předsevzali,“ řekl Erlendur. „Jste pro sebe jak stvoření.“

„Podnikneš něco?“ zeptala se Karolína.

„Sotva mohu něco dělat,“ řekl Erlendur a chtěl za sebou zavřít dveře. „Předložím případ svým nadřízeným, ale…“

„Počkej,“ řekl Baldvin.

Erlendur se otočil.

„Mluvila o svém otci,“ řekl Baldvin.

„To jsem pokládal za nejpravděpodobnější,“ odvětil Erlendur. „Udělala to zřejmě těsně před smrtí.“

Baldvin přisvědčil a řekl: „Předpokládal jsem, že se bude chtít spojit se svou matkou.“

„Ale nebylo to tak, že?“

„Ne,“ řekl Baldvin.

„Toužila po setkání se svým otcem?“

„Nerozuměl jsem úplně dobře tomu, co říkala. Chtěla, aby jí odpustil. Co by jí měl odpouštět?“

„To nikdy nepochopíš.“

„Cože?“ Baldvin na Erlendura užasle civěl.

„Byla to… Byla to… Marie? Byla s nimi ve člunu, když se to stalo? Kladla si za vinu to, co se stalo?“

Erlendur potřásl hlavou. „Nemohli jste si vybrat politováníhodnější oběť,“ řekl a zavřel za sebou dveře.

Erlendur v poklusu doběhl do pečovatelského ústavu a utíkal nahoru na oddělení, kde ležel starý muž. Ve svém pokoji nebyl.

Erlendur se dozvěděl, že ho přeložili do jiné místnosti.

Spěchal tam, pustili ho do pokoje, kde muž ležel pod tlustou peřinou. Bylo vidět jen hubený obličej a kostnaté ruce, položené na peřině.

„Zemřel před několika okamžiky,“ řekla sestra, která mu ukázala cestu. „Smrt k němu byla milosrdná.“

Erlendur se posadil k posteli a uchopil jeho ruku.

„David byl zamilovaný,“ řekl tiše. „On…“

Erlendur si otřel čelo. Viděl před sebou ty dva mladé lidi. Ve chvíli, kdy jim bylo jasné, že se z auta nedostanou, se drželi za ruce v dokonalé harmonii, zatímco jejich život vyhasínal a jejich srdce přestávala v chladné vodě bít.

„Jak rád bych byl přišel o chvíli dřív,“ řekl Erlendur po dlouhém mlčení. „Nezemřel sám. Byla to nehoda. Nespáchal sebevraždu. Nebyl deprimovaný nebo znechucený životem, když umíral. Byl šťastný. Byl zamilovaný do dívky, se kterou se seznámil. Byli veselí a šťastní. Zemřeli společně.

Byl u své dívky. Určitě vám o ní chtěl povědět, jakmile se vrátí domů. Že studuje na univerzitě a je velmi milá, že se zajímá o jezera, že je to jeho děvče. Jednou provždy jeho děvče.“

KAPITOLA 37

Stál u opuštěné usedlosti, která kdysi bývala jeho domovem, a díval se nahoru k Hardskafi. Hora byla vidět jen v obrysech, to kvůli ledové mlze, která se nad fjordem snášela stále hlouběji. Ve starých turistických botách, kalhotách se silnou podšívkou a teplém anoraku byl dobře vybaven. Chvíli němě a vážně zíral na horu, teprve pak se vydal na cestu s holí a malým baťohem na zádech. Zdárně postupoval kupředu, obklopen mlčením okolní přírody, která se už uložila k zimnímu spánku. Brzy nato zmizel v chladné mlze.