ARNALDUR

INDRIĐASON

SEVERNÍ

BLATA

1

Na mrtvole ležel lístek se vzkazem psaným propisovací tužkou. Tři slova, kterým Erlendur nerozuměl.

Byla to mrtvola muže, kterému muselo být tak kolem sedmdesátky. Ležel na pravém boku vedle pohovky v malém obývacím pokoji, oblečený v modré košili a světle hnědých kordových kalhotách. Na nohou měl pantofle.

Vlasy měl prořídlé, prošedivělé a nasáklé krví, která mu vytékala z velké rány na hlavě. Na podlaze vedle mrtvoly ležel velký skleněný popelník s ostrými hranami a rohy. I ten byl celý od krve. Stůl v obývacím pokoji byl převržený.

Mrtvý byl nalezen v sklepním bytě dvoupatrového nájemního domu na Severních blatech. Kolem domu byla malá zahrádka obehnaná ze tří stran kamennou zdí. Stromy už shodily listí, které leželo na zemi v tak silné vrstvě, že nikde nebylo vidět ani kousek hlíny, a zvedaly holé větve k tmavému nebi. Ke garáži vedla štěrková cesta, po které ještě stále přijížděly vozy kriminální policie. Policisté, kteří už byli v domě, se po něm pohybovali beze spěchu jako duchové. Čekali na policejního lékaře, aby vystavil úmrtní list. Nález mrtvoly byl ohlášen asi před půl hodinou.

Erlendur byl na místě mezi prvními, jeho kolega Sigurdur Óli by tu měl být každou chvíli.

Nad městem se rozprostíral inverzní říjnový den a podzimní vítr hnal déšť proti domovním zdem. Někdo rozsvítil lampu na jednom ze stolů v obývacím pokoji, linulo se z ní slabé světlo. Jinak na místě činu s ničím nehýbali. Technici postavili do pokoje stativ se silným neonovým reflektorem kvůli fotografování. Erlendur zaregistroval knihovnu a dost ošoupanou sedací soupravu, jídelní stůl, v rohu pokoje starý psací stůl, koberec po celé ploše pokoje a na něm krev. Z pokoje se vcházelo do kuchyně, další dveře vedly do předsíně, z níž se vcházelo do dalších dvou pokojů a do koupelny.

Policii zavolal muž, který bydlel v bytě o poschodí výš.

Přišel pozdě odpoledne domů i se dvěma syny, které vyzvedl ze školy, a všiml si, že dveře do bytu v suterénu jsou otevřené. Postavil se k nim a volal na souseda jménem, protože si nebyl jistý, zda je doma. Ale nikdo neodpovídal.

Tak nahlédl dovnitř a znovu volal. Opět žádná odezva.

Bydlel s rodinou v přízemí už několik let, ale starého pána ze suterénu skoro neznali. Starší syn, kterému bylo devět a nebyl tak nesmělý jako jeho otec, vběhl rovnou do obývacího pokoje. Za chvilku se vrátil a řekl otci, že ten pán je mrtvý. Nevypadal, že by ho to příliš vyděsilo. „Díváš se moc na detektivky,“ řekl mu otec a opatrně vešel do obývacího pokoje, kde uviděl majitele bytu v tratolišti krve.

Erlendur znal jeho jméno. Bylo uvedeno na zvonku. Ale pro jistotu si natáhl gumové rukavice, zalovil v náprsní

kapse saka, které viselo v předsíni na věšáku, a vytáhl peněženku. Na kreditní kartě našel fotografii mrtvého.

Jmenoval se Holberg a bylo mu šedesát devět. Zemřel ve vlastním bytě. S největší pravděpodobností byl zavražděn.

Jak Erlendur procházel bytem, napadala ho spousta otázek. Klást si otázky a hledat na ně odpovědi byla jeho práce. Ověřit si vše, co bylo viditelné. Lidé z oddělení pro zajišťování stop zase měli za úkol najít to, co bylo oku skryté. Erlendur zatím nenašel žádné známky násilného vloupání, ani na oknech, ani na dveřích. Na první pohled to působilo dojmem, že starý pán vpustil vraha do bytu sám.

Otec s oběma syny zanechali v předsíni a na koberci v pokoji mokré stopy, když sem vešli, a bylo pravděpodobné, že je tu zanechal i pachatel. Pokud se ovšem u dveří nevyzul. Ale Erlendurovi připadalo, že měl asi příliš naspěch, než aby měl čas se zouvat. Jeho kolegové ze zajišťování stop si přinesli vysavač, aby mohli prozkoumat i ty nejjemnější prachové částice. Hledali otisky prstů a bláto z bot, které nepatřily do tohoto domu. Pátrali zkrátka po čemkoliv, co pocházelo zvenčí.

Erlendur neviděl, že by starý pán uvítal svého návštěvníka s velkou pohostinností. Neuvařil ani kávu.

Kávovar v kuchyni nebyl za posledních několik hodin v provozu. Nebyly tu ani žádné známky toho, že by s návštěvníkem pili čaj, ve skříňce nechyběly žádné šálky. I všechny sklenice stály nedotčeny na svých místech.

Zavražděný musel být pořádkumilovný člověk. Všude bylo pečlivě uklizeno. Třeba vetřelce neznal tak dobře, aby ho hned hostil. Nebo ho možná návštěvník přepadl, hned jak ho starý pán vpustil do bytu. Dřív, než si zul boty.

Páchají se vůbec vraždy v ponožkách?

Erlendur se rozhlížel kolem sebe a uvědomoval si, že by si měl lépe uspořádat myšlenky.

Jisté bylo, že pachatel měl naspěch. Ani se nenamáhal zavřít za sebou dveře od bytu, když z něj vyběhl. I způsob napadení svědčil o spěchu, jako by k činu došlo rychle a bez varování. Nebyly tu žádné známky zápasu. Vypadalo to, že starý pán upadl, hned jak dostal ránu do hlavy, padl přitom na stůl a převrátil jej. Jinak se zdálo, že se pachatel v bytě ničeho nedotkl. Erlendur neobjevil nic, co by naznačovalo, že něco odcizil. Všechny skříňky i zásuvky byly zavřené, celkem nový počítač a stará stereosouprava stály na svém místě, peněženku našel v kapse saka v předsíni. Byly v ní dvě dvoutisícikorunové bankovky, šeková knížka a kreditka.

Vypadalo to, že pachatel popadl nejbližší vhodný předmět a uhodil jím starého pána do hlavy. Popelník byl vyroben ze silného nazelenalého skla a podle Erlendurova odhadu mohl vážit půl druhého kila. Dostatečná zbraň na to, co chtěl vrah udělat. Bylo nepravděpodobné, že by si ho pachatel přinesl, a pak ho zakrvavený nechal ležet na koberci.

Shrnul zřejmá fakta: Starý pán otevřel a vpustil pachatele do bytu, nebo ho dokonce pozval do obývacího pokoje. Pravděpodobně pachatele znal, ale to zatím není jisté. Ten ho nečekaně napadl popelníkem, zasadil mu smrtelnou ránu a pak rychle vyšel z bytu a nechal otevřené dveře. Jasný případ.

Až na ten vzkaz.

Byl napsaný na linkovaném papíře formátu A4, vytrženém z trhacího spirálového bloku. Jediná indicie, že vražda byla možná naplánovaná předem. Z toho se dalo usuzovat, že pachatel přišel s úmyslem starého pána zabít, že ho nezabil z náhlého popudu, až když stál v jeho obývacím pokoji. Přišel do domu s jasným úmyslem vraždit.

Zanechal vzkaz. Tři slova, jejichž smysl Erlendur zatím nechápal. Napsal je pachatel před tím, než sem přišel? Další relevantní otázka, na niž musí najít odpověď. Erlendur zamířil do rohu k psacímu stolu. Ležely tam hromady papírů, různé účty, obálky, noviny. A úplně nahoře trhací spirálový blok. Hledal propisovací tužku, ale na stole žádnou neviděl. Poklekl a objevil ji pod stolem. Ničeho se nedotýkal. Jen se díval a přemýšlel.

„Není to typická islandská vražda?“ zeptal se ho Sigurdur Óli, který vešel do sklepního bytu, aniž si toho Erlendur všiml. Stál za mrtvým.

„Co?“ zeptal se Erlendur, ztracen v myšlenkách.

„Nedbalá, nesmyslná vražda, a provedena bez sebemenší snahy něco zamaskovat, zamlžit okolnosti činu nebo zničit důkazní materiál.“

„Ano,“ řekl Erlendur. „Nedbalá islandská vražda.“

„Jedině že by ten stařec upadl na stůl a dopadl hlavou na popelník,“ řekl Sigurdur Óli. Elínborg přišla s ním. Erlendur se snažil co nejvíc zredukovat činnost policistů, zajišťovatelů stop i zdravotního personálu, zatímco chodil předkloněný po bytě s kloboukem na hlavě.

„A při pádu nám tu nechal ten nesrozumitelný vzkaz?“

„Třeba ho měl v ruce.“

„Rozumíš tomu vzkazu?“

„Třeba to má být Bůh,“ řekl Sigurdur Óli. „Nebo vrah, já nevím. Ten důraz na poslední slovo je docela zajímavý.

‚ON‘ napsáno velkými písmeny.“

„Podle mého názoru to nenapsal jen tak pro nic za nic.

Poslední slovo je napsáno tiskacím písmem, první dvě psacím. Pachatel si zřejmě na psaní toho vzkazu dal záležet.

Ale potom za sebou nezavřel dveře od bytu. Co to asi znamená? Napadne starého pána, pak vyběhne z bytu a zanechá tu nesrozumitelný blábol napsaný na listu papíru vytrženém z bloku oběti, přičemž zdůrazní poslední slovo.“

„Musel tím myslet jeho,“ řekl Sigurdur Óli. „Myslím toho mrtvého. K nikomu jinému se to nemůže vztahovat.“

„To nevím,“ řekl Erlendur. „Co může mít za smysl napsat takový vzkaz a zanechat ho u mrtvoly? Kdo by něco

takového dělal? Co by tím sledoval? Chtěl nám tím vůbec něco říct? Mluvil vrah sám se sebou? Nebo s tím mrtvým?“

„Pěkný cvok,“ řekla Elínborg a chystala se zvednout list se vzkazem.

Ale Erlendur jí v tom rychle zabránil.

„Třeba jich bylo víc, ne jen jeden,“ řekl Sigurdur Óli.

„Myslím pachatelů.“

„Nezapomeň na rukavice, milá Elínborg,“ napomenul ji Erlendur jako dítě. „Neznič nám důkazní materiál. Vzkaz byl napsán na tomhle psacím stole,“ dodal a ukázal do rohu.

„Ten list papíru je vytržený z bloku, který patřil oběti.“

„Třeba jich tu bylo víc,“ opakoval Sigurdur Óli, jako by byl přesvědčen, že je to zajímavá hypotéza.

„Ano, slyšel jsem tě,“ řekl Erlendur. „Možná.“

„Dost chladnokrevné,“ pokračoval Sigurdur Óli.

„Napřed zavraždí starého člověka, a pak si sedne a napíše vzkaz. Nepotřebuje k tomu člověk nervy jako špagáty? Něco takového může udělat jen opravdový netvor.“

„Nebo člověk bez citu,“ řekla Elínborg.

„Nebo někdo, kdo má mesiášský komplex,“ řekl Erlendur.

Sehnul se a přečetl si znovu vzkaz na papíře.

Velmi silný mesiášský komplex, pomyslel si v duchu.

2

Erlendur přišel domů kolem desáté večer a strčil si hotové jídlo do mikrovlnky. Stál u ní a přemýšlel o tom, že v televizi už viděl horší věci než dnes v tom bytě. Venku kvílel podzimní vítr, pršelo a byla tma jako v pytli.

Přemýšlel o lidech, kteří po sobě zanechají vzkaz a zmizí ze scény. Co by asi na takový list papíru napsal on? A komu by svůj vzkaz zanechal? Napadla ho jeho dcera, Eva Lind. Je narkomanka a určitě by chtěla vědět, jestli jí nezanechal nějaké peníze. Jeho syn Sindri Snaer nedávno absolvoval třetí odvykací kůru. Pro něho by byl vzkaz jednoduchý: Už nikdy Hirošima.

Erlendur se nad tím pousmál a v té chvíli se z mikrovlnky ozvalo trojí zapípání.

Ne že by Erlendur někdy uvažoval o odchodu ze světa.

On a Sigurdur Óli mluvili se sousedem, který našel mrtvolu. V tu dobu už byla doma i jeho žena a prohlásila, že odveze oba chlapce ke své matce. Soused se jmenoval Ólafur a vypověděl, že celá rodina, žena i oba synové, odcházejí každé ráno do školy, respektive do práce v osm a vracejí se domů nejdřív po čtvrté. Jeho úkolem že je vyzvednout chlapce ve škole. Když ráno odcházeli, ničeho neobvyklého si nevšimli. Dveře od bytu starého pána byly

zavřené. V noci tvrdě spali. Nic neslyšeli. Se starým pánem se téměř nestýkali. Skoro ho neznali, ačkoliv se do bytu nad ním nastěhovali už před několika lety.

Policejní lékař dokáže zjistit čas smrti dost přesně, ale Erlendur předpokládal, že k vraždě došlo někdy kolem oběda, to znamená v době největšího provozu. Kdo má dneska na něco takového čas, napadlo ho. Předali zprávu o nálezu mrtvoly médiím, která oznámila, že ve svém bytě na Severních blatech byl nalezen mrtvý asi sedmdesátiletý muž, který byl pravděpodobně zavražděn. Hlasatelé žádali všechny, kteří si za posledních čtyřiadvacet hodin všimli v dotyčném domě nebo v okolí něčeho podezřelého, aby se spojili s kriminální policií v Reykjavíku.

Erlendur byl padesátník, už dlouho rozvedený, otec dvou dětí, který ještě nikdy nikomu neřekl, že jména svých dětí nesnáší. Jeho bývalé ženě, se kterou nemluvil víc než dvacet let, se ta jména tehdy velmi líbila a on se podvolil jejímu přání. Jenže zanedlouho přišel rozvod, mimochodem velmi nepříjemný, a Erlendur ztratil kontakt s dětmi, když byly ještě malé. Jezdily za ním, až když povyrostly, a on je s láskou vítal. Byl šokován tím, do čeho se dostaly. Zvláště osud Evy Lind jím hluboce otřásl. Sindri Snaer na tom byl o něco lépe. I když možná vlastně ani ne.

Erlendur vyndal jídlo z mikrovlnky a šel si sednout ke kuchyňskému stolu.

Jeho dvoupokojový byt v domku pro několik rodin byl plný knih. Byly všude, kde bylo alespoň trochu místa. Na zdech visely staré rodinné fotografie příbuzných pořízené v Ostfjordenu, odkud pocházel. Neměl žádnou vlastní fotografii, dokonce ani fotografie svých dětí. U jedné zdi stál starý televizor, který už měl slabou obrazovku, a před ním neméně staré křeslo. Erlendur udržoval v bytě přijatelný pořádek s vynaložením minimální námahy.

Teď ani přesně nevěděl, co jí. Na barevně potištěném obalu bylo napsáno něco o delikatese z Dálného východu, ale pokrm chutnal jako nakyslá chlebová polévka a měl těstovitou konzistenci. Erlendur ho od sebe odstrčil.

Přemýšlel, zda nemá ještě kousek žitného chleba, který koupil před několika dny. A masovou pomazánku.

V té chvíli se ozval zvonek u dveří. Eva Lind se asi rozhodla zastavit, říkala tomu drop-in. Její způsob vyjadřování mu šel na nervy.

„Všecko v lati, starouši?“ zeptala se, proklouzla dveřmi dovnitř a hned se vrhla na pohovku v obývacím pokoji, „Děvenko,“ řekl Erlendur a zavřel dveře. „Nemluv se mnou tím nemožným slangem.“

„Já myslela, žes chtěl, abych si dávala záležet na tom, jak mluvím,“ odpověděla Eva Lind, která si musela na toto téma od otce vyslechnout nejednu přednášku.

„Tak mi řekni něco rozumného.“

Bylo těžké uhodnout, kým dnes je.

Eva Lind byla tou nejlepší herečkou, jakou znal, i když nutno říci, že jich moc neznal, protože nechodil do divadla ani do kina a televizi zapínal, jen když běžel nějaký dokumentární film.

Divadelní výstupy Evy Lind byly většinou rodinná dramata o jednom až třech aktech a jejich hlavním tématem bylo, jak vymámit z Erlendura peníze. Nestávalo se to často, protože Eva Lind měla své vlastní metody, jak přijít k penězům, a o těch chtěl Erlendur vědět co nejméně. Ale občas se stávalo, že neměla ani „mizernej cent“, jak říkala, a tak přišla za ním.

Někdy se chovala jako malá holčička, tiskla se k němu a předla jako kočka. Jindy zase byla na pokraji zhroucení, bezhlavě pobíhala po bytě a zahrnovala ho výčitkami za to, že ji a Sindriho Snaera opustil, když byli malí. Kromě toho uměla být i obscénní, záludná a zlá. Někdy mu připadala otevřená a přirozená, pokud vůbec existuje něco, co se dá nazvat přirozené, a jindy mu zase připadalo, že se s ní nedá normálně mluvit.

Dnes na sobě měla odřené džínsy a černou koženou bundu do pasu, vlasy měla černé jako havran a ostříhané nakrátko. V levém obočí měla nastřelené dva miniaturní kroužky a v uchu stříbrný křížek. Mívala kdysi krásné bílé zuby, ale teď už jí nahoře dva chyběly. Bylo to vidět, když se usmála svým typickým širokým úsměvem. Byla vyhublá a měla temné stíny pod očima. Někdy se Erlendurovi zdálo,

že v ní poznává rysy své matky. Proklínal osud Evy Lind a dával si vinu za to, že tím, že s rodinou nebyl, způsobil, že to s dcerou došlo tak daleko.

„Dneska jsem telefonovala s matkou, nebo spíš ona se mnou. Ptala se, jestli bych si s tebou mohla promluvit. To je super, když má člověk rozvedený rodiče.“

„Tvoje matka ode mě něco chce?“ zeptal se Erlendur užasle. Jeho bývalá žena ho nenáviděla ještě dvacet let po rozvodu. Setkal se s ní za celou tu dobu jen jednou a nepřátelství v jejím pohledu se nedalo přehlédnout. Jednou mu volala kvůli Sindrimu Snaerovi, ale na ten rozhovor chtěl co nejrychleji zapomenout.

„Je to totálně snobská koza.“

„Takhle o své matce nemluv.“

„Nějací její známí z Gardabaeru, děsně bohatí, provdali o víkendu dceru, a ona hned po svatbě zmizela. Fakt trapný.

Stalo se to v sobotu a od té doby se neozvala. Matka na té svatbě byla a je z toho totálně v šoku. Mám se tě zeptat, jestli bys s těma lidma nepromluvil. Nechtěj vyhlásit pátrání v novinách a nic takovýho, ti snobští idioti, ale vědí, že děláš u kriminálky, a myslí si, že by tak mohli celou věc zamést pod koberec. Já, ne matka, ale já chci, aby sis s nima promluvil. Ne matka, jasný? Nikdy!“

„Znáš ty lidi?“.

„Na tu svatbu, ze které ta jejich pusinka vzala roha, mě každopádně nepozvali.“

„A to děvče?“

„Tak trochu.“

„A kam utekla?“

„Nemám ponětí.“

Erlendur pokrčil rameny.

„Než jsi přišla, tak jsem na tebe myslel,“ řekl.

„Dojemný,“ prohlásila Eva Lind. „Právě jsem přemýšlela o tom, jestli…“

„Nemám peníze,“ přerušil ji Erlendur a sedl si proti ní do křesla před televizí. „Máš hlad?“

Eva Lind se naježila.

„Proč s tebou nikdy nemůžu mluvit, abys hned nezačal o penězích?“ řekla a Erlendurovi to připadalo, jako by mu tu větu ukradla.

„A proč s tebou nikdy nemůžu mluvit já?“

„Trhni si.“

„Proč to říkáš? Co je to za řeč? ‚Trhni si.‘ ‚Všecko v lati, starouši.‘ Co je to za mluvu?“

„Ježíši,“ zasténala Eva Lind.

„Kdo dneska jsi? S kým to vlastně mluvím? A jak jsi na tom s tím drogovým svinstvem?“

„Nezačínej zase s tím idiotským poučováním. Kdo dneska jsi?“ opičila se po něm. „Jak jsi na tom? Já jsem na tom tak, že jsem tady! Sedím před tebou. Já jsem já!“

„Evo.“

„Deset tisíc!“ řekla. „Co je? To mi nejseš ochotnej půjčit ani deset táců? Máš přece těch podělanejch prachů dost.“

Erlendur se díval na svou dceru. Něco se s ní dělo, všiml si toho, hned jak přišla. Měla krátký dech a na čele se jí perlil pot. Posedávala na židli, jako by jí nebylo dobře.

„Je ti něco?“

„Je mi fajn. Jenom mi chybí trocha drobnejch. Prosím tě, nebuď takovej.“

„Je ti něco?“

„Prosím!“

Erlendur se díval na dceru. „Zkoušíš toho nechat?“

zeptal se.

„Prosím, deset tisíc. To přece nejsou žádný peníze.

Každopádně ne pro tebe. Já už za tebou nikdy pro peníze nepřijdu.“

„No to jistě. Jak je to dlouho, cos…“ Erlendur přesně nevěděl, jak to formulovat. „… nic nevzala?“

„To je přece jedno. Přestala jsem. Přestala jsem přestávat s tím přestávat.“

Eva Lind vstala. „Dej mi těch deset tisíc. Pět. Nemáš je v kapse? Pět! To jsou přece drobný.“

„Proč zkoušíš přestat zrovna teď?“

Eva Lind se na otce zadívala.

„Žádný idiotský otázky. Já nepřestávám. S čím mám přestat? S čím mám přestat? Ty konečně přestaň s těma blbostma.“

„Co se vlastně děje? Proč jsi tak agresivní? Jsi nemocná?“

„Jo, sakra, jsem nemocná. Můžeš mi půjčit deset tisíc?

Jen půjčit, vrátím ti to. Nebo co? Škrťo.“

„Škrtaje hezké slovo,“ řekl Erlendur. „Jsi nemocná, Evo?“

„Proč toho nemůžeš nechat?“ rozčilovala se čím dál víc.

„Máš teplotu?“

„Dej mi peníze. Dva tisíce! To už není vůbec nic. Proč to nemůžeš pochopit, ty pitomče!“

Erlendur vstal také a ona k němu přistoupila, jako by ho chtěla napadnout. Té její agresivitě už nerozuměl vůbec.

Shlížel na ni shora.

„Co na mě tak civíš?“ rozkřikla se. „Chtěl bys? Aha!

Nadrženej starej fotřík!“

Erlendur jí jednu vlepil, ale nedal do toho sílu.

„Dělá ti to dobře?“ zeptala se.

Uhodil ji podruhé, tentokrát už silněji.

„Už ti stojí?“ zeptala se a Erlendur ucouvl. Takhle s ním ještě nikdy nemluvila. Z ničeho nic se proměnila ve fúrii.

Takovou ji ještě nezažil. Bezradně stál proti ní a jeho hněv se pomalu měnil v soucit.

„Proč s tím zkoušíš přestat zrovna teď?“ opakoval.

„Já s tím vůbec nezkouším přestat!“ vykřikla. „Co je to s tebou, sakra? Nerozumíš, co ti říkám? Kdo tady mluví o nějakým přestávání?“

„Co se děje, Evo?“

„Přestaň už konečně s tím svým věčným ‚Co se děje, Evo?‘! Můžeš mi dát pět tisíc korun, nebo ne? Nemůžeš mi odpovědět?“ Zdálo se, že se trochu uklidnila. Možná jí začalo být jasné, že zašla moc daleko. Takhle nemůže mluvit s otcem.

„Proč právě teď?“ zopakoval Erlendur svou otázku.

„Dáš mi těch deset tisíc, když ti to řeknu?“

„Co se stalo?“

„Pět tisíc.“

Erlendur se na ni opět zadíval. „Jsi těhotná?“

Eva Lind na otce pohlédla a neubránila se úsměvu.

„Trefa.“

„Jak to?“ zaúpěl Erlendur.

„Jak to myslíš? Mám ti to snad popsat do detailů?“

„Nemluv nesmysly! Snad používáš nějakou ochranu, ne? Kondomy? Nebo prášky?“

„Já nevím, jak se to stalo. Ale stalo se.“

„A ty to chceš dát pryč?“

„Už ne. Nedokážu to. Teď už jsem ti řekla všecko.

Všecko! Dlužíš mi deset tisíc.“

„Abys mohla nadrogovat svoje dítě.“

„To není žádný dítě, ty idiote! To ještě není vůbec nic.

Zrnko písku. Nemůžu přestat ze dne na den. Nechám toho od zítřka. Slibuju. Jenom ne teď. Dva tisíce, co to pro tebe je?“ Erlendur k ní přistoupil.

„Ale zkoušelas to. Chceš se toho zbavit. Pomůžu ti.“

„Nedokážu to!“ vykřikla Eva Lind. Byla celá zpocená a snažila se skrýt, jak se třese, ale třásla se po celém těle.

„Proto jsi přišla za mnou,“ řekl Erlendur. „Mohlas jít za někým jiným a sehnat si peníze. Dosud jsi to tak dělala. Ale tys přišla za mnou, protože chceš, abych…“

„Jenom nebuď sentimentální. Přišla jsem za tebou, protože mě o to požádala matka a protože máš peníze. Ze žádnýho jinýho důvodu. Když mi nedáš peníze, seženu je jinak. Žádnej problém. Je dost chlapů, kteří mi za to zaplatí.“

Erlendur se nedal vyvést z rovnováhy.

„Už jsi někdy předtím byla těhotná?“

„Ne,“ odpověděla Eva Lind a uhnula jeho pohledu. „A kdo je otcem?“

Evě Lind ta otázka vyrazila dech. Vytřeštila na otce oči.

„NO NE!“ zavolala. „To si myslíš, že k tobě jdu rovnou z líbánkovýho apartmá z nóbl hotelu Sága?“

A než stačil Erlendur zareagovat, odstrčila ho a rozběhla se ke dveřím, seběhla schody, vyběhla na ulici a zmizela ve studeném podzimním dešti.

Pomalu za ní šel zavřít dveře a přemýšlel, zda jednal správně. Bylo zřejmé, že spolu nedokáží mluvit, aby se nepohádali a nekřičeli na sebe, a to ho pomalu ničilo.

Chuť k jídlu ho přešla, a tak si znovu sedl do křesla v obývacím pokoji, zamyšleně zíral před sebe a dělal si starosti, co teď Eva Lind asi dělá. Nakonec sáhl na stolek vedle křesla po knize, kterou právě četl. Byla to kniha z jeho oblíbené řady o smrtelných útrapách a katastrofách na islandských pustinách.

Začal číst tam, kde naposled přestal, u příběhu s názvem Smrt na Mosfellsheidi, a brzy se ocitl v nelítostné sněhové vánici, během které našli mladí muži chladnou smrt v ledu a sněhu.

3

Lilo jako z konve, když Erlendur a Sigurdur Óli vyskočili z auta, vyběhli po schodech k domu pro několik rodin v Stígahlí a zazvonili. V autě se chvilku rozmýšleli, jestli nemají ten nejhorší déšť přečkat v suchu, ale Erlendur neměl chuť vysedávat v autě a vyběhl ven. Sigurdur Óli se pustil za ním. Ve vteřině byli promočení na kost. Voda crčela Sigurdurovi Ólimu z vlasů na šíji a dál na záda a on se nevraživě díval na Erlendura, zatímco čekali, až jim někdo otevře.

Vyšetřovatelé, kterým byl případ zavražděného starého pána přidělen, měli brzy ráno poradu, na které diskutovali o různých možnostech. Jedna teorie byla založená na předpokladu, že byl Holberg zavražděn bez motivu a že se jeho vrah předtím nějakou dobu, možná i několik dní, potloukal po okolí. Zloděj, který hledal možnost, jak vniknout do domu. Zaklepal u Holberga, aby zjistil, jestli je někdo doma, a když mu Holberg otevřel, ztratil nervy.

Vzkaz, který po sobě zanechal, měl za cíl pouze zmást policii, žádný jiný význam neměl.

Ve stejný den, kdy našli Holberga mrtvého, přišlo hlášení o nějakém mladíkovi v zelené bundě s kapuci, který přepadl dvě starší ženy, dvojčata. Dostal se nějak na

schodiště a pak u nich zaklepal. Když mu otevřely, vnikl do bytu, přibouchl za sebou dveře a chtěl po nich peníze. Když mu nevyhověly, uhodil jednu z nich pěstí do obličeje, druhou shodil na zem a kopal do ní, a pak utekl.

Z mluvítka se ozval hlas a Sigurdur Óli řekl, kdo jsou.

Ozval se bzučák a dveře se otevřely. Chodba byla osvětlená jen slabě a bylo to tam cítit, jako když se v domě dlouho neuklízí. Když vyšli do druhého patra, stála jedna z žen ve dveřích a čekala na ně.

„Už jste ho dopadli?“ zeptala se jich.

„Bohužel ne,“ řekl Sigurdur Óli a zavrtěl hlavou. „Ale rádi bychom o něm s vámi…“

„Už ho chytili?“ bylo slyšet z bytu a další exemplář téže ženy se objevil ve dveřích. Bylo jim asi sedmdesát, byly korpulentní, obě na sobě měly černé sukně a červené roláky a obě měly prošedivělé natupírované vlasy. Jejich kulaté obličeje se leskly a byly plné očekávání.

„Ne, ještě ne,“ odpověděl Erlendur. „Takový chudák,“

řekla žena číslo jedna. Jmenovala se Fjóla a pozvala je dál.

„Ještě ho lituj,“ řekla žena číslo dvě, která se jmenovala Birna, a zavřela za nimi dveře. „Byl to darebák, který ti jednu vrazil a vypadal odporně. Tak jakýpak chudák.“

Vyšetřovatelé se usadili v obývacím pokoji a střídavě se dívali z jedné ženy na druhou. Byt byl malý. Sigurdur Óli si všiml dvou sousedících ložnic. Z obývacího pokoje bylo dveřmi vidět do malé kuchyně.

„Četli jsme vaše výpovědi,“ řekl Sigurdur Óli, který prolistoval písemný záznam výpovědí po cestě sem v autě.

„Ale nás by zajímalo, zda si náhodou nevzpomenete ještě na něco dalšího o tom muži, který vás přepadl.“

„Muži?“ zvolala pohrdavě Fjóla. „Vždyť to byl mladý kluk.“

„Ale dost starý na to, aby nás napadl,“ řekla Birna. „Na to byl starý dost. Srazil mě k zemi a kopal do mě.“

„My žádné peníze nemáme,“ řekla Fjóla.

„Žádné peníze doma nenecháváme,“ přidala se Birna.

„To jsme mu taky řekly.“

„Ale on nám nevěřil.“

„A napadl nás.“

„Byl velice nervózní.“

„A hrubý. Jak ten nám nadával!“

„A ta jeho hrozná zelená bunda. Taková ta vojenská.“

„A ty vysoké boty, černé a těžké, šněrovací, sahaly mu až do půli lýtek.“

„A nezničil vám tu nic?“

„Ne, utekl.“

„Nic nevzal?“ zapojil se do hovoru Erlendur. „Připadlo mi, jako by byl duchem nepřítomný,“ řekla Fjóla, která se ze všech sil snažila útočníka bránit. „Nic nezničil ani nic nevzal. Napadl nás, když se dověděl, že si neodnese žádné peníze. Chudák.“

„Byl zdrogovaný,“ vyletělo z Birny. „Chudák?!“

Obrátila se k sestře. „Někdy nemáš všech pět pohromadě.

Byl zdrogovaný. Dívala jsem se mu do očí. Měl je tupé a skelné. A potil se.“

„Potil?“ zeptal se Erlendur. „Ano. Úplně mu stékal po obličeji, ten pot.“

„To byl déšť,“ řekla Fjóla. „Ne, nebyl. A taky se třásl po celém těle.“

„To byl déšť,“ opakovala Fjóla. Birna po ní vrhla zlobný pohled.

„Praštil tě pěstí do obličeje, Fjólo. To s tebou určitě myslel dobře.“

„Cítíš ještě, kam tě kopl?“ zeptala ‚se Fjóla a mrkla na Erlendura, kterému připadalo, že jí pobaveně zajiskřilo v očích.

Bylo ještě brzy dopoledne, když Erlendur a Sigurdur Óli přijeli na Severní blata. Holbergovi sousedé z přízemí a prvního patra už na ně čekali. Manželé se dvěma dětmi z přízemního bytu přišli k sepsání protokolu, ale Erlendur s nimi chtěl raději ještě jednou podrobněji mluvit. V prvním patře bydlel pilot, který prohlásil, že se v den, kdy byl Holberg zavražděn, vrátil z Bostonu a odpoledne si šel lehnout. Z hlubokého spánku se probudil, teprve až na něj zaklepala policie.

Začali pilotem. Bylo mu kolem čtyřicítky, žil sám a v jeho bytě to vypadalo jako na smetišti. Všude poházené

věci, dva kufry položené na celkem novém gauči, plastikové sáčky z bezcelní prodejny se válely po podlaze, na stolech prázdné láhve od alkoholu a otevřené plechovky od piva všude, kam se člověk podíval. Pilot jim přišel otevřít neoholený, v krátkých kalhotách a tričku. Podíval se na ně, a pak se beze slova vrátil do bytu a padl do křesla. Oni dva se postavili před něho, protože tu víc míst na sezení nebylo.

Erlendur se rozhlížel kolem sebe a v duchu si říkal, že s tímhle člověkem by si nesedl ani do letového simulátoru.

Z nějakého neznámého důvodu jim pilot začal vykládat o svém rozvodu, který právě probíhal a podle jeho názoru se blížil k hranici kriminality. Žena ho opustila. On jako pilot byl neustále na cestách. Jednoho dne se vrátil z Osla, z toho příšerného města, jak dodal, a oni nevěděli, co na něm shledává příšerného, zda to, že mu žena byla nevěrná, právě když tam byl, nebo fakt, že musel v Oslu přenocovat. Nebýt toho, že tam měl kamaráda ze školy…

„My jsme za tebou přišli kvůli té vraždě, co se stala dole v suterénu,“ přerušil Erlendur pilotův nesouvislý projev.

„Už jsi někdy byl v Oslu?“ zeptal se ho pilot.

„Ne,“ odpověděl Erlendur. „Ale my taky nemáme v úmyslu mluvit o Oslu.“

Pilot pohlédl na něho, pak na Sigurdura Óliho a zdálo se, že se vzpamatoval.

„Já jsem toho člověka vůbec neznal,“ řekl. „Koupil jsem byt v tomhle polorozpadlém baráku před čtyřmi měsíci, a

pokud vím, tak předtím byl dlouho prázdný. Párkrát jsem toho pána potkal přímo přede dveřmi a připadal mi v pořádku.“

„V pořádku?“ zeptal se Erlendur.

„Celkem normální, když jsem s ním mluvil, myslím.“

„O čem jste spolu mluvili?“

„O létání. On se o ně hrozně zajímal.“

„O létání? V jakém smyslu?“

„O letadla,“ řekl pilot a otevřel si plechovku s pivem, kterou vylovil z plastikového sáčku. „O města,“ pokračoval a vyklopil do sebe obsah plechovky. „O letušky,“ řekl a říhl.

„Vyptával se na letušky. Však víš.“

„Ne,“ řekl Erlendur.

„Na mezipřistáních. V zahraničí.“

„Ano.“

„Jaký to s nima je, jestli jsou na to dobrý. A tak podobně Prý slyšel, že je to dost divoký. Na mezinárodních linkách.‘ „Kdys ho naposledy viděl?“ zeptal se ho Sigundur Óli. Pilot se zamyslel, ale nemohl si vzpomenout. „Už to bude pár dní,“ řekl nakonec.

„Nevšiml sis, jestli k němu v posledních dnech někdo přišel?“ zeptal se Erlendur.

„Ne, já skoro nejsem doma.“

„Neviděls náhodou někoho čmuchat tady kolem, jako by si to tu obhlížel, nebo se jen tak bezcílně poflakoval po ulicích?“

„Ne.“

„Ani chlapa v zelené bundě?“

„Ne.“

„Mladíka ve vojenských botách?“

„Ne. To udělal on? Víte, kdo to je?“

„Ne,“ řekl Erlendur a shodil poloprázdnou plechovku od piva, jak se obracel k odchodu.

Žena souseda z přízemního bytu chtěla i s oběma syny odjet na několik dní k matce a byla právě na odchodu.

Nechtěla, aby chlapci zůstali v domě po tom, co se tady stalo. Její manžel souhlasil. Bylo na nich vidět, že je to šokovalo. Koupili si tenhle byt před čtyřmi lety a na Severních blatech se jim líbilo. Říkali, že je to dobrá čtvrt. I pro děti. Chlapci stáli po matčině boku.

„Hrozné, tak ho tam najít,“ řekl muž a ztlumil hlas.

Zadíval se na své syny. „Řekli jsme jim, že spal,“ dodal.

„Ale…“

„My víme, že byl mrtvý,“ řekl starší z obou bratrů.

„Mrtvý,“ opakoval mladší. Rodiče se rozpačitě usmívali.

„Oni se s tím vyrovnají,“ řekla žena a pohladila staršího po tváři.

„Já jsem proti Holbergovi nic neměl,“ řekl muž.

„Několikrát jsme se spolu tady venku bavili. Bydlel tu už dlouho, a tak jsme mluvili o zahradě a o opravách v domě, nebo o dalších věcech, o jakých se spolu baví sousedé.“

„Ale jinak jsme se nestýkali,“ řekla žena. „Mně to tak vyhovovalo. Já si myslím, že si člověk nemá nikoho pouštět příliš k tělu. Prostě si chránit své soukromí.“

Ničeho neobvyklého si nevšimli ani neviděli žádného muže v zelené vojenské bundě potloukat se kolem. Žena už byla netrpělivá, chtěla konečně i s chlapci odjet.

„Chodilo k Holbergovi hodně lidí?“ zeptal se Sigurdur Óli.

„Já jsem nikdy nikoho neviděla,“ odpověděla žena.

„Na mě působil spíš osaměle,“ řekl její manžel.

„U něho v bytě to smrdělo,“ řekl starší syn.

„Smrdělo,“ opakoval mladší po něm.

„Ve sklepě je vlhko,“ omlouval je otec.

„Někdy vystoupí až k nám do bytu,“ řekla matka. „Ta vlhkost.“

„Já jsem s ním o tom mluvil,“ řekl muž.

„Chtěl ji nechat odstranit,“ řekla ona.

„Je to tak dva roky,“ řekl on.

4

Manželský pár v Gardabaeru na Erlendura ustaraně hleděl. Jejich dcera zmizela. Už celé tři dny o ní neslyšeli.

Od svatby. Vysvětlovali mu, že utekla ze svatby. Dcerunka.

Erlendur si v duchu představoval cukrovou panenku s naondulovanými lokýnkami, ale vzápětí se dozvěděl, že jí bylo třiadvacet a že studovala na Islandské univerzitě psychologii.

„Ze svatby?“ zeptal se Erlendur a rozhlédl se po prostorných místnostech. Jen obývací pokoj by u něho v domě zabral celé patro.

„Své vlastní svatby!“ řekl muž, jakoby stále ještě nechápal, co se vlastně stalo. „Ta holka utekla z vlastní svatby!“

Žena zvedla k nosu pomačkaný kapesník.

Bylo už poledne. Kvůli stavebním pracím na výjezdu z Reykjavíku potřeboval Erlendur půl hodiny, než dojel do Gardabaeru, a vilu našel až po několika pokusech. Ze silnice ji nebylo skoro vidět, protože byla obklopená velkou zahradou se vzrostlými stromy, z nichž některé dosahovaly výšky až šest metrů. Rodiče ztracené dcery ho uvítali očividně ve stavu nejvyššího rozrušení.

Erlendur věděl, že marní čas a že ho čekají jiné naléhavé věci, ale když už ho jeho bývalá žena jednou poprosila o laskavost, nechtěl ji odmítnout, i když spolu prakticky dvacet let nemluvili.

Matka ztracené dívky měla na sobě elegantní světle zelený kostým a otec černý oblek. Sdělil Erlendurovi, že si o dceru dělají velké starosti, ale zároveň prohlásil, že je si jistý, že se vrátí domů živá a zdravá. Policii to nahlásit nechtěli. Podle jejich názoru není zapotřebí nechat ji hledat policejními oddíly a volat pohotovost, nebo dokonce vyhlašovat pátrání v médiích.

„Prostě někam odjela,“ řekla matka. Rodiče byli asi v Erlendurově věku, kolem padesátky, a oba byli podnikatelé.

Dováželi dětské zboží, a jak se zdálo, stačilo to, aby si mohli žít na vysoké noze. Novodobí zbohatlíci. Věk se k nim zachoval milosrdně. Erlendur si všiml, že před dvojgaráží stojí dvě nová auta. Pochopitelně vzorně naleštěná.

Žena se nadechla a začala mu podrobně líčit, jak se to stalo. Přihodilo se to v sobotu, dneska je úterý, panebože, jak ten čas letí, a byl to tak nádherný den. Oddával je farář, kterého tu mají všichni rádi.

„Bylo to nemožné,“ řekl muž. „Dorazil na poslední chvíli, něco zablábolil a pak zase hned odjel i s tou svou složkou na spisy. Nechápu, proč ho mají všichni rádi.“

Ale jeho žena nedala na krásnou svatbu dopustit.

„Byl nádherný den! Sluníčko svítilo, krásný podzimní den, prostě nádhera. V kostele byla určitě dobrá stovka lidí.

Ona má tolik přátel. Všichni ji mají rádi, naši holčičku.

Svatební hostinu jsme uspořádali tady, v Gardabaeru. Jak se jmenuje ten podnik? Pokaždé to zapomenu.“

„Gardaholt,“ řekl manžel.

„Takový úžasně příjemný podnik,“ řekla. „Plný do posledního místa. Myslím ta restaurace. Dostala tolik dárků.

Potom, když… potom, když…“

„Novomanželé se chystali zahájit tanec,“ ujal se slova otec, když jeho žena propukla v pláč, „a ženich stál na tanečním parketu a my jsme volali Dísu Rós, ale ona nepřicházela. Hledali jsme ji, ale ona jako by se do země propadla.“

„Dísa Rós?“ otázal se Erlendur.

„Ukázalo se, že si vzala svatební bourák…“

„Svatební bourák?“

„Ano, limuzínu ozdobenou květinami a stužkami, v níž přijela do kostela, svatební kočár, nebo jak se tomu říká, a beze slova odjela,“ řekl muž. „Bez varování! Bez vysvětlení!“

„Z vlastní svatby!“ zanaříkala žena.

„A vy nevíte proč?“

„Určitě si to rozmyslela,“ řekla žena. „Asi litovala, že to udělala.“

„Ale proč?“ zeptal se Erlendur.

„Nemohl byste ji najít?“ zeptal se muž místo odpovědi.

„Nedala o sobě vůbec vědět, a jak vidíte, my se o ni bojíme.

Celá svatba byla jedna velká katastrofa. Celá svatba v kýblu.

Jsme úplně bezradní. A naše holčička někam zmizela.“

„Ehm… ten svatební… kočár. Našel se?“ i „V Gardastraeti v Reykjavíku,“ odpověděl muž.

„Proč tam?“

„To nevím. Nikoho tam nezná. Její šaty byly v autě. Její civilní šaty.“

Erlendur se zarazil.

„Její normální šaty?“ zeptal se nakonec a na chvilku se zamyslel, na jakou úroveň tenhle rozhovor sklouzl a jestli to náhodou není jeho vina.

„Svlékla si svatební šaty a oblékla normální, které musela mít v autě,“ vysvětlovala žena.

„Myslíte, že ji najdete?“ zeptal se muž. „Volali jsme už všem jejím známým, ale nikdo nic neví. My už prostě nevíme, co dělat. Tady mám její fotografii.“

Podal Erlendurovi maturitní fotografii hezké mladé dívky, která zmizela. Usmívala se na něho z obrázku.

„A vy nemáte ani tušení, co se stalo?“

„Ne,“ řekla matka.

„Ani v nejmenším,“ potvrdil otec.

„A tohle jsou dárky?“ Erlendur se zadíval na obrovský jídelní stůl plný barevných balíčků, velmi hezkých dekorativních předmětů, celofánu a květin. Zamířil ke stolu

a oba manželé za ním. Ještě nikdy v životě neviděl tolik dárků pohromadě a přemýšlel, co je asi uvnitř těch balíčků.

Porcelán a zase porcelán, říkal si.

To je ale život.

„A co tady to zelené?“ zeptal se a ukázal na aranžmá z větviček ve váze na konci stolu. Na větvičkách visela červená srdíčka na šňůrkách.

„Tomu se říká message-tree.“

„Jak prosím?“ zeptal se Erlendur. Byl v životě na svatbě jen jednou a to už bylo dávno. O nějakém message-tree nic neslyšel.

„Hostům se rozdají lístky, na které mohou napsat nevěstě a ženichovi nějaký vzkaz, který se pak pověsí na větvičky. Viselo tam už hodně vzkazů, když Dísa Rós zmizela,“ řekla žena a znovu zvedla kapesník k nosu.

Erlendurovi zazvonil mobil v kapse kabátu. Když se mu jej po dlouhé době podařilo nahmatat, zapříčil se mu v kapse, a on, místo aby ho opatrně vyndal, což by bylo nejjednodušší, ho vší silou táhl ven, až se kapsa utrhla. Ruka s mobilem mu vyletěla a narazila do vázy se vzkazy, která se skácela na zem. Erlendur vyčítavě pohlédl na manžele a stiskl tlačítko.

„Pojedeš s námi na Severní blata?“ zeptal se ho Sigurdur Óli bez pozdravu. „Musíme ještě jednou důkladně prohledat byt.“

„Jsi v kanceláři?“ zeptal se Erlendur a popošel kus stranou. „Čekám na tebe,“ řekl Sigurdur Óli. „Kde vlastně trčíš, sakra?“

Erlendur vypnul mobil.

„Chci vědět, co si představujete, že s tím mám dělat,“

obrátil se na rodiče. „Myslím, že jí žádné nebezpečí nehrozí.

Holka ztratila kuráž a teď se zřejmě u nějakých kamarádek dává dohromady. Nedělejte si s tím starosti. Ona se dřív nebo později ozve.“

Manželé se sklonili nad srdíčky se vzkazy, která zůstala ležet na podlaze, a začali je sbírat. Erlendur si všiml, že přehlédli ta, která zalétla pod židle, a sehnul se pro ně.

Srdíčka byla z červeného kartonu. Erlendur si četl vzkazy a zadíval se na manžele.

„Viděli jste tenhle?“ zeptal se a podal jim vzkaz, který zvedl.

Muž si lístek přečetl a zatvářil se udiveně. Pak ho podal ženě. Ta ho četla znovu a znovu, ale zdálo se, že mu vůbec nerozumí. Erlendur po něm natáhl ruku a přečetl ho ještě jednou. Vzkaz nebyl podepsaný.

„Je to písmo vaší dcery?“ zeptal se.

„Myslím, že ano,“ řekla matka.

Erlendur lístek obrátil mezi prsty a přečetl ho znovu: Je hrozný, co jsem to udělala?

5

„Kdes byl?“ zeptal se Sigurdur Óli, když Erlendur přišel do kanceláře, ale ten mu neodpověděl.

„Nesháněla mě Eva Lind?“ zeptal se.

Sigurdur Óli zavrtěl hlavou. Znal problém Erlendurovy dcery, ale nikdy o tom spolu nemluvili. O svém soukromí mluvili jen výjimečně.

„Je něco nového v případu Holberg?“ zeptal se Erlendur a zamířil přímo do své kanceláře. Sigurdur Óli šel za ním a zavřel za sebou dveře. K vraždám docházelo v Reykjavíku jen velmi zřídka a ti, kteří je páchali, vzbuzovali velký rozruch. U policie platila zásada poskytovat médiím údaje o stavu vyšetřování, jen pokud to bylo nevyhnutelné, a to v tomto případě nebylo.

„Víme o něm o něco víc,“ odpověděl Sigurdur Óli a otevřel složku, kterou držel v ruce. „Narodil se v Saudárkrókuru a bylo mu šedesát devět. Pracoval dlouhá léta jako řidič náklaďáku u firmy Islandská spedice. A sporadicky tam vypomáhal, i když už byl v důchodu.

Sigurdur Óli se odmlčel.

„Neměli bychom si promluvit s jeho kolegy?“ řekl a urovnal si kravatu. Měl nový oblek. Byl vysoký a vypadal dobře, a měl americký diplom z kriminalistiky. Byl

všechno, co Erlendur nebyl, moderní a veskrze organizovaný.

„Neměli bychom sestavit jeho profil?“ pokračoval.

„Posvítit si na něho zblízka?“

„Profil?“ opakoval Erlendur. „Co tím myslíš? Pohled z boku? Chceš nechat udělat jeho portrét z boku?“

„Nasbírat o něm co nejvíc informací. Prosím tě, nedělej ze sebe nechápavého!“

„Co tomu říkají ostatní?“ zeptal se Erlendur a točil knoflíkem na saku, až mu nakonec zůstal v dlani. Erlendur byl svalnatý a měl tmavě hnědé vlasy s nazrzlým nádechem.

Byl jedním z nejzkušenějších kriminalistů a většinou se mu dařilo vypnout či zapnout, jak právě potřeboval. Jak nadřízení, tak kolegové už dávno vzdali veškeré pokusy o něčem ho přesvědčit. Vyvinulo se to tak během let. A Erlendurovi to vyhovovalo.

„Že to s největší pravděpodobností udělal nějaký blázen,“ odpověděl Sigurdur Óli. „Pátrání se zaměřilo na tu zelenou vojenskou bundu. Na kluka, který šel Holberga oloupit, ale potom zpanikařil.“

„Co Holbergova rodina? Má nějakou?“

„Nemá. Ale zatím o něm nemáme vyčerpávající informace. Snažíme se doplnit si o něm představu, příbuzní, přátelé, spolupracovníci. Vždyť víš, zázemí, profil.

„Podle toho bytu bych řekl, že žil sám, a to už dlouho.“

„V tom ty se vyznáš,“ vyklouzlo Sigurdurovi Ólimu, ale Erlendur dělal, že to přeslechl.

„Co nález soudního lékaře? A co říkali z oddělení zajišťování stop?“

„Máme od nich předběžný nález. Nic, co bychom už nevěděli. Holberg zemřel následkem rány do hlavy. Byla to silná rána, ale to bylo hlavně tvarem popelníku a ostrými hranami, které mu pronikly do lebky. Lebeční kost praskla a Holberg byl prakticky na místě mrtvý, nebo skoro mrtvý.

Zdá se, že při pádu narazil na hranu stolu v obývacím pokoji. Měl ošklivou ránu na čele, která přesně odpovídala hraně stolu. Otisky prstů na popelníku patřily Holbergovi, ale byly tam minimálně ještě další dvoje, a z nich jedny souhlasí s otisky na propisovačce.“

„Ty zřejmě pocházejí od vraha.“

„Je pravděpodobné, že je tam zanechal vrah.“

„Takže typická islandská vražda. Nedbalá. To je ono.“

„Typická. A přesně tak ji budeme vyšetřovat.“ Venku stále pršelo. Mořské proudy, které v tomto ročním období táhly v hlubinách Atlantiku směrem k Islandu, proudily postupně od jihu ostrova k východu a přinášely prudký vítr, déšť a tmu. V bytě na Severních blatech ještě stále pracovali policisté z oddělení vražd. Žlutá policejní páska, natažená kolem celého domu, připomínala Erlendurovi elektrárenskou společnost. Ta vykopala díru v ulici, nad ní natáhla špinavou celtu a obehnala ji žlutou páskou a osvětlila. Stejným

způsobem policie obehnala místo činu úhlednou, žlutou plastikovou páskou. Erlendur a Sigurdur Óli se tu setkali s dalšími kriminalisty, kteří té podzimní noci až do rána pročesávali dům a teď práci dokončili.

Vyslýchali i sousedy v okolních domech, ale nikdo neviděl žádné podezřelé osoby v blízkosti místa činu od pondělního ráda do doby, kdy se našla mrtvola.

Brzy zůstali v domě jen Erlendur a Sigurdur Óli. Krvavá skvrna na koberci mezitím ztmavla. Popelník odnesli jako důkazní materiál, stejně tak propisovačku a spirálový blok.

Jinak všechno vypadalo, jako by se nic nestalo. Sigurdur Óli vyšel do chodby a Erlendur si vzal na starost obývací pokoj.

Natáhli si gumové rukavice. Na zdech visely reprodukce, které vypadaly jako koupené u podomního obchodníka. V

knihovně byla řada detektivek přeložených do islandštiny.

Byla to kapesní vydání jednoho čtenářského klubu. Na některých bylo poznat, že je majitel četl, jiné byly nedotčené. Žádné krásné vázané knihy. Erlendur se sehnul skoro k zemi, aby si přečetl tituly v nejspodnější polici, jeden z nich znal. Lolita od Nabokova. Kapesní vydání.

Vyndal ji z police. Byla v angličtině a byla čtená.

Zařadil ji zpátky na místo a přešel k psacímu stolu ve tvaru „L“, umístěnému v rohu pokoje. U něho stála pohodlná kožená židle a pod ní podnožka z umělého vlákna, aby se tolik neošoupal koberec. Vypadalo to, že stůl je mnohem starší než židle. Pod dlouhou horní deskou byly po

obou stranách zásuvky, uprostřed jedna velká. Dohromady jich bylo devět. Na kratší straně stolu stál sedmnáctipalcový monitor a pod horní deskou posuvná zásuvka na klávesnici.

Samotný počítač stál dole na podlaze.

Všechny zásuvky u stolu byly zavřené.

Sigurdur Óli prohledával šatník v ložnici. Byl tam poměrně pořádek. Ponožky v jedné zásuvce, spodní prádlo v druhé, kalhoty, svetry, trička, košile a tři obleky visely na ramínkách Ten nejstarší, s hnědými proužky, pocházel ještě z dob diskoték, jak se Sigurdurovi Ólimu zdálo. Na dně skříně stál jeden pár bot. Ložní prádlo bylo naskládané v horní přihrádce. Ten člověk si ustlal postel, ještě než pustil dovnitř svého hosta. Přes přikrývku a polštář byl položen bílý přehoz. Byla to postel pro jednoho.

Na nočním stolku stál budík a dvě knihy, z nichž jedna byly paměti známého předního politika, druhá byla barevná brožura o švédských nákladních autech značky Scania Vabis. Jako noční stolek sloužila skříňka, ve které byly uloženy léky, líh, prášky na spaní, tablety proti bolesti a malá, upatlaná sklenička s vazelínou.

„Nevidíš někde klíč?“ zeptal se Erlendur, který nakoukl do dveří.

„Ne. Myslíš klíč od bytu?“

„Ne, k psacímu stolu.“

„Ne, ani ten ne.“

Erlendur šel do předsíně a pak do kuchyně. Postupně otevíral všechny zásuvky, ale nenašel nic než příbory a sklenice, lžíce a talíře. Klíč žádný. Pak zašel do šatny, prohledal kapsy u kabátů a našel černé pouzdro se svazkem klíčů a drobnými. Kromě klíčů od domovních dveří, od bytu a od jednotlivých pokojů visely na kroužku dva malé klíčky, Erlendur je vyzkoušel na zásuvky od psacího stolu. Jedním klíčkem se daly odemknout všechny.

Odemkl nejdřív velkou zásuvku uprostřed. Byly v ní většinou samé účty, za telefon, za elektřinu a za topení, výpisy z kreditních karet a jedno novinové předplatné.

Spodní dvě zásuvky na levé straně byly prázdné, ve druhé odshora našel účetní a mzdové doklady. V horní zásuvce leželo album s fotografiemi, ve kterém začal Erlendur listovat. Všechny snímky byly černobílé. Staré fotografie lidí z různých dob, někteří byli svátečně oblečení.

Erlendurovi připadalo, jako by byly pořízeny u Holberga v obývacím pokoji. Několik fotografií z pikniků, na kterých byla zeleň, zálivy a gejzíry. Na dvou snímcích byl zavražděný zamlada, ale z poslední doby tam žádná jeho fotografie nebyla.

Začal otevírat zásuvky po pravé straně. Horní dvě byly prázdné. Ve třetí našel karty, krabici se složenou šachovnicí a figurkami a starý kalamář.

Za spodní zásuvkou našel fotografii.

Když zásuvku zavíral, uslyšel tiché zašustění. Vytáhl ji ven a zase ji zasunul, zvuk se ozval znovu. Při zasouvání zásuvka o něco třela. Erlendur hlasitě nasál vzduch, dřepl si a podíval se dovnitř. Nic neviděl. Když zásuvku vytáhl a zase zasunul, znovu tentýž zvuk. Poklekl na podlahu, vytáhl zásuvku na doraz a uviděl něco u zdi. Natáhl pro to ruku.

Byla to malá černobílá fotografie nějakého hrobu v zimě. Hřbitov nedokázal identifikovat. Na hrobě stál náhrobek s částečně čitelným nápisem. Přečetl ženské jméno: Audur. Nic víc. Letopočet už nerozluštil. Zalovil v kapse, vytáhl brýle, sedl si a přidržel si fotografii před očima: 1964, 1968. S brýlemi viděl i nápis pod letopočtem, ale byl napsán tak drobným písmem, že jej nepřečetl.

Opatrně sfoukl z fotografie prach.

Tomu děvčátku byly pouhé čtyři roky, když umřelo.

Erlendur se zadíval před sebe a najednou začal vnímat počasí venku. Byl sice už den, ale obloha byla i teď temná a podzimní vítr hnal přívaly deště zešikma na dům.

6

Velký náklaďák se kymácel ve větru jako nějaký pravěký ještěr bičovaný deštěm. Policii nějakou dobu trvalo, než jej našla, protože nestál u Holbergova domu, ale na parkovišti na opačné straně Snorrabrautu, poblíž zdravotního střediska Domus Medica, několik minut chůze od Holberova domu. Našel se zásluhou pátrací akce vyhlášené v médiích. Našla ho policejní hlídka asi v téže době, kdy Erlendur a Sigurdur Óli vycházeli z Holbergova domu. Zavolali pracovníky z oddělení pro zajišťování stop, aby vůz prohledali, zda se v něm nenajdou indicie důležité pro vyšetřování. Byl to vůz značky M.A.N. s červenou kabinou. Jediné, co se našlo při zběžném prohledání, byla hromádka pornografických časopisů. Bylo rozhodnuto odvézt vůz na dvůr kriminálky, a tam ho podrobit zevrubné prohlídce.

Mezitím zkoumali kriminalisté ze zajišťování stop fotografii hrobu. Ukázalo se, že byla vyvolána na papír značky Illford, který se používal v šedesátých letech, ale teď už se nevyráběl. S největší pravděpodobností fotku vyvolal sám fotograf, nebo nějaký amatér. Byla už dost vybledlá, takže působila dojmem, že si s ní autor nedal moc práce. Na zadní straně nebylo nic napsáno a bylo těžké zjistit, na

kterém hřbitově byla pořízena. Mohlo to být kdekoliv na Islandu.

Fotograf musel stát přímo naproti náhrobku ve vzdálenosti asi tří metrů. Pravděpodobně si musel kleknout, pokud nebyl výjimečně malého vzrůstu. I přes takovou vzdálenost bylo fotografovo zorné pole dost omezené. Zeleň u hrobu nebylo možné rozeznat, protože byla přikrytá vrstvou sněhu. Na fotografii nebylo vidět ani žádné sousední hroby. Za náhrobkem se vznášel mlžný opar. Vyšetřovatelé se soustředili na nápis na náhrobku, který byl kvůli velké vzdálenosti, z níž byla fotografie pořízena, dost nečitelný.

Aby ho mohli rozluštit, museli fotografii znovu a znovu zvětšovat, až se každé písmeno promítlo na list formátu A5.

Listy pak očíslovali a postupně pokládali na náhrobek.

Obrázky byly velmi hrubozrnné, takže bylo vidět jen černé a bílé body, rozlišení světla a stínu, ale po naskenování se dalo pracovat jak se stíny, tak s hrubozrnností. Některá písmena byla zřetelnější než jiná a to technikům pomohlo doplnit mezery. Snadno bylo možné přečíst písmena S, F a L, ostatní šla rozluštit jen těžko.

Erlendur zavolal večer domů vedoucímu oddělení Statistického úřadu. Ten sice klel a nadával, ale Erlendur ho přesto dokázal přesvědčit, aby se s ním ještě téhož večera sešel před správní budovou nedaleko centra města. Erlendur věděl, že v budově Statistického úřadu jsou uloženy všechny úmrtní listy vystavené od roku 1916. V domě nebyla živá

duše, všichni zaměstnanci odešli dávno domů. Půl hodiny po telefonátu přijel před budovu vedoucí oddělení a zběžně podal Erlendurovi ruku. Vyťukal kód u vstupu do budovy a pomocí bezpečnostní karty otevřel dveře. Erlendur mu vysvětlil, oč jde, ale řekl mu jen to nejnutnější.

Prošli spolu všechny úmrtní listy z roku 1968. Na dvou našli jméno Audur. Jedné byly necelé čtyři roky, zemřela v únoru. Našli lékaře, který vystavil úmrtní list, v registru obyvatel. Bydlel v Reykjavíku. V úmrtním listu bylo zapsáno i jméno matky zesnulé holčičky. Naposledy byla přihlášená začátkem sedmdesátých let v Keflavíku.

Jmenovala se Kolbrún. Při hledání v registru zjistili, že zemřela v roce 1971, tři roky po své dcerce. I její úmrtní list našli.

Děvčátko umřelo na zhoubný nádor v mozku. Matka spáchala sebevraždu.

7

Ženich přijal Erlendura ve své kanceláři. Pracoval v oddělení Quality Management v jednom velkoobchodě, který se zabýval dovozem amerických cornflakes a dalších potravin. Když se Erlendur, který v životě cornflakes nejedl, usadil v kanceláři, přemýšlel o tom, co asi taková pozice ve firmě obnáší. Ale nechtěl se na to ptát. Ženich měl na sobě bílou, pečlivě vyžehlenou košili a kalhoty se širokými nohavicemi. Vyhrnul si rukávy u košile, jako by Quality Management vyžadoval fyzickou práci. Byl středně vysoký a poněkud podsaditý. Měl pečlivě zastřižený plnovous, kolem plných rtů vyholený. Jmenoval se Viggó.

„O Díse jsem zatím neslyšel,“ řekl Viggó rychle a posadil se proti Erlendurovi.

„Neřekl jste jí náhodou něco, co…“

„To si myslí všichni,“ vpadl mu řeči ženich. „Všichni si myslí, že je to má vina. To je na tom to nejhorší. Je to nesnesitelné.“

„Nevšiml jste si na ní něčeho neobvyklého, než utekla?

Nestalo se něco, kvůli čemu mohla ztratit nervy?“

„Všichni jsme se dobře bavili. Vždyť to znáte, jako na svatbě. Víte, jak to myslím.“

„Ne.“

„Snad už jste někdy byl na svatbě, ne?“

„Na jedné. Ale to už je dlouho.“

„Chystali jsme se zahájit tanec. Už bylo po přípitcích a její kamarádky přinesly pár dobrých nahrávek. Přišel harmonikář a mělo se začít tancovat. Seděl jsem u našeho stolu a všichni začali hledat Dísu. Jenže ona už byla pryč.

„Kdy jste ji viděl naposledy?“

„Seděla vedle mě a řekla, že musí na toaletu.“

„A neřekl jste jí něco, čím jste ji mohl naštvat?“

„Vůbec ne. Dal jsem jí pusu, aby tam nebyla dlouho.“

„Za jak dlouho poté, co odešla, jste ji začali hledat?“

„Uf, to nevím. Sedl jsem si ke kamarádům, a pak jsem vyšel ven, zapálit si cigaretu. Všichni kuřáci chodili kouřit ven, já jsem si s nimi povídal, a harmonikář přišel taky a bavil se se mnou o hudbě a o tancování. Potom jsem mluvil ještě s několika jinými lidmi, mohlo to trvat tak půl hodiny, přesně to nevím.“

„A za celou tu dobu jste ji neviděl?“

„Ne. Byla to hotová katastrofa. Všichni pak na mě civěli, jako by to byla má vina!“

„Nemáte představu, kam mohla jít?“

„Hledal jsem ji všude. Mluvil jsem se všemi našimi kamarádkami a kamarády, ale nikdo nic nevěděl, nebo to nechtěl říct.“

„Myslíte, že někdo z nich lže?“

„Někde být musí.“

„Víte, že zanechala zprávu?“

„Ne. Jakou zprávu? Co tím myslíte?“

„Pověsila ji na ten strom se vzkazy. ,Je hrozný, co jsem to udělala?‘ v něm bylo. Nevíte náhodou, co tím myslela?“

„Je hrozný,“ opakoval Viggó. „Koho tím myslela?“

„Doufal jsem, že vás.“

„Mě?!“ vyskočil Viggó. „Já jsem jí nic neudělal, ani v nejmenším. Nikdy. To není můj způsob. Nemám to v povaze.“

„To auto, kterým odjela, se našlo v Gardastraeti. Říká vám to něco?“

„Nikoho tam nezná. Budete po ní pátrat?“

„Myslím, že jí rodiče chtějí dopřát čas, aby se vrátila dobrovolně.“

„A když se nevrátí?“

„Tak uvidíme.“ Erlendur se na okamžik zamyslel.

„Očekával bych, že zavolá vám,“ řekl potom. „A že vám alespoň řekne, že je všechno v pořádku.“

„To bych očekával taky. Jsme přece manželé, jestli se tomu tak dá říkat.“ Odmlčel se.

„Moment, chcete mi naznačit, že to byla moje vina a že se mnou nechce mluvit, protože jsem jí něco udělal?

Krucifix!

Umíte si představit, jak mi bylo, když jsem šel v pondělí ráno do práce? Všichni mí kolegové byli na svatbě. I ředitel!

Myslíte, že to byla moje vina? K čertu! Všichni si myslí, že jsem to zavinil já!“

„Ženské,“ řekl Erlendur a vstal. „Je to s nimi těžké.“

Když Erlendur přišel do kanceláře, zazvonil telefon.

Poznal ten hlas hned, přestože ho dlouho neslyšel. I přes pokročilý věk byl stále jasný, pevný a rozhodný. Erlendur znal Mariana Briema už třicet let, ale spolupráce s ním nebyla vždycky snadná.

„Zrovna se vracím z chalupy,“ řekl Briem, „a dozvěděl jsem se o té věci, když jsem přijel do města.“

„Myslíš Holberga?“ zeptal se Erlendur.

„Pročetli jste si jeho záznamy?“

„Vím, že ho Sigurdur Óli hledal v centrální evidenci, ale mně zatím nevolal. Jaké záznamy máš na mysli?“

„Nevím, zda je najde přes počítač. Možná už je dávno vymazali. Není na archivaci záznamů nějaká zákonem stanovená lhůta? A když vyprší, neničí se?“

„Kam tím míříš?“

„Holberg nebyl žádné neviňátko,“ řekl Marian Briem.

„V jakém smyslu?“

„Je velmi pravděpodobné, že to byl násilník.“

„Velmi pravděpodobné?“

„Bylo na něho podáno oznámení pro znásilnění, ale nikdy ho neodsoudili. Stalo se to v roce 1963. Měli byste prohledat své archivy.“

„Kdo ho udal?“

„Nějaká Kolbrún. Bydlela v…“

„Keflavíku?“

„Ano. Ty o ní něco víš?“

„Našli jsme fotografii v Holbergově psacím stole.

Vypadalo to, jako by ji tam schoval. Byl na ní náhrobek nějakého děvčátka, které se jmenovalo Audur, z nějakého hřbitova, o kterém zatím nevíme, kde je. Udělal jsem trochu vítr ve Statistickém úřadu a našel úmrtní list na jméno Kolbrún. Byla to matka té holčičky na náhrobku. Matka Audur. Zemřela.“ Marian mlčel.

„Marianě?“ zeptal se Erlendur.

„Co z toho vyvozuješ?“ zeptal se po dlouhé odmlce Marian. Erlendur se nad tím zamyslel.

„Dokázal bych si představit, že pokud Holberg matku toho děvčátka znásilnil, je otcem toho dítěte, a že právě proto tu fotografii schoval za zásuvku v psacím stole. Tomu děvčátku ještě nebyly ani čtyři, když zemřelo. Narodilo se roku 1964.“

„Holberga nikdy neodsoudili,“ řekl Marian Briem.

„Stíhání bylo zastaveno pro nedostatek důkazů.“

„Ona to na něho narafičila?“

„Já jsem ten dojem tehdy neměl, ale nedalo se to dokázat. Víš, že pro ženy není snadné takovou věc oznámit na policii. A jistě si umíš představit, čím taková žena téměř před čtyřiceti roky musela projít. Ještě dnes je pro ženy

těžké udat někoho pro znásilnění, ale tenkrát to bylo tak čtyřikrát horší. Sotva by něco takového podstoupila jen pro zábavu. Ta fotografie je možná něco jako potvrzení otcovství. Proč by ji jinak Holberg schovával ve svém psacím stole? Vypadá to, že doba narození dítěte souhlasí.

Říkáš, že se Audur narodila rok nato. A za čtyři roky zemřela. Kolbrún své dítě pohřbila. Holberg s tím musí nějak souviset. Možná tu fotografii dělal on sám, ale nevím proč. Ale možná to nehraje žádnou roli.“

„Určitě nebyl na pohřbu, ale mohl být u hrobu později a vyfotografovat si náhrobek. Myslel jsi něco takového?“

„Je tu ještě jiná možnost.“

„A to?“

„Možná tu fotografii udělala ona a poslala mu ji.“

Erlendur se nad tím na chvilku zamyslel. „Ale proč? Jestli ji znásilnil, proč by mu pak posílala tu fotografii?“

„To je správná otázka.“

„Dalo se z úmrtního listu vyčíst, co bylo příčinou smrti?“ zeptal se Marian Briem. „Na co ta holčička umřela?

Byla to nehoda?“

„Stálo tam, že měla mozkový nádor. Myslíš, že je to důležité?“

„Pitvali ji?“

„Ovšem. Úmrtní list podepsal soudní lékař.“

„A co se stalo s matkou?“

„Náhlé úmrtí.“

„Sebevražda?“

„Ano.“

„Už dlouho ses u mě neukázal,“ řekl Marian Briem po krátké odmlce.

„Topím se v práci,“ odpověděl Erlendur. „V zatracené, všivé práci.“

8

Déšť, který se valil na silnici do Keflavíku, byl tak prudký, že vytvářel na vozovce koleje, kterým se řidiči museli vyhýbat. Z nebe se lily takové proudy vody, že přes čelní skla nebylo téměř vidět. Déšť na nich utvořil jednolitou vrstvu, kterou navíc čeřil silný vítr od jihovýchodu. Stěrače nestačily takové množství vody odstraňovat. Erlendur svíral volant tak pevně, až mu zbělely klouby. Nezřetelně viděl červená zadní světla aut před sebou a snažil se zůstat za nimi v závěsu.

Jel sám. Považoval to za nejlepší po tom, co dopoledne mluvil po telefonu se sestrou Kolbrún. Byla uvedena na úmrtním listě jako nejbližší příbuzná. Sestra byla všechno jiné, jen ne ochotná spolupracovat. Do telefonu se chovala nanejvýš odmítavě. Noviny přinesly fotografii mrtvého Holberga a uveřejnily jeho jméno. Erlendur se jí ptal, jestli ji viděla, a chtěl po ní, aby mu řekla, jestli si na toho člověka vzpomíná, ale ona mu položila telefon uprostřed věty.

Rozhodl se, že se k ní rozjede a uvidí, jak se zachová, až bude stát přede_dveřmi. Nechtěl ji předvolávat k oficiálnímu policejnímu výslechu.

Erlendur v noci špatně spal. Dělal si starosti o Evu Lind a bál se, že provede nějakou šílenost. Měla mobil, ale

pokaždé, když jí zavolal, ozval se mu hlas operátora a oznámil mu, že telefon je buď vypnutý, nebo z dosahu signálu, nebo jsou všechny kanály obsazeny.

Erlendur si ráno málokdy vzpomněl, co se mu zdálo, ale když se probudil, cítil se mizerně a hlavou mu táhly útržky snů, které se hned rozplynuly.

O Kolbrún měli jen málo informací. Byla ročník 1934.

Znásilnění oznámila na policii 23. listopadu 1963. Jako násilníka uvedla Holberga. Než Erlendur odjel do Keflavíku, nastínil mu Sigurdur Óli obsah obžalovacího spisu, který zahrnoval její výpověď o tom, jak ke znásilnění došlo, a který Sigurdur našel v policejním archivu na radu Mariana Briema.

Kolbrún bylo třicet, když se Audur narodila. Ke znásilnění došlo devět měsíců před tím. Podle Kolbrúniny výpovědi potkala Holberga na taneční zábavě v Krossu, což byl podnik mezi Keflavíkem a Njardvíkem. Bylo to v sobotu večer. Předtím ho neznala a nikdy ho neviděla. Byla tam ještě se dvěma přítelkyněmi a Holberg a jeho dva kumpáni se k nim přidali v průběhu taneční zábavy. Když podnik zavíral, šli ještě pokračovat k jedné z oněch přítelkyň. Pozdě v noci se chtěla Kolbrún rozloučit a Holberg řekl, že ji pro jistotu doprovodí domů. Ona nic nenamítala. Ani u jednoho z nich neměl na jejich jednání vliv alkohol. Kolbrún řekla, že na taneční zábavě vypila dvě minerálky s malou vodkou, a pak už nic. On řekl, a Kolbrún to slyšela, že bere penicilin

kvůli zánětu v uchu. K výpovědi byl přiložen lékařský nález, který jeho výpověď potvrdil.

Holberg se zeptal, jestli si od ní může zavolat taxi. Řekl, že chce jet do Reykjavíku. Ona se chvíli rozmýšlela, ale pak mu ukázala, kde je telefon. Šel do obývacího pokoje, zatímco ona si svlékala kabát v předsíni, pak zašla do kuchyně napít se vody. Neslyšela, že položil sluchátko, pokud vůbec telefonoval. Stála u dřezu a najednou ucítila, že se k ní přiblížil zezadu.

Vylekala se tak, že upustila sklenici do dřezu a voda postříkala pracovní desku. Vykřikla, když ji uchopil za prsa, a uhýbala před ním do rohu kuchyně.

– Co to má znamenat?, řekla.

Nepobavíme se trochu?, zeptal se a nepohnutě stál před ní, svalnatý, se silnýma rukama a velkými prsty.

Vypadni!, vyzvala ho energicky. Okamžitě! Okamžitě vypadni!

– Nepobavíme se trochu?, opakoval. Udělal krok k ní a ona na obranu zvedla ruce.

– Nepřibližuj se!, vykřikla. Zavolám policii! V té chvíli si uvědomila, jak je proti tomu neznámému muži, kterého pustila do bytu, bezmocná. Stál už těsně u ní, uchopil ji za ruce, zkroutil jí je za záda a pokusil se ji políbit.

Bránila se, ale bylo to marné. Snažila se s ním mluvit, přimět ho k rozumu. Ale cítila, že je čím dál bezmocnější.

Erlendur se vylekal, když na něho zahoukal obrovský náklaďák a s duněním ho předjel, přičemž mu zalil auto kaskádami špinavé vody. Jak se Erlendur lekl, na krátký okamžik pustil volant a auto dostalo smyk. Zadní kola mu podjela a Erlendur se chvíli bál, že ztratí nad autem kontrolu a že se zřítí na lávové pole. Sundal nohu z plynu a podařilo se mu udržet se na silnici. Zasypal řidiče náklaďáku, který zmizel v oblacích rozstříknuté vody, nadávkami.

Asi o dvacet minut později předjel před malý dřevěný domek obložený vlnitým plechem ve starší části Keflavíku.

Domek byl natřený na bílo a obklopený malou, pečlivě udržovanou zahrádkou, obehnanou nízkým plotem. Sestra Kolbrún se jmenovala Elín a byla o několik let starší než on.

Teď už na penzi. Ve chvíli, kdy Erlendur zazvonil, stála v předsíni oblečená v kabátě a chystala se odejít z domu.

Nevěřícně na něho pohlédla, když mu přišla otevřít. Byla malá a drobná, ale měla přísný výraz v obličeji, pichlavé oči, vystouplé lícní kosti a vrásky kolem úst.

„Myslím, že jsem ti do telefonu řekla, že nechci mít nic ani s policií, ani s tebou,“ řekla podrážděně, když se představil.

„Já vím,“ řekl Erlendur, „ale…“

„Nech mě prosím na pokoji,“ přerušila ho. „Nemusel ses obtěžovat takovou dálku až sem.“

Vyšla před dům, přibouchla za sebou dveře a sešla tři schody, otevřela malou branku v plotě a nechala ji

otevřenou, čímž mu naznačila, že má vypadnout. Ani se po něm neohlédla. Erlendur stál na schodech před domem a díval se za ní.

„Ty víš, že Holberg je mrtvý,“ zavolal za ní.

Neodpověděla mu.

„Byl zavražděn ve svém bytě. A ty to víš.“

Seběhl po schodech za ní. Roztáhla černý deštník, do kterého okamžitě začal bušit déšť. On měl na ochranu proti dešti pouze klobouk. Zrychlila krok. Šel za ní a musel skoro běžet, aby ji dohonil. Nevěděl, co má říct, aby ji přinutil vyslechnout ho. Nevěděl, proč se k němu ta žena tak chová.

„Chci se tě zeptat na Audur,“ řekl.

Žena se prudce zastavila, ohlédla se a rychlým krokem se k němu vrátila, upírajíc na něho rozzlobený pohled.

„Ty prašivý policajte,“ sykla mezi zaťatými zuby.

„Neodvažuj se vzít její jméno do huby. Jak se opovažuješ!

Po tom všem, co jste jí udělali! Vypadni! Okamžitě vypadni, ty prašivěj policajte!“

Nenávistně si Erlendura měřila, ale on neuhnul pohledem.

„Po všem, co jsme jí udělali?“ zeptal se. „Jí?“

„Zmiz!“ zvolala, otočila se na podpatku a nechala ho tam stát. Erlendur už za ní nešel, díval se, jak mizí v dešti, mírně sehnutá, v zeleném kabátě a v kotníčkových botách.

Otočil se a zamyšleně se vracel k autu. Sedl si dovnitř, zapálil si cigaretu, pootevřel okénko a spustil motor. Pomalu

couval z parkovacího místa, zařadil jedničku a projel kolem malého domku.

Nasál kouř a znovu ucítil slabou bolest na prsou. Nebylo to nic nového, Erlendura ten problém znepokojoval už skoro rok. Slabá bolest, s níž se ráno probouzel a která postupně mizela, když vstal. Matrace, na které spal, nebyla dobrá.

Když ležel v posteli moc dlouho, bolelo ho někdy celé tělo.

Znovu vdechl kouř.

Doufal, že je to tou matrací.

V kapse kabátu mu zazvonil mobil ve chvíli, kdy zamáčkl cigaretu. Byl to šéf oddělení zajišťování stop se zprávou, že rozluštili nápis na náhrobku a našli ho v bibli.

„Jde o citát ze 64. Davidova žalmu.“

„Jak zní?“ zeptal se Erlendur.

„Před hrozbami nepřátel ochraňuj můj život.“

„Prosím?“

„Na náhrobku je napsáno: ‚Chraň mě, abych mohl žít bez strachu z nepřátel‘ Je to z Davidova žalmu.“

„Před hrozbami nepřátel ochraňuj můj život.“

„Pomůže ti to?“

„Nemám tušení.“

„Na té fotografii byly dvoje otisky prstů.“

„Jo, to už mi řekl Sigurdur Óli.“

„Jedny zanechal pachatel, ale ty druhé nejsou registrovány. Jsou dost rozmazané. Velmi staré otisky prstů.“

„Můžete zjistit, jakým fotoaparátem byla ta fotografie pořízena?“ zeptal se Erlendur.

„Těžko říct. Ale nemyslím, že by to byl nějaký dobrý fotoaparát.“

9

Sigurdur Óli zaparkoval auto na pozemku Islandské spedice na místě, kde, jak doufal, nebude nikomu překážet.

Na firemním pozemku stály řady náklaďáků. Některé nakládali, jiné odjížděly a některé couvaly k rampě skladovací haly. Bylo to tu cítit naftou a olejem a hluk motorů byl ohlušující. Mezi správní budovou a skladištěm pobíhali zaměstnanci i zákazníci firmy.

Meteorologický ústav předpovídal dlouhotrvající deště.

Sigurdur Óli se snažil chránit proti dešti kabátem, vtáhl hlavu mezi ramena a spěchal do skladiště. Odkázali ho na vedoucího provozu, který seděl v zasklené kabině a pročítal papíry. Působil velmi zaneprázdněné.

Byl to chlap jako hora, v modré bundě zapnuté přes břicho na jeden knoflík. Mezi prsty mu trčel nedopalek doutníku. O Holbergově smrti slyšel a řekl Sigurdurovi, že ho zběžně znal. Popsal ho jako spolehlivého a pracovitého dálkového řidiče, který dlouhá léta jezdil křížem krážem po Islandu a znal islandskou silniční síť jako vlastní boty. Prý byl velmi uzavřený, nikoho si nepustil k tělu a ve firmě neměl kamarády. Vedoucí provozu nevěděl, kde pracoval předtím, ale domníval se, že byl odjakživa řidičem

náklaďáku. Říkalo se to o něm. Pokud ví, byl svobodný a bezdětný. Nikdy nemluvil o žádných blízkých příbuzných.

„Ano, správně,“ uzavřel vedoucí provozu, vytáhl z kapsy saka zapalovač a zapálil si nedokouřený doutník.

„Nepříjemné,“, puf, puf –, „takhle překročit Jordán,“ puf.

„S kým se tu nejvíc stýkal?“zeptal se Sigurdur Óli a snažil se nevdechovat odporně páchnoucí kouř.

„Můžeš si promluvit s Hilmarem, nebo Gudjónem, ti dva ho znali nejvíc. Hilmar je někde tam vpředu. Pochází z Reydarfjóduru a někdy u Holberga přenocoval na Severních blatech, když musel přes víkend zůstat ve městě. Pro řidiče platí přísné předpisy, a proto potřebují mít byt ve městě.“

„Nepřenocoval u něho náhodou minulý víkend?“

„Ne, to měl práci v Ostfjordenu. Ale víkend předtím u něho být mohl.“

„Nevíš náhodou, kdo by chtěl Holbergovi ublížit?

Neměl tady ve firmě nějaké nepříjemnosti, nebo…“

„Ne, ne, nic…“– puf –, „takového“, puf, puf. Vedoucí provozu měl problém s tím, aby mu neustále nezhasínal doutník. „Promluv si s…“, puf, „Hilmarem, kamaráde.

Třeba vám pomůže.“

Sigurdur našel Hilmara podle popisu, který mu vedoucí provozu poskytl. Stál u vrat do skladovací haly a dohlížel na vykládání náklaďáku. Hilmar byl kolos vysoký skoro dva metry, atletické postavy, zrzavý a měl plnovous. Z trička s krátkými rukávy mu vykukovaly chlupaté paže. Vypadal na

padesát. Odřené džínsy mu držely na staromódních modrých šlích. Náklaďák vykládali pomocí malého zdvihacího vozíku. U druhé brány najížděl s ohlušujícím rámusem další náklaďák pozpátku k rampě a současně si vjely do cesty dva další náklaďáky před halou a jejich řidiči se zasypávali nadávkami.

Sigurdur přišel k Hilmarovi a zlehka mu poklepal na rameno, ale ten ho vůbec nevzal na vědomí. Tak poklepal silněji a Hilmar se k němu konečně obrátil. Viděl, že mu Sigurdur Óli něco říká, ale nerozuměl mu ani slovo a nechápavě na něho hleděl. Sigurdur Óli zvýšil hlas, ale ani to nepomohlo. Když zvýšil hlas ještě o něco víc, zdálo se mu, že v Hilmarových očích zahlédl záblesk pochopení, ale zmýlil se. Hilmar zavrtěl hlavou a ukázal si na uši.

Sigurdur Óli se postavil těsně k němu, stoupl si na špičky a z plných plic mu zařval do ucha. Jenže ve stejný okamžik veškerý rámus utichl a jeho slova rozezvučela ozvěnou celou skladovací halu: „SPAL JSI U HOLBERGA?“

10

Shrabával listí v zahradě, když Erlendur přišel. Ale pohlédl směrem k němu, teprve až tam Erlendur stál dost dlouhou chvíli a sledoval jeho pomalé pohyby. Starý pán si utřel z nosu kapky vody. Vypadalo to, že mu nevadí, že prší a že se slepené a těžké listí obtížně uhrabává. Uvážlivě postupoval kupředu a snažil se shrabat listí na hromadu.

Bydlel stále v Keflavíku. Narodil se tu a vyrostl tady.

Erlendur požádal Elínborg, aby mu o něm sehnala všechny dostupné informace, a ona mu o starém pánovi v zahradě řekla to nejpodstatnější. Informace o průběhu jeho policejní kariéry, o důtkách, které mu udělili za hrubé jednání a pracovní metody, a těch bylo za jeho dlouholetou službu u policie mnoho. Kvůli případu Kolbrún dostal napomenutí. Elínborg telefonovala zjištěné informace Erlendurovi, zrovna když jedl v malém bistru v Keflavíku.

Přemýšlel, zda nemá odložit návštěvu na druhý den, ale pak si řekl, že se mu sem nechce za tak mizerného počasí jezdit znovu.

Muž na zahradě na sobě měl zelenou zimní bundu a na hlavě basketbalovou čapku. Bílýma kostnatýma rukama svíral násadu od hrábí. Byl vysoký a musel mít kdysi svalnatou, impozantní postavu, ale teď už byl starý a

vysušený a kapalo mu z nosu. Erlendur ho pozoroval při práci na zahradě za domem. Starý pán nezvedl oči od země a nevěnoval mu pozornost. Tak uběhla dost dlouhá chvíle, až se Erlendur rozhodl jednat.

„Proč se mnou nechce její sestra mluvit?“ zeptal se a viděl, jak se starý pán prudce narovnal.

„Cože? Co to plácáš?“ Stařík na něho upřel zrak. „Kdo jsi?“

zeptal se.

„Jak jste se zachovali, když k vám Kolbrún přišla nahlásit trestný čin?“

Stařík hleděl na neznámého muže ve své zahradě a znovu si hřbetem ruky utřel kapky z nosu.

„My se známe?“ zeptal se. „O čem to mluvíš? Kdo jsi?“

„Jmenuji se Erlendur. Vyšetřuji vraždu jistého Holberga z Reykjavíku. Před skoro čtyřiceti lety byl obviněn ze znásilnění. Tehdy jsi vedl vyšetřování. Ta znásilněná žena se jmenovala Kolbrún. Už nežije. Její sestra odmítá mluvit s policií z důvodů, které se pokouším zjistit. Řekla mi: ‚Po tom, co jste jí udělali.‘ Chtěl bych, abys mi řekl, co jsme jí udělali.“

Starý pán na něho beze slova hleděl. Díval se mu do očí a mlčel.

„Tak co to bylo, co jsme jí udělali?“ opakoval Erlendur.

„Nevzpomínám si… Co máš vlastně za pověření? Co je to za drzost?!“ Hlas se mu mírně chvěl. „Koukej vypadnout z mé zahrady, nebo zavolám policii.“

„Tak podívej se, Rúnare, já jsem policie. A nemám čas na hloupé řeči.“

Muž se zamyslel.

„To jsou vaše nové metody? Urážet lidi různými narážkami a nestoudnostmi?“

„Dobře, že se zmiňuješ o metodách a nestoudnostech,“

opáčil Erlendur. „Na tebe došlo během velmi krátké doby osm stížností za hrubé chování, mimo jiné za brutalitu.

Nevím, před kým ses plazil, abys mohl zůstat ve službě, ale zdá se, že jsi ke konci ve svém patolízalství polevil, protože tě od policie propustili s ostudou. Vyhodili.

„Zavři zobák,“ řekl muž a rozhlédl se. „Jak se opovažuješ…“

„…tě za opakované a hrubé sexuální obtěžování.“

Bílé kostnaté ruce sevřely násadu od hrábí, tenká kůže se napjala, až vystoupily kotníky. Starci ztvrdl obličej, kolem úst se mu utvořily nenávistné vrásky. Přimhouřil oči, až z nich zůstaly jen čárky. Erlendur přemýšlel po cestě do Keflavíku, když probíral v hlavě informace od Elínborg, zda je správné připomínat tomu člověku, čeho se dopustil v jiném životě a v jiné době. On sám byl u policie dost dlouho, aby si pamatoval, co se o Rúnarovi povídalo a jaké problémy způsobil. Pamatoval se na něho. Před mnoha lety

se s ním dvakrát nebo třikrát potkal, ale teď už je Rúnar tak starý a senilní, že Erlendur potřeboval hodně času, když ho pozoroval při práci na zahradě, aby si uvědomil, že je to tentýž člověk. Rúnarovy prohřešky už patřily minulosti.

Erlendur kdesi četl, že minulost je jako jiná země, a uvědomil si, že na tom něco je. Věděl, že se doba změnila, a s ní i lidé. Ale přesto nebyl ochoten minulost vymazat.

Tak tam stáli proti sobě na zahradě.

„Takže, jak to bylo s Kolbrún?“ zeptal se znovu Erlendur.

„Vypadni!“

„Nejdřív mi řekneš, jak to bylo s Kolbrún.“

„Byla to obyčejná šlapka,“ procedil najednou stařík přes zaťaté zuby. „Tak, to by ti mohlo stačit. A teď už konečně vypadni! Všecko, co o mně řekla, byla lež, sakra. Nešlo hergot o žádné znásilnění. Celou dobu lhala!“

Erlendur viděl Kolbrún, jak před mnoha lety stojí před tímhle člověkem, kterému přišla oznámit znásilnění.

Představoval si, že musela posbírat veškerou odvahu, zřejmě už to nemohla vydržet, a tak šla na policii, aby tam vypověděla, co se jí stalo. Aby popsala tu hrůzu, kterou prožila a na kterou by nejraději zapomněla, jako na zlý sen, z něhož se probudí nezneuctěná. Ale už se nikdy neprobudila nezneuctěná. Byla znásilněna. Holberg ji napadl a vnikl do ní…

„Přišla až za tři dny poté, co se to údajně stalo, a uvedla, že ji jistý muž znásilnil,“ řekl Erlendurovi stařík. „Neznělo to moc věrohodně.“

„A tys ji vyhodil ze dveří,“ řekl Erlendur.

„Lhala.“

„Vysmál ses jí, ponížil ji a poradil jí, aby na to zapomněla. Ale ona nezapomněla, že?“

Stařík na něj vrhl pohled plný nenávisti.

„Jela s tím až do Reykjavíku, že?“ pokračoval Erlendur.

„Holberg nebyl nikdy odsouzen.“

„A komu za to podle tvého názoru vděčil?“

Erlendur před sebou viděl Kolbrún, jak narazila na Rúnara. Zrovna na něho! Na takového člověka! Jak se s ním musela přít o to, co se jí stalo. A místo aby u něho našla pochopení, dostalo se jí jen dalšího pokoření. Marně se ho pokoušela přesvědčit, že mluví pravdu. Jako by on byl v té věci nejvyšším soudcem.

Musela vynaložit veškerou svou sílu, aby mu dokázala popsat, co se té noci událo. Snažila se seřadit vše chronologicky, tak jak se to stalo. Ale bylo to ještě příliš živé. Některé věci nedokázala vyslovit. Nebyla schopná popsat nepopsatelné, vylíčit všechen ten hnus a perverznost.

Nějakým způsobem se jí podařilo své přerývané líčení dokončit. Viděla na jeho tváři úsměv? Nemohla pochopit, proč se ten policista usmívá. Připadalo jito jako úsměv, ale

to přece nebylo možné. Pak se jí začal vyptávat na podrobnosti.

Řekni mi přesně, jak se to událo.

Hleděla na něho. Váhavě začala znovu.

Ne, to už jsem slyšel. Popiš mi, co přesně se stalo.

Mělas na sobě ještě kalhotky. Jak ti ty kalhotky svlékl?

Jak do tebe strčil ocas?

Myslí to vážně? Nakonec se ho zeptala, zda nemají u policie nějakou ženu.

„Ne… Jestli toho muže chceš udat ze znásilnění, budeš muset zajít víc do detailů, rozumíš. Neflirtovalas s ním náhodou, takže měl důvod si myslet, že to chceš?“

Odpověděla tak tiše, že to bylo sotva slyšet, že to v žádném případě neudělala.

Musíš mluvit nahlas. Tak, jak ti sundal ty kalhotky?

Teď už si byla jistá, že se usmívá. Kladl jí perverzní otázky, nepokrytě jí dával najevo, že její výpovědi nevěří, choval se k ní hrubě, jeho otázky byly nestoudné, přímo obscénní. Snažil se, aby to vypadalo, jako by si o to znásilnění řekla, jako by s tím člověkem chtěla mít pohlavní styk, ale potom si to rozmyslela. Jenže na to už bylo pozdě, rozumíš, už bylo moc pozdě dát zpátečku. To se nedělá, flirtovat při tanci s mužem, a pak hodit zpátečku.

Nakonec se tiše rozplakala, otevřela kabelku a podala mu igelitový sáček. Otevřel ho a vyndal z něj její roztrhané kalhotky.

Rúnar pustil násadu od hrábí a chtěl projít kolem Erlendura, ale ten mu zastoupil cestu a zatlačil ho k domovní zdi. Dívali se jeden druhému do očí.

„Dala ti důkaz,“ řekl Erlendur. „Jediný důkaz, který měla. Byla si jistá, že na těch kalhotkách jsou Holbergovy stopy.“

„Nikdy mi nic nedala,“ zasyčel Rúnar. „Dej mi pokoj.“

„Dala ti kalhotky.“

„Vymyslela si to.“

„Měli tě tehdy na místě zastřelit, zmetku,“ řekl Erlendur. „Ty politováníhodný ubožáku.“

Pomalu a se zhnuseným výrazem ustoupil. Rúnar stál schoulený do sebe u zdi a vypadal jako ubohý, roztřesený stařec.

„Vysvětlil jsem jí, co může čekat, když v tom bude pokračovat,“ řekl a hlas mu přeskakoval. „Byla to ode mě laskavost. U soudu se takovými případy jen baví.“

Erlendur se obrátil a odcházel. Přemýšlel o tom, jak je možné, že Bůh, pokud existuje, nachází zalíbení v tom, že nechá takového bídného červa zestárnout, a ukončí život nevinného čtyřletého děvčátka.

Chtěl ještě jednou zajet k Elín, ale nejdřív zamířil do knihovny v Keflavíku. Chodil mezi regály a klouzal pohledem po hřbetech knih, až našel bibli. Erlendur se ve slově božím vyznal. Otevřel bibli u Davidova žalmu číslo

64. Našel tam text, který byl vyrytý na náhrobku. „Chraň mne, abych mohl žít bez strachu z nepřátel.“

Zapamatoval si to dobře. Nekrolog byl pokračováním prvního řádku žalmu. Erlendur stál u regálu. Několikrát si žalm přečetl, zamyšleně pohladil rukou rozevřené stránky a vyslovil tu větu polohlasně sám pro sebe.

První řádek žalmu byla prosba k Bohu a Erlendurovi v té chvíli připadalo, jako by po všech těch letech slyšel tiché volání té ženy.

Vyslyš, Bože, moje lkaní.

11

Erlendur zastavil před malým na bílo nalíčeným domkem, oplechovaným vlnitým plechem, a vypnul motor.

Na chvíli zůstal sedět v autě, aby dokouřil cigaretu. Snažil se omezit kouření, a když se nic mimořádného nedělo, skončil na pěti denně. Toto však byla osmá za dnešní den, a to ještě nebyly tři odpoledne.

Vystoupil, vyšel po schodech ke dveřím a zazvonil.

Čekal dlouho, nic se nedělo. Zazvonil podruhé, ale v domě se nic nepohnulo. Podíval se oknem dovnitř a uviděl zelený kabát, deštník a kotníčkové boty. Zazvonil potřetí, stál na podestě a snažil se chránit před deštěm. Najednou se dveře otevřely a Elín se mu dívala přímo do obličeje.

„Nech mě na pokoji, slyšíš! Zmiz! Vypadni!“ Chystala se prásknout dveřmi, ale Erlendur mezi ně stačil strčit nohu.

„Nejsme všichni jako Rúnar,“ řekl. „Vím, že si s tvou sestrou krutě zahrál. Mluvil jsem s ním. To, co udělal, je neomluvitelné, ale už se to nedá vrátit. Teď už je z něho senilní stařec, ale nikdy neuzná, že udělal něco špatného.“

„Nech mě na pokoji!“

„Potřebuju s tebou mluvit. Jestli to nepůjde takhle, tak tě budu muset nechat předvolat k výslechu. Chtěl jsem se tomu vyhnout.“ Vytáhl z kapsy u kabátu fotografii ze

hřbitova a prostrčil ji mezi dveřmi. „Tu fotografii jsem našel u Holberga doma,“ řekl.

Elín neodpovídala. Chvíli bylo ticho. Erlendur držel fotografii v pootevřených dveřích. Na Elín neviděl, protože tlačila na dveře zevnitř. Ale cítil, jak tlak na jeho nohu postupně ochabuje. Elín si fotografii vzala. Hned nato se dveře otevřely. S fotografií v ruce šla do bytu. Erlendur vešel za ní a opatrně za sebou dveře zavřel.

Elín zašla do malého obývacího pokoje a Erlendur chvíli přemýšlel, zda si nemá zout mokré boty. Pak si je jen očistil o rohožku a prošel za Elín kolem uklizené kuchyně a pracovny do obýváku. Na zdech visely obrazy a výšivka ve zlatém rámu, v rohu stály malé elektronické varhany.

„Znáš tu fotografii?“ zeptal se jí Erlendur opatrně.

„Nikdy předtím jsem ji neviděla,“ odpověděla.

„Udržovala tvá sestra po tom, co se stalo, kontakt s Holbergem?

„O ničem takovém nevím. Nikdy. To si snad můžeš domyslet.“

„To nedělali žádný krevní test, aby se zjistilo, jestli byl Holberg otcem?“

„K čemu?“

„Aby to podpořilo výpověď tvé sestry. Že šlo o znásilnění.“ Vzhlédla od fotografie, chvíli na něho hleděla, a pak řekla: „Vy jste všichni stejní, vy policajti. Vždycky odvádíte jen polovičatou práci.“

„Jak to?“

„Ty ses tím případem nezabýval?“

„V hrubých obrysech. Alespoň jsem si to myslel.“

„Holberg nikdy nepopřel, že došlo k pohlavnímu styku.

Na to byl moc chytrý. Popřel jen to, že ji znásilnil.

Vypověděl, že mu má sestra byla po vůli. Řekl, že ho napřed nažhavila a pak ho pozvala k sobě domů. To byla jeho velkolepá obhajoba. Že s ním Kolbrún spala dobrovolně.

Hrál si na nevinného, svině jedna.“

„Ale…“

„Má sestra proti němu měla jen ty roztrhané kalhotky,“

pokračovala Elín. „Nebylo na ní nic vidět. Nebyla silná, nemohla mu klást velký odpor. A řekla mi, že ji strach úplně ochromil, když ji začal osahávat v kuchyni. Pak ji prý zatáhl do ložnice a tam ji znásilnil. Dvakrát. Měl ji pod sebou a oplzlostmi se vzrušil podruhé. Trvalo jí tři dny, než sebrala odvahu jít na policii. A nepomohlo ani to, že šla na vyšetření k lékaři. Nikdy nepochopila, proč se na ni vrhl. Trápila se tím, že mu na tom večírku musela dát naději, že musela říct nebo naznačit něco, co ho vzrušilo. Dávala to za vinu sobě.

Myslím, že je to dost běžná reakce u znásilněných žen.“ Elín chvíli mlčela.

„Když konečně sebrala odvahu jít s tím na policii, měla tu smůlu, že narazila na Rúnara. Byla bych šla s ní, ale ona se tak styděla, že mi až mnohem, mnohem později řekla, co se stalo. Holberg jí vyhrožoval, že přijde zase a že ji zničí,

pokud v té věci něco podnikne. Když šla na policii, myslela si, že tam najde ochranu. Že jí pomohou. Že budou na její straně. Teprve až ji Rúnar poslal domů, když se s ní tak pobavil, vzal si ty kalhotky a řekl jí, že má na všechno zapomenout, přišla s tím za mnou.“

„Ty kalhotky už se pak nikdy neobjevily,“ řekl Erlendur. „Rúnar popřel, že mu je dala…“

„Kolbrún řekla, že mu ty kalhotky dala. A má sestra nikdy v životě nelhala. Nevím, co to bylo za člověka. Někdy ho vidívám tady ve městě, v potravinách nebo v rybárně.

Jednou jsem na něho křičela. Přestala jsem se ovládat.

Připadalo mi, že se náramně baví. Usmíval se. Kolbrún jednou o tom jeho úsměvu mluvila. Tvrdil, že mu Kolbrún žádné kalhotky nedala a že její výpověď byla nejasná, takže z toho měl dojem, že byla opilá. Proto prý ji poslal domů.“

„Dostal za to napomenutí,“ řekl Erlendur, „ale to už nemělo na vyšetřování vliv. Rúnar dostával napomenutí a důtky neustále. Byl u policie známý jako ostrý hoch, ale někdo nad ním držel ochrannou ruku, a až už nebylo možné ho chránit, vyhodili ho.

„Řekli tehdy Kolbrún, že nemá smysl případ dál vyšetřovat. Prý má na všechno zapomenout, jak jí už správně řekl Rúnar. Je pravda, že moc dlouho čekala, a navíc byla tak hloupá, že uklidila celý byt a nezapomněla vyprat lůžkoviny. Tím zničila veškerý důkazní materiál. Jen ty kalhotky si schovala. Jen ten jediný důkaz. Jako by si

myslela, že to bude stačit. Jako by prostě stačilo říct pravdu.

Chtěla ze sebe to znásilnění smýt. Nechtěla s takovým ponížením žít. Ale jak už jsem řekla, nebylo na ní skoro nic vidět. Měla jen naběhlý ret, jak ji do něj kousl, a malou modřinu na oku.“

„Dostala se z toho někdy?“

„Ne. Moje sestra byla velmi citlivá žena. Něžná a nezáludná, proto byla snadnou obětí pro každého, kdo jí chtěl ublížit. Pro někoho jako Holberg. A jako Rúnar. Ti dva to vycítili. Každý z nich zaútočil po svém. Prostě se vrhli na oběť jako dravci.“

Elín se dívala do země.

„Ta svině,“ řekla.

Erlendur chvíli mlčel, než se zeptal: „Jak se zachovala, když zjistila, že je těhotná?“

„To podle mého mínění zareagovala velice rozumně. Od samého začátku byla rozhodnutá, že se na to dítě bude navzdory okolnostem jeho početí těšit, a její láska k Audur tím nikdy neutrpěla. Byla příkladnou matkou. Pro svoje dítě udělala všechno, co bylo v jejích silách. Chudinka malá.“

„Věděl Holberg, že má dítě?“

„Samozřejmě že to věděl, ale popíral to. Tvrdil, že to není jeho dítě. Obviňoval sestru z promiskuity.“

„Takže se kvůli společné dceři nestýkali, nebo…?“

„Stýkali! To nikdy. Jak tě něco takového mohlo napadnout? To nepřicházelo v úvahu.“

„Kolbrún mu nemohla tu fotografii poslat?“

„Ne. O tom jsem přesvědčená. Vyloučeno.“

„Potom ji musel udělat sám. Nebo ji pořídil někdo, kdo o tom věděl, a ten mu ji poslal. Možná si přečetl v novinách úmrtní oznámení. Volal k vám někdo po smrti Audur?“

„Úmrtní oznámení bylo v novinách a já jsem napsala krátkou zprávičku do Morgunbladid. Někdo si ji mohl přečíst.“

„Pohřbily jste Audur tady v Keflavíku?“

„Ne. Pocházíme ze Sandgerdi a poblíž Sandgerdi je malý hřbitov. Kolbrún chtěla, aby byla pohřbená tam. Bylo to v zimě. Bylo těžké vykopat hrob.“

„V úmrtním listu je napsáno, že zemřela na mozkový nádor.“

„To řekli sestře. To malé nebožátko nám prostě umřelo před očima, chudinka malá, a my jsme nemohly nic dělat.

Ještě jí nebyly ani čtyři.“

Elín vzhlédla od fotografie a zadívala se na Erlendura.

„Prostě umřela.“

V domě byla tma a ta dvě slova zněla tmou plná otázek a smutku. Elín se pomalu zvedla, rozsvítila stojací lampu se slabou žárovkou a prošla předsíní do kuchyně. Erlendur slyšel, jak otočila kohoutkem, pak bylo slyšet tekoucí vodu, otevírání plechovky a pak ucítil vůni kávy. Zvedl se a šel si prohlédnout obrazy na zdech. Byly tam kresby i malby.

Akvarel dítěte v úzkém černém rámu. Konečně našel, co

hledal. Dvě fotografie pořízené asi s dvouletým odstupem.

Fotografie Audur.

Starší fotografie byla pořízena u fotografa a byla černobílá. Audur měla asi rok a seděla na velkém polštáři v roztomilých šatičkách. Ve vlasech měla mašli a v jedné ruce držela chřestítko. Na druhé fotografii jí byly asi tři roky.

Erlendur předpokládal, že tuhle dělala její matka. Byla to barevná fotografie. Holčička stála v nízkém březovém hájku, zalitá sluncem. Na sobě měla teplý červený svetřík a sukýnku, bílé ponožky a černé botičky s hezkými přezkami.

Skoro zadumaně se dívala do objektivu. Tvářičku měla vážnou. Možná se odmítala usmívat.

„Kolbrún se z toho nikdy nedostala,“ řekla Elín, která se vrátila do obývacího pokoje. Erlendur se napřímil.

„Člověku se pravděpodobně nemůže stát nic horšího,“

řekl a vzal si šálek s kávou. Elín se posadila zpátky na pohovku a Erlendur si sedl proti ní a napil se.

„Jestli chceš kouřit, tak si posluž,“ řekla.

„Já se pokouším přestat,“ řekl Erlendur a snažil se, aby to neznělo jako omluva. Myslel při tom na bolest v prsou.

Pak ale vylovil pomačkanou krabičku z kapsy kabátu a zapálil si. Dnes už devátá. Přisunula k němu popelník.

„Ne,“ řekla, „nic horšího asi není. Naštěstí nebojovala se smrtí dlouho. Bolela ji hlava. Měla hrozné bolesti a doktor, ke kterému chodila, mluvil stále o dětských migrénách. Dával jí nějaké tablety, ale ty vůbec nezabíraly.

Nebyl to dobrý doktor. Kolbrún mi řekla, že z něho cítila alkohol, a dělala si kvůli tomu starosti. Stav naší maličké se rapidně horšil. Měla skvrny na kůži, kterých si doktor musel všimnout. V nemocnici jim pak říkali kávové skvrny‘. Měla je pod pažemi. Nakonec ji převezli do nemocnice v tady v Keflavíku, a tam zjistili, že jde o nějaký druh nervového tumoru. Mozkový nádor. Celé to trvalo asi šest měsíců.“

Elín zmlkla.

„Jak už jsem řekla, Kolbrún se od té doby změnila,“

pokračovala s povzdechem. „Nevěřím, že se někdo z takových ran osudu dokáže vzpamatovat.“

„Pitvali Audur?“ zeptal se Erlendur a viděl před sebou malé děvčátko na studeném ocelovém stole, na hrudníku řez ve tvaru písmene „Y“.

„Kolbrún byla proti,“ řekla Elín, „ale ona do toho neměla co mluvit. Byla úplně bez sebe, když se dověděla, že Audur otevřeli. Po její smrti byla pochopitelně jako smyslů zbavená zármutkem a bolestí, a nemělo cenu s ní mluvit.

Pomyšlení, že její malou holčičku rozřezali, pro ni bylo děsivé. Ale dítě bylo mrtvé a nikdo na tom nemohl nic změnit. Pitva potvrdila diagnózu. Našli jí v mozku zhoubný nádor.“

„A co tvá sestra?“

„Kolbrún spáchala sebevraždu o tři roky později.

Upadala do těžkých depresí. Dlouho ji léčili v ústavu pro nervově choré v Reykjavíku. Pak se vrátila do Keflavíku.

Starala jsem se o ni, jak nejlépe jsem uměla, ale ona byla jako vyhaslá. Neměla už vůli žít. Audur byla její jediné štěstí, přes nešťastné okolnosti jejího zplození. Ale už tu nebyla.“

Elín se zahleděla Erlendurovi do očí.

„Teď asi přemýšlíš, jak to udělala.“

Erlendur neodpověděl.

„Lehla si do vany a prořízla si obě žíly. Koupila si kvůli tomu břitvu, poprvé v životě.“

Elín se odmlčela, a tak zůstali sedět v zešeřelém pokoji.

„Víš, co vidím, když vzpomínám na její sebevraždu?

Není to koupelna plná krve, ani sestra v červeně zbarvené vodě. Ani ty řezné rány. Představuji si Kolbrún, jak si v obchodě kupuje břitvu. Vytahuje peníze a platí.“

Elín zmlkla.

„Nepřipadá ti zvláštní, jak lidský mozek funguje?“

zeptala se, jako by mluvila sama se sebou.

Erlendur nevěděl, co na to odpovědět.

„Našla jsem ji,“ pokračovala Elín. „Připravila to tak.

Zavolala mi a prosila mě, abych k ní večer přišla. Byl to krátký hovor. Byla jsem neustále ve střehu kvůli jejím depresím, ale poslední dobou mi připadalo, že už je na tom lépe. Jako by se mlha kolem ní konečně začala protrhávat.

Jako by se jí vracela chuť do života. V jejím hlase nebylo nic, co by napovídalo, že se chce zabít. Naopak. Mluvily jsme o budoucnosti. Chtěly jsme cestovat. Když jsem ji

našla, ležela tam tak klidně, jak jsem ji dlouho neviděla.

Klidná a usmířená. Přesto vím, že byla na míle vzdálená tomu, aby se smířila s tím, co se stalo. Její duše nenacházela klid.“

„Ještě ti musím položit jednu otázku a skončíme,“ řekl Erlendur. „Potřebuji znát odpověď.“

„Oč jde?“

„Víš něco o Holbergově vraždě?“

„Vůbec nic.“

„Takže s tím nemáš nic společného, ani přímo, ani nepřímo?“

„Ne.“

Chvíli mlčeli.

„Citát, který vybrala na náhrobek své dcerky, mluví o nepřátelích,“ řekl Erlendur.

„Chraň mne, abych mohl žít bez strachu z nepřátel.

Vybrala nápis i pro sebe, ale ten nakonec na náhrobku není,“

řekla Elín. Vstala a šla k prosklené skříni, vytáhla zásuvku a vyndala z ní černou skříňku. Odemkla ji klíčkem a vzala z ní několik obálek a malý lístek.

„Tohle jsem našla na kuchyňském stole ten večer, co zemřela, ale nebyla jsem si jistá, jestli chtěla, abych to nechala vytesat na náhrobek. Myslím, že jsem neměla ani ponětí, jak strašně trpěla, dokud jsem si to nepřečetla.“

Podala Erlendurovi lístek a on četl první slova žalmu, který předtím nalistoval v bibli:

Vyslyš, Bože, moje lkaní.

12

Když přišel Erlendur večer domů, seděla jeho dcera Eva Lind přede dveřmi bytu a vypadala, že spí. Mluvil na ni a snažil se ji probudit. Ale když nereagovala, vtáhl ji do bytu.

Nevěděl, jestli jen spí, nebo něco vzala. Položil ji na gauč v obývacím pokoji. Dýchala pravidelně a tep měla také normální.

Nějakou chvíli se na ni díval a přemýšlel, co má dělat.

Nejraději by ji byl strčil do vany. Vycházel z ní odporný zápach, měla špinavé ruce a slepené vlasy.

„Kde ses zase courala?“ zavrčel Erlendur. Sedl si vedle ní do křesla v kabátě a s kloboukem na hlavě a přemýšlel o ní tak dlouho, až tvrdě usnul.

Nemohl se probudit, když s ním Eva Lind ráno třásla.

Snažil se zachytit útržky snu, který ho vystrašil úplně stejně jako ten, který se mu zdál předešlé noci. Věděl, že to byl stejný sen, ale nedokázal si ho vybavit. Jediné, co z něj zůstalo, byl nepříjemný pocit, který trval i po probuzení.

Nebylo ještě osm a venku byla tma. Erlendurovi připadalo, že stále lije jako z konve. K jeho překvapení mu do nosu pronikla vůně kávy z kuchyně a v koupelně bylo cítit, že se někdo koupal. Všiml si, že Eva Lind si svlékla halenku a staré džínsy si stáhla páskem. Byla bosá a čistá.

„Včera večer jsi vypadala strašně,“ řekl a v téže chvíli toho litoval. V duchu si říkal, že by si jí neměl tak všímat.

„Rozmyslela jsem si to,“ řekla Eva Lind a šla do kuchyně. „Udělám z tebe dědečka. Děda Erlendur. To teď jsi.“

„A včera večer ses naposledy zfetovala, nebo co?“

„Nebude ti vadit, když tu budu nějakou dobu bydlet?

Dokud si nenajdu něco jiného.“

„Pro mě za mě.“

Přisedl si k ní ke kuchyňskému stolu a napil se kávy, kterou mu nalila.

„A jak jsi k takovému rozhodnutí dospěla?“

„Jen tak.“

„Jen tak?“

„Můžu u tebe zůstat?“

„Jak dlouho chceš. To přece víš.“

„A přestaneš mi klást otázky? Necháš těch věčných výslechů? Je to, jako bys byl pořád v práci.“

„Já jsem pořád v práci.“

„Už jsi našel tu holku z Gardabaeru?“

„Ne. To teď není nejdůležitější. Včera jsem mluvil s jejím mužem. Nic neví. Ta holka zanechala vzkaz, že je někdo hrozný a ptala se: ‚Co jsem to udělala?‘“

„Třeba se ji někdo na svatební hostině pokoušel přefiknout.“

„‚Přefiknout´, co to je za slovo?“

„Co může člověk udělat nevěstě o svatbě takového, že se sbalí a ujede?“

„To nevím,“ řekl Erlendur bez zájmu. „Jedině že by ženich osahával některou z družiček, a ona to viděla. Jsem rád, že si to dítě chceš nechat. Třeba ti pomůže, aby ses dostala z toho začarovaného bludného kruhu. Už by bylo načase.“

Odmlčel se. „Zvláštní, jak jsi čilá v porovnání s tím, jak jsi vypadala včera večer,“ dodal.

Vyjádřil se, jak nejopatrněji uměl. Věděl, že kdyby nebylo všechno v nejlepším pořádku, nezářila by Eva Lind jako vánoční stromeček, nekoupala by se a nevařila mu kávu. A nechovala by se, jako by nikdy nedělala nic jiného, než se starala o otce. Pohlédla na něho a on viděl, jak zvažuje možnosti. Čekal, že vybuchne, že mu vynadá, ale ona to neudělala.

„Mám nějaké prášky,“ řekla s důrazným klidem. „Nejde to samo od sebe. Ani ze dne na den. Trvá to dlouho a já to dělám podle svého.“

„A co to dítě?“

„To, co beru, mu neškodí. Nechci mu uškodit. Chci je.“

„Co ty můžeš vědět o tom, jestli ty mizerné prášky mají vliv na embryo, nebo ne?“

„Vím to.“

„Dělej, jak myslíš. Ber prášky, prováděj odvykací kůru, nebo jak tomu říkáte, zůstaň si u mě v bytě, dbej o sebe. Já můžu…“

„Ne,“ přerušila ho Eva Lind. „Ty nemůžeš vůbec nic.

Ty se budeš starat o své věci a přestaneš mě sledovat. Když nebudu doma, až se vrátíš z práce, nebudeš si toho všímat.

Když přijdu pozdě, nebo vůbec ne, tak ti do toho nic není.

Prostě tu nebudu a bašta.“

„Aha, takže se mě to netýká.“

„A nikdy se tě to netýkalo,“ řekla Eva Lind a napila se kávy.

V té chvíli zazvonil telefon. Erlendur vstal a šel zvednout sluchátko. Byl to Sigurdur Óli. Volal mu z domu.

„Včera jsem tě nemohl zastihnout,“ řekl. Erlendur si vzpomněl, že vypnul mobil, když byl v Keflavíku u Elín, a že ho zapomněl znovu zapnout.

„Stalo se něco?“ zeptal se.

„Mluvil jsem s nějakým Hilmarem. Je to taky řidič náklaďáku a občas přespával u Holberga na Severních blatech. Kvůli předepsané pracovní přestávce, nebo jako tomu říkají. Řekl mi, že Holberg byl dobrý kumpán, a neprozradil mi na něho nic špatného. Na pracovišti se všemi Holberg, jak se zdá, vycházel dobře, byl ochotný a dalo se s ním vyjít a tak dále. Hilmar si neuměl představit, že by měl nepřátele, ale zdůraznil, že ho tak dobře neznal. Když jsem si celý ten chvalozpěv vyslechl, řekl mi, že když u něho asi

před deseti dny spal, byl Holberg úplně jiný než jindy. Prý se choval velice divně.“

„Jak divně?“

„Hilmar to popisoval tak, jako by měl Holberg strach zvedat telefon. Prý mu řekl, že ho otravuje nějaký zvrhlík, jak se vyjádřil, a neustále mu volá. Hilmar říkal, že u něho přespal ze soboty na neděli a Holberg ho několikrát prosil, aby za něj vzal telefon. Hilmar to udělal, ale když volající zjistil, že to není Holberg, okamžitě položil.“

„Nemůžeme zjistit, kdo naposledy Holbergovi volal?“

„Nechal jsem to prověřit. A ještě něco. Dostal jsem z Telecomu výpis hovorů, které Holberg uskutečnil, a vyšlo najevo něco zajímavého.“

„Co?“

„Vzpomínáš si na ten jeho počítač?“

„Ano.“

„Nikdy jsme do něj nenahlédli.“

„Ne, to měli udělat hoši ze zajišťování stop.“

„Všiml sis, že byl připojený na síť?“

„Ne.“

„Většina Holbergových hovorů šla přes server. Musel hodiny, nebo snad celé dny viset na internetu.“

„Co to znamená?“ zeptal se Erlendur, který byl ve všem, co se týče počítačů, zcela nevědomý.

„To se možná dozvíme, až ten jeho počítač spustíme,“

odpověděl Sigurdur Óli.

Přijeli k Holbergovu bytu na Severních blatech současně. Žlutá policejní páska kolem domu zmizela.

Nezůstalo tu nic, co by nasvědčovalo tomu, že se tu odehrál zločin. V hornějších patrech se nesvítilo. Vypadalo to, že ostatní nájemníci nejsou doma. Erlendur měl od bytu klíč.

Zamířili rovnou k počítači a zapnuli jej.

„Je dost výkonný,“ řekl Sigurdur Óli a chvíli přemýšlel, zda má Erlendurovi vysvětlovat, co je to výkon a kapacita, ale pak to nechal být. Po několika pokusech našel Holbergovo heslo pro přístup na server.

„O. K.,“ řekl, „hned se podívám, jestli měl Netscape, přes který se připojoval na server. Teď spustíme START a PROGRAMY. Podívej, tohle je internetový program a tady je Netscape. Podíváme se, jestli neměl nějaké webové adresy pod Bookmarky. Aha, má jich tu dost, sakra, těch ale je. Pod Bookmarky si můžeš uložit adresy, které nejčastěji navštěvuješ po internetu. Vidíš ten dlouhý seznam? Jestli to vidím správně, jsou to samá porno, německá, holandská, švédská, americká. Je možné, že si některá z nich uložil na pevný disk. Takže to tady ukončíme, přes START si zase najedeme na PROGRAMY a potom otevřeme Windows Explorer. Tady to máš všechno na disku. Panebože.“

„Co?“ zeptal se Erlendur.

„Má toho plný pevný disk.“

„A co to znamená?“

„Na to, abys zaplnil pevný disk, potřebuješ opravdu hodně dat. Zdá se, že tam uložil celé filmy. Tady je něco, co pojmenoval ‚Z-filmy‘. Podíváme se na to?“

„Určitě.“

Sigurdur Óli otevřel pevný disk a v malém rámečku se ukázal film. Chvíli se dívali. Byly to krátké scény z pornofilmu.

„Byla to koza, co nad ní drželi?“ zeptal se Erlendur.

„Je tu 312 Z-filmů,“ řekl Sigurdur Óli. „Pravděpodobně o sodomii, porno se zvířaty. Tady jsou ‚G-filmy‘. Podíváme se na ‚G-filmy 88’? Kliknu dvakrát na okénko a zvětším obrázek v rámečku…“

„Co…“ začal Erlendur, ale skončil na začátku věty, když

spatřil

kopulující

muže

na

monitoru

se

sedmnácticentimetrovou úhlopříčkou.

„G-filmy zřejmě označují filmy s gayi,“ řekl Sigurdur Óli, když scény skončily. „Teploušské porno.“

„Jak to tak vypadá, nemohl se toho ten zvrhlík nasytit,“

řekl

Erlendur.

„Kolik filmů je to celkem?“

„Je tu hodně přes tisíc souborů, ale může jich být víc.“

Erlendurovi zazvonil mobil v kapse kabátu. Byla to Elínborg. Pátrala po těch dvou mužích, kteří tenkrát byli s Holbergem na taneční zábavě v Keflavíku, tu noc, kdy

znásilnil Kolbrún. Elínborg Erlendurovi řekla, že jeden z nich, Grétar, je už několik let nezvěstný.

„Nezvěstný?“ podivil se Erlendur.

„Ano, jeden z těch případů, kdy lidé beze stopy zmizí.“

„A ten druhý?“ zeptal se Erlendur.

„Ten druhý sedí v Litla-Hraun ve vězení,“ řekla Elínborg. „Zdá se, že prožívá problematické životní období.

Ještě si má odsedět rok.“

„Za co?“

„Čert ví.“

13

Když na oddělení pro zajišťování stop oznámili co našli v počítači, bylo jim sděleno, že prozkoumání všech dat potrvá dost dlouho. Erlendur trval na tom, aby otevřeli všechny soubory a zaznamenali všechno do detailů, a požadoval podrobnou zprávu o obsahu. Když skončil s lidmi ze zajišťování stop, vydali se se Sigurdurem Óli do Litla-Hraunu. Na cestu potřebovali asi hodinu. Viditelnost byla špatná, silnice byla místy zledovatělá, a oni měli ještě letní pneumatiky, proto jeli velmi opatrně. Když se blížili k Passu, oteplilo se. Jakmile přejeli most přes řeku Óflusá, uviděli dvě vězeňské budovy vystupující z okolní šedi.

Starší z nich měla bílou omítku, byla třípatrová, s typickou islandskou lomenicovou fasádou. Střecha z vlnitého plechu byla dlouho natřena na červeno, takže budova zdálky vypadala jako nějaký veliký islandský statek. Teď ji přetřeli šedou barvou, stejně jako sousední novou budovu. Ta byla postavena z modrošedé oceli, měla věžovitou přístavbou a působila moderně a trochu vzdorovitě, ne nepodobná budovám některých finančních institucí v Reykjavíku.

Jak se časy mění, napadlo Erlendura.

Elínborg je ohlásila u ředitele věznice předem a řekla mu, s kým chtějí mluvit. Ředitel je uvítal a zavedl je do své

kanceláře. Posadili se. Řekl jim, že jim o vězni musí podat jisté informace, než jim dovolí s ním mluvit. Že přijeli v nevhodnou dobu. Vězeň je v izolaci, protože spolu s dalšími dvěma spoluvězni napadl vězně, který si odpykával trest za znásilňování dětí, a málem ho zabili. Řekl, že se mu příčí zacházet do podrobností, ale že předá policii informaci o jejich návštěvě, aby bylo jasné, že přerušili izolaci vězně v době, kdy je ve velmi labilním psychickém stavu. Po tomto rozhovoru je zavedl do návštěvní místnosti. Sedli si a čekali na vězně.

Jmenoval se Ellidi a bylo mu šestapadesát. Opakovaně trestán. Ve svém zpackaném životě pracoval na různých místech, plavil se po moři, na trajektech i na nákladních lodích. Pašoval alkohol i drogy, až za to byl nakonec odsouzen. Ellidi to zkusil i s pojišťovacím podvodem.

Zapálil rybářskou loď u Reykjavíku, aby se potopila. Byli na ní čtyři lidé. Tři přežili. Ellidi si nevšiml, že jeden člověk zůstal zavřený ve strojovně, potopil se pak i s lodí. Když se k lodi dostali potápěči, zjistili, že požár vypukl na třech místech najednou. Ellidi dostal čtyři roky v Litla-Hraunu za pojišťovací podvod, zabití z nedbalosti a další menší přestupky, které mu státní zástupce připočítal a za které byl souhrnně odsouzen. Teď měl za sebou dva a půl roku.

Ellidi byl známý násilník, a když někoho napadl, v nejhorších případech to končilo zohavením nebo trvalou invaliditou. Erlendur si vzpomněl na jeden případ, který mu

po cestě vylíčil Sigurdur Óli. Ellidi dospěl k názoru, že by měl jednomu mladíkovi, který bydlel ve Snorrabrautu, dát za vyučenou, a než přijela policie, zřídil ho tak, že ten chudák ležel čtyři dny v nemocnici, zmítaje se mezi životem a smrtí.

Ellidi ho přivázal k židli a bavil se tím, že mu rozřezával obličej střepem ze sklenice. Než Ellidiho policisté přemohli, zbil jednoho policistu tak, že zůstal ležet v bezvědomí, a druhému zlomil ruku. Za tento čin a za několik méně závažných byl odsouzen ke dvěma letům vězení. Smál se, když mu četli rozsudek.

Dveře se otevřely a Ellidiho přivedli do místnosti dva dozorci. Měl oholenou hlavu, tmavou pleť, malé uši mu vyrůstaly těsně u krku. Přesto si do jednoho nechal propíchnout dírku, ve které visel malý hákový kříž. Měl zdeformovaný skus, takže při mluvení vyluzoval pískavé zvuky. Na sobě měl odřené džínsy a černé tričko s krátkým rukávem, takže bylo vidět tetování na jeho svalnatých pažích. Na výšku musel měřit dva metry. Všimli si, že má pouta na rukou. Jedno oko měl zarudlé, obličej samý šrám a naběhlý horní ret.

„Zabedněný sadista,“ řekl Erlendur tiše sám k sobě.

Dozorci zaujali postavení u dveří, Ellidi popošel ke stolu a sedl si proti Sigurdurovi Ólimu a Erlendurovi. Bez zájmu si je měřil prázdnýma šedýma očima.

„Znáš muže jménem Holberg?“ zeptal se ho Erlendur.

Ellidi nereagoval. Tvářil se, jako by otázku neslyšel. Dál

civěl prázdným pohledem střídavě z jednoho na druhého.

Dozorci u dveří spolu tiše mluvili. Odněkud z budovy se ozýval křik a práskání dveří. Erlendur zopakoval otázku.

Jeho slova rezonovala v prázdné místnosti. „Holberg!

Vzpomínáš si na něho?“

Vězeň ani teď nereagoval, začal se ohlížet a choval se, jako by tu nebyli. Erlendur a Sigurdur Óli se na sebe podívali a Erlendur zopakoval otázku potřetí. Jestli znal Holberga a jaký vztah je spojoval. Řekl mu, že Holberg byl zavražděn.

Teprve to vzbudilo Ellidiho zájem. Opřel svalnaté ruce o stůl, až zaharašila pouta. Nedokázal skrýt údiv. Tázavě pohlédl na Erlendura.

„Holberg byl o víkendu zavražděn ve svém bytě,“

opakoval Erlendur. „Mluvíme se všemi, kteří ho znali, a ukázalo se, žes ho znal i ty.“

Ellidi se pro změnu zadíval na Sigurdura Óliho, který jeho pohledu neuhnul. Erlendurovi neodpověděl.

„Je to běžná rutina…“

„V poutech s váma mluvit nebudu,“ řekl Ellidi nečekaně, aniž spustil oči ze Sigurdura Óliho.

Měl drsný, provokativní hlas. Erlendur se na chvíli zamyslel, pak vstal a zamířil k dozorcům. Vysvětlil jim, co Ellidi žádá, a zeptal se jich, jestli mu mohou sundat pouta.

Ti napřed váhali, ale potom šli k němu, sundali mu pouta a vrátili se ke dveřím.

„Co nám můžeš o Holbergovi říct?“ zeptal se Sigurdur Óli.

„Napřed musí vypadnout ti dva,“ řekl Ellidi a hlavou pokývl směrem k dozorcům.

„Vyloučeno,“ řekl Erlendur.

„Seš teplej?“ zeptal se Ellidi Sigurdura Óliho.

„Nežvaň,“ řekl Erlendur. Sigurdur Óli neodpověděl.

Hleděli jeden na druhého.

„Nic není vyloučený,“ řekl Ellidi. „Neříkej mně sakra, že je něco vyloučený.“

„Zůstanou tady,“ řekl Erlendur.

„Seš teplej?“ zeptal se Ellidi a dál civěl na Sigurdura Óliho, který nereagoval.

Dlouhou chvíli mlčeli. Nakonec Erlendur vstal, šel za dozorci a zopakoval jim Ellidiho podmínku. Zeptal se, zda by se nedalo zařídit, aby je s ním nechali o samotě. Dozorci řekli, že je to vyloučeno, že mají své směrnice. Po krátkém dohadování umožnili Erlendurovi mluvit s ředitelem věznice přes vysílačku. Vysvětlil mu, že není důležité, z které strany dveří dozorci stojí, že sem jeli takovou dálku až z Reykjavíku a že vězeň je za jistých podmínek ochoten spolupracovat. Ředitel řekl dozorcům, že si bere oba kriminalisty na svou osobní zodpovědnost. Dozorci vyšli z místnosti a Erlendur si sedl zpátky za stůl.

„Teď už s námi budeš mluvit?“ zeptal se.

„Nevěděl jsem, že Holberga zavraždili,“ řekl Ellidi.

„Tady ti fašisti mě strčili na samotku kvůli nějakýmu svinstvu, se kterým nemám nic společnýho. Jak ho zabili?“

Ellidi nespouštěl oči ze Sigurdura Óliho.

„To není podstatné,“ odpověděl Erlendur.

„Můj otec vždycky říkal, že jsem ten nejzvědavější spratek na světě. To vždycky říkal. Ale to není podstatný.

To není podstatný! Je mrtvej. Blbec. Zapíchli ho? Zapíchli Holberga?“

„To se tě netýká.“

„‚To se tě netýká!‘“ opakoval Ellidi. „Tak si vyližte prdel.“

Erlendur se zamyslel. Nikdo s výjimkou kriminální policie neznal podrobnosti případu. Štvalo ho, že je musí vykládat právě tomuhle člověku.

„Někdo ho praštil do hlavy. Měl proraženou lebku. Smrt nastala okamžitě.“

„Kladivem?“

„Popelníkem.“

Ellidi obrátil pohled ze Sigurdura Óliho na Erlendura.

„Kterej idiot ho praštil popelníkem?“ řekl. Erlendur si všiml, jak se Sigurdurovi orosilo čelo.

„To se snažíme zjistit,“ řekl Erlendur. „Stýkal ses s Holbergem?“

„Bolelo ho to moc?“

„Ne.“

„Ten idiot.“

„Vzpomínáš si na Grétara?“ zeptal se Erlendur. „Byl s tebou a Holbergem v Keflavíku.“

„Grétar?“

„Vzpomínáš si na něho?“

„Proč se mě na něho ptáš?“ řekl Ellidi. „Co je s ním?“

„Zdá se, že Grétar před mnoha lety beze stopy zmizel,“

řekl Erlendur. „Víš o tom něco?“

„Co bych o tom měl vědět?“ řekl Ellidi. „Proč si myslíš, že o tom něco vím?“

„Co jste vy tři, ty, Grétar a Holberg, v Keflavíku…“

„Grétar byl blbec,“ přerušil ho Ellidi.

„Co jste vy tři v Keflavíku dělali, když…“

„…když tu ženskou znásilnil?“ dokončil větu Ellidi.

„Promiň, cos to říkal?“ zeptal se Erlendur.

„Přijeli jste kvůli tomu? Kvůli té ženské z Keflavíku?“

„Takže si na to vzpomínáš?“

„Co ta s tím má společnýho?“

„Já jsem neřekl, že…“

„Holbergovi dělalo radost, když o tom mohl mluvit, ty zabedněnej policajte. Dával to k dobru. Stejně mu nic nemohli.“

„Co…“

„Přefikl ji dvakrát, víš to?“ vyletělo najednou z Ellidiho a střídavě se díval z jednoho na druhého prázdnýma očima.

„Mluvíš o tom znásilnění v Keflavíku?“

„Co máš za spodky?“ obrátil se Ellidi na Sigurdura Óliho a zase na něj civěl. Erlendur pohlédl na kolegu, který nespustil oči z Ellidiho.

„Nechci tady žádné špinavosti, ksakru,“ řekl Erlendur.

„On se jí na to ptal, Holberg. Ptal se jí, jaký má kalhotky. Byl ještě otrlejší než já.“ Ellidi se zachechtal. „A mě poslali do Litla-Hraunu.“

„Koho se ptal na kalhotky?“

„Té ženské v Keflavíku.“

„To ti řekl on?“

„Správně,“ řekl Ellidi. „Mluvil o tom pořád. Proč se ptáte na Keflavík? Co to má společnýho s tou vraždou? A proč se mě teď vyptáváte na Grétara? O co vlastně jde?“

„To patří k naší práci,“ odpověděl Erlendur.

„To jo, ale co z toho budu mít já?“

„Dostal jsi, cos chtěl. Sedíme tu s tebou sami a nemáš pouta. A musíme poslouchat tvoje hrubosti. Víc pro tebe nemůžeme udělat. Buď nám budeš odpovídat na otázky, nebo půjdeme.“

Neodolal pokušení, natáhl se přes stůl, chytil Ellidiho svýma silnýma rukama za hlavu a obrátil ho obličejem k sobě.

„Neřekl ti tvůj otec, že je neslušné na lidi civět?“ řekl.

Sigurdur Óli na Erlendura pohlédl.

„Já si s ním poradím, nemusíš se mě zastávat,“ ohradil se.

Erlendur Ellidiho pustil.

„Jak ses seznámil s Holbergem?“ položil mu další otázku. Ellidi si masíroval čelist. Byl si vědom toho, že dosáhl malého vítězství. Ale ještě neskončil.

„Jen si nemysli, že si na tebe nevzpomínám,“ řekl Erlendurovi. „Nemysli si, že jsem nevěděl, kdo jseš.

Nemysli si, že nevím o Evě.“

Erlendur zíral na vězně jako zasažený bleskem. Nebylo to poprvé, co něco takového slyšel od zločinců, a pokaždé ho to zastihlo nepřipraveného. Nevěděl nic o tom, s jakými lidmi se Eva Lind stýkala. Byli to kriminálníci, překupníci drog, lupiči, prostitutky, vykradači kiosků, násilníci. Byl to dlouhý seznam. I ona už měla konflikt se zákonem. Jednou ji zatkli na základě udání, že prodávala drogy na jedné základní škole. Bylo docela dobře možné, že znala Ellidiho.

A bylo také možné, že Ellidi znal ji. „Jak ses seznámil s Holbergem?“ opakoval Erlendur.

„Eva je prima,“ řekl Ellidi. Jeho poznámka se dala vysvětlit všemožnými způsoby.

„Jestli se o ní ještě jednou zmíníš, tak odcházíme,“ řekl Erlendur, „a pak už tady nezůstane nikdo, s kým bys mohl hrát ty svoje hloupé hry.“

„Cigarety, televizor na cele, žádný nucený práce a pryč ze samotky. Je to moc? Nemohli by to takoví dva superpoldi zmáknout? Krom toho by nebylo marný, kdyby mi mohli

jednou za měsíc poslat do cely nějakou couru. Třeba tu jeho holku,“ řekl a podíval se na Sigurdura Óliho.

Erlendur vstal a Sigurdur Óli se pomalu zvedl po něm.

Ellidi se ochraptěle rozchechtal. V hrudníku mu začalo chrastit a skončilo to hlasitým chroptěním. Nakonec vykašlával žluté hleny a plival je na zem. Obrátili se a zamířili ke dveřím.

„Mluvil často o tom znásilnění v Keflavíku!“ zavolal za nimi. „Vylíčil mi to do posledního detailu. Jak ta ženská kvičela a pištěla, jako když píchá prase, a co jí šeptal do ucha, když musel počkat, než se mu zase postaví. Chcete slyšet, co to bylo? Chcete slyšet, co jí říkal? Vy dva poserové! Chcete slyšet, co jí říkal?!!“

Erlendur a Sigurdur Óli se zastavili. Obrátili se a viděli, jak Ellidi kýve hlavou ze strany na stranu. Pěnil vztekem a vyrážel ty nejhorší nadávky. Postavil se, opřel se rukama o stůl, obrátil svou velkou hlavu k nim a řval jako propíchnutý býk.

Dveře se otevřely a oba dozorci vešli dovnitř.

„Vyprávěl jí o ostatních!“ řval Ellidi. „Řekl jí, co dělal s jinýma pitomýma ženskýma, kterejm ho tam strkal.“

14

Když Ellidi uviděl dozorce, úplně zdivočel. Skočil přes stůl, s řevem se rozběhl proti všem čtyřem mužům a vrhl se na ně. Erlendur a Sigurdur Óli skončili pod ním na zemi dřív, než stačili zareagovat. Vrazil Sigurdurovi hlavu rovnou do obličeje, až mu vystříkla krev z nosu, a už zvedal pěst, aby jí udeřil Erlendurovi do nechráněného obličeje, když jeden z dozorců vytáhl malý černý předmět a pustil Ellidimu proud do boku. To ho trochu přibrzdilo, ale nezastavilo.

Teprve až do něj pustil elektrický výboj i druhý dozorce, zhroutil se a padl na Erlendura.

Musel zpod Ellidiho vylézt. Sigurdur si držel u nosu kapesník a snažil se zastavit krvácení. Ellidi dostal třetí ránu, pak už se nepohnul. Dozorci mu nasadili pouta a jen s největším úsilím ho zvedli ze země. Chtěli ho odtáhnout, ale Erlendur je požádal, aby ještě počkali. Postavil se k němu.

„Jaké jiné?“ zeptal se ho. Ellidi nereagoval.

„Jaké jiné ještě znásilnil?“ opakoval Erlendur.

Ellidi se pokusil usmát, ale vypadalo to jako úšklebek. Z

nosu mu tekl proužek krve do úst a barvil mu obličej do červena. Erlendur se snažil, aby v jeho hlase nebylo slyšet, jak je rozčílený. Jako by ho vůbec nezajímalo, co Ellidi ví.

Snažil se vypadat lhostejně, protože věděl, že sebemenší

známka slabosti rozbuší srdce chlapů jako je Ellidi, neboť právě pro to žijí, to dává jejich ubohému životu smysl. Stačil sebemenší náznak zájmu, zvědavost v hlase, v pohledu, pohyb rukou, známka netrpělivosti. Ellidimu se podařilo vyvést ho z rovnováhy, když se zmínil o Evě Lind. Ale Erlendur mu nechtěl dopřát takové zadostiučinění, aby se od něj nechal ponížit.

Dívali se jeden druhému do očí.

„Odveďte ho,“ řekl Erlendur nakonec a odvrátil se od Ellidiho. Dozorci ho chtěli odvést, ale on se vzepřel. Ani s ním nehnuli. Hodnou chvíli civěl na Erlendura, jako by měl něco za lubem, ale potom přestal klást odpor. Dveře se za ním zavřely. Sigurdur se stále ještě snažil zastavit krvácení z nosu. Měl jej nateklý a kapesník byl nasáklý krví.

„To je ale krve,“ řekl Erlendur a prohlížel Sigurdurovi nos. „Jinak na tobě nic nevidím, alespoň nic závažného.

Žádné tržné rány ani zlomená nosní kost.“ Dost nešetrně mu na ni zatlačil a Sigurdur zařval bolestí.

„Možná zlomená je, nejsem doktor,“ řekl Erlendur.

„Ta svině,“ zasténal Sigurdur. „Ta odporná, hnusná svině.“

„Bavil se na náš účet, nebo opravdu ví ještě o nějaké jiné ženě?“ Erlendur otevřel dveře a vyšli z návštěvní místnosti. „Jestli byla ještě nějaká jiná, tak jich možná Holberg znásilnil mnohem víc, jenže ty to nešly nahlásit.“

„S tím chlapem se nedá rozumně mluvit,“ konstatoval Sigurdur Óli. „Jenom si z nás utahoval, chtěl nás vyprovokovat. Hrál si s námi jako kočka s myší. Ani slovo z toho, o čem mluvili, nebyla pravda, že jo? Ten zatracený idiot. Ten zasraný, zvrhlý idiot.“

Šli do kanceláře ředitele věznice a stručně mu vysvětlili, co se stalo. Radili mu, aby nechal Ellidiho převézt na vězeňskou psychiatrii, kde by byl ve vypolstrované cele pod dohledem psychiatrů. On s nimi sice souhlasil, ale řekl jim, že úřady neviděly jinou možnost, než ho dát do Litla-Hraunu. Nebylo to poprvé, co byl Ellidi zavřený na izolaci kvůli brutalitě, a určitě ne naposledy.

Oba kriminalisté se s ředitelem rozloučili a vyšli na chodbu. Když vyjížděli z věznice a čekali, až se před nimi otevře velká, na modro natřená brána, všiml si Sigurdur Óli dozorce, který za nimi běžel a usilovně na ně mával.

Počkali, až doběhl k autu.

„Chce s tebou mluvit,“ řekl dozorce udýchaně, když Erlendur stáhl okénko.

„Kdo?“ zeptal se Erlendur.

„Ellidi. Ellidi s tebou chce mluvit.“

„My už jsme s Ellidim domluvili,“ řekl Erlendur.

„Vyřiď mu, že nám může políbit.“

„Řekl, že ti poskytne informace, které potřebuješ.“

„Lže.“

„Ale řekl to.“

Erlendur pohlédl na Sigurdura Óliho, který jen pokrčil rameny. Chvíli přemýšlel.

„Dobrá, vrátíme se,“ řekl nakonec.

„On chce mluvit jen s tebou, bez něho,“ řekl dozorce a ukázal na Sigurdura Óliho.

Ellidiho tentokrát nepustili z cely, Erlendur s ním musel mluvit jen přes malý otvor ve dveřích. Otevíral se odsunutím klapky. V cele byla tma, Erlendur vězně neviděl. Slyšel jen jeho drsný, chrčivý hlas. Dozorce šel s Erlendurem až ke dveřím a pak ho nechal o samotě.

„Jak se má ten teplouš?“ bylo první, nač se Ellidi zeptal.

Bylo zřejmé, že nestojí u otvoru ve dveřích, ale je hluboko uvnitř cely. Možná ležel natažený na pryčně. Nebo seděl u zdi. Erlendur měl dojem, že jeho hlas vychází ze tmy. Ellidi už se uklidnil.

„Tohle není žádný kávový dýchánek,“ odpověděl Erlendur. „Chtěls mi něco říct.“

„Co myslíš, kdo Holberga zabil?“

„To zatím nevíme. Co ode mě chceš? Cos mi chtěl říct o Holbergovi?“

„Jmenovala se Kolbrún, ta holka v Keflavíku. Mluvil o tom často. Mluvil o tom, že z toho tenkrát unikl jen o vlásek, protože ta potvora ho šla udat na policii. Všecko mně dopodrobna popsal. Chceš slyšet, co říkal?“

„Ne,“ řekl Erlendur. „Co jste měli vy dva společného?“

„Občas jsme se sešli. Koupil jsem mu nějakej chlast a sehnal porno, když jsem byl na moři. Poznali jsme se, když jsme dělali v pracovní koloně pro správu majáku a přístavu.

Bylo to před tím, než začal jezdit s náklaďákem. Projezdili jsme všecky rybářský vesnice. První, co mě naučil, bylo, že si nikdy nemám nechat ujít příležitost přefiknout nějakou ženskou. Ten se uměl vyjadřovat. Se ženskýma to fakt uměl.

Byl to prima parťák.“

„Takže vy jste objížděli rybářské vesnice?“

„Proto jsme tenkrát byli v Keflavíku. Natírali jsme maják na Reykjanes. Tenkrát tam pěkně strašilo. Možná víc, než tady v té špinavé díře. Holberg se strašidel nebál. Nebál se ničeho.“

„A hned ti povykládal, že znásilnil Kolbrún, i když jste se znali teprve chvíli?“

„Zamrkal na mě, když s ní odcházel z toho večírku.

Věděl jsem, co to znamená. Tvářil se, že je kavalír. Bavil se tím, že mu nemohli nic dokázat. Smál se jako blázen tomu policajtovi, který tu holku vyslýchal a zmařil obžalobu.“

„Znali se, Holberg s tím policajtem?“

„Nemám tušení.“

„Mluvil někdy o dceři, která se po tom znásilnění Kolbrún narodila?“

„Dceři? Ne. Ona měla děcko?“

„Víš ještě o jednom znásilnění,“ řekl Erlendur a neodpověděl mu na otázku. „O další ženě, kterou znásilnil.

Kdo to byl? Co to bylo za ženu?“

„To já nevím.“

„Tak proč jsi mě nechal zavolat?“

„Já nevím, kdo to byl, ale vím přibližně, kdy se to stalo a kde bydlela. To ti bude stačit, abys ji našel.“

„Kde? A kdy?“

„Jo, správně. Ale co za to dostanu?“

„Ty?“

„Co pro mě uděláš?“

„Já pro tebe nemůžu udělat nic. A nemám ani chuť něco pro tebe udělat.“

„Ale jo. Pak ti řeknu, co vím.“ Erlendur přemýšlel.

„Nemůžu nic slíbit,“ řekl. „Ta samotka mě ničí.“

„Proto jsi mě nechal zavolat?“

„Neumíš si představit, co to s člověkem dělá. Já se v téhle díře zadusím. Oni tady nikdy nerozsvítí. Nevím, jestli je den, nebo noc. Drží mě tu jako zvíře v kleci. Zacházejí s lidma jako se zvířatama.“

„No, ty jsi mi ale pěkný hrabě Monte Christo!“

vysmíval se Erlendur. „Jsi sadista, Ellidi. Sadista toho nejhoršího druhu. Takový vygumovaný idiot, kterého baví jen násilí a nenávidí homosexuály. A navíc rasista. Jsi ten nejhorší případ idiota, s jakým jsem se setkal. Mně je

srdečně jedno, jestli tady budeš hnít do konce života. Zajdu k těm, co sedí nahoře, a řeknu jim to.“

„Když mě odtud dostaneš, řeknu ti, kde bydlela.“

„Já tě odtud nemohu dostat, ty pitomče. K tomu nemám žádnou pravomoc, a ani nemám chuť to udělat. Když se chceš dostat z izolace, tak přestaň napadat lidi.“

„Ty s nima můžeš promluvit. Můžeš jim říct, že jste mě vyprovokovali. Mohl bys říct, že si začal ten teplouš. Že jsem byl ochoten spolupracovat, ale on mě začal urážet.

Když to uděláš, pomůžu ti s vyšetřováním toho případu. Ví, kdo seš. Poslechnou tě.“

„Zmínil se Holberg kromě těch dvou ještě o jiných?“

„Uděláš to pro mě?“

Erlendur se zamyslel.

„Uvidím, co se dá dělat. Mluvil ještě o jiných ženách?“

„Ne. Já vím jen o těch dvou.“

„Lžeš.“

„Ne, nelžu. Ty ostatní ho nikdy nešly udat. Bylo to těsně po roce devatenáct set šedesát. A on už nikdy na to místo nejel.“

„Jak se jmenuje?“

„Dostaneš mě odtud?“

„Jak se jmenuje to místo?“

„Slib mi to.“

„Nemůžu nic slíbit,“ řekl Erlendur, „ale promluvím s nimi. Kde to bylo?“

„V Húsavíku.“

„Kolik jí bylo?“

„Asi tolik, co té v Keflavíku. Proběhlo to podobně.

Stejně brutálně,“ řekl Ellidi. „Brutálně?“

„Chceš slyšet, jak to bylo?“ řekl Ellidi a sotva ovládal své vzrušení. „Chceš slyšet, co s ní dělal?“

Ellidi na odpověď nečekal. Jeho hlas pronikal otvorem ve dveřích a Erlendurovi nezbylo, než to vyslechnout.

Sigurdur Óli na něho čekal v autě. Pak odjeli. Erlendur mu stručně vypověděl obsah rozhovoru s Ellidim, ale zamlčel mu jeho závěrečný monolog. Rozhodli se, že projdou soupis obyvatel Húsavíku z šedesátých let. Jestli ta žena byla přibližně stejného věku jako Kolbrún, jak tvrdil Ellidi, je možné, že ji najdou.

„A co bude s Ellidim?“ zeptal se Sigurdur Óli, když už byli zase na zpáteční cestě do Reykjavíku.

„Šel jsem se zeptat ředitele, jestli by mu nemohli zkrátit dobu v izolaci, ale on to striktně odmítl. Víc nemůžu udělat.“

„Udělals, cos mohl,“ řekl Sigurdur Óli a zamyslel se.

„Jestli Holberg znásilnil ty dvě ženy, není možné, že jich bylo víc?“

„Ano, mohlo jich být víc,“ odpověděl Erlendur duchem nepřítomně.

„O čem přemýšlíš?“

„O dvou věcech, které mi nedají spát,“ řekl Erlendur.

„Na každém případu je něco, co člověku nedá spát,“

odpověděl Sigurdur Óli.

„Rád bych věděl, na co přesně umřela ta holčička,“ řekl Erlendur a slyšel jak vedle něho Sigurdur Óli zasténal. „A taky bych rád věděl, jestli byla doopravdy Holbergovou dcerou.“

„Kam tím míříš?“

„Ellidi mi řekl, že měl Holberg sestru.“

„Sestru?“

„Která umřela velmi mladá. Musím najít její zdravotní záznamy. Vezmi si na starost nemocnice. Uvidíme, co zjistíš.“

„Na co umřela? Ta Holbergova sestra?“

„Možná na něco podobného jako Audur. Holberg se jednou zmínil, že měla něco s hlavou. Tak se alespoň Ellidi vyjádřil. Ptal jsem se ho, jestli to nemohl být mozkový nádor, ale to nevěděl.“

„A co to říká nám?“ zeptal se Sigurdur.

„Myslím, že tu jde o příbuzenský vztah,“ odpověděl Erlendur.

„Příbuzenský vztah? Počkej, máš na mysli ten vzkaz, co jsme našli?“

„Ano,“ řekl Erlendur, „ten vzkaz. Možná se to všechno točí kolem příbuzenských vztahů a dědičnosti.“

15

Lékař bydlel v malém řadovém domku ve staré části Grafarvoguru. Už neordinoval a přišel Erlendurovi otevřít osobně. Zavedl ho do prostorného obývacího pokoje, který používal jako pracovnu. Erlendur se dozvěděl, že občas ještě pracuje jako posudkový lékař pro právníky. Že jim píše posudky na tělesně postižené. Pracovna byla prakticky a funkčně zařízena. Byl tu jen malý psací stůl a na něm psací stroj. Lékař nebyl vysoký a vypadal drobný a hubený. V

náprsní kapse košile měl zastrčené dvě tužky. Jmenoval se Frank.

Erlendur mu volal předem, že přijede. Bylo teprve odpoledne, a už se začínalo stmívat. Sigurdur Óli s Elínborg seděli nad fotokopií čtyřicet let starého protokolu ze sčítání obyvatel v Húsavíku, který jim odfaxovali z okresního úřadu. Lékař nabídl Erlendurovi židli.

„Nechodí k tobě jen samí podvodníci?“ zeptal se Erlendur a rozhlédl se po pracovně.

„Podvodníci? Tak bych to neřekl,“ odpověděl lékař váhavě. „Někteří nepochybně. Nejhůř se posuzují poranění krku. To můžeš vlastně věřit jen těm, kteří si stěžují na poranění krku po autonehodě. Ty je nejtěžší ošetřit. Někteří

mají větší bolesti než jiní. Myslím, že ve skutečnosti těch, kteří nemoc jen předstírají, není mnoho.“

„Když jsem včera volal, hned sis na tu holčičku z Keflavíku vzpomněl.“

„Na něco takového se nezapomíná. Je těžké zapomenout i na její matku. Jmenovala se Kolbrún, že? Slyšel jsem, že spáchala sebevraždu.“

„Celé to byla velká tragédie,“ řekl Erlendur. Přemýšlel, jestli se má doktora zeptat na tu bolest v hrudi ráno po probuzení, ale nechal to být. Doktor by mu určitě předpověděl, že to s ním půjde rychle z kopce, a poslal by ho do nemocnice, a pak by mu zpívali andělíčci ještě před víkendem. Erlendur se špatným zprávám vyhýbal, jak se dalo, a nedělal si falešnou naději, že by se o svém zdraví dověděl něco pozitivního.

„Zmínil ses, že to nějak souvisí s tou vraždou na Severních blatech,“ řekl doktor a vrátil Erlendura zpátky na zem.

„Holberg,

ten

zavražděný,

byl

s

největší

pravděpodobností otcem toho děvčátka z Keflavíku,“

odpověděl Erlendur. „Matka to od samého začátku tvrdila, ale Holberg to nikdy nepřiznal. Připustil, že měl s Kolbrún pohlavní styk. Znásilnění mu neprokázali. V takových případech nemívá policie v rukou mnoho konkrétních důkazů. My se teď zabýváme minulostí toho muže. To

děvčátko onemocnělo a ve čtyřech letech zemřelo. Co se tenkrát stalo?“

„Já v tom nevidím žádnou souvislost s tou vraždou.“

„To nech na mně.“

Lékař na Erlendura upřel zkoumavý pohled a dost dlouho se na něho díval.

„Já ti to raději vyklopím hned, Erlendure,“ řekl nakonec, jako by si musel dodat odvahy. „Tenkrát jsem byl jiný.“

„Jiný?“

„Špatný. Jiný, špatný člověk. Teď‘ už jsem se skoro třicet let nedotkl alkoholu. Řeknu ti to hned, abys nemusel pracně zjišťovat, že jsem měl od roku 1969 do roku 1972

zakázáno praktikovat.“

„Kvůli tomu děvčátku?“

„Ne, ne, kvůli ní ne, i když i to už by byl dostatečný důvod. Bylo to kvůli alkoholu a disciplinárnímu řízení.

Nechtěl bych to téma dál rozebírat, jedině že by to bylo nevyhnutelné.“

Erlendur to za nevyhnutelné nepovažoval, ale neodpustil si otázku:

„Takže jsi tenkrát býval v podstatě neustále opilý?“

„V podstatě.“

„Vrátili ti licenci?“

„Ano.“

„A od té doby se nic nestalo?“

„Ne, od té doby se nic nestalo,“ řekl doktor a zavrtěl hlavou. „Ale jak už jsem řekl, nebyl jsem na tom nejlíp, když jsem léčil dcerku Kolbrún, Audur. Bolela ji hlava. Já dospěl k závěru, že jde o dětskou migrénu. Když se bolesti zhoršily, dal jsem jí silnější tabletky. Vzpomínám si na to jen mlhavě. Rozhodl jsem se na to životní období zapomenout. Všichni se dopouštějí chyb, i lékaři.“

„Co bylo příčinou její smrti?“

„S největší pravděpodobností by to nedopadlo jinak, ani kdybych tehdy jednal rychleji a poslal ji do nemocnice hned,“ řekl lékař jako by sám k sobě. „Alespoň si to tak říkám. Tehdy bylo málo dětských lékařů, a počítačová tomografie ještě neexistovala. Museli jsme většinou spoléhat na svůj cit a znalosti, a jak už jsem řekl, tehdy jsem necítil skoro nic, kromě chlastu. Pak přišel dost nechutný rozvod, který tomu dal korunu. Nechci se omlouvat,“ řekl a pohlédl na Erlendura, který ho pozorně poslouchal. Erlendur přikývl.

„Asi po dvou měsících mě napadlo, že jde o něco mnohem horšího než o dětskou migrénu. Dítě se nelepšilo, mezi nápory bolesti nebyly žádné přestávky a viditelně na tom byla hůř. Hubla a ztrácela se před očima. Zvažoval jsem různé eventuality. Přemýšlel jsem o akutní mozkové tuberkulóze. Dřív, když se o ní ještě nic nevědělo, se tomu říkalo mozková chřipka. Nakonec jsem vsadil na zápal mozkových blan, ale tomu neodpovídaly příznaky, a také průběh nemoci je rychlejší. Teprve když se děvčátku začaly

na kůži tvořit takzvané kávové skvrny, konečně jsem začal přemýšlet o mozkovém nádoru.“

„Kávové skvrny!“ řekl Erlendur a vzpomněl si, že už to někde slyšel.

„Ty mohou být doprovodným příznakem mozkového nádoru.“

„Poslal jsi ji do nemocnice v Keflavíku.“

„A ona tam umřela,“ řekl Frank. „Dobře si vzpomínám, jak to její matka těžce nesla. Byla jako smyslů zbavená.

Museli jsme jí dávat injekce na uklidnění. Ze všech sil se bránila dát souhlas k pitvě. Křičela na nás, že to nikdy nedovolí.“

„Ale pitva se přesto konala.“

Lékař váhal.

„Nedalo se tomu zabránit. V žádném případě.“

„A co se zjistilo?“

„Nádorové onemocnění, jak jsem řekl.“

„Co myslíš tím nádorovým onemocněním?“

„Nádor v mozku,“ řekl doktor. „Byl to nádor v mozku, který způsobil její smrt.“

„Jaký druh nádoru?“

„Já se v tom moc nevyznám,“ řekl lékař. „Nevím, jestli ho nějak zevrubně zkoumali, ale připadá mi to nepravděpodobné. Říkali tehdy něco o dědičném onemocnění.“

„Dědičné onemocnění!“ Erlendur zvýšil hlas.

„Copak to teď není v módě? Výzkum genů a tak. Ale jak to všechno souvisí s Holbergovou vraždou?“ zajímal se lékař. Erlendur seděl zamyšlený a neslyšel, nač se ho doktor ptá. „Proč se mě na to děvčátko vyptáváš?“

„To se snad mi zdá,“ řekl Erlendur.

16

Eva Lind nebyla doma, když se Erlendur vrátil večer domů. Snažil se řídit její radou a moc nepřemýšlet o tom, kam šla nebo kde je, kdy se vrátí a v jakém stavu.

Přinesl ze stánku pro oba kuřecí nugety. Hodil sáček na křeslo a právě si sundával kabát, když vdechl vůni jídla.

Bylo to už dávno, co naposledy cítil z kuchyně vůni jídla.

Živil se pokrmy podobnými tomu, který právě hodil na křeslo. Hamburgery, jídly ze závodní jídelny v Múlakaffi, hotovými jídly ze supermarketů, studenými vařenými ovčími hlavami, tvarohem z plastových kelímků, pokrmy z mikrovlnek bez chuti a bez vůně. Nevzpomínal si, kdy si naposledy vařil něco v kuchyni. Nevzpomínal si, kdy na to měl naposledy chuť.

Plížil se do kuchyně tak opatrně, jako by čekal, že tam najde zločince nejtěžšího kalibru. Viděl stůl svátečně prostřený pro dva a matně si vzpomněl, že to nádobí je jeho.

Dvě sklenice na víno na dlouhých stopkách stály u talířů, na kterých byly položené ubrousky, a dvě červené svíčky hořely ve dvou stejných svícnech, které nikdy neviděl.

Sel ke sporáku, na kterém stál velký hrnec, v něm cosi bublalo. Zvedl pokličku a zadíval se do chutně vypadající masové polévky. Plavaly v ní kousky řepy, brambor, masa,

zelí a na hladině se tvořila kolečka tuku. Libá vůně se linula celým bytem. Strčil nos do hrnce a nasál do sebe lahodnou vůni vařeného masa a zeleniny.

„Zapomněla jsem tam dát mrkev,“ řekla Eva Lind ve dveřích kuchyně.

Erlendur vůbec nepostřehl, že přišla. Měla na sobě bundu a držela v ruce sáček s mrkví.

„Kde ses naučila vařit masovou polévku?“ zeptal se.

„Máma vařívala masovou polévku,“ odpověděla.

„Někdy, když na tebe výjimečně neplivala tu nejhorší špínu, se zmínila, že masovou polévku jsi měl ze všeho nejraději.

Pak ale hned dodala, že jsi hnusný chlap.“

„A v obojím měla pravdu, moje stará,“ řekl Erlendur.

Sledoval Evu Lind, jak krájí mrkev a sype ji do polévky.

Hlavou mu probleskla myšlenka, že teď prožívá chvíle pravého a nefalšovaného rodinného života, a cítil radost a zároveň smutek. Nedopřál si ten luxus, aby uvěřil, že tohle štěstí dlouho vydrží.

„Tak co, už jsi toho vraha dopadl?“ zeptala se Eva Lind.

„Ellidi tě nechá pozdravovat,“ řekl místo odpovědi.

Vyletělo to z něho, dřív než si uvědomil, že ten lotr do takové idylické domácí scénky nepatří.

„Ellidi. Ten sedí v Litla-Hraunu. On ví, kdo jsem?“

„Typy, se kterými musím mluvit, se o tobě občas zmíní,“ řekl Erlendur. „Věří, že mi tím mohou nějak uškodit,“ dodal.

„A mohli by?“

„Někteří ano. Třeba Ellidi. Odkud ho znáš?“ vyptával se Erlendur opatrně.

„Něco jsem se o něm doslechla. Jednou jsem se s ním setkala. Bylo to před mnoha lety. Přilepil si tenkrát zuby k dásním vteřinovým lepidlem.“

„Vždyť je to taky totální idiot.“

Ten večer už o Ellidim nemluvili. Když se usadili ke stolu, Eva Lind nalila do sklenic na víno vodu a Erlendur snědl tolik polévky, že se sotva odvlekl do obývacího pokoje. Usnul oblečený a vzbudil se z neklidného spánku až ráno.

Tentokrát si na obsah snu vzpomněl. Byl to tentýž sen, který se mu zdál už několik nocí, na který si ale nikdy nemohl vzpomenout a každé ráno se za to proklínal.

EVA LIND SE MU ZJEVILA TAKOVÁ JAKOU JI NIKDY PŘEDTÍM NEVIDĚL OBKLOPENÁ SVĚTLEM

O JEHOŽ PŮVODU NIC NEVĚDĚL A V HEZKÝCH

LETNÍCH ŠATECH PO KOTNÍKY HUSTÉ ČERNÉ

VLASY JÍ PADALY NA RAMENA BYL TO

DOKONALÝ POHLED VONĚLA JAKO LÉTO A BLÍŽILA SE K NĚMU VZNÁŠELA SE NAD ZEMÍ

UVĚDOMIL SI ŽE SE NEMŮŽE DOTKNOUT ZEMĚ A NEDOKÁZAL ROZEZNAT OKOLÍ JEDINÉ CO VIDĚL

BYLO SVĚTLO A UPROSTŘED TOHO SVĚTLA EVU

LIND KTERÁ SE K NĚMU BLÍŽILA SE ZÁŘIVÝM

ÚSMĚVEM VIDĚL I SÁM SEBE JAK ROZPAŽUJE

RUCE A ČEKÁ NA TO AŽ JI BUDE MOCI OBEJMOUT

A CÍTIL NETRPĚLIVOST JENŽE ONA MU DO

NÁRUČE NEPADLA MÍSTO TOHO MU PODALA FOTOGRAFII A SVĚTLO ZMIZELO A EVA LIND

ZMIZELA S NÍM A ON DRŽEL FOTOGRAFII HŘBITOVA KTEROU TAK DOBŘE ZNAL A TA FOTOGRAFIE OŽILA A ON NAJEDNOU STÁL

UPROSTŘED TOHO HŘBITOVA A HLEDĚL K TMAVÉ

OBLOZE A CÍTIL JAK MU NA OBLIČEJ DOPADAJÍ

KAPKY DEŠTĚ A KDYŽ POHLÉDL DOLU VIDĚL JAK

SE NÁHROBEK SKÁCEL A HROB SE OTEVŘEL A V

NĚM SE OBJEVILA RAKEV OTEVŘELA SE A ON V Ní UVIDĚL DĚVČÁTKO ROZŘÍZNUTÉ PO CELÉ DÉLCE

TĚLA AŽ PO RAMENA A TO DĚVČÁTKO NAJEDNOU

OTEVŘELO OČI A DÍVALO SE VZHŮRU NA NĚHO

PAK OTEVŘELO ÚSTA A Z HROBU ZAZNĚL TAK

SRDCERYVNÝ

VÝKŘIK

STRACHU

AŽ

HO

ZAMRAZILO.

Probudil se z toho snu vyděšený a zíral před sebe, než se trochu vzpamatoval. Volal Evu Lind, ale ona mu neodpověděla. Šel do jejího pokoje, ale cítil, že je prázdný, ještě než tam vkročil. Věděl, že je pryč.

Po pročtení soupisu obyvatel Húsavíku vypracovali Elínborg a Sigurdur Óli seznam sto sedmdesáti šesti žen,

které připadaly v úvahu jako oběti Holbergova znásilnění.

Jediným záchytným bodem byla Ellidiho výpověď o tom, že obě znásilnění „proběhla podobně“, a proto vycházeli z Kolbrúnina věku plus minus deset let. Při zběžném pohledu se ukázalo, že mohou vybrané ženy rozdělit do tří skupin.

Jedna čtvrtina z nich bydlela v Húsavíku, polovina se přestěhovala do Reykjavíku a čtvrtina byla roztroušená po celém ostrově.

„Všichni skončíme v blázinci,“ zasténala Elínborg s pohledem upřeným do seznamu, než ho podala Erlendurovi.

Všimla si, že přišel ještě neupravenější než obvykle. Strniště na obličeji bylo několik dní staré, nazrzlé vlasy mu trčely na všechny strany, špinavý a pomačkaný oblek patřil do čistírny. Elínborg přemýšlela, zda mu nemá nabídnout, že se o to postará, ale jeho výraz ji varoval.

„Jak poslední dobou spíš, milý Erlendure?“ zeptala se opatrně.

„Na zadku,“ odpověděl Erlendur.

„Ale co teď?“ otázal se Sigurdur Óli. „To se rozjedeme za všemi těmi ženami a budeme je vyslýchat, jestli náhodou nebyly před čtvrt stoletím znásilněny? Není to dost…

pracné?“

„Nevidím jinou možnost, jak jinak to udělat. Začneme s těmi, které se odstěhovaly,“ řekl Erlendur. „Začneme v Reykjavíku a uvidíme, jestli o té ženě nezískáme nějaké další informace. Jestli ten idiot Ellidi nelhal, řekl o ní

Holberg Kolbrún. Třeba o tom Kolbrún něco řekla sestře, nebo dokonce Rúnarovi. Musím ještě jednou zajet do Keflavíku.“

Erlendur se na okamžik zamyslel.

„Možná bychom tu skupinu mohli trochu zredukovat,“

řekl pak.

„Zredukovat? Jak?“ divila se Elínborg. „Jak to myslíš?“

„Něco mě právě napadlo.“

„Co?“ Přišla dnes do práce v novém světle zeleném kostýmku, ale zdálo se, že si toho ani jeden z mužů nevšiml.

„Příbuzenské vztahy, dědičnost a nemoci,“ řekl Erlendur. „Ano,“ řekl Sigurdur Óli.

„Vyjdeme z toho, že byl Holberg násilník. Nevíme, kolik žen znásilnil. Víme o dvou, a s jistotou jen o jedné.

Ačkoliv to popřel, ukazuje všechno na to, že Kolbrún znásilnil. Audur byla jeho dcera, z toho musíme vycházet, a je taky možné, že měl dítě i s tou ženou z Husa víku.“

„Ještě jedno dítě?“ zeptala se Elínborg.

„Před Audur,“ odpověděl Erlendur.

„Není to dost nepravděpodobné?“ namítl Sigurdur Óli.

Erlendur pokrčil rameny.

„Chceš, abychom tu skupinu zredukovali na ty, které porodily dítě před rokem 1964?“

„Podle mého názoru by to nebylo marné.“

„Třeba má děti po celé zemi,“ řekla Elínborg.

„Nemusí být pravda, že znásilnil víc žen,“ řekl Erlendur. „Už jsi zjistil, na co zemřela jeho sestra?“

„Ne, ještě na tom pracuju,“ řekl Sigurdur Óli. „Pokusil jsem se zjistit něco o Holbergových příbuzných, ale nic z toho nevzešlo.“

„Já jsem zase prověřila tu věc s Grétarem,“ řekla Elínborg. „Zmizel, jako by se do země propadl. Nikdo ho nepostrádal. Jen jeho matka zavolala na policii, když o něm dva měsíce nic nevěděla. Jeho fotografii uveřejnili v novinách a v televizi, ale bez výsledku. Stalo se to v roce 1974, na jedenáctisté výročí osídlení. V létě. Byli jste tehdy v ?ingvelliru?“

„Já ano,“ řekl Erlendur. „Co to má společného s ?ingvellirem? Myslíš, že zmizel tam?“

„Víc toho nevím,“ řekla Elínborg. „Vyhlásili po něm tehdy obvyklé pátrání. Mluvili s lidmi, které uvedla jeho matka, protože věděla, že se s jejím synem stýkali, mimo jiné i Holberga a Ellidiho. Kromě nich vyslýchali ještě tři další, ale nikdo z nich nic nevěděl. Až na jeho matku a sestru si nikdo z jeho zmizení hlavu nedělal. Narodil se v Reykjavíku, neměl ženu ani děti, žádnou přítelkyni, žádné další příbuzné. Zabývali se tím několik měsíců a nakonec to smetli se stolu. Bylo mu třicet čtyři let.“

„Jestli byl stejně nepříjemný jako jeho kumpáni Ellidi a Holberg, tak se ani nedivím, že ho nikdo nepostrádal,“ řekl Sigurdur Óli.

„V sedmdesátých letech, když Grétar zmizel, bylo hlášeno dalších třináct pohřešovaných lidí,“ řekla Elínborg.

„Dvanáct v osmdesátých, a to předesílám, že to nebyli lidé, kteří zahynuli na moři.“

„Třináct pohřešovaných,“ řekl Sigurdur Óli, „není to nějak moc? Nebyl ani jeden případ objasněn?“

„Nemuselo jít o zločiny,“ řekla Elínborg. „Lidé mizí, utečou, rozplynou se ve vzduchu, prostě zmizí.“

„Jestli tomu dobře rozumím,“ řekl Erlendur, tak ty to vidíš takhle: Jednou o víkendu na podzim 1963 si Ellidi, Holberg a Grétar vyjdou v Keflavíku zatancovat.“

Všiml si, že se Sigurdur Óli tváří jako jeden velký otazník.

„Taneční lokál byl ve starém lazaretu, který tam zůstal po amících a oni ho přeměnili na taneční lokál. Pajzl nejhoršího ražení.“

„Nezačínali tam tenkrát SOUNDS?“

„V tom pajzlu se připojili ke třem ženám a zábava pak pokračovala u jedné z nich v bytě,“ pokračoval Erlendur.

„Musíme ty ženy najít. Holberg odešel s jednou z nich, s Kolbrún, domů a znásilnil ji. Zdá se, že s tímhle číslem už měl úspěchy před ní. Vzrušuje se tím, že jí říká, co dělal jiné ženě. Je možné, že ta žena bydlí, nebo bydlela v Húsavíku, a s největší pravděpodobností ho neudala. Kolbrún si tři dny po znásilnění konečně dodá odvahy a jde podat oznámení na policii. Jenže narazí na policistu, jenž nemá žádný soucit se

ženami, které po tanci pozvou muže k sobě domů, a pak tvrdí, že byly znásilněny. Kolbrún porodí dítě. Holberg o tom dítěti věděl, našli jsme fotografii hrobu malé holčičky v jeho psacím stole. Kdo tu fotku udělal? A proč? Ta holčička umírá na nevyléčitelnou chorobu a její matka o pár roků později spáchá sebevraždu. Jeden z Holbergových kumpánů o tři roky později záhadně zmizí. Holberga někdo před několika dny zavraždí a zanechá u mrtvoly nesrozumitelný vzkaz.“

Erlendur se krátce odmlčel.

„Proč Holberga zavraždili, až už byl tak starý? Je pachatel vraždy v nějakém vztahu k tomu, co se stalo dřív?

A pokud ano, proč potom nezabil Holberga dřív? Proč to čekání? Nebo ta vražda vůbec nesouvisí s tím, že byl Holberg násilník?“

„Já si myslím, že bychom neměli přehlížet fakt, že to nebyla předem připravená vražda,“ namítl Sigurdur Óli.

„Jak nám zcela správně řekl Ellidi, kterého blbce by napadlo použít popelník jako smrtící zbraň? Nezdá se, že by ta vražda byla plánovaná předem. Ten vzkaz je nějaký hloupý vtip, něco, co nedává žádný smysl. Holbergova vražda nesouvisí s žádným znásilněním. Celé naše oddělení pátrá po mladíkovi v zelené vojenské bundě.“

„Holberg nebyl žádný andílek,“ ozvala se Elínborg.

„Třeba to byla vražda ze msty, nebo jak tomu chcete říkat.

Třeba se někomu zdálo, že si to zaslouží.“

„Jediná osoba, o které víme, že Holberga nenáviděla, je Elín z Keflavíku. Ale tu si jen těžko umím představit, jak někoho zabije popelníkem.“

„Nemohla tím někoho pověřit?“ zeptal se Sigurdur Óli.

„Koho?“ namítl Erlendur.

„To nevím. Na druhé straně se nemohu zbavit dojmu, že se po té čtvrti někdo potuloval buď proto, aby se k někomu vloupal, nebo aby si vybil nepotlačitelné nutkání něco zničit.

Holberg ho při tom překvapil a dostal za to do hlavy popelníkem. Mohl to být nějaký feťák, který nevěděl, co dělá. Vůbec to nemusí souviset s minulostí, může to být jen a jen současná záležitost. Obraz dnešního Reykjavíku.“

„V každém případě někdo považoval za správné toho člověka odstranit,“ řekla Elínborg. „Ten jeho vzkaz musíme brát vážně. To není žádný hloupý vtip.“

Sigurdur Óli se zamyšleně podíval na Erlendura.

„Když jsi mluvil o tom, že chceš vědět, nač ta holčička umřela, myslels to, co si myslím já, že si myslíš?“

„Obávám se, že ano,“ odpověděl Erlendur.

17

Rúnar přišel otevřít a dlouho se na Erlendura díval, aniž by ho pozval dál. Erlendur stál v úzkých vchodových dveřích, zase celý zmáčený. Po jeho pravici vedly schody nahoru. Na schodišti byl položený koberec, na stupních úplně prošlapaný. V domě to zatuchle páchlo a Erlendura napadlo, jestli tu nebydlí lidé, kteří chovají koně. Zeptal se Rúnara, jestli si na něho vzpomíná. A vypadalo to, že vzpomíná, protože se zrovna chystal přibouchnout mu dveře před nosem, ale Erlendur byl rychlejší. Byl v bytě dřív, než se Rúnar na cokoliv zmohl.

„Útulné,“ řekl Erlendur, když se rozhlédl po zešeřelém příbytku.

„Nech mě konečně na pokoji!“ Rúnar chtěl křičet, ale hlas mu přeskočil do fistulky.

„Mysli na svůj tlak. Já vůbec nemám chuť dávat ti dýchání z úst do úst, jestli mi tu zkolabuješ. Musím se tě ještě zeptat na nějaké detaily, a pak odejdu a ty si tady můžeš klidně vegetovat dál. Stejně už ti moc času nezbývá.

Nevypadáš zrovna jako vítěz soutěže ‘Nejčilejší senior roku‘“.

„Vypadni,“ řekl Rúnar tak vztekle, jak mu jeho stáří dovolilo, otočil se na podpatku, šel do malého obýváku a

sedl si na pohovku. Erlendur šel za ním a ztěžka dosedl proti němu do křesla. Rúnar se na něho ani nepodíval.

„Nemluvila Kolbrún ještě o jednom znásilnění, když za tebou tehdy přišla kvůli Holbergovi?“

Rúnar neodpověděl.

„Čím dřív odpovíš, tím dřív se mě zbavíš.“

Rúnar zvedl hlavu a konečně se na Erlendura podíval.

„Nikdy se o žádném jiném znásilnění nezmínila.

Vypadni.“

„Máme důvod si myslet, že Holberg znásilňoval už předtím, než potkal Kolbrún. Mohl v tom pokračovat i pak, ale to zatím nevíme. Kolbrún je jediná žena, která to šla oznámit, i když kvůli tobě pohořela.“

„Vypadni!“

„Víš jistě, že se nezmínila o jiné ženě? Je totiž možné, že se Holberg vzrušoval tak, že jí líčil podrobnosti o tom, jak znásilnil jinou ženu.“

„Nic takového neřekla,“ řekl Rúnar a hleděl do gauče.

„Holberg byl toho večera ještě se dvěma kumpány.

Jeden z nich byl Ellidi, chronický násilník, o kterém jsi možná slyšel. Teď sedí v Litla-Hraunu a bije se s fantomy a duchy na temné samotce. Druhý se jmenoval Grétar. Ten se propadl do země o velkém státním svátku. Víš o těch dvou něco?“

„Ne. Dej mi pokoj!“

„Co tady dělali toho večera, když byla Kolbrún znásilněna?“

„To já nevím.“

„Nemluvil jsi s žádným z nich?“

„Ne.“

„Kdo vedl vyšetřování v Reykjavíku?“ Rúnar pohlédl na Erlendura. „To byl Marian Briem.“

„Marian Briem?“

„Ten hlupák!“

Elín nebyla doma, když u ní Erlendur zazvonil.

Šel si sednout do auta a zapálil si cigaretu. Přemýšlel o tom, jestli nemá pokračovat v cestě do Sandgerdi. Déšť bušil do střech aut a Erlendur, který poslouchal zprávy o počasí, přemýšlel, zda to vůbec někdy skončí. Třeba je to taková malá potopa světa, přemýšlel a díval se skrze šedomodrý cigaretový kouř. Třeba je zapotřebí čas od času smýt lidské hříchy.

Erlendur měl ze setkání s Elín trochu strach, a proto byl do jisté míry rád, když se ukázalo, že není doma. Věděl, že se zase rozčílí, a nechtěl ji znovu dostat do stavu, v jakém byla minule, když mu spílala do všivých policajtů. Jenže se tomu bohužel nemohl vyhnout. Když s ní nepromluví teď, bude to muset udělat později. Hlasitě si povzdechl, když se spálil o cigaretu, která mu zase jednou dohořela v ruce.

Zadržel kouř v plicích a pak ho mohutně vyfoukl. Hlavou

mu proběhla věta z kampaně proti kouření: „K vyvolání rakoviny stačí jedna jediná napadená buňka.“

Ráno ho zase bolelo na prsou, ale teď už to přešlo.

Erlendur se právě narovnal na sedadle, když mu Elín zaklepala na okénko.

„Přijels za mnou?“ zeptala se zpod deštníku, když okénko stáhl.

Erlendur nasadil úsměv, který vypadal spíš jako úšklebek, prostě výraz, který se nedal rozluštit, a kývl.

Věděl, že jeho lidi už jsou na cestě na hřbitov.

Odemkla dveře a pustila ho dovnitř, a on si připadal jako zrádce. Sundal si klobouk a pověsil ho na háček, svlékl si kabát, zul boty a ve svém pomačkaném obleku zamířil do obýváku. Pod sakem měl hnědou pletenou vestu, kterou si špatně zapnul, takže poslední dírka zůstala prázdná. Sedl si do stejného křesla jako při minulé návštěvě, ona si sedla proti němu, když se vrátila z kuchyně, kde postavila vodu na kávu.

Zrádce si odkašlal.

„Jeden z těch, kteří byli s Holbergem toho večera, kdy byla Kolbrún znásilněna, se jmenoval Ellidi a sedí ve vězení. Už dlouho je policii dobře znám. Třetí, který s nimi byl, se jmenoval Grétar. V roce 1974 beze stopy zmizel.

Když bylo to výročí, víš.“

„Byla jsem tenkrát v ?ingvelliru,“ řekla Elín. „Viděla jsem Tómase a Halldóra.“1 Erlendur si odkašlal.

„A mluvil jsi s tím Ellidim?“ vyptávala se Elín.

„To je mimořádně odporný chlap,“ řekl Erlendur.

Elín se omluvila, zvedla se a šla do kuchyně. Erlendur slyšel cinkat šálky. V kapse mu zazvonil mobil a on se zatvářil kysele, když stiskl přijímací tlačítko. Na displeji si přečetl, že volá Sigurdur Óli.

„U nás jde všecko podle plánu,“ řekl Sigurdur Óli a Erlendur slyšel v telefonu ševelit déšť.

„Nebudete nic podnikat, dokud se ti neohlásím,“ řekl Erlendur. „Rozumíš? Ničeho se nedotknete, dokud ti zase nezavolám nebo nepřijedu.“

„Mluvil jsi s tou starou?“

Na to Erlendur neodpověděl, přerušil spojení a zastrčil mobil zpátky do kapsy. Elín přinesla kávu, postavila šálky a oběma jim nalila. Oba pili černou. Postavila konvici na stůl a znovu si sedla proti Erlendurovi. Ten si odkašlal.

„Ellidi říkal, že Holberg znásilnil před Kolbrún ještě jednu ženu a že se s tím Kolbrún chlubil,“ řekl jí a všiml si jejího udiveného výrazu.

1 Známí islandští básníci Tómas Gudmundsson a Halldór Laxness.

„Pokud Kolbrún věděla ještě o nějaké jiné ženě, tak mi o tom nikdy neřekla,“ odpověděla a kroutila zamyšleně hlavou. „Mluvil ten člověk pravdu?“

„Musíme počítat i s tím, že ne,“ řekl Erlendur. „Ellidi je tak mazaný, že si to klidně mohl vymyslet. Na druhé straně nevíme o ničem, co by jeho výpověď vylučovalo.“

„Nemluvily jsme o tom znásilnění často,“ řekla Elín.

„Myslím, že to bylo kvůli Audur. Mimo jiné. Kolbrún byla velmi zdrženlivá, plachá a uzavřená, a po té události se to ještě zhoršilo. A přirozeně nepřicházelo v úvahu mluvit o té strašné věci, když nosila pod srdcem dítě. A když přišlo na svět, tak už vůbec ne. Kolbrún udělala všechno, co bylo v jejích silách, aby zapomněla jak na to znásilnění, tak na všechno, co s ním souviselo.“

„Já se domnívám, že by Kolbrún asi na policii řekla o té druhé, kdyby o ní věděla, i kdyby to bylo jen proto, aby tím podpořila svoji výpověď. V protokolech, které jsem četl, o tom nebylo ani slovo.“

„Možná chtěla tu ženu ušetřit,“ řekla Elín.

„Ušetřit?“

„Kolbrún věděla, co to znamená, být znásilněna.

Věděla, co znamená jít na policii. Dlouho bojovala sama se sebou, než tam šla, a pak se ukázalo, že to nevedlo k ničemu jinému než k dalšímu ponižování na policejní služebně ve městě. Pokud to ta druhá žena neoznámila, Kolbrún její

stanovisko zřejmě respektovala. Tohle bych si dokázala představit. Ale vlastně ani nevím, o čem mluvíš.“

„Nemusela znát podrobnosti, ani jméno, stačilo jen neurčité podezření. Pokud jí o tom řekl.“

„O tom mi nikdy nic neřekla.“

„Když jste spolu mluvily o tom znásilnění, co ti vlastně řekla?“

„Nikdy mi nepopisovala přímo průběh,“ řekla Elín.

Erlendurovi znovu zazvonil mobil v kapse a Elín zmlkla. Erlendur vytáhl mobil jedním rázným pohybem a podíval se na číslo na displeji. Zase Sigurdur Óli. Erlendur mobil vypnul a vrátil ho do kapsy.

„Promiň,“ omluvil se.

„Nejsou tyhle mobilní telefony nesnesitelné?“

„To tedy jsou,“ odpověděl. Už ho tlačil čas. „Mluvila o tom, jak velmi miluje svou dceru. Měly spolu mimořádně hluboký vztah, navzdory strašným okolnostem jejího početí.

Audur pro ni byla všechno. Je samozřejmě hrozné něco takového říct, ale já si myslím, že se nechtěla Audur vzdát.

Rozumíš? Nemohla jsem se zbavit dojmu, že ji brala jako odškodnění za to znásilnění, nebo jak bych to vyjádřila.

Vím, že to neformuluji dost výstižně, ale připadalo mi, jako by to dítě bylo štěstí v neštěstí. Nemohu ti říct, co si myslela má sestra, nebo co se v ní dělo, protože sama vím jen zlomek. Nedělala jsem jí vrbu. Ona zbožňovala tu malou čím dál víc a nehnula se od ní. Nikdy. Jejich vztah byl

poznamenaný tím, co se stalo, ale Kolbrún v tom děvčátku nikdy neviděla přítěž, která jí zkazila život. Viděla jen krásné dítě, a to Audur byla. Moje sestra ji přehnaně chránila, dokonce až za hrob, jak dokazuje nápis na náhrobku. ‚Chraň mne, abych mohl žít bez strachu z nepřátel‘.“

„Víš, co přesně těmi slovy tvoje sestra myslela?“

„Je to apel na Boha, pochopíš to, když si ten žalm přečteš. Kvůli smrti toho malého děvčátka. Kvůli tomu, jak k ní došlo a jak byla strašná. Pro Kolbrún byla nevýslovná muka představit si, že Audur budou pitvat. Muka.“

Erlendur zavřel oči a zatvářil se provinile. Elín si toho nevšimla.

„Já samozřejmě chápu,“ pokračovala Elín, „že ty hrozné věci, které Kolbrún prožila, znásilnění i smrt dcerky, měly závažný dopad na její psychiku. Nervově se zhroutila. Když se začalo mluvit o pitvě, vystupňovala se u ní představa, že ji někdo pronásleduje, a pocit, že musí Audur chránit proti všemu. Porodila dceru za tak strašných okolností jen proto, aby ji hned zase ztratila. Viděla v tom vůli boží. Moje sestra si přála, aby její dcera mohla odpočívat v pokoji.“

Erlendur chvíli zamlkle seděl, než si dodal odvahy.

„Já myslím, že i já jsem jedním z jejích nepřátel.“

Elín se na něho tázavě zadívala, protože nerozuměla, co tím chce říct.

„Domnívám se, že je nutné vykopat rakev a znovu provést důkladnou pitvu, bude-li to možné.“

Erlendur to řekl tak ohleduplně, jak jen mohl. Nějakou dobu trvalo, než Elín pochopila smysl toho, co jí řekl, a když si jej uvědomila, nechápavě na něj pohlédla.

„Co tím pro všecko na světě sleduješ?“

„Je možné, že tak získáme vysvětlení, proč umřela.“

„Jaké vysvětlení? Byl to nádor na mozku!“

„Je možné, že..“

„O čem to vůbec mluvíš? Vykopat ji? To dítě? To je k nevíře! Vždyť jsem ti právě řekla…“

„Mluví pro to dva důvody.“

„Dva důvody?“

„Pro tu pitvu,“ řekl Erlendur.

Elín vstala a začala rozčileně přecházet po pokoji.

Erlendur zůstal sedět a celý se v křesle skrčil.

„Mluvil jsem s lékaři v nemocnici, tady v Keflavíku.

Nenašli o Audur zdravotní záznamy, jen běžný protokol policejního lékaře, který už nežije. Rok, kdy umřel, byl jeho posledním rokem v nemocnici. Lékař poukazoval jen na mozkový nádor a vyvozoval z toho příčinu smrti. Jenže já musím vědět přesně, jaká nemoc způsobila smrt vašeho děvčátka. Musím vědět, jestli to nebyla dědičná choroba.“

„Dědičná choroba! Já o žádné dědičné chorobě nic nevím!“

„Pátráme po ní u Holberga,“ vysvětloval Erlendur.

„Druhým důvodem pro exhumaci je, že chceme s absolutní jistotou zjistit, jestli Audur byla jeho dcera. To se zjistí rozborem DNA.“

„Vy o tom pochybujete?“

„Vlastně ani ne, ale musíme mít jistotu.“

„Ale proč?“

„Holberg popřel, že je to jeho dítě. Tvrdil, že Kolbrún s ním měla styk dobrovolně, ale popřel otcovství. Když pak celou tu věc smetli ze stolu, nezůstal žádný důvod, proč pokračovat v dalším vyšetřování. Tvá sestra o to nikdy nežádala. Určitě už toho měla dost a chtěla Holberga vymazat ze svého života.“

„Čí dítě by to mělo být?“

„Potřebujeme důkazy kvůli té vraždě.“

„Holbergově vraždě?“

„Ano.“

Elín se zastavila před Erlendurem a upřela na něho pohled shora.

„To ji ten netvor musí pronásledovat až za hrob?“

Erlendur chtěl odpovědět, ale ona ho předešla.

„Vy si možná myslíte, že moje sestra lhala. Nikdy jste jí nevěřili. Ty nejsi o nic lepší než ten hnusný Rúnar. O nic lepší.“

Sklonila se nad ním, jak tam seděl v křesle.

„Ty všivý policajte!“ sykla na něho. „Nikdy jsem tě neměla pustit do tohoto domu.“

18

Sigurdur Óli se díval skrze déšť, jak se ke hřbitovu blíží čelní světla auta, a věděl, že je to Erlendur. Bagr s hlukem najel ke hrobu, připraven začít hloubit, jakmile dostane znamení. Byl to minibagr, který se hbitě pohyboval mezi hroby na pásech, přestože se bořily do bláta. Vyfukoval černý dým a naplňoval vzduch pronikavým pachem nafty.

Sigurdur Óli a Elínborg stáli u hrobu a s nimi tam byl i soudní lékař s pověřením státního zástupce, právník od kriminální policie, farář s kostelníkem, několik policistů z Keflavíku a dva dělníci, které poslala městská správa.

Všichni stáli v dešti a záviděli Elínborg, která jako jediná měla deštník a schovala pod něj i Sigurdura Óliho. Viděli, že Erlendur přijel sám. Vystoupil z auta a pomalým krokem se k nim blížil. Měli připravená potřebná úřední povolení k exhumaci, ale začít se mělo, teprve až k tomu dá Erlendur pokyn.

Erlendur se rozhlédl a v duchu hluboce litoval, že musí znesvětit právě tenhle hrob. Náhrobek už byl odstraněn a ležel na pěšině za hrobem. Ležela tam i zelená váza, jejíž dno bylo opatřeno dlouhým trnem, který se zabodával do hlíny, aby váza nespadla. Ve váze byla malá, povadlá kytice růží a Erlendurovi proběhlo hlavou, že ji tam musela dát

Elín. Zastavil se, znovu si přečetl nápis a potřásl hlavou.

Vedle náhrobku ležel zbořený bílý dřevěný plůtek, vysoký sotva dvacet centimetrů. Erlendur už takové plůtky kolem dětských hrobů viděl dřív. Zhluboka si povzdechl a pohlédl k temnému nebi. Voda mu crčela z krempy klobouku na záda a musel přivřít oči. Díval se na lidi stojící kolem hrobu, pak pohlédl na Sigurdura Óliho a pokývl hlavou. Ten dal rukou znamení řidiči bagru. Lžíce se zvedla a zaryla se do kypré hlíny.

Erlendur se díval, jak bagr rozrývá třicet let starou ránu.

Každá lžíce hlíny ho přímo fyzicky bolela. Hromada zeminy u hrobu se zvyšovala, a jak se otvor prohluboval, byl čím dál temnější. Erlendura přepadl pocit, jako by už tuhle scénu někdy zažil. Jeho kolegové od kriminální,policie, kteří tam stáli a shlíželi do hrobu, dělníci v oranžových kombinézách, kteří se opírali o lopaty, kněz v černém taláru z teplé látky, déšť, který se lil z nebe do hrobu, a lžíce bagru, jež zase vodu nabrala a vyzvedla nahoru… Připadalo mu, jako by ta díra krvácela.

Byl to skutečně ten sen, který se mu zdál?

Potom ten pocit zmizel, ale jako pokaždé, když se mu to stalo, nechápal, kde se vzal. Proč znovu prožívá zážitky, které se nikdy předtím nestaly? Erlendur nevěřil na znamení, na tváře a sny, ani na reinkarnaci či na karmu, nevěřil v Boha, i když si často četl v bibli, ani na věčný život, ani na to, že jeho jednání v tomto životě má vliv na to, zda po smrti

přijde do nebe, nebo do pekla. Byl toho názoru, že už sám život člověku připravuje poměrně vyváženou směs obojího.

Ale pak ho zase přepadl onen záhadný a nevysvětlitelný pocit, že se ocitl na jiném místě a v jiné době, jako by to všechno již jednou viděl, jako by vystoupil sám ze sebe a proměnil se v diváka, který sleduje svůj vlastní život.

Neuměl si vysvětlit, co se děje a proč si s ním jeho psychika takhle zahrává.

Erlendur se vzpamatoval, až když se ozval dutý zvuk, jak lžíce bagru narazila o rakev. Přistoupil o krok blíž. Do hrobu pršelo a on nemohl rakev rozeznat.

„Opatrně!“ zavolal na řidiče bagru a zvedl ruce.

Koutkem oka zahlédl světla auta, které se blížilo.

Všichni se tím směrem zahleděli a viděli, jak se auto pomalu blíží ke hřbitovu a zastavuje u brány. Na střeše svítil velký štít s nápisem TAXI. Z auta vystoupila postarší žena v zeleném kabátě. Taxi odjelo a žena se rozběhla ke hrobu.

Když byl Erlendur na doslech, rozkřičela se na něho a hrozila mu zaťatými pěstmi.

„Przniteli hrobů!“ volala Elín. „Przniteli hrobů!

Przniteli mrtvých!“

„Pokuste se ji uklidnit,“ řekl Erlendur nevzrušeným hlasem k policistům, kteří vyšli Elín vstříc a zadrželi ji několik metrů od hrobu. Vší silou se jim bránila, sršela hněvem, ale oni ji uchopili za ruce a pevně ji drželi.

Teď k hrobu přistoupili oba dělníci, které sem poslalo město, lopatami rakev vyhrabali a připevnili na ni pásy, aby ji bylo možné vytáhnout. Rakev vypadala zachovale. Déšť bubnoval do víka a omýval z něj bláto. Erlendur si představoval, že byla původně bílá. Malá bílá rakev s mosaznými rukojeťmi po stranách a malým křížem na víku.

Dělníci přivázali konce pásů na lžíci od bagru, který rakev opatrně zvedal. Byla sice nepoškozená, ale působila křehce.

Erlendur si všiml, že se Elín přestala bránit a nadávat mu.

Rozplakala se, když rakev vystoupila nahoru a na krátký okamžik zůstala viset nad hrobem. Malá dodávka pomalu zacouvala ke hrobu. Rakev postavili na zem a odvázali z ní pásy. Teď k ní přistoupil kněz, udělal nad ní znamení kříže a pohyboval rty v tiché modlitbě. Dělníci ji pak vyzvedli do auta a zavřeli zadní dveře. Elínborg si šla sednout vedle řidiče, který vyjel směrem ke hřbitovní bráně a dál na silnici.

Všichni se za dodávkou dívali, dokud jim červená zadní světla nezmizela v dešti.

Kněz přistoupil k Elín a požádal policisty, aby ji pustili.

Ti mu okamžitě vyhověli. Zeptal se jí, zda pro ni může něco udělat. Bylo vidět, že se znají. Hovořili spolu polohlasně.

Elín se trochu uklidnila. Erlendur a Sigurdur Óli na sebe pohlédli a pak se zadívali do vykopaného hrobu, na jehož dně se utvořila kaluž.

„Pokoušela jsem se ten skandál, to znesvěcení zarazit,“

slyšel Erlendur, jak Elín říká faráři. Ulevilo se mu, když viděl, že už je klidnější. Šel k ní. Sigurdur Óli těsně za ním.

„To ti nikdy neodpustím,“ řekla Elín Erlendurovi. Farář stál po jejím boku. „Nikdy!“ opakovala. „To ti přísahám.“

„Já to chápu,“ odpověděl Erlendur, „ale vyšetřování pokračuje.“

„Vyšetřování! Jdi se vycpat se svým vyšetřováním!“

sykla Elín. „Kam tu mrtvolku vezou?“

„Do Reykjavíku.“

„Kdy ji přivezeš zpátky?“

„Za dva dny.“

„Podívej se, co udělali s jejím hrobem,“ zavzlykala Elín zoufale a rezignovaně, jako by stále ještě nechápala, co se stalo. Prošla kolem Erlendura k náhrobku, zbořenému plůtku, váze a otevřenému hrobu.

Erlendur se rozhodl, že jí řekne o tom vzkazu, který našli u Holberga v bytě.

„U Holbergovy mrtvoly ležel vzkaz, když jsme ho našli ležet v jeho bytě,“ řekl Erlendur a postavil se za ni.

„Nechápali jsme jeho smysl, dokud jsme nevěděli o Audur a nemluvili s doktorem, který ji tehdy léčil. Islandští vrahové obyčejně po sobě zanechávají jen nepořádek, ale ten, kdo zabil Holberga, nám chtěl zanechat něco, s čím si budeme muset lámat hlavu. Když doktor mluvil o možnosti, že by mohlo jít o dědičnou chorobu, dostal ten vzkaz najednou

smysl. Odpovídal i tomu, co mi řekl Ellidi ve vězení.

Holberg neměl žádné žijící příbuzné. Měl jen sestru, která zemřela, když jí bylo devět. Tady Sigurdur Óli,“ řekl Erlendur a ukázal na kolegu, „našel její zdravotní záznamy.

To, co nám Ellidi řekl, byla pravda. Zemřela stejně jako Audur, na mozkový nádor. S největší pravděpodobností šlo o stejnou chorobu.“

„Co mi to povídáš? O jakém vzkazu to mluvíš?“ zvolala Elín.

Erlendur váhal. Podíval se na Sigurdura Óliho. Ten pohlédl na Elín a pak zpátky na Erlendura.

„Já jsem on,“ řekl Erlendur.

„Co to znamená?“

„Tak zněl ten vzkaz: Já jsem on. S důrazem na poslední slovo. ON.“

„Já jsem on,“ opakovala Elín. „Co to znamená?“

„To kdybych věděl. Přemýšlím, zda to není nějaký náznak existence příbuzenského vztahu,“ odpověděl jí Erlendur. „Ten, kdo ten vzkaz napsal, se domníval, že má něco společného s Holbergem. Ale teoreticky vzato to mohou být také jen bláboly nějakého blázna, který Holberga vůbec neznal. Nesrozumitelný a nesmyslný blábol. Ale já téhle verzi nevěřím. Myslím si, že až budeme vědět, co to bylo za chorobu, pokročíme o kus dál. Ale musíme zjistit, co to přesně bylo za nemoc.“

„Jaké příbuzenské vztahy?“ nechápala Elín.

„Podle oficiálních dokladů neměl Holberg žádné děti.

Audur nenosila jeho příjmení. Byla jen dcerou Kolbrún. Ale pokud je pravda to, co nám řekl Ellidi, že Holberg kromě ní znásilnil i další ženy, a ty o tom mlčely, je docela dobře možné, že měl dětí víc. Že Kolbrún nebyla jedinou obětí, která porodila jeho dítě. Začali jsme už pátrat v Húsavíku po ženách, které porodily děti v jistém časovém rozmezí, a doufáme, že brzy nějakou najdeme.“

„V Húsavíku?“

„Holbergova další oběť pocházela odtamtud.“

„A co ta dědičná choroba?“ zeptala se Elín. „Co je to za chorobu? Je to ta, která zabila Audur?“

„Musíme nechat Holberga důkladně vyšetřit a dokázat, že byl skutečně otcem Audur, potom teprve budeme znát pravdu. Jestli je naše teorie správná, půjde pravděpodobně o chorobu, která se předává v genech.“

„A je to ta, kterou onemocněla Audur?“

„Je možné, že od její smrti už uběhla příliš dlouhá doba na to, aby bylo možné dospět k jednoznačným závěrům, ale musíme to zkusit.“

Došli až ke kostelu. Elín vedle Erlendura, Sigurdur Óli za nimi. Elín udávala krok. Kostel byl otevřený. Vešli dovnitř, aby se schovali před deštěm. Stáli u dveří a nahlíželi do temné chrámové lodi.

„Já jsem přesvědčen o tom, že Holberg byl otcem Audur,“ řekl Erlendur. „Nemám nejmenší důvod

pochybovat o tom, cos mi řekla, ani o tom, co řekla tvá sestra tobě. Ale potřebujeme důkazy. Bez toho se při policejním vyšetřování neobejdeme. Půjde-li o nemoc, kterou Audur zdědila po Holbergovi, mohla by se objevit i jinde. A je možné, že nějak souvisí s Holbergovou vraždou.“

Nevšimli si auta, které se pomalu vzdalovalo od kostela po staré silnici, protože nemělo rozsvícená světla a ve tmě je téměř nebylo vidět. Když ale vjelo do města, zvýšilo rychlost, přední světla se rozsvítila a auto brzy dohonilo dodávku s rakví. Po cestě do Reykjavíku dbal jeho řidič na to, aby mezi ním a dodávkou byla neustále dvě až tři vozidla. Tak sledoval rakev celou cestu.

Když dodávka zastavila před márnicí v Barónsstíguru, zaparkovalo auto nedaleko od ní a řidič pozoroval, jak vynášejí rakev a jak se za nimi zavřely dveře. Viděl, jak dodávka odjela a žena, která šla vedle rakve, vyšla z márnice a nastoupila do taxíku.

Když nastal klid, pomalu odjel.

19

Marian Briem ho uvítal ve dveřích. Erlendur se neohlásil předem. Přijel přímo ze Sandgerdi a rozhodl se, že si promluví s Mariánem, než pojede domů. Bylo šest hodin a venku byla tma jako v pytli. Marian ho pozval dál a omlouval se za nepořádek. Měl malý, dvoupokojový byt, obývací pokoj, ložnice, koupelna a kuchyně. Vykazoval všechny známky zanedbanosti, stejně jako ten Erlendurův.

Noviny, časopisy a knihy ležely poházené po pokoji, koberec byl ochozený a neudržovaný, v kuchyni ve dřezu hora nádobí. Slabé světlo stolní lampy jen zmírňovalo tmu v obývacím pokoji. Marian řekl Erlendurovi, aby shodil noviny z křesla a prostě si tam sedl.

„Neřekls mi, žes ten případ tehdy vyšetřoval,“ začal Erlendur.

„Nebyl to ode mě výkon, kterým bych se mohl chlubit,“

odpověděl Marian a zapálil si doutník. Měl malé, drobné ruce a bolestný výraz v obličeji. Hlavu měl oproti drobnému tělu příliš velkou.

Erlendur o Mariánovi věděl, že sleduje zajímavé případy, že si nechává dodávat informace o bývalých kolezích, kteří ještě slouží u policie, a jestliže má o některém z nich pochyby, zahájí něco jako interní vyšetřování.

„Přišel jsi, aby ses dověděl víc o Holbergovi,“

konstatoval Marian.

„A o jeho kumpánech,“ řekl Erlendur, odsunul hromadu novin a sedl si. „A o Rúnarovi z Keflavíku.“

„Ano, Rúnar z Keflavíku,“ řekl Marian. „Ten mě dokonce chtěl zabít.“

„Dnes už by toho nebyl schopný, je to vysušený stařík,“

řekl Erlendur.

„Takže jsi s ním mluvil,“ řekl Marian. „Má rakovinu, víš to? Zbývají mu spíš už jen dny než měsíce.“

„To jsem nevěděl,“ řekl Erlendur a v duchu si vybavil Rúnarův kostnatý, vyhublý obličej. A jak mu kapalo z nosu, když hrabal listí v zahradě.

„Znal neuvěřitelně vlivné lidi na ministerstvu. Proto se tak dlouho udržel. Já jsem ho doporučil suspendovat. Ale oni mu dali jenom důtku.“

„Vzpomínáš si na Kolbrún?“

„Na tu nejpolitováníhodnější oběť, jakou jsem v životě viděl?“ řekl Marian. „Neznal jsem ji blíž, ale věděl jsem, že nebyla schopná lhát. Vypovídala proti Holbergovi a také o tom, jak s ní jednal Rúnar, ale to už víš. Pokud jde o její výpověď proti Rúnarovi, bylo to tvrzení proti tvrzení. S tím rozdílem, že její výpověď byla věrohodnější. Neměl ji posílat domů, ať už to s těmi kalhotkami bylo jak chtělo.

Holberg ji znásilnil, to bylo jasné. Konfrontoval jsem

Holberga a Kolbrún. O tom, že ji znásilnil, nemohlo být pochyb.“

„Jak konfrontoval?“

„Byla to ode mě chyba. Myslel jsem si, že nám to pomůže pohnout s tím případem. Chudák ženská.“

„Jak jsi to udělal?“

„Aby to vypadalo, jako by se setkali náhodou, nedopatřením. Neuvědomil jsem si… Vlastně bych ti to neměl říkat. Ve vyšetřování mi to nijak nepomohlo. Ona tvrdila svoje, a on taky. Pozval jsem si je na stejnou dobu, aby se museli potkat.“

„Co se stalo?“

„Začala být hysterická a museli jsme volat doktora.

Něco takového jsem nikdy předtím nezažil. Ani potom.“

„A on?“

„Stál tam a usmíval se.“ Erlendur oněměl.

„Myslíš, že to bylo jeho dítě?“ zeptal se po chvíli.

Marian pokrčil rameny.

„Kolbrún to vždy tvrdila.“

„Zmínila se Kolbrún před tebou o jiné ženě, kterou Holberg znásilnil před ní?“

„Ona nějaká existovala?“

Erlendur mu řekl, co se dozvěděl od Ellidiho, a předložil mu nejdůležitější poznatky z vyšetřování. Marian seděl, kouřil doutník a poslouchal. Oči měl upřené na Erlendura. Byly to malé, ale bdělé a pichlavé oči, kterým nic

neušlo. Viděly před sebou unaveného muže ve středním věku, s temnými stíny pod očima, neoholeným obličejem, hustým obočím a hnědými vlasy s nazrzlým odstínem, které mu rozcuchaně trčely na všechny strany, a silnými zuby, jež se občas zablýskly mezi bezkrevnými rty. Jeho utrápený výraz svědčil o tom, jak těžce nese všechnu lidskou špínu, kterou při své práci vidí. V očích Mariana Briema se objevil soucit a bolestné vědomí, že se dívá na svůj vlastní obraz.

Marian Briem Erlendura školil, když jeho kolega nastoupil k policii. Všechno, co se Erlendur v prvních letech u kriminální policie naučil, se naučil od Mariana Briema.

Oba měli velké zkušenosti, ale Erlendur se nikdy nevyšplhal na žádné vyšší místo, celý život dělal řadového kriminalistu.

Briem měl dokonalou paměť, která mu nezeslábla ani v pokročilém věku. Registroval všechno, co viděl a slyšel, a ukládal to do paměti, aby to pak z ní mohl v příhodný okamžik bez potíží vyvolat. Marian dokázal rekapitulovat staré případy do nejmenšího detailu, byl studnicí zkušeností se všemi oblastmi islandské kriminality. Měl vynikající dedukční schopnost a skvělé logické myšlení.

Mezi kolegy platil Marian Briem za hrozného pedanta, náročného, netrpělivého a neúprosného, jak o něm jednou Erlendur řekl Evě Lind, když na to téma mluvili. Několik let mezi nimi docházelo k neshodám, což vedlo k tomu, že spolu téměř nemluvili. Erlendur si to vysvětloval tak, že Mariana v nějakém směru zklamal. Dával mu to čím dál

výrazněji najevo, až do té doby, než ten velký mentor konečně, a k Erlendurově ulehčení, odešel na zasloužený odpočinek.

Když Marian odešel do penze, jejich vzájemný vztah se zase zlepšil. Napětí se postupně uvolnilo a soupeření mezi nimi zmizelo.

„…a proto mě napadlo zajet k tobě a zjistit, nač si vzpomínáš o Holbergovi, Ellidim a Grétarovi,“ řekl Erlendur nakonec.

„Snad nedoufáš, že Grétara po tolika letech najdeš?“

zeptal se Marian. Erlendurovi na kratičký okamžik připadalo, že se mu ve tváři mihla obava.

„Jak daleko ses dostal ve věci Grétarova zmizení?“

„O tom ti nic neřeknu, protože já jsem se tím případem nezabýval,“ odpověděl Marian. Erlendur měl pocit, jako by v jeho hlase zaslechl omluvu. „Zmizel pravděpodobně ten týden, kdy se konaly slavnosti v ?ingvelliru. Mluvil jsem s jeho matkou, přáteli a s jeho kolegy Holbergem a Ellidim.

Grétar tenkrát pracoval jako námezdní dělník v přístavu v Eimskipu. Někteří si mysleli, že spadl přes palubu při hašení požáru na jedné nákladní lodi. Jiní zase tvrdili, že kdyby přepadl do nákladního prostoru, museli by si ho všimnout.“

„Kde byli Holberg a Ellidi v době, kdy Grétar zmizel?

Vzpomínáš si na to?“

„Oba tvrdili, že byli na slavnostech v ?ingvelliru, a my jsme si to ověřili. Jenže my jsme neznali přesnou dobu

Grétarova zmizení. Jeho matka mi volala až dva měsíce poté, co ho nikdo neviděl. Co tím sleduješ? Ukázalo se něco nového ohledně Grétara?“

„Ne,“ odpověděl Erlendur. „A já po něm ani nepátrám.

Pokud se najednou zase neobjevil a nezabil starého kumpána Holberga na Severních blatech, může si pro mě za mě zůstat nezvěstný navždy. Já se jen snažím udělat si jasno v tom, co to vlastně bylo za trio, Holberg, Ellidi a Grétar.“

„Zkrachovalé existence. Všichni tři. Teď už znáš Ellidiho. Grétar nebyl o nic lepší, spíš jen hloupější než ti dva. Kdysi jsem ho vyslýchal kvůli vloupání a získal jsem z toho dojem, že jsem se zase jednou ocitl u zrodu povedené kriminální kariéry. Všichni tři pracovali pro správu majáku a přístavu. Tam se seznámili. Ellidi byl takový zabedněný sadista, který se věčně s někým pral. Šikanoval podřízené a slabší. Na tom se nic nezměnilo do dneška, pokud jsem dobře informován. Holberg byl z těch tří nejinteligentnější a dělal jim něco jako vůdce. Z té záležitosti s Kolbrún se vyvlíkl brilantně. Když jsem se na něho tehdy informoval, dostal jsem jen vyhýbavé odpovědi. Grétar byl takový prosťáček, který jim naletěl. Působil jako podlý zbabělec, ale já jsem z něho měl pocit, že za tou fasádou bude ještě něco jiného.“

„Znal se Rúnar s Holbergem?“

„Myslím, že ne.“

„Zatím jsme o tom oficiálně nikomu neřekli, ale u Holbergovy mrtvoly jsme našli vzkaz,“ řekl Erlendur.“

„Vzkaz?“

„Vrah napsal Já jsem on na list vytržený z bloku a položil ho na Holberga.“

„Já jsem on?“

„Nechtěl tím naznačit příbuzenský vztah?“

„Nebo měl mesiášský komplex. Nějaký pomatený náboženský fanatik.“

„Já bych spíš sázel na ten příbuzenský vztah.“

„Já jsem on? Co tím chtěl říct? Co je smyslem toho vzkazu?“

„Kéž bych to věděl.“

Zvedl se, nasadil si klobouk a řekl Mariánovi, že musí domů. Marian se ho zeptal, jak je na tom Eva Lind, a Erlendur mu odpověděl, že se snaží se svými problémy bojovat. Marian ho doprovodil ke dveřím a otevřel. Podal mu ruku a pevně mu ji stiskl.

Když Erlendur scházel po schodech, Marian za ním zavolal: „Erlendure! Počkej ještě chvilku, Erlendure!“

Erlendur se ohlédl a uviděl Mariana stát ve dveřích.

Jeho impozantní zjev byl poznamenán stářím, kulatá záda a vrásčitý obličej svědčily o tom, že neprožil snadný život.

Bylo to už dávno, co Erlendur poprvé přišel do tohoto domu.

Když dnes seděl proti Mariánovi v křesle, přemýšlel o tom, jak si čas s lidmi zahrává.

„Nepouštěj si to, co se dozvíš o Holbergovi, příliš k tělu,“ radil mu Marian Briem. „Nedovol, aby to v tobě zlomilo něco, co si chceš uchovat nedotčené. Nedovol mu, aby nad tebou získal převahu. To je všechno.“

Erlendur stál venku na dešti a nevěděl, co si o té radě má myslet. Marian Briem mu pokývl.

„Co to bylo za vloupačku?“ zavolal na něho Erlendur, když Marian zavíral dveře.

„Vloupačka?“ Marian znovu otevřel.

„Které se dopustil Grétar. Kam se vloupal?“

„Do prodejny s fotografickými potřebami. Fotografie byly něco jako jeho úchylka,“ řekl Marian Briem. „On rád fotografoval.“

Dva chlapi v kožených bundách a černých kožených šněrovacích botách do půli lýtek zaklepali Erlendurovi na dveře a vyrušili ho, když pozdě večer seděl doma v křesle a zíval. Když přišel domů, volal Evu Lind, ale nedostal odpověď. Sedl si do křesla ke kuřecím stehnům, která tam zůstala ležet od předchozího večera. Ti dva se ptali po Evě Lind. Erlendur je nikdy předtím neviděl. A svou dceru nespatřil od chvíle, kdy mu uvařila tu báječnou masovou polévku. Byli to typem vysloveně surovci a vyptávali se ho, kde ji mohou najít. Snažili se mu nahlédnout do bytu, ale naštěstí se nezkoušeli dostat dovnitř. Erlendur se jich zeptal, co od jeho dcery chtějí. Řekli mu, že je starý nadržený kozel, a ptali se ho, jestli ji u sebe schovává. Nato se jich

Erlendur zeptal, jestli shánějí peníze, nebo se chtějí udělat.

Okřikli ho, aby držel klapačku. Erlendur jim řekl, aby vypadli, načež mu odpověděli, aby jim políbil prdel. Když chtěl přibouchnout dveře, strčil mezi ně jeden z nich koleno.

„Tvá dcera je mizerná děvka,“ vykřikl. Měl kožené kalhoty.

Erlendur si zhluboka povzdechl.

Měl za sebou dlouhý, náročný den.

Slyšel, jak to v koleně křuplo, když mu je přibouchl do dveří s takovou silou, až vyletěly z pantů.

20

Sigurdur Óli přemýšlel, jak tu otázku formulovat. Držel v ruce seznam se jmény deseti žen, které před rokem 1960

žily v Húsavíku, a pak se odstěhovaly do Reykjavíku. Dvě ze seznamu už zemřely. Dvě z nich nikdy neměly děti. Šest z nich bylo matkami a porodily právě v onu inkriminovanou dobu, kdy mohlo dojít ke znásilnění. Sigurdur Óli byl teď u první z nich, bydlela v Barmahlídu, byla rozvedená a měla tři dospělé syny.

Ale jak má formulovat otázku pro ženu v nejlepších letech? Promiň, drahá, ale já jsem od policie a mám zjistit, jestli jsi náhodou nebyla někdy v Húsavíku znásilněna, když jsi tam bydlela. Mluvil o tom s Elínborg, která měla seznam dalších deseti žen, ale ta nechápala, v čem je problém.

Sigurdur Óli zastával názor, že tahle opatření, která jim nařídil Erlendur, jsou naprosto k ničemu. I kdyby náhodou Ellidi mluvil pravdu a i kdyby souhlasil čas a místo, jak velkou mají naději, že jim teď postižená žena o svém znásilnění řekne, když skoro celý život mlčela? Proč by měla zrovna teď vyrukovat s pravdou ven? Až u ní teď zazvoní Sigurdur Óli, nebo některý z dalších pěti kriminalistů, kteří mají takový seznam, stačí, aby řekla „ne“

a jim nezbude, než se omluvit, že rušili.

„Musíš na to jít psychologicky,“ odpověděl mu Erlendur, když s ním na to téma mluvil. „Musíš to zařídit tak, aby tě pustily do bytu, nabídly ti židli a kávu, a pak si s nimi začni povídat. Musíš těm ženám být sympatický.“

„Psychologie!“ zabručel Sigurdur Óli, když vystoupil z auta v Barmahlídu a musel myslet na Bergpóru, se kterou žil. Ani u ní ještě nevěděl, jak na ni jít psychologicky.

Poznali se před nějakým časem za velmi neobvyklých okolností, když Bergpóra svědčila u jednoho složitého případu. Po krátkém chození se dohodli, že spolu budou žít.

Ukázalo se, že spolu dobře vycházejí, že mají podobné zájmy a že oba dva chtějí mít dokonalý domov zařízený stylovým nábytkem a uměleckými předměty. Praví yuppies.2

Políbili se pokaždé, když se sešli po dlouhém pracovním dni. Dávali si malé dárky. Otevřeli si láhev vína. Někdy šli hned do postele, když se vrátili dřív z práce, ale to se poslední dobou stávalo jen zřídka.

Teď‘ mezi nimi vládlo napětí. Sigurdur totiž nemohl zapomenout, že mu Bergpóra dala k narozeninám úplně obyčejné gumové holínky. Snažil se tvářit, že má velkou radost, ale nechápavý výraz mu dlouho a zřetelně zůstal vepsán v obličeji. Vycítila, že se dopustila chyby. Jeho úsměv byl falešný, když se na něj po dlouhé chvíli zmohl.

2 Mladí, ctižádostiví podnikatelé, young urban professional, (pozn. překl.).

„Žádné holínky nemáš,“ řekla.

„Neměl jsem holínky od svých… eh… desíti,“

odpověděl. „Ty nemáš radost?“ zeptala se.

„Ale ano, jsou prima,“ řekl Sigurdur Óli s vědomím, že jí neodpověděl na otázku. A ona to věděla taky. „Ne, vážně,“ dodal a cítil, že ji dostal do trapné situace. „Jsou moc hezké.“

„Ty z nich nemáš vůbec radost,“ řekla sklesle.

„Ale ano,“ řekl, stále ještě v šoku, protože musel myslet na náramkové hodinky za třicet tisíc, které jí dal k narozeninám on. Trvalo mu celý týden, než je vybral.

Prochodil celé město, vyptával se klenotníků na značky, na pozlacení, na kvalitu strojků, na náramky, vodotěsnost, diskutoval s nimi o švýcarských hodinkách i o hodinách s kukačkou. Nasadil všechno svoje umění kriminalisty, aby našel ty pravé. Nakonec je našel a ona byla unesená, a její radost byla nefalšovaná.

A tak tam seděl proti ní se zamrzlým úsměvem v obličeji, snažil se předstírat radost, ale nedařilo se mu to.

„Psychologie!“ zavrčel Sigurdur Óli.

Zazvonil u domovních dveří, aby přednesl svou otázku s tou největší psychologickou hloubkou, na jakou se zmohl, ale dopadlo to úplně jinak. Než se nadál, zeptal se té ženy u dveří bez úvodu a jako by mluvil o počasí, jestli náhodou nebyla někdy znásilněna.

„To je ale drzost,“ řekla silně nalíčená žena s prsty ověšenými prsteny z bižuterie. V obličeji měla zarputilý výraz a nevypadala na to, že ho hodlá změnit. „Kdo vůbec jsi? Co je to za nebetyčnou nestoudnost?“

„Promiň,“ vysoukal ze sebe Sigurdur a seběhl po schodech dolů.

Elínborg se dařilo lépe, protože byla duchapřítomná a neměla problém navázat se ženami nenucený hovor. Jejím koníčkem bylo vaření, a jelikož byla vášnivá a dobrá kuchařka, neměla potíže najít téma. Když náhodou nevěděla, jak začít, zeptala se, co se to line z bytu na božskou vůni, a ženy jí na to většinou velmi polichoceně odpovídaly. A netušily, že už se celý týden živí popcornem.

Teď seděla v obývacím pokoji jednoho suterénního bytu v Breidholtu a nechala si od postarší ženy z Húsavíku nalít kávu. Byla to matka dvou dospělých dětí a už několik let vdova. Jmenovala se Sigulaug a byla poslední na seznamu, který sestavila Elínborg. Ta se k choulostivé otázce celkem bez problémů dostala a nakonec Sigulaug požádala, aby se jí ozvala, kdyby se náhodou něco doslechla, i kdyby šlo třeba jen o klepy kolující po Húsavíku.

„…a proto pátráme po ženě z Húsavíku ve tvém věku, kterou Holberg možná tehdy poznal a mohl jí způsobit velké nepříjemnosti.“

„Nemohu si vzpomenout na žádného muže z Húsavíku, který by se jmenoval Holberg,“ řekla jí Sigulaug. „Co myslíš těmi nepříjemnostmi?“

„Holberg byl v Húsavíku jen přechodně,“ vysvětlovala jí Elínborg. „Proto si na něho nevzpomínáš. Nikdy tady nebydlel. A dopustil se násilí. Víme o něm, že před lety napadl nějakou ženu, a pokoušíme se ji najít.“

„To byste přece měli najít ve svých záznamech.“

„Ona to nikdy neohlásila.“

„O jaké napadeni šlo?“

„Znásilnění.“

Žena si bezděky přikryla ústa rukou a vykulila oči.

„Panebože!“ řekla. „O tom vůbec nic nevím.

Znásilnění! Dobrotivé nebe! O tom jsem nikdy neslyšela.“

„Protože to ta žena dodnes tají,“ řekla Elínborg. Šikovně se vyhnula ženiným zvědavým otázkám, ta samozřejmě chtěla vědět podrobnosti. Elínborg jí řekla, že se celý případ vyšetřuje a že ani policie zatím nic konkrétního neví. „Právě mě napadlo,“ řekla potom, „jestli náhodou neznáš někoho, kdo by o tom mohl něco vědět.“ Žena jí dala jména dvou kamarádek z Húsavíku, kterým údajně nic neujde. Elínborg si jména zapsala, chvíli ještě ze zdvořilosti zůstala, a pak se rozloučila.

Erlendur měl tržnou ránu na čele, sám si ji ošetřil. Jeden z večerních návštěvníků teď ležel, neschopný boje, u něj v předsíni s rozdrceným kolenem. Druhý nechápavě civěl na

to, co se stalo, a než se nadál, byl Erlendur u něj a bez mrknutí oka ho srazil ze schodů. Mladík se ještě stihl zachytit zábradlí, a tak se zachránil před pádem dolů. Ale už ho ani nenapadlo něco si s Erlendurem začínat, přestože měl nateklý obličej, zašpiněný od krve. Na okamžik pohlédl na svého kumpána na zemi, který řval bolestí, potom na Erlendura, a rozhodl se utéct. Bylo mu sotva víc než dvacet.

Erlendur zavolal sanitku, a zatímco na ni čekali, dostal z toho na zemi, co chtěli od Evy Lind. Hochovi se napřed nechtělo mluvit, ale když mu Erlendur nabídl, že se mu podívá na to koleno, jazyk se mu rozvázal. Byli to vymahači peněz. Eva Lind dlužila nějakému člověku, o němž Erlendur nikdy neslyšel, jak peníze, tak drogy.

Když šel Erlendur ráno do kanceláře, nikomu nevysvětloval, proč má na čele náplast, a nikdo se ho na to neodvážil zeptat. Stalo se to, když přibouchl koleno jednomu z vymahačů. Dveře se odrazily tak prudce, že ho uhodily do čela. Byl rád, že nešel k zemi. Čelo ho nesnesitelně bolelo a měl takový strach o Evu Lind, že skoro nespal. Seděl celou noc v křesle, chvílemi podřimoval a doufal, že se dcera vrátí dřív, než bude pozdě. V kanceláři zůstal jen tak dlouho, aby se dozvěděl, že Grétar má sestru a matku, která ještě žije v domově pro přestárlé v Grundu.

Jak řekl Marianu Briemovi, nehledal ani tolik Grétara, ani dívku, která zmizela z Gardabaeru, ale byl toho mínění, že není na škodu, když se dozví co nejvíc informací. Grétar

byl s těmi dvěma výtečníky onoho večera, kdy byla znásilněna Kolbrún. Třeba někomu o tom večeru vyprávěl a zmínil při tom nějaký zdánlivě nedůležitý detail. Erlendur nepočítal s tím, že se o Grétarově zmizení dozví něco nového, vůbec by mu nevadilo, kdyby Grétar odpočíval v pokoji tam, kde teď je. Ale odjakživa ho zajímaly případy lidí z Islandu, kteří beze stopy zmizeli. Jednak se za každým jednotlivým případem pravděpodobně skrýval nějaký hrůzostrašný příběh, a jednak Erlendura případy lidí, kteří jako by se propadli do země a nikdo o nich nic nevěděl, z nějakého důvodu fascinovaly.

Grétarově matce bylo devadesát a byla slepá. Erlendur mluvil chvíli s ředitelkou domova, která nemohla odtrhnout pohled od jeho čela, a dozvěděl se, že Theodora patří mezi nejstarší obyvatelky domova. Bydlela tu nejdéle ze všech, v každém ohledu byla příkladná žena, milovaná a obdivovaná všemi, zaměstnanci i ostatními seniory.

Ředitelka ho k ní dovedla a představila je. Stará paní seděla na invalidním vozíku ve svém pokoji. Na sobě měla župan a přes kolena přehozenou vlněnou deku. Dlouhé šedivé vlasy spletené do copu, měla vyzáblé tělo a kostnaté ruce. A vyrovnaný a klidný výraz v obličeji. V pokoji měla jen málo osobních věcí. Nad postelí visela fotografie J. F.

Kennedyho. Erlendur si sedl na židli před ni, zadíval se jí do očí, které už neviděly, a řekl jí, že by potřeboval mluvit s Grétarem. Zdálo se, že sluch jí ještě slouží dobře, a stejně

tak rozum. Neprojevila nejmenší údiv, naopak přešla hned k věci, jak to pravděpodobně dělala po celý život. Mluvila s nápadným severoislandským přízvukem.

„Můj Grétar nebyl žádný vzorný chlapec,“ řekla. „Jestli mám říct pravdu, tak byl pěkný lump. Nevím, po kom to měl.

Kradl a dělal i jiné nepřístojnosti. Potloukal se s jinými podobnými individui. Nenašli jste ho náhodou?“

„Ne,“ řekl Erlendur. „Jeden z jeho kamarádů byl nedávno zavražděn. Jmenoval se Holberg. Možná jsi o tom slyšela.“

„Toho neznám. Říkáš, že ho odkrouhli?“

Erlendur přikývl a poprvé po dlouhé době se upřímně usmál.

„V jeho bytě. Dřív pracoval s tvým synem. U správy majáku a přístavu.“

„Já jsem Grétara viděla naposledy při těch výročních oslavách v létě, kdy přišel domů a ukradl mi z peněženky peníze a taky nějaké stříbro. Vidím to jako dneska. Ze mi chybí peníze jsem zjistila, teprve až byl zase pryč. A pak zmizel. Jako by ho taky ukradli. Víš, kdo ho ukradl?“

„Ne,“ odpověděl Erlendur. „Nevíš, co dělal před tím zmizením? S kým se stýkal?“

„Nemám tušení,“ řekla stará paní. „Já jsem nikdy nevěděla, co Grétar vyvádí. Taky jsem to tenkrát na policii vypověděla.“

„Vědělas, že fotografoval?“

„Ano, dělal fotky. Neustále něco fotil. Nevím proč. Řekl mi, že fotografie jsou zrcadlem své doby, a já vůbec nevěděla, o čem mluví.“

„Nebylo to na Grétara moc oduševnělé?“

„Jindy jsem ho tak mluvit neslyšela.“

„Jeho poslední adresa byla v Bergstadastraeti, kde si pronajal pokoj. Co se stalo s jeho věcmi, s fotoaparátem a s filmy, nevíš?“

„To by možná věděla moje Klára,“ řekla Theodora.

„Dcera. Ona vyklízela jeho pokoj. Myslím, že pak všechny ty jeho krámy vyházela.“

Erlendur se zvedl a ona sledovala hlavou jeho pohyby.

Poděkoval jí za pomoc a řekl jí, že mu hodně pomohla.

Potom ji chtěl pochválit, jak je čilá a jak jí to dobře myslí, ale rozmyslel si to, protože s ní nechtěl mluvit jako s dítětem. Zadíval se na fotografii Kennedyho a neodpustil si otázku.

„Proč máš nad postelí fotografii Kennedyho?“ zeptal se jí a zadíval se do jejích nevidomých očí.

„Ach,“ povzdechla si Theodora, „moc jsem ho obdivovala, když ještě žil.“

21

Mrtvoly ležely vedle sebe na studených ocelových stolech v márnici v Barónsstíguru. Erlendur se snažil nemyslet na to, jak smrt svedla dohromady otce s dcerou.

Holbergovo tělo už bylo po pitvě, ale ještě měla být provedena další vyšetření, zaměřená na dědičné nemoci a na příbuzenský vztah s Audur. Erlendur si všiml, že má mrtvý černé prsty, což svědčilo o tom, že mu brali otisky. Tělíčko Audur leželo ještě zabaleno do bílého plátna na sousedním stole. Tu zatím doktor nepitval.

Erlendur soudního lékaře neznal a z jeho obličeje viděl jen kousek. Byl vysoký, měl mohutné ruce a na nich tenké gumové rukavice. Na sobě měl zelený plášť zapnutý na zádech a kalhoty ze stejného materiálu. Přes plášť měl uvázanou bílou zástěru. Přes ústa roušku a na hlavě modrou čapku ze syntetického materiálu. Na nohou měl bílé tenisky.

Erlendur byl v márnici již několikrát a pokaždé se mu hned udělalo špatně. Pach mrtvých mu omámil smysly, nasákl mu do šatů spolu s pachem formalínu a dezinfekčních prostředků a odporného pachu otevřených mrtvých těl. Ze stropu visely silné neonové zářivky a osvětlovaly místnost bez oken. Podlaha byla vydlážděná bílými dlaždicemi, zdi byly do poloviny obložené bílými kachlíky a v horní části

natřené bílou olejovou barvou. U zdí stály stoly s mikroskopy a jinými přístroji. Nad nimi visely prosklené skříňky se sklenicemi a nádobami, o jejichž účelu Erlendur nic nevěděl. Zato věděl, k jakému účelu se používají skalpely, kleště a pily, které ležely srovnané na pracovním stole.

Všiml si voňavé plakety, která visela ze zářivky nad pitevním stolem. Byla na ní dívka v bikinách běžící po prosluněné pláži. Na stole viděl kazetový magnetofon s několika kazetami, právě se z něj linula klasická hudba.

Erlendur tipoval Mahlera. Podnos s jídlem pro lékaře stál na stole vedle mikroskopu.

„Z těla téhle dívenky už dávno nevychází žádná vůně, ale je ještě ve velmi dobrém stavu,“ řekl lékař a pohlédl směrem k Erlendurovi, který zůstal stát u dveří, jako by se mu nechtělo vstoupit do osvětlené místnosti mezi mrtvoly v rozkladu.

„Cože?“ řekl Erlendur a nemohl odvrátit oči od bílého plátna. Lékařův hlas měl pobavený tón, který Erlendur nechápal.

„Mám na mysli tu v bikinách,“ řekl lékař a pokývl směrem k voňavé plaketě. „Budu si muset pořídit jinou.

Člověk si na ten zápach asi nikdy nezvykne. Pojď dál. Neboj se. Jsou to jen zbytky masa.“ Přejel skalpelem Holbergovi po břiše. „Bez duše, bez života, jen smrtelné schránky. Věříš v reinkarnaci?“

„Cože?“ zeptal se znovu Erlendur.

„Věříš, že jejich duše všechno sledují? Že se tady někde vznášejí? Věříš, že se převtělí do jiných těl? Že se znovu narodí? Věříš v život po smrti?“

„Ne, nevěřím,“ odpověděl Erlendur.

„Tady ten muž zemřel následkem úderu tvrdým předmětem do hlavy. Úder prorazil kůži a lebeční kost, která pronikla až do mozku. Podle místa úderu bych řekl, že ten, kdo mu ránu zasadil, stál před ním. Není nepravděpodobné, že se na sebe dívali. Útočník byl s největší pravděpodobností pravák, protože rána je na levé straně lebky. A tělesně musel být zdatný, buď mladý muž, nebo i ve středním věku, ale rozhodně to nemohla být žena, s výjimkou nějaké, která by byla zvyklá na těžkou fyzickou práci. Úder pravděpodobně přivodil okamžitou smrt. Uviděl světlo na konci tunelu.“

„Pravděpodobnější je, že šel opačným směrem,“ řekl Erlendur.

„Aha. Žaludek je prázdný, byly v něm zbytky kávy a vejce. Střeva jsou plná. Trpěl, není-li to přehnaný výraz, zpomalenou činností střev, což v tomto věku není vzácný jev. O mrtvolu nikdo neprojevil zájem, proto jsme rozhodli, že ji použijeme pro studijní účely. Co na to říkáš?“

„Možná přinese jako mrtvý víc užitku než zaživa.“

Lékař na Erlendura pohlédl, přešel k jinému stolu, vzal do ruky krvavý kus masa a zvedl ho.

„Já už tady nepoznám, jestli ti lidé byli dobří, nebo špatní,“ řekl. „Tohle srdce mohlo být stejně dobře srdcem nějakého světce. To, co mám za úkol zjistit, jestli ti dobře rozumím, je, zda to srdce nečerpalo nemocnou krev.“

Erlendur užasle zíral na lékaře, jak drží Holbergovo srdce nad hlavou a prohlíží si je. Díval se, jak s tím mrtvým svalem rozmlouvá, jako by na světě nebylo nic přirozenějšího.

„Silné srdce,“ pokračoval lékař. „Mohlo ještě několik let bít, jeho majitel se mohl dožít třeba stovky. Nic mu není.“ Položil srdce zpátky na ocelový stůl. „Ale s naším Holbergem nebylo v pořádku něco jiného,“ řekl, „a já jsem ho v tomto směru ještě pořádně nevyšetřil. Ty určitě chceš, abych to udělal. Jsou tu jisté náznaky, že trpěl zcela konkrétní chorobou. Našel jsem mu v mozku malý nádor, nezhoubný. Někdy ho možná trochu potrápil a způsobil mu skvrny na kůži, zejména pod pažemi.“

„Kávové skvrny?“ zeptal se Erlendur. „V chytrých knihách jim říkají bílá káva. Ano, kávové skvrny. Víš o tom něco?“

„Vůbec nic.“

„Až ho důkladně vyšetřím, tak určitě najdu další symptomy.“

„O kávových skvrnách se mluvilo u toho děvčátka.

Mělo mozkový nádor. Zhoubný. Víš, o jakou chorobu jde?“

„O tom ti zatím nemohu nic říct.“

„Mluvíme o dědičné nemoci?“

„To nevím.“

Lékař přešel ke stolu, na kterém ležela Audur. „Znáš příběh o Einsteinovi?“ zeptal se. „Einsteinovi?“ podivil se Erlendur. „Albertu Einsteinovi.“

„Jaký příběh?“

„Zvláštní příběh. Thomas Harvey? Nikdy jsi o něm neslyšel? Byl to patolog.“

„Ne.“

„Měl službu, když Einstein zemřel,“ pokračoval lékař.

„Byl zvědavý. Pitval jeho mrtvolu, a protože to byl Einstein, neudržel se, otevřel mu hlavu a prohlížel si jeho mozek. A teď přijde to hlavní. On ten mozek ukradl.“

Erlendur mlčel. Neměl ponětí, kam tím doktor míří.

„Vzal si ho domů. Někteří lidé si pořizují divné sbírky, zejména když jde o slavné lidi. Harvey přišel o práci, když byla krádež odhalena, a s přibývajícími lety se z něho stával podivín. Vlastně to byla živoucí legenda. Vyprávěla se o něm spousta příhod. Ten mozek si nechal doma. Nevím, jak se mu to podařilo. Einsteinovi příbuzní se ho pokoušeli získat nazpět, ale marně. Ve stáří s nimi konečně Harvey uzavřel smír a rozhodl se jim ten mozek vrátit. Uložil ho do kufru auta a jel s ním přes celou Ameriku za jedním Einsteinovým vnukem, který žil v Kalifornii.“

„Je to pravda?“

„Taková pravda, jako že tu stojím.“

„A proč mi to vyprávíš?“ zajímal se Erlendur. Lékař nadzvedl plátno na mrtvole děvčátka a nahlédl pod ně. „I jí chybí mozek,“ řekl a bezstarostný výraz z jeho obličeje rázem zmizel.

„Cože?“ zaúpěl Erlendur.

„Mozek,“ zopakoval lékař, „není na svém místě.“

22

Erlendur nechápal, co mu doktor říká, a díval se na něho, jako by ho neslyšel. Nebyl z toho vůbec moudrý.

Zahleděl se na mrtvolku děvčátka, ale rychle odvrátil pohled, když pod plátnem zahlédl kosti malé ruky. Netroufal si podívat se na to, co je pod plátnem. Nechtěl vědět, jak vypadají pozemské pozůstatky toho děvčátka. Nechtěl, aby se mu ten obraz zjevil pokaždé, když na ni bude myslet.

„Byla už jednou otevřena,“ řekl lékař.

„A mozek chybí?“ užasl Erlendur.

„Museli ji tehdy pitvat.“

„Ano, v nemocnici v Keflavíku.“

„Kdy umřela?“

„V roce 1968,“ odpověděl Erlendur. „A jestli ti dobře rozumím, tak Holberg byl její otec. Ale její rodiče spolu nežili.“

„Ne, žila jen s matkou.“

„Měli v té nemocnici povolení ponechat si její orgány k vědeckým účelům?“ pokračoval lékař. „Víš o tom něco?

Dala k tomu matka souhlas?“

„To si neumím představit,“ řekl Erlendur.

„Někdo ho mohl vyjmout bez povolení. Kdo ji ošetřoval, než zemřela? Kdo byl její ošetřující lékař?“

Erlendur uvedl Frankovo jméno. Soudní lékař se zamyslel.

„Nemůžu tvrdit, že bych o takových případech neslyšel.

Někdy se obracejí na příbuzné, zda si mohou orgány ponechat k vědeckým účelům. Vše ve jménu vědy, samozřejmě. My to přece potřebujeme. Znám případy, kdy byly jisté orgány vyjmuty z těla ještě před jeho pohřbením, pokud mrtvý neměl žádné příbuzné. Ale znám jen málo případů, kdy byly orgány de facto ukradeny, když zemřelý příbuzné měl.“

„Jak může chybět mozek?“ zeptal se znovu Erlendur.

„Hlava se rozřízne na dvě poloviny, aby se mohl vyjmout celý.“

„Ne, já myslel…“

„Čistá práce,“ pokračoval lékař. „Ten, kdo to dělal, své práci rozuměl. Přeříznul v oblasti krku míchu, aby od ní mozek oddělil.“

„Vím o tom, že její mozek zkoumali kvůli tomu nádoru,“ řekl Erlendur. „Znamená to, že ho nevrátili na své místo?“ „Jisté vysvětlení by tu bylo,“ řekl lékař a pustil plátno. „Když jí vyndali mozek za účelem vědeckého zkoumání, sotva ho mohli vrátit do hlavy před pohřbem.

Museli ho napřed zafixovat.“

„Zafixovat?“

„Aby se s ním dalo lépe pracovat. Změní se v něco podobného tvarohu. A k tomu je zapotřebí čas.“

„Nestačilo z něj vzít pár vzorků?“

„To nevím,“ odpověděl lékař. „Vím jen, že ten mozek do lebky nevrátili, a proto bude těžké určit přesně, co bylo příčinou její smrti. Možná bychom to mohli zkusit s analýzou DNA odebrané z kostní tkáně. Otázkou je, co se dozvíme.“

Úžas ve Frankově obličeji, když otevřel dveře a znovu před sebou uviděl Erlendura v dešti, nebylo možné přehlédnout.

„Exhumovali jsme to děvčátko,“ oznámil mu Erlendur bez úvodu, „a zjistili jsme, že nemá mozek. Víš o tom něco?“

„Exhumovali? Mozek?“ opakoval lékař zmateně a pustil Erlendura do pracovny. „Co tím myslíš, že nemá mozek?“

„To, co říkám. Někdo jí vyjmul mozek z hlavy.

Pravděpodobně proto, aby byla zjištěna příčina smrti, a potom už ho nevrátil na místo. Tys byl její ošetřující lékař.

Víš, co se stalo? Víš něco o té věci?“

„Já jsem byl jen její domácí lékař, to už jsem ti myslím řekl, když jsi tu byl naposledy. Ale potom už ji ošetřovali lékaři v nemocnici v Keflavíku.“

„Lékař, který prováděl pitvu, už nežije. Dostali jsme kopii pitevní zprávy s patologickým nálezem. Je velmi stručná a jako příčinu smrti udává mozkový nádor. Pokud při té pitvě zkoumal ještě něco jiného, nic o tom neuvedl.

Nestačilo by vzít jen vzorky? To musel doopravdy vyjmout celý mozek?“

Lékař jen pokrčil rameny.

„V tom já se tolik nevyznám.“

Na chvilku se zamyslel.

„Chybí ještě nějaké jiné orgány?“ zeptal se pak.

„Jiné?“ řekl Erlendur.

„Jiné než mozek. Nebo jenom mozek?“

„Co tím myslíš?“

„Jsou ostatní orgány nedotčené?“

„Myslím, že ano. Kam tím míříš?“ Frank na něho zamyšleně hleděl.

„Nepředpokládám, že jsi nikdy neslyšel o skleněném paláci.“

„Skleněném paláci?“

„Ano.“

„Co je to skleněný palác?“

„Už ho zavřeli, pokud vím, ale teprve nedávno. Říkalo se tak jednomu sálu. Skleněný palác.“

„Sálu?“

„V horním patře na Barónsstígur. Tam, kde se uchovávají orgány.“

„Uchovávají orgány?“

„Všechny možné orgány, které tam dovezou z různých nemocnic. Ke studijním účelům. Pro studenty medicíny, na anatomii, patologii a jak se to všechno jmenuje. Uchovávají

se v jedné místnosti, kterou studenti medicíny pojmenovali ‚skleněný palác‘. Tam jsou uloženy ve skleněných nádobách ve formalínu. Střeva, srdce, ledviny, končetiny. A také mozky.“

„Z nemocnic?“

„V nemocnicích umírají lidé. Pitvají se. I ke studijním účelům. Vyjímají se jim orgány. Všechny se nevracejí do těla, některé se uloží do formalínu a používají ke studijním účelům. V době, kdy žila ona, se tyhle orgány uchovávaly ve skleněných nádobách.“

„Proč mi to povídáš?“

„Ten mozek nemusel zmizet navždy.“

„Jak to?“

„Je možné, že je v některé z těch nádob ve skleněném paláci. Orgány ke studijním účelům jsou všechny pečlivě registrovány a systematicky označeny. Jestli ten mozek chceš za každou cenu najít, pak je tu naděje, že ho najdeš tam.“

„Ještě nikdy jsem o něčem takovém neslyšel. Vyjímají ty orgány bez povolení, nebo žádají příbuzné o souhlas? A jak se to dělá?“

Frank jen pokrčil rameny.

„Upřímně řečeno, to já nevím. Zřejmě je tu víc možností. Orgány jsou při vyučování nesmírně důležité.

Všechny fakultní nemocnice na celém světě mají velké

sbírky orgánů. Já jsem dokonce slyšel, že si patologové pořizují vlastní sbírky, ale to jsem jenom slyšel.“

„Sběratelé orgánů?“

„To existuje.“

„Sběratelé orgánů?“

„Ano.“

„Co se stalo s tím… skleněným palácem? Když už neexistuje.“

„To nevím.“

„Myslíš, že její mozek mohl skončit tam? Ve formalínu?“

„Možné to je. Vy jste to děvčátko exhumovali?“

„Možná to bylo nedopatření,“ zabručel Erlendur.

„Možná je celý tenhle případ jedno velké nedopatření.“

23

Elínborg našla Grétarovu sestru Kláru. Její pátrání po dalších Holbergových obětech v Húsavíku mělo nakonec nečekaný úspěch. Všechny ženy na tu zprávu reagovaly podobně: nejdřív velký údiv, a pak nefalšovaný zájem.

Elínborg si musela dávat velký pozor, aby se neprořekla a neprozradila nějaký důležitý detail. Ačkoliv ona i ostatní kriminalisté všechny dotazované ženy upozornili na to, že jde o velmi choulostivý případ, o kterém nesmějí s nikým mluvit, bylo Elínborg jasné, že už večer začnou klepy.

Klára bydlela v Breidholtu v uklizeném, útulném bytě v domě s několika byty. Uvítala Elínborg u dveří. Byla to štíhlá tmavovlasá žena něco přes padesát, oblečená v džínsách a modrém svetru. Přišla s cigaretou v ruce.

„Mluvila jste s matkou?“ zeptala se s přátelskou zvědavostí, když se Elínborg představila, a pozvala ji dál.

„To byl Erlendur,“ odpověděla Elínborg. „Pracujeme spolu.“

„Říkal, že na tom není dobře,“ řekla Klára, uvedla Elínborg do obývacího pokoje a nabídla jí místo. „Matka má ve zvyku mluvit v hlavolamech, kterým nikdo nerozumí.“

Elínborg na to neodpověděla.

„Mám dnes volno,“ řekla Klára, jako by jí chtěla vysvětlit to, že ji našla přes den doma. Řekla, že pracuje na směny v cestovní kanceláři. Muž je v práci a obě děti už jsou dávno z domu. „Dcera studuje medicínu, „ pokračovala hrdě. Sotva dokouřila jednu cigaretu, už si zapálila druhou.

Elínborg zdvořile zakašlala, ale Klára její decentní upozornění nevzala na vědomí.

„O Holbergovi jsem četla v novinách,“ řekla Klára, jako by chtěla udržet plynulý hovor. „Maminka říkala, že se nějaký muž ptal po Grétarovi. Byli jsme nevlastní sourozenci. Matka mu zapomněla říct, že máme jen stejnou matku. A otcové už jsou dávno mrtví.“

„To jsme nevěděli,“ řekla Elínborg.

„Chceš vidět ty krámy, které jsem odnesla z jeho bytu?“

„To by nebylo špatné,“ souhlasila Elínborg.

„Bydlel v otřesné díře. Už jste ho našli?“

Klára se upřeně zadívala na Elínborg a vyfoukla kouř z cigarety.

„Nenašli,“ odpověděla Elínborg, „a myslím, že ho ani nehledáme.“ Znovu zdvořile zakašlala. „Stalo se to před více než čtvrt stoletím, co zmizel, takže…“

„Nemám tušení, co se stalo,“ přerušila ji Klára a znovu vyfoukla kouř před sebe. „My jsme se spolu moc nestýkali.

On byl o hodně starší než já, žil si po svém a byl dost nesnesitelný. Člověk z něho nemohl vyrazit kloudné slovo,

šikanoval matku a okrádal nás, kde jen mohl. Nakonec se od nás odstěhoval.“

„A Holberga jsi znala?“ zeptala se Elínborg.

„Ne.“

„A Ellidiho?“ pokračovala. „Jakého Ellidiho?“

„To není důležité.“

„Já jsem nevěděla, s kým se Grétar stýkal. Když zmizel, přišel za mnou nějaký Marian a zavedl mě k němu do bytu.

Otřesná díra. Byl tam odporný zápach, podlaha plná odpadků, obrané ovčí hlavy a zplesnivělá řepa.“

„Marian?“ zajímala se Elínborg. Nebyla u policie dlouho a to jméno neznala.

„Ano, jmenoval se tak.“

„Vzpomínáš si na fotoaparát, který byl být mezi bratrovými věcmi?“

„Ten byl to jediné, co vtom pokoji bylo v pořádku.

Vzala jsem ho domů, ale nikdy jsem s ním nefotila. Policie si myslela, že ho někde ukradl, a mně z toho nebylo dobře.

Mám ho dole ve sklepě. Chceš ho vidět? Přišlas kvůli tomu fotoaparátu?“

„Mohla bych ho vidět?“ zeptala se Elínborg.

Klára se zvedla. Požádala Elínborg, aby chvíli počkala, zašla do kuchyně a vrátila se s klíči. Pak se spolu vydaly po schodech do sklepa. Klára odemkla dveře do prostoru se sklepními kójemi, zamířila k jedné z nich a otevřela ji. Byl tam hrozný nepořádek, naházená lehátka, spací pytle, lyže a

vybavení ke stanování. Když Elínborg uviděla masážní přístroj na nohy a sifonovou láhev, v duchu si povzdechla.

„Dala jsem ho do krabice,“ řekla Klára a začala se v té hromadě krámů prohrabovat. Sehnula se a zvedla malou krabici z hnědého kartonu. „Myslím, že jinak jsem všechny jeho krámy vyhodila. Kromě toho fotoaparátu nic kloudného neměl.“ Otevřela krabici a chtěla do ní sáhnout, ale Elínborg ji zadržela.

„Nevytahuj nic,“ řekla jí a natáhla ruku po krabici.

„Nikdy nemůžeme vědět, jaký význam pro nás bude její obsah mít,“ řekla na vysvětlenou.

Klára jí podala krabici s mírně uraženým výrazem a Elínborg ji otevřela. Uvnitř byly tři detektivky, kapesní nůž, nějaké drobné a malý fotoaparát značky Kodak Instamatic, který se dal zastrčit do kapsy. Elínborg si vzpomněla, že to býval oblíbený dárek k Vánocům nebo k prvnímu přijímání.

Nebyl to příliš kvalitní fotoaparát pro člověka, jehož koníčkem bylo fotografování, ale svou službu jistě odvedl.

Filmy v krabici nenašla žádné. Erlendur ji výslovně požádal, aby zjistila, zda po Grétarovi nezůstaly nějaké filmy.

Vytáhla kapesník, otevřela fotoaparát a zjistila, že ani uvnitř není film. V krabici nebyly ani žádné fotografie.

„A pak jsou tu různé misky a vývojky,“ řekla Klára a ukázala dozadu do kóje. „Myslím, že si filmy vyvolával sám. Je tam ještě i nějaký fotografický papír. Určitě už se to nedá použít, že ne? Krámy na vyhození.“

„Odnesu to všechno na policii,“ řekla Elínborg, a Klára si opět prorážela cestu ven.

„Nevíš, jestli si své filmy někam schovával? Vidělas u něho nějaké?“ vyptávala se Elínborg.

„Neviděla,“ řekla zadýchaně Klára, jak se shýbala pro misky.

„Nevíš, kam schovával své fotografie?“

„Ne.“

„A víš vůbec, proč fotografoval?“

„Asi proto, že ho to bavilo, předpokládám,“ řekla Klára.

„Vidělas někdy nějaké jeho fotografie?“

„Ne, nikdy mi je neukázal. My jsme se moc nestýkali, jak už jsem řekla. Grétar byl zatracený idiot,“ řekla, a nebyla si jistá, zda se neopakuje. Proto jen pokrčila rameny.

„Ráda bych si tu krabici odnesla,“ řekla Elínborg.

„Doufám, že ti to nebude vadit. Brzy ti ji vrátíme.“

„O co vlastně jde?“ zeptala se Klára a poprvé projevila zájem o to, proč k ní přišla policie a proč se vyptává na jejího bratra. „Víte, kde Grétar je?“

„Ne,“ řekla Elínborg ve snaze rozptýlit její pochyby. „V

té věci se nic nového neobjevilo. Vůbec nic.“

Jména obou žen, se kterými tenkrát byla Kolbrún na tancovačce, když ji Holberg znásilnil, byla uvedena v policejním protokolu. Erlendur po nich nechal vyhlásit pátrání a ukázalo se, že obě pocházejí z Keflavíku, ale odstěhovaly se.

Jedna si vzala amerického vojáka ze základny NATO a teď žije v USA, druhá se o pět roků později přestěhovala do Stykkishólmuru. A tam byla dodnes hlášená k trvalému pobytu.

Erlendur přemýšlel, jestli má obětovat celý den na jízdu do Stykkishólmuru, nebo zda bude stačit, když tam zavolá.

Mluvil špatně anglicky, a proto nalezením té ženy, co se provdala do Ameriky, pověřil Sigurdura Óliho. Ten se dovolal jejímu manželovi. Dozvěděl se od něho, že jeho žena před patnácti lety zemřela na rakovinu a že ji pochoval v Americe.

Erlendur zavolal do Stykkishólmuru a bez problémů dostal spojení se ženou, kterou hledal. Nejdřív jí zavolal domů a tam se dozvěděl, kde pracuje. Dělala sestru v nemocnici.

Když se jí dovolal, chvíli ho poslouchala a pak mu řekla, že mu bohužel nemůže pomoci. Ze už tenkrát nemohla policii pomoci a že se na tom nic nezměnilo.

„Domníváme se, že byl Holberg zavražděn,“ řekl Erlendur, „a že to nějak souvisí s tím, co se tehdy stalo.“

„Viděla jsem to ve zprávách,“ řekl ženský hlas v telefonu. Ta žena se jmenovala Agnes a Erlendur se snažil udělat si o ní představu podle hlasu. Viděl před sebou rozhodnou a energickou šedesátnici, ale dost korpulentní a dýchavičnou. Když se však rozkašlala jako silná kuřačka, jeho představa se změnila ve vyschlou stařenu se žlutou a

vrásčitou pletí. Její kuřácký kašel se opakoval v pravidelných intervalech.

„Vzpomínáš si na ten večer v Keflavíku?“ zeptal se jí.

„Odešla jsem domů před nimi,“ řekla Agnes.

„Byly jste tam tenkrát se třemi muži.“

„Já jsem odešla s tím, který se jmenoval Grétar. Uvedla jsem to tenkrát na policii. Je mi dost nepříjemné o tom mluvit.“

„To je pro mě nová informace, žes odešla domů s Grétarem,“ řek! Erlendur a zalistoval v policejním protokolu.

„Ale já jsem jim to řekla, když se mě před lety na to ptali.“

Znovu se rozkašlala a přikryla si ústa, aby Erlendura ušetřila zvukových efektů.

„Promiň, nikdy se mi nepodařilo skoncovat s tím hrozným kouřením. Ten Grétar byl hrozný hlupák. Pak už jsem ho nikdy neviděla.“

„Jak dobře ses znala s Kolbrún?“

„Pracovaly jsme spolu. Předtím, než jsem vystudovala zdravotní školu. Bylo to poprvé a naposledy, co jsme si někam vyrazily. Což je pochopitelné.“

„Věřilas Kolbrún, když mluvila o znásilnění?“

„Dověděla jsem se o tom, až když se jednoho dne u mě objevila policie a vyptávala se na ten den. Neumím si představit, že by si něco takového vymyslela. Kolbrún byla

taková nevinná ovečka, jak se píše v knihách. Absolutně upřímná ve všem, co dělala, měla v sobě něco z mučednice.

Byla taková drobná a slabá. Žádná silná osobnost. Možná se nesluší něco takového říkat, ale nebyla v ničem zajímavá, jestli rozumíš, co myslím. A nebyla s ní žádná legrace.“

Agnes zmlkla a Erlendur čekal, až bude pokračovat.

„Nebyla to ani holka do party, která se ráda pobaví, a tak jsme ten večer kvůli ní museli brzdit. Moje kamarádka se jmenovala Helga, umřela v Americe, což možná víš.

Kolbrún byla zdrženlivá a osamělá, a já jsem k ní chtěla být hodná. Přemluvila jsem ji, aby s námi šla tancovat, a potom s námi dokonce šla i k Helze. Ale chtěla jít brzy domů.

Přesto jsem odešla před ní, a proto taky nevím, co se tam stalo. V pondělí nepřišla do práce a já si vzpomínám, že jsem jí volala, ale ona nezvedala telefon. Za nějakou dobu přišla policie a vyptávala se mě na ni. Nevěděla jsem, co si o tom mám myslet. Nevšimla jsem si, že by s Holbergem nějak flirtovala. Pokud si dobře vzpomínám, on byl celkem šarmantní. Překvapilo mě, když policie mluvila o znásilnění.“

„Holberg se vyznal v tom, jak vyvolat dobrý dojem,“

řekl Erlendur. „Uměl to se ženami, tak nějak se to říká, ne?“

„Vzpomínám si, jak přišel do obchodu.“

„On? Holberg?“

„Ano, Holberg. Myslím, že si ten večer přisedli k nám proto, že on už mě znal. Říkal, že je cenový kontrolor z Reykjavíku, ale to mi asi lhal, že?“

„Všichni tři pracovali u správy majáku a přístavu. Co to bylo za obchod?“

„S dámskou konfekcí. Prodávali jsme oděvy a prádlo.“

„A on přišel do obchodu?“

„Ano. Den předtím. V pátek. Musela jsem to tehdy policii přesně popsat, takže si na to ještě dobře vzpomínám.

Řekl mi, že hledá něco pro svou ženu. Obsloužila jsem ho, a když jsme se pak sešli při tancování, dělala jsem, jako bychom se znali.“

„Stýkala ses po té události s Kolbrún? Mluvilas s ní o tom, co se jí stalo?“

„Ona už do obchodu nikdy nepřišla. A jak už jsem řekla, dověděla jsem se o tom, co se jí stalo, až když ke mně přišla policie. Neznala jsem ji tak dobře. Několikrát jsem se jí pokoušela zavolat, když nepřišla do práce, a jednou jsem k ní zašla, ale nezastihla jsem ji doma. Nechtěla jsem se do toho nechat zatáhnout. Byla taková uzavřená. Pak přišla její sestra a oznámila mi, že Kolbrún dává výpověď. O pár roků později jsem se dozvěděla, že umřela. To už jsem byla tady, v Stykkishólmuru. Byla to sebevražda? Slyšela jsem, že ano.“

„Zemřela,“ řekl Erlendur a poděkoval Agnes zdvořile za rozhovor. Najednou musel myslet na Sveinna, na muže, o

kterém právě četl. Přežil vánici na Mosfellsheidi. Vypadalo to, jako by na Sveinnovi utrpení a smrt kamarádů nezanechalo žádné stopy. Byl ze všech nejlépe vybaven, a možná proto jediný, kdo se živý a zdravý vrátil do obydlených oblastí. Když se o něho v první osadě postarali, obul si brusle a šel si zajezdit na nejbližší rybník.

A jeho kamarádi všichni umrzli na Mosfellsheidi.

Dali mu pak přezdívku Bezcitný Sveinn.

24

Pátrání po ženě z Húsavíku bylo stále ještě neúspěšné, když šel Sigurdur Úli před odchodem domů do Erlendurovy kanceláře na krátký rozhovor. Sigurdur Óli řekl Erlendurovi, že by ho vůbec nepřekvapilo, kdyby tu ženu při takovém způsobu hledání vůbec nenašli. Když se ho Erlendur podmračeně zeptal, jestli zná lepší způsob, zavrtěl hlavou.

„Vůbec mi nepřipadá, že pátráme po Holbergově vrahovi,“ přidala se Elínborg a upřela na Erlendura tázavý pohled. „Připadá mi, jako bychom pátrali po něčem úplně jiném, a já nemám představu po čem. Nechal jsi exhumovat to děvčátko, a já nemám potuchy proč. Začal jsi pátrat po muži, který zmizel před mnoha lety, a já v jeho zmizení nevidím žádnou souvislost s Holbergovým případem.

Připadá mi, že se vyptáváme na věci. které s vraždou nesouvisejí. Ten vrah Holberga buď dobře znal, nebo ho neznal vůbec a vloupal se k němu, protože ho chtěl okrást.

Mně osobně to připadá jako nejlogičtější vysvětlení.

Myslím, že bychom se měli zaměřit na pátrání po pachateli.

Zřejmě šlo o nějakého feťáka v zelené vojenské bundě. Ale v tom směru jsme prozatím nic nepodnikli.“

„Možná šlo o někoho, komu Holberg platil zajisté služby,“ vmísil se do hovoru Sigurdur Óli. „Soudě podle té

spousty pornofilmů v jeho počítači, není nepravděpodobné, že platil i za sex.“

Erlendur během jejich kritiky seděl mlčky s pohledem upřeným před sebe. Byl si vědom toho, že Elínborg má z velké části pravdu. Třeba už ztratil soudnost kvůli těm věčným obavám o Evu Lind. Nevěděl, kde je, v jakém je stavu, slídili po ní lidé, kteří jí očividně chtěli ublížit, a on proti tomu nemohl nic dělat. Neřekl ani Sigurdurovi Ólimu, ani Elínborg nic o tom, co se dozvěděl od soudního lékaře.

„Je tu ten vzkaz,“ řekl. „Nebyl u Holbergovy mrtvoly jen tak náhodou.“

Vtom se otevřely dveře a mezi nimi se ukázala hlava šéfa oddělení zajišťování stop.

„Já hned zase jdu,“ řekl. „Jen jsem vám chtěl říct, že ještě stále zkoumají ten fotoaparát a že vám hned zavolají, kdyby objevili něco důležitého.“

Bez pozdravu dveře zase zavřel.

„Třeba na to jdeme špatně,“ řekl Erlendur. „Třeba pro všechno existuje úplně jednoduché vysvětlení. Mohl to udělat nějaký šílenec. Ale možná, a já tomu věřím, k té vraždě existoval mnohem hlubší motiv, než jsme si dosud představovali. Třeba lze najít vysvětlení vtom, jaký byl Holberg člověk a co za svého života dělal.“ Erlendur se odmlčel.

„A ten vzkaz,“ pokračoval. „Já jsem on. Jak si jej vysvětlujete?“

„Mohl ho tam nechat některý z jeho přátel,“ řekl Sigurdur Óli a nakreslil rukou uvozovky ve vzduchu. „Nebo kolega z práce. V tomto směru jsme zatím příliš nepátrali.

Upřímně řečeno nevím, co nám má přinést pátrání po té ženě. A taky nevím, jak se jí mám zeptat, jestli nebyla znásilněna, a nedostat při tom po hlavě květináčem.“

„A ten Ellidi, nenavymýšlel si toho v životě už dost?“

vložila se do toho Elínborg. „Neděláme přesně to, co chce?

To jest, abychom se zesměšnili? Nenapadlo tě to?“

„Nechme toho,“ řekl Erlendur, kterého ten rozhovor přestal bavit. „Vyšetřování nás přivedlo na stopu. Proto by bylo nelogické, kdybychom ji nesledovali. Jsem si vědom toho, že vraždy na Islandu bývají ve většině případů nekomplikované, ale tady se mi prostě nechce věřit na náhodu. Podle mého názoru nešlo o unáhlený, nepromyšlený čin.“

Na Erlendurově stole se rozezvonil telefon. Zvedl sluchátko, chvíli poslouchal, pokývl hlavou, poděkoval a položil. Jeho podezření se potvrdilo.

„Zajišťovatelé stop zjistili,“ řekl a podíval se na Elínborg a Sigurdura Óliho, „že ta fotografie hrobu malé Audur byla pořízena Grétarovým fotoaparátem. Objevili na ní charakteristické znaky. Teď tedy víme, že je nanejvýš pravděpodobné, že tu fotografii dělal Grétar. Další možností je, že si jeho fotoaparát někdo půjčil, ale první varianta je pravděpodobnější.“

„A co to pro nás znamená?“ otázal se Sigurdur Óli a podíval se na hodinky. Pozval Bergpóru do restaurace, aby napravil své faux pas ze svých narozenin.

„Například to pro nás znamená, že Grétar věděl, že Audur byla Holbergova dcera. O tom vědělo jen málo lidí. A taky to pro nás znamená, že měl Grétar nějaký důvod najít její hrob a vyfotografovat ho. Udělal to proto, že ho o to Holberg požádal? Nebo to udělal proti jeho vůli? Má Grétarovo zmizení nějakou spojitost s tou fotografií? Pokud ano, jakou? Co chtěl Grétar s tou fotografií dělat? Proč jsme ji našli zastrčenou v Holbergově psacím stole? Kdo fotografuje dětské hroby?“

Elínborg a Sigurdur Óli na Erlendura jen nechápavě hleděli, když jim tyto otázky kladl. Všimli si, že ztlumil hlas téměř k šepotu a že už nemluví k nim, nýbrž sám se sebou, duchem nepřítomen, zcela pohroužen do svých úvah. Jakoby nevědomky si sáhl na hruď a začal si ji masírovat. Ti dva si vyměnili pohled, ale neodvážili se Erlendura na nic zeptat.

„Kdo fotografuje dětské hroby?“ zasténal Erlendur znovu.

Později večer se Erlendur dozvěděl, kdo je onen muž, který poslal Evě Lind na krk ty dvě gorily. Informaci získal z protidrogového oddělení, kde o tom člověku měli tlustý spis. Erlendur zjistil, že bývá častým hostem v hospodě, která se jmenuje Napoleon. Zašel tam a usedl rovnou proti

němu. Jmenoval se Eddi, byl to asi padesátník, tlustý, v ústech mu zbylo už jen pár žlutých zubů a měl holou hlavu.

„Myslíš si, že budeme s Evou Lind zacházet v rukavičkách jen proto, že jsi polda?“ zeptal se ho Eddi, hned jak si k němu Erlendur přisedl. Zdálo se, že ví, kdo Erlendur je, ačkoliv se nikdy předtím neviděli. Erlendur měl skoro dojem, že ho Eddi čekal.

„Už jsi ji našel?“ otázal se Erlendur a rozhlédl se po zešeřelé místnosti, kde sedělo kolem stolů několik sešlých postav,

pohroužených

do

vzrušeného

hovoru

a

gestikulujících, jako by šlo o něco světoborného. V té chvíli získal název hospody pro Erlendura zcela nový význam.

„Doufám, žes konečně pochopil, že jsem její přítel,“

řekl Eddi. „Dostane ode mě, co chce. Někdy zaplatí, ale někdy jí to trvá hodně dlouho. Ten, cos mu rozbil koleno, tě nechá pozdravovat.“

„Práskl tě.“

„Není snadné najít spolehlivé lidi,“ odpověděl Eddi a ukázal rukou do místnosti. „Kolik ti dluží?“

„Eva? Dvacet táců. Ale nedluží jen mně.“

„Dohodneme se?“

„Jak chceš.“

Erlendur vytáhl dvacet tisíc korun, které po cestě vybral z bankomatu, a položil je na stůl. Eddi si je vzal, přepočítal je a zastrčil do kapsy.

„Asi za týden dostaneš další.“

„V pořádku.“

Eddi zkoumavě pohlédl na Erlendura. Byli v obdobné situaci.

„Myslel jsem, že budeš smlouvat,“ řekl.

„K čemu by to bylo dobré?“ zeptal se Erlendur.

„Já vím, jaká je,“ řekl Eddi, „nikdy se ti nepodaří ji zachránit.“

Erlendur ten dům našel. Byl v podobném domě už dřív a se stejným posláním. Eva Lind ležela na matraci v doupěti, kde se scházeli narkomani, spolu s několika dalšími lidmi.

Někteří byli v jejím věku, jiní podstatně starší. Dům byl otevřený a jedinou překážkou ve vstupu byl muž, který prudce šermoval rukama. Erlendur ho odhadl tak na dvacet.

Přirazil ho ke zdi a odstrčil ode dveří. Ze stropu visela holá žárovka. Sklonil se nad Evou a pokusil se ji probudit. Měla normální, pravidelný dech a mírně zrychlený tep. Zatřásl jí, poplácal ji po tvářích a ona za chvíli otevřela oči.

„Tati,“ řekla a oči se jí znovu zavřely. Zvedl ji, aby ji vynesl z místnosti. Musel při tom dávat pozor, aby nešlápl na lidi ležící nehybně na zemi. Nevěděl, zda je vzhůru, nebo spí. Až když zase otevřela oči.

„Je tady,“ zašeptala, ale Erlendur nevěděl, o kom mluví, a nesl ji k autu. Čím dřív budou pryč, tím lépe. Postavil ji na nohy, aby odemkl dveře u auta, a ona se o něho opřela.

„Našel jsi ji?“ zeptala se ho.

„Koho? O kom to mluvíš?“ Položil ji na přední sedadlo a zapjal pás. Pak si sedl za volant a chtěl vyjet.

„Je u nás?“ zeptala se Eva se zavřenýma očima. „Kdo, u všech hromů?“ zařval Erlendur. „Nevěsta,“ řekla Eva Lind.

„Ta holka z Gardabaeru. Ležela vedle mě.“

25

Erlendura probudil telefon. Zvonění mu znělo v hlavě tak dlouho, až otevřel oči a rozhlédl se. Spal v obývacím pokoji v křesle. Kabát a klobouk ležely na pohovce. V bytě byla tma. Erlendur pomalu vstal a přemýšlel, zda má jít ještě jednou do práce ve stejných šatech. Nevzpomínal si, kdy si je naposledy převlékal. Než šel k telefonu, nakoukl do ložnice a uviděl na své posteli ležet dvě dívky tak, jak je tam večer předtím uložil. Přivřel dveře.

„Otisky prstů na fotoaparátu jsou identické s těmi na fotografii,“ přešel Sigurdur Óli hned k věci, když se mu Erlendur ohlásil. Musel tu větu opakovat třikrát, než Erlendur pochopil, o čem mluví.

„Myslíš Grétarovy otisky?“

„Ano, Grétarovy.“

„A jsou na něm i Holbergovy otisky?“ zeptal se Erlendur. „Co se tam u všech čertů semlelo?“

„Beats me,“ odpověděl Sigurdur Óli.

„Co to znamená?“ zeptal se Erlendur.

„Nic. Ale tu fotografii v každém případě dělal Grétar. Z

toho můžeme vycházet. Ukázal ji Holbergovi, nebo ji Holberg u něho našel. Budeme dneska pátrat dál po té ženě, nebo ne?“ zeptal se Sigurdur Óli. „Nebo je něco nového?“

„Je,“ řekl Erlendur. „Vlastně, ani ne.“

„Jsem na cestě do Grafarvoguru. Se ženami z Reykjavíku budeme brzy hotoví. Máme někoho poslat do Húsavíku, až tu skončíme?“

„Ano,“ řekl Erlendur a zavěsil. Eva Lind přišla do kuchyně. Probudilo ji zvonění telefonu. Měla na sobě oblečení ze včerejška, stejně jako to děvče z Gardabaeru.

Erlendur ještě jednou zajel do toho krysího doupěte a vzal ji k sobě domů.

Eva Lind zmizela beze slova v koupelně a Erlendur slyšel, jak úporně zvrací. Šel do kuchyně a uvařil silnou kávu, což bylo jediné, co ho v téhle situaci napadlo. Sedl si ke stolu a čekal, až dcera vyjde ven. Když uplynula dost dlouhá doba, nalil kávu do dvou šálků. Eva se konečně objevila s vlasy sčesanými dozadu. Erlendur dospěl k závěru, že vypadá strašně. Byla vychrtlá na kost.

„Věděla jsem, že občas něco bere,“ řekla Eva Lind ochraptělým hlasem, když si sedala ke stolu, „ale natrefila jsem na ni čirou náhodou.“

„Co jsi celou tu dobu dělala?“ zeptal se Erlendur.

Podívala se na něho.

„Dělám, co umím,“ řekla, „ale je to zatraceně těžké.“

„Přišli sem dva chlápci a ptali se po tobě. Byli pěkně drzí. Dal jsem jistému Eddimu peníze, které mu dlužíš. To on mě navedl na to vaše doupě.“

„Eddi je prima.“

„Takže to budeš přece jen brát dál?“

„Musím to dát pryč?“ zeptala se a sklopila oči. „To já nevím.“

„Mám velký strach, že jsem všecko pokazila.“

„Třeba to děláš úmyslně.“

Eva Lind zvedla oči k otci.

„Ty jsi vážně prevít,“ řekla.

„Já?!“

„Jo, ty!“

„Tak co si o tom mám myslet? Řekni mi aspoň to!“

křičel Erlendur. „Dokážeš si vůbec někdy poradit s tou svou nesmyslnou sebelítostí? Chce se mi zvracet, jak tomu podléháš. Připadá mi, že se ti to tak líbí, že si nic lepšího neumíš představit! Jakým právem takhle zacházíš s vlastním životem? A jakým právem tak zacházíš s životem v sobě?

Myslíš si, že jsi na tom bůhvíjak špatně? Že nikomu není stejně špatně, nebo ještě hůř? Já se musím zabývat smrtí malé holčičky, která se nedožila ani čtyř let. Onemocněla a umřela. To, co ji zabilo, je tak strašně nespravedlivé. Její rakev byla sotva metr dlouhá. Posloucháš vůbec, co ti říkám? Jaké ty máš vůbec právo žít? Řekni mi to!“

Erlendur se rozkřičel, vstal a bušil pěstí do kuchyňského stolu, až se převrhly šálky. Když to uviděl, bral jeden po druhém a házel jimi o zeď za Evou. Popadl ho takový vztek, že se na chvíli přestal ovládat. Převrátil kuchyňský stůl, vyházel talíře, hrnce a sklenice ze skříněk. Eva Lind

nehybně seděla na židli, přihlížela, jak otec řádí, a oči se jí zalily slzami.

Nakonec Erlendurův hněv vyprchal. Obrátil se k Evě Lind a viděl, jak se jí otřásají vyhublá ramena a jak si přikryla obličej dlaněmi. Díval se na ni, na její špinavé vlasy, hubené ruce, sotva silnější než jeho prst, a na vyzáblé, roztřesené tělo. Byla bosá a za nehty měla špínu. Sel k ní a pokusil se jí strhnout ruce z obličeje, ale ona se bránila.

Chtěl ji poprosit o odpuštění, obejmout ji. Ale neudělal ani jedno, ani druhé.

Místo toho si sedl na podlahu k ní. Telefon zvonil, ale on k němu nešel. Dívka v ložnici se doposud nepohnula.

Telefon přestal zvonit a v bytě se rozhostilo ticho. Jediným zvukem bylo Evino vzlykání. Erlendur věděl, že není dobrým otcem, a to, co na ni vychrlil, mohlo stejně dobře platit jemu. Pravděpodobně to ve skutečnosti křičel sám na sebe, protože dostal vztek víc na sebe než na ni. Psycholog by byl řekl, že si vybil zlost na ní. Ale třeba to, co jí řekl, bylo přece jen k něčemu dobré. Nikdy předtím neviděl Evu Lind plakat. Naposledy jako malé dítě. Odešel od rodiny, když jí byly dva roky.

Konečně sundala ruce z obličeje, zaklonila hlavu a mnula si tvář.

„Byl to její otec,“ řekla.

„Její otec?“ nechápal Erlendur.

„Ten hnusák,“ pokračovala Eva Lind. „Je odporný. Co jsem měla dělat? Byl to její otec. Začal ji osahávat, už když jí začaly růst prsa, a potom zacházel dál a dál. Nedal jí pokoj ani na její vlastní svatbě. Zatlačil ji do předsíně; a řekl, že v těch svatebních šatech vypadá tak sexy, že se neumí ovládnout. A že nesnese, aby od něho odešla. Začal ji osahávat a ona ztratila nervy.“

„Takové svinstvo!“ zaúpěl Erlendur.

„Věděla jsem, že občas bere drogy. Už několikrát mě prosila, abych jí něco sehnala. Úplně ztratila nervy a šla za Eddim. Od té chvíle ležela v tom doupěti.“

Eva Lind zmlkla.

„Myslím, že její matka o tom věděla,“ řekla po chvíli.

„Po celou dobu. A nic proti tomu neudělala. Měli parádní dům. A hodně aut.“

„Nechce podat oznámení?“

„To jistě!“

„Co?“

„Přetrpět celou tu křížovou cestu jen kvůli tomu, aby mu dali na tři měsíce podmínku, pokud jí vůbec uvěří? Nech toho!“

„Tak co chce dělat?“

„Půjde k manželovi. Myslím, že ho má moc ráda.“

„Vyčítá si to?“

„Ta vůbec neví, co si má myslet.“

„Protože napsala: ‚Co jsem to udělala?‘ Obviňuje za to samu sebe.“

„Ani se nedivím, když je z toho tak vyšinutá.“

„A pak to vypadá, že si tyhle perverzní typy snad vůbec neuvědomují, co jsou zač. Usmívají se jako neviňátka. Jako by ty zatracené idioty vůbec netrápilo svědomí.“

„Už se mnou tak nikdy nemluv,“ řekla Eva Lind.

„Prosím tě, už se mnou tak nikdy nemluv.“

„Máš dluhy ještě jinde než u toho Eddiho?“

„U několika dalších. Ale problém je Eddi.“

Znovu zazvonil telefon. Dívka v ložnici se konečně probrala, zvedla se na posteli, rozhlédla se a vstala. Erlendur přemýšlel, jestli má jít zvednout telefon. Neměl by zůstat celý den s Evou? Dělat jí společnost a možná ji pohnout k tomu, aby s ním šla k ženskému lékaři nechat vyšetřit to malé. Zjistit, jestli je v pořádku. Něco s ní podniknout.

Ale telefon nepřestával vyzvánět. Dívka stála v předsíni a zmateně se rozhlížela. Zavolala, jestli je někdo doma. Eva Lind jí odpověděla, že jsou v kuchyni. Erlendur vstal a ve dveřích jí popřál dobré ráno. Odpovědi se nedočkal. Obě dívky spaly oblečené, stejně jako on. Nevěsta se rozhlédla po kuchyni, kterou Erlendur zdemoloval, a úkosem pohlédla na něho.

Erlendur konečně zvedl sluchátko.

„Jaký zápach jste cítili v Holbergově domě?‘’

Erlendurovi chvíli trvalo, než pochopil, že je to hlas Marina Briema. „Zápach?“

„Čím to bylo cítit v jeho bytě?“ opakoval Marian Briem.

„Takový nepříjemný zápach jako ve sklepě,“ řekl Erlendur. „Zatuchlina. Smrdělo to tam. Já nevím. Možná po koních.“

„Ne, s koňmi to nemělo nic společného,“ řekl Marian Briem. „Přečetl jsem si něco o Severních blatech. Mluvil jsem s jedním známým, který je klempíř, a on mě odkázal na jiné klempíře. Mluvil jsem s mnoha klempíři.“

„Klempíři?“

„Bylo to velice poučné. Ještě jsi mi neřekl, čí otisky prstů se našly na té fotografii.“ Jeho hlas zněl vyčítavě.

„Ne,“ připustil Erlendur. „Zatím jsem se k tomu nedostal.“

„Už jsem se to doslechl. Grétarovy a Holbergovy.

Grétar věděl, že to děvčátko bylo Holbergova dcera. Možná toho věděl víc.“

Erlendur mlčel.

„Co tím myslíš?“ zeptal se nakonec. „Víš, co je na Severních blatech nejzajímavější?“ zeptal se Marian Briem.

„Ne,“ řekl Erlendur a dělalo mu potíže sledovat ho. „Je to tak jasné, že mi to v té době uniklo.“

„A co to je?“

Marian chvíli mlčel, jako by chtěl tomu, co řekne, dodat váhy.

„Severní blata jsou skutečně blata.“

26

Sigurdura Óliho udivilo, že žena, která mu otevřela, věděla, co chce, ještě než stačil něco říct. Stál už zase na schodech, tentokrát ve tříposchoďovém domě v Grafarvoguru. Představil se a vysoukal ze sebe první půlku vysvětlení důvodu své návštěvy, když ho přerušila tím, že ho čekala. Bylo brzy ráno. Venku visela těžká mračna, mžilo a nad městem se snášel podzimní soumrak, který ohlašoval příchod zimy. Ještě víc tmy a chladu. Ve zprávách o počasí v rádiu mluvili o tom, že takové vlhko bylo naposledy před několika desítkami let.

Žena počkala, až si svlékne kabát, vzala jej a pověsila do skříně. Z malé kuchyňky vyšel muž asi tak v jejím věku a uvítal ho podáním ruky. Oběma manželům mohlo být kolem sedmdesátky. Byli oblečení do něčeho, co vypadalo jako sportovní oděv a bílé ponožky, jako by se chystali jít běhat.

Vyrušil je u snídaně. Měli malý byt, ale účelně zařízený.

Malou koupelnu, kuchyňský kout, obývací pokoj a prostornou ložnici. V bytě bylo nádherně teplo. Sigurdur Óli s díky přijal kávu a poprosil o sklenici vody, protože mu vyschlo v krku. Prohodili pár slov o počasí, ale pak už to Sigurdur Óli nevydržel.

„Tys mě očekávala,“ řekl a napil se kávy, což byla odporně chutnající břečka.

„No ano, o ničem jiném se tady nemluví, než o té ubohé ženě, kterou hledáte,“ odpověděla.

Sigurdur Óli na ni nechápavě pohlédl.

„Mezi lidmi, kteří pocházejí z Húsavíku,“ řekla, jako by jí připadalo zbytečné vysvětlovat něco tak samozřejmého.

„Od té doby, co tu osobu hledáte, o ničem jiném nemluvíme.

Máme v Reykjavíku velmi aktivní spolek rodáků. Jsem si jistá, že už všichni vědí, že tu ženu hledáte.“

„O ničem jiném nemluvíte?“ opakoval Sigurdur Óli.

„Tři mé přítelkyně z Reykjavíku, které znám ještě z Húsavíku, mi včera odpoledne volaly. A dnes ráno jsem měla telefon z Húsavíku. Všude se to donekonečna omílá.“

„A došli jste k nějakému závěru?“

„Vlastně ne,“ řekla a podívala se na manžela. „Co měl ten Holberg té ženě udělat?“

Ani se nesnažila skrýt svou zvědavost. Byla napjatá k prasknutí, až to bylo Sigurdurovi Ólimu trapné.

Automaticky se snažil vyjadřovat opatrně.

„Jde o násilný čin,“ řekl. „Hledáme jednu oběť, ale to už asi víš.“

„To ano. Ale proč? Co jí udělal? A proč ji hledáte až teď? Mně, potažmo nám,“ řekla a vrhla rychlý pohled na manžela, „připadá neuvěřitelné, že by to teď, po tolika

letech, mohlo ještě být k něčemu užitečné. Slyšela jsem, že byla znásilněna. Je to pravda?“

„Já vám bohužel nemohu o stavu vyšetřování nic říct,“

odpověděl Sigurdur Óli. „A v podstatě to ani nehraje roli.

Podle mého názoru byste kolem toho neměli dělat rozruch.

Mám na mysli, když o tom mluvíte s jinými lidmi. Víš o něčem, co by nám mohlo pomoci ve vyšetřování?“

Manželé na sebe pohlédli.

„Nedělat kolem toho rozruch?“ řekla a vypadalo to, že svůj údiv nepředstírá. „My tady z ničeho neděláme rozruch.

Co říkáš, Eyvi, děláme z něčeho rozruch?“ Pohlédla na manžela, který se tvářil nerozhodně. „Tak odpověz, člověče!“ řekla tak ostře, až se lekl.

„Ne, to si nemyslím, žádný rozruch neděláme.“

Sigurdurovi Ólimu začal zvonit mobil. Nenosil ho v kapse jako Erlendur, měl ho uložený v pouzdře a zavěšený na opasku pečlivě vyžehlených kalhot. Omluvil se manželům a ohlásil se. Volal Erlendur.

„Můžeme se sejít v Holbergově bytě?“ zeptal se.

„Co se zase děje?“ reagoval Sigurdur Óli.

„Na něco jsme přišli,“ odpověděl Erlendur a zavěsil.

Když Sigurdur Óli přijel na Severní blata, Erlendur s Elínborg tam už byli. Erlendur stál u vchodu do sklepa a kouřil a Elínborg byla v Holbergově bytě. Sigurdur Óli měl dojem, jako by čichala, protože měla předkloněnou hlavu a vdechovala a vydechovala vzduch. Podíval se na Erlendura,

který odhodil nedopalek do zahrady. Potom šli společně do bytu.

„Co si myslíš, že je to za pach?“ zeptal se Erlendur Sigurdura Óliho. Ten začal čichat jako Elínborg. Procházeli pokoji a hlasitě čichali, jen Erlendur ne, protože jako dlouholetý kuřák ztratil čich.

„Když jsem sem přišla poprvé,“ řekla Elínborg, „připadalo mi to, jako by někdo v domě choval koně. Ten pach mi připomínal jezdecké holínky, sedla a tak dál. A koňský hnůj. Bylo to tu cítit jako v koňské stáji. Byl to stejný zápach jako v mém prvním bytě, který jsem si koupila. Ale tam to nemělo nic společného s koňmi, ale s bahnem a vlhkostí. Z radiátorů celý rok kapalo na koberec a na dřevěnou podlahu, a nic se s tím nedělalo. A pak se to propadlo až do kanalizace a v bytě se objevily krysy.

Klempíři se s tím nepárali, nacpali do díry jednoduše slámu a zalili ji vrstvou betonu a tak to v bytě páchlo kanalizací dál.“

„Chceš tím něco naznačit?“ otázal se Erlendur.

„Připadá mi, že to tady páchne úplně stejně, možná hůř.

Vlhkostí, bahnem a krysami.“

„Mluvil jsem s Mariánem Briemem,“ řekl Erlendur, ale netušil, zda jim to jméno něco říká. „Marian si přečetl všechno o Severních blatech a dospěl k zajímavému závěru.

Že nejdůležitější je skutečnost, že jde skutečně o blata, močál.“

Elínborg a Sigurdur Óli na sebe pohlédli.

„Severní blata byla něco jako samostatná vesnice uprostřed Reykjavíku,“ pokračoval Erlendur. „Domy byly postaveny během války a po ní, ulice pojmenovali po hrdinech Islandersagasu: Gunnarsbraut a Skeggjagata a tak dále. Bydlely tu nejrůznější vrstvy lidí, od dobře situovaných, dokonce zámožných, až po ty, co žili z ruky do úst a museli se spokojit s bydlením v takových vlhkých suterénních nájemních bytech, jako je tento. Tady je takových malých bytů, v nichž bydlí staří lidé, jako Holberg, spousta, i když sympatičtějších než on, a mnozí z nich bydlí zrovna v takových suterénních bytech. To všechno vím od Mariana.“

Erlendur se na chvíli odmlčel.

„A právě takovéto suterénní byty jsou dalším charakteristickým znakem Severních blat. Dřív to nebyly byty, ale sklepy, potom je majitelé domů nechali přestavět, nechali postavit zdi a zabudovat kuchyně a udělali z toho byty. Předtím bývaly ve sklepech pracovní prostory, jak Marian říkal, domovní hospodářství. Víte, co to je?“

Oba zavrtěli hlavou.

„Vy jste samozřejmě mladí,“ řekl Erlendur, vědom si toho, že nesnášejí, když jim to říká. „Ve sklepích, jako je tento, mívaly své pokojíky služky. Tehdy mívali v lepších rodinách služebné, které ubytovávali tady dole. V takových dírách měly své pokoje. Byly tu i prádelny, místnosti, kde se

dělaly například uzeniny a připravovala jídla, byly tu i komory na harampádí, koupelny a podobně.“

„Nezapomeň, žes chtěl mluvit o blatech,“ poznamenal ironicky Sigurdur Óli.

„Chystáš se nám říct něco důležitého?“ zeptala se Elínborg.

„Pod těmi sklepy jsou základy…,“ pokračoval Erlendur.

„Tak to je novinka,“ obrátil se Sigurdur Óli na Elínborg a tvářil se posměšně.

„…jako pod všemi domy,“ pokračoval Erlendur a nedal se jeho posměchem rušit. „Kdybyste mluvili s nějakým klempířem, jako to udělal Marian Briem…“

„Co mají znamenat ty žvásty o Marianu Briemovi?“

ozval se znovu Sigurdur Óli.

„…zjistili byste, že je sem do Severních blat občas pozvali kvůli sesuvům půdy, které se začaly projevovat až mnoho let, či dokonce desítek let poté, co byly domy na vysušené bažině postaveny. Na některých místech k nim docházelo, na některých ne. Na některých domech je to poznat už zvenku. Některé jsou omítnuté pískovou omítkou a je vidět, kde omítka končí a kde začíná holá zeď. Bývá to tak padesát až osmdesát centimetrů nad zemí. A problém je v tom, že se půda propadá i uvnitř domů.

Erlendur si všiml, že se ti dva přestali ušklebovat.

..Makléři o tom vědí, je to prostě skrytá vada tamních nemovitostí a je opravdu těžké si s tím poradit. Když půda

pod základovou deskou klesne, vytvoří se napětí, které způsobí popraskání kanalizačních rour pod základy. A veškeré splašky jdou prostě do země. Může trvat dost dlouho, než se to zjistí, protože základová deska nepropustí zápach do domu. Ale začnou se tvořit mokré skvrny na podlaze, protože tady v těch starých domech se spotřebovaná voda z topných těles odvádí do hlavní kanalizační roury v zemi, a když ta je prasklá, horká pára vystupuje zpátky nahoru. A pak dochází například k deformaci parket.“ Teď už si Erlendur zajistil plnou pozornost obou svých pomocníků.

„V takovém případě se musí podlahy vytrhat,“

pokračoval, „a musí se jít pod základovou desku, opravit kanalizační roury. Klempíři řekli Mariánovi, že mnohdy, když se prokopali pod základovou desku, narazili na vymletou díru. Z toho důvodu jsou základové desky na takových místech velmi tenké a pod nimi je vzduch. A základ se propadne o půl až o celý metr. A to všechno kvůli tomu, že jsou domy postavené na bažině.“

Sigurdur Óli a Elínborg na sebe pohlédli. „Takže taková díra v zemi je i tady pod podlahou?“ zeptala se Elínborg a zadupala. Erlendur se usmál.

„Mariánovi se nějak podařilo najít klempíře, který v tomto domě byl v jubilejním roce 1974. Na ten rok si všichni živě pamatují a ten klempíř si dobře vzpomíná, že ho sem zavolali kvůli mokré podlaze.“

„Co tím chceš říct?“ otázal se Sigurdur Óli.

„Ten klempíř podlahu vytrhal. Betonová vrstva pod ní nebyla silná a pod ní našel na mnoha místech propadlé díry.

A to nejdůležitější přijde teď. Ten klempíř je dodnes šokován tím, že mu tenkrát Holberg nedovolil práci dokončit.“

„Jak to?“

„Když klempíř vytrhal podlahu a opravil rouru, Holberg ho vyhodil s tím, že ostatní si dodělá sám. A to taky udělal.“

Chvíli mlčky stáli, až to Sigurdur Óli nevydržel.

„Marian Briem?“ řekl. „Marian Briem!“ Několikrát to jméno opakoval, jako by mu nerozuměl. Erlendur měl pravdu. Byl moc mladý, aby si pamatoval Mariana u kriminální policie. Mumlal si jeho jméno znovu a znovu, jako by pro něho bylo nerozluštitelnou záhadou, pak ale přestal, zatvářil se zamyšleně a nakonec se zeptal: „Počkej, Marian? Marian? Co je to za jméno? Je to muž, nebo žena?“

Sigurdur Óli se tázavě zahleděl na Erlendura.

„Tu otázku si občas kladu i já,“ řekl Erlendur a vytáhl mobil.

27

Muži z oddělení pro zajišťování stop začali tím, že strhali podlahy ve všech pokojích, kuchyni, koupelně i malé předsíni. Trvalo celý den, než k tomu dostali povolení.

Erlendur přednesl policejnímu prefektovi důvody pro tato opatření a ten proti své vůli dospěl k závěru, že existuje dostatečně důvodné podezření k tomu, aby povolil vytrhat podlahy v Holbergově bytě. Celá záležitost byla přednostně vyřízena, poněvadž v bytě došlo k vraždě.

Erlendur uvedl do pohybu akci vedoucí k nalezení Holbergova vraha. Dal všem na srozuměnou, že je možné, že Grétar žije a že by mohl být potenciálním vrahem Holberga. Policie získá z celé akce dvojí prospěch. Pokud se potvrdí podezření Mariana Briema, vyloučí to Grétara jako vraha a vysvětlí to také jeho zmizení, k němuž došlo před čtvrt stoletím.

Policie objednala velké stěhovací auto, do kterého naložili nábytek a veškeré předměty z Holbergova bytu, kromě vestavěných skříní a jejich obsahu. Byla už tma, když auto přijelo, a krátce nato přijel traktor s pneumatickou sbíječkou.

V domě se sešlo několik techniků a zaměstnanců kriminální policie. Obyvatele domu nebylo nikde vidět.

Stejně jako v předchozích dnech bez přestání pršelo.

Teď už jen jemně mžilo a studený podzimní vítr naháněl spršky deště do obličeje Erlendurovi, který stál stranou a kouřil. Spolu s ním tam byli i Sigurdur Óli a Elínborg.

Několik lidí se shluklo před domem, ale netroufali si jít blíž.

Byli mezi nimi reportéři a novináři, kameramani z několika televizních stanic a fotografové od tisku. Na různých místech parkovala vozidla s logy různých médií a Erlendur, který zakázal jakýkoliv kontakt s tiskem, přemýšlel o tom, zda je nemá nechat vykázat.

Vyklízení Holbergova bytu šlo rychle. Velký stěhovací vůz stál před domem a policisté se radili, jak naložit s Holbergovými věcmi. Nakonec Erlendur nařídil, aby je odvezli do policejního depa. Přihlížel, jak z domu vynášejí linolea a koberce a nakládají všechno do auta. Potom se rozezvučel motor a auto vyjelo z ulice.

Vedoucí oddělení zajišťování stop podal Erlendurovi ruku. Byl to padesátník dosti korpulentní postavy, jmenoval se Ragnar, a vyznačoval se tím, že mu vlasy trčely na všechny strany. Vystudoval v Anglii, četl pouze anglické detektivky a rád se díval na anglické kriminální seriály.

„Kvůli jaké blbosti jsi nás sem zase nahnal?“ zeptal se a pohlédl směrem k novinářům. Z jeho hlasu bylo patrné, že se baví. Považoval za napínavé vytrhávat podlahy a hledat mrtvolu v nějaké podzemní díře.

„Jak to vypadá?“ zeptal se Erlendur.

„Podlahy jsou natřené silnou vrstvou nějaké olejové barvy, jakými se natírají lodě,“ řekl Ragnar. „Není vůbec poznat, jestli něco dodělával později. Nedá se ani rozeznat, že by někde byl novější cement, nic, co by svědčilo o dodatečné opravě. Ťukáme všude kladivy, a skoro po celé ploše to zní dutě. Nevím, jestli se v takovém rozsahu propadla zemina, nebo je tam vykopaná díra. Cementová vrstva je silná a solidní. Nikde není cement vydrolený. Ale na podlaze jsou mokré skvrny. Nemohl by nám poradit ten klempíř, se kterým jsi ve spojení?“

„Ten žije v domově pro přestárlé v Akureyri a nemá v úmyslu se ještě někdy vrátit do Reykjavíku. Poskytl nám dost přesný popis místa, kde podlahu vytrhal.“

„Zavádíme do kanalizačních rour speciální kameru a prohlížíme je, jestli nejsou poškozené, a taky se snažíme rozeznat staré opravy.“

„Je skutečně potřeba tak obrovská vrtná souprava?“

zeptal se Erlendur a ukázal hlavou směrem k traktoru.

„Nemám ponětí. Máme i menší elektrické vrtačky, ale ani ty nejsou to pravé ořechové. A pak máme ještě úplně malé vrtačky, a když narazíme na nějakou díru pod základy, můžeme se provrtat betonovou deskou a spustit dolů minikameru, jaká se používá pro kanalizační roury.“

„Doufám, že to postačí. Potěš nás pánbůh, jestli tam budeme muset vjet s tím traktorem.“

„Ale stejně to v tom sklepě hrozně smrdí,“ řekl Ragnar a oba zamířili směrem k bytu. Dva pracovníci ze zajišťování stop, oblečení v bílých protiplynových kombinézách s ochrannými rukavicemi na rukou, drželi v rukou obyčejná Stanleyova kladiva. Chodili po bytě a poklepávali na podlahy. Místa, kde to znělo dutě, označili modrou barvou.

„Podle záznamů stavebního úřadu byl sklep přestavěn v roce 1959,“ řekl Erlendur. „Holberg ten byt koupil v roce 1952 a pravděpodobně se do něj hned nastěhoval. Od té doby tu bydlel, až do smrti.“

Jeden z mužů v bílé kombinéze přišel k nim a pozdravil Erlendura. Měl plány od domu, v nichž byla zakreslena jednotlivá patra i sklep.

„Toalety jsou uprostřed domu. Odpadní roury vedou od záchodu ve sklepě, v základech. Byly tam už předtím, než se to tu začalo přestavovat, a dá se předpokládat, že byt byl vyprojektován podle toho. Klozet je propojený s odpadní rourou z koupelny, která vede dál směrem na východ, částečně pod obývacím pokojem a ložnicí a dál ústí do ulice.“

„Ale pátrání není omezeno jen na odpadní roury,“ řekl vedoucí oddělení zajišťování stop.

„Ne, ale zavedli jsme minikameru do hlavní odpadní roury. Řekli mi, že by měla být poškozená pod podlahou v ložnici, tak jsme začali tam. Je to přibližně to místo, kde už se kopalo tenkrát.“

Ragnar souhlasně přikývl a zadíval se na Erlendura, který pokrčil rameny, jako by se ho netýkalo, co provádí oddělení zajišťování stop.

„Nemůže to být moc staré,“ řekl Ragnar. „Musí to někde smrdět. Ty myslíš, že tam ten chlap leží už čtvrt století?“

„Před tolika lety zmizel,“ řekl Erlendur.

Do jejich hovoru zaznívaly rány kladivem, které se rozléhaly prázdným bytem. Technik vytáhl z černého kufříku chrániče na uši a nasadil si je. Potom z něj vytáhl malou elektrickou vrtačku a zastrčil šňůru do zásuvky.

Několikrát stiskl spouštěcí tlačítko, jako by ji chtěl vyzkoušet, potom nasadil vrták do jednoho místa v podlaze.

Vrtačka dělala hrozný rámus a všichni přítomní si museli rovněž nasadit chrániče na uši. Ale vrtání nepřineslo výsledek. Muž vypnul vrtačku a kroutil hlavou.

„Pošlete sem ten traktor,“ řekl, celý zaprášený od betonového prachu. „Potřebujeme pneumatickou sbíječku. A taky masky na obličej. Který idiot dostal tenhle geniální nápad?“ zeptal se a odplivl si na podlahu.

„Holberg asi těžko mohl doma tajně vrtat pneumatickou sbíječkou,“ řekl vedoucí oddělení zajišťování stop.

„On nemusel nic dělat tajně,“ řekl Erlendur. „Pozval si na probourání podlahy fachmana.“

„Ty myslíš, že tu mrtvolu nacpal do kanalizační roury?“

„Vyčkejme. Třeba musel něco opravovat. A třeba je to celé jen velké nedopatření.“

Erlendur vyšel do večerního soumraku. Sigurdur Óli a Elínborg si sedli do auta a pojídali párky v rohlíku, které Sigurdur přinesl z nejbližšího stánku. Na palubní desce jeden čekal na Erlendura, který ho hladově spolykal.

„Když najdeme Grétarovu mrtvolu, co to pro nás bude znamenat?“ zeptala se Elínborg a utřela si ústa.

„Kéž bych to věděl,“ odpověděl Erlendur zamyšleně.

V té chvíli přišel k autu jejich přímý nadřízený, zaklepal na okénko, otevřel dveře od auta a vyzval Erlendura, aby šel na okamžik s ním. Sigurdur s Elínborg vystoupili také.

Jejich nadřízený se jmenoval Hrólfur. Byl několik dní nemocný, teď však vypadal naprosto zdravý. Byl tlustý, a nedařilo se mu to zakrývat oblečením. Byl od přírody líný a většinou při vyšetřování moc nepomohl. Neschopenky byly u něho na denním pořádku.

„Proč jsi mně kvůli téhle akci nezavolal?“ zeptal se a nedokázal skrýt vztek.

„Byl jsi nemocný,“ řekl Erlendur.

„Nech těch keců,“ vyštěkl Hrólfur. „Nemysli si, že si můžeš řídit celou sekci, jak se ti zlíbí. Já jsem tvůj nadřízený. Než se pustíš do takových připitomělých akcí, máš to se mnou alespoň nejdřív probrat!“

„Tak moment, já jsem vycházel z toho, žes nahlásil nemoc,“ opakoval Erlendur a tvářil se udiveně.

„A jak si můžeš dovolit vodit za nos policejního prefekta?“ zavrčel Hrólfur. „Jak jsi přišel na ten přihlouplý nápad, že tam dole leží mrtvola? Nemáš pro to nejmenší důkaz. Vůbec nic, kromě nějakých keců o základech domu a o zápachu. Ty asi nemáš všech pět pohromadě!“

Sigurdur Óli se k nim pomalu a nerozhodně blížil.

„Erlendure, volá ti nějaká ženská a chce s tebou nutně mluvit,“ řekl a podával Erlendurovi telefon, který nechal v autě. „Prý je to osobní. Je dost rozrušená.“

Hrólfur se obrátil k Sigurdurovi a řekl mu, aby je nerušil a zmizel.

Ale Sigurdur Óli trval na svém.

„Raději si s ní promluv, Erlendure,“ řekl.

„Co má tohle znamenat! Chováte se všichni, jako bych byl vzduch!“ zařval Hrólfur a zadupal. „Má to snad být vzpoura? Erlendure, jestli začneme lidem rozkopávat podlahy jen proto, že to u nich smrdí, tak brzy nebudeme dělat nic jiného. Je to absolutní šílenství! Úplně postavené na hlavu!“

„To Marian Briem dostal tenhle zajímavý nápad,“ řekl Erlendur, který zachoval naprostý klid, „a já si myslím, že za pokus to stojí. Ostatně policejní prefekt si to myslel taky.

Promiň, že jsem ti o tom neřekl, jsem rád, že už jsi zase na nohou. Řeknu ti, vypadáš opravdu moc čile, Hrólfure. A teď mě prosím tě omluv.“

Erlendur prošel kolem Hrólfura, který zůstal na něho a na Sigurdura civět s otevřenou pusou, jako by chtěl něco říct, ale nic neřekl.

„Ještě něco mě napadlo,“ řekl Erlendur. „Už mě to mělo napadnout dávno.“

„Co?“ zeptal se Sigurdur Óli.

„Zavolej na správu majáku a přístavu a zjisti, jestli by nám mohli říct, jestli byl Holberg tak kolem roku 1960 v Húsavíku nebo okolí.“

„Provedu. Vezmi si to a promluv si s tou ženou.“

„Kdo to je?“ zeptal se Erlendur a vzal si mobil. „Já žádnou ženu neznám.“

„Dostala od někoho číslo na tvůj mobil. Volala už několikrát do kanceláře. Řekli jí, že tam nejsi, ale ona to nevzdala.“

V té chvíli spustila pneumatická sbíječka. Ze sklepa se ozýval nesnesitelný rámus a z oken se valil prach. Policisté zatáhli na všech oknech závěsy, aby nebylo vidět dovnitř.

Všichni, kromě muže s pneumatickou sbíječkou, z bytu utekli a čekali venku. Dívali se na hodinky a vypadalo to, že se baví o tom, jak už je pozdě. Uvědomovali si, že nemohou v noci dělat takový rámus v obytné čtvrti. Budou toho muset brzy nechat a pokračovat zítra ráno, nebo přijít na jiné řešení. Erlendur si šel sednout do auta, kam rámus tolik nepronikal. Poznal ten hlas okamžitě.

„Je tady,“ řekla Elín, hned jak se ohlásil. Připadala mu velmi rozrušená.

„Uklidni se, Elín,“ řekl Erlendur. „O kom to mluvíš?“

„Stojí v dešti před domem a dívá se mi do oken.“

Ztlumila hlas do šepotu.

„Ale kdo, Elín? Jsi doma? V Keflavíku?“

„Nevím, kdy sem přišel, ani jak dlouho tady stojí.

Všimla jsem si ho až teď. U vás na služebně mi nechtěli říct, kde jsi.“

„Já nevím, oč jde. O kom to mluvíš, Elín?“

„No o tom chlapovi. Pokud se nemýlím, je to ta svině!“

„Kdo?“

„Ten sviňák, který znásilnil Kolbrún!“

„Kolbrún? O čem to probůh mluvíš?“

„Já vím, že to není možné, ale on tady doopravdy stojí.“

„Nezdá se ti to nějak pomatené?“

„Neříkej mi, že jsem pomatená. Tohle mi neříkej! Já moc dobře vím, co říkám.“

„O jakém muži mluvíš? O tom, který napadl Kolbrún?“

„O jakém muži? Co se tak hloupě ptáš?“

„Tak o kom mluvíš?“

„O HOLBERGOVI pochopitelně!“ Elín šeptala, místo aby mluvila nahlas. „Stojí před mým domem!“ Erlendur ztratil řeč.

„Jsi tam ještě?“ zašeptala Elín. „Co s tím uděláš?“

„Elín, to nemůže být Holberg,“ řekl Erlendur s důrazem na každé slovo. „Holberg je mrtvý. Musí to být někdo jiný.“

„Nemluv se mnou jako s děckem. Stojí venku v dešti a civí na mě. Ten sviňák.“

28

Spojení se přerušilo a Erlendur spustil motor. Sigurdur Óli s Elínborg se dívali, jak couvá mezi lidmi a pak projíždí ulicí. Pohlédli na sebe a pokrčili rameny, jako by se už dávno vzdali naděje, že mu někdy porozumí. Ještě než vyjel ze čtvrti, dostal spojení s policejní hlídkou v Keflavíku a poslal ji před dům Elín, aby zatkli muže, který tam stojí v modré bundě, džínách a bílých teniskách. Elín mu ho popsala. Zakázal policistům spustit majáček nebo sirénu a přikázal jim, aby se k domu přiblížili co nejnápadněji. „Ta ženská blázní,“ řekl Erlendur sám k sobě a vypnul vysílačku.

Ve spěchu vyjel z Reykjavíku, projel Hafnarfjodur a pak už byl na silnici do Keflavíku. Byl dost hustý provoz a špatná viditelnost, ale on se proplétal mezi auty a přejel dokonce přes nástupní ostrůvek, aby jich ho nejvíc předjel.

Nedbal na semafory a byl v Keflavíku za půl hodiny.

Pomohlo mu, že policejní auta jsou vybavena modrými majáčky, které lze v naléhavých případech postavit na střechu a spustit. Kdysi se tomu smál a říkal, že to sice viděl v kriminálních filmech, ale že takové vymoženosti mu pro Reykjavík připadají absurdní.

Když přijel k Elíninu domu, stála před ním dvě policejní auta. Uvnitř ho čekala Elín a tři policisté. Tvrdila, že ten muž zmizel ve tmě těsně předtím, než policie dorazila.

Ukázala policistům, kde stál a kterým směrem odešel, ale oni už ho nedohonili a nikde venku nikdo nebyl. Policisté bezradně stáli před Elín, která jim odmítala prozradit, kdo byl ten muž a proč je nebezpečný, takže to vypadalo, že jediné, čím se provinil, bylo, že stál venku v dešti. Když se pak se svými dotazy obrátili na Erlendura, řekl jim, že ten člověk má nějakou spojitost s vraždou, která se stala v Reykjavíku. Požádal je, aby mu dali vědět, kdyby našli někoho, kdo odpovídá Elíninu popisu.

Elín byla ještě rozrušená a Erlendurovi připadalo nejlepší, aby ji co nejrychleji zbavil přítomnosti policistů.

To se mu bez potíží podařilo. Prohlásili, že mají důležitější věci na práci, než skákat podle nálad nějaké staré škatule, ale dávali si pozor, aby je Elín neslyšela.

„Mohla bych odpřísáhnout, že tam venku stál,“ řekla Erlendurovi, když osaměli. „Nevím, jak je to možné, ale byl to on!“

Erlendur se na ni pozorně podíval a pochopil, že to myslí smrtelně vážně. Uvědomoval si, že poslední dny pro ni znamenaly velký stres.

„To prostě není možné, Elín. Holberg je po smrti. Já sám jsem ho viděl v márnici.“ Zamyslel se a dodal: „Dokonce jsem viděl jeho srdce.“

Elín na něho pohlédla.

„Bylo černé?“ zeptala se a Erlendur si vzpomněl na to, jak mu soudní lékař řekl, že se nedá poznat, jestli patřilo dobrému, či zlému člověku.

„Lékař říkal, že by se mohl dožít sta let,“ řekl jí.

„Myslíš si, že jsem úplně pomatená,“ řekla Elín.

„Myslíš si, že jsem si to vymyslela. Ze kolem sebe chci udělat rozruch kvůli…“

„Holberg je mrtvý,“ vpadl jí Erlendur do řeči. „Tak co bych si měl myslet?“

„Pak je to někdo, kdo se mu navlas podobá,“ řekla Elín.

„Popiš mi toho muže ještě jednou přesněji.“

„Stál na cestě, která vede mezi domy a ústí na silnici.

Nehnul se z místa a díval se mi do oken. Nevím, jestli mě viděl. Snažila jsem se neukazovat. Četla jsem si a vstala jsem, když se v pokoji setmělo. Chtěla jsem jít rozsvítit a náhodou jsem se zadívala z okna. Neměl nic na hlavě a vypadalo to, že mu nevadí, že mu na ni prší. A taky mi připadalo, že je jaksi daleko, i když stál přímo na cestě.“

Elín se zamyslela. „Měl černé vlasy a připadal mi tak na čtyřicet. Středně vysoký.“

„Elín,“ řekl Erlendur. „Venku je tma. Lije jako z konve.

Sotva mohl dohlédnout až k oknu. Cesta není osvětlená. Ty nosíš brýle. Chceš mi říct, že…“

„Začalo se stmívat a já jsem hned neběžela k telefonu.

Pozorně jsem si toho muže prohlédla, jak z tohoto okna, tak

z kuchyně. Trvalo mi dost dlouho, než jsem si byla jistá, že je to Holberg, nebo někdo, kdo vypadá jako on. Cesta sice není osvětlená, ale jezdí tu dost aut, a pokaždé když nějaké projelo kolem, přední světla dopadla přímo na něho a já jsem mu dobře viděla do tváře

„Jak si můžeš být tak jistá?“

„Vypadal jako Holberg za mladších let,“ řekla Elín.

„Nějako ten stařík, jehož fotografii uveřejnili v novinách.“

„Tys Holberga viděla, když byl mladší?“

„Ano, viděla. Kolbrún jednou nečekaně zavolali na policii. Řekli jí, že od ní potřebují přesnější informaci v jisté záležitosti.

Ale vůbec to nebyla pravda. Tenkrát na tom pracoval Marian Briem. Co je to vlastně za jméno? Marian Briem!

Kolbrún kvůli tomu musela jet do Reykjavíku a prosila mě, abych jela s ní. A já jsem jela. Pozval si ji na určitou dobu.

Myslím, že to bylo dopoledne. Když jsme tam přišly, Marian nás vyzvedl na vrátnici a zavedl nás do nějaké místnosti. Tam nás nechal dlouho sedět. Pak se náhle otevřely dveře a vešel Holberg. Marian stál za ním ve dveřích.“ Elín zmlkla.

„A co se stalo potom?“ otázal se Erlendur.

„Sestra se nervově zhroutila. Holberg se uculoval a chlípně se olizoval. Kolbrún se mě křečovitě držela, jako by se topila. Dusila se a sípavě dýchala. Holberg se rozesmál a Kolbrún dostala záchvat. Obrátila oči v sloup, u úst měla

pěnu, a pak se zhroutila. Teprve potom Marian Holberga odvedl. Tam jsem tehdy toho sviňáka viděla poprvé a naposledy, a na tu tvář nikdy nezapomenu.“

„A tu tvář jsi viděla dnes večer před domem?“

Elín přikývla.

„Přiznávám, že jsem byla hrozně vyděšená a že to pochopitelně nemohl být Holberg, ale ten muž vypadal přesně jako on.“

Erlendur přemýšlel, zda má Elín říct něco o tom, čím si poslední dobou lámal hlavu. Zvažoval, kolik jí toho může říct a zda to, co jí řekne, vůbec odpovídá skutečnosti.

Zatímco o tom přemýšlel, seděli proti sobě mlčky. Byl večer a on myslel na Evu Lind. Cítil už zase tu bolest na prsou a začal si to místo masírovat, jako by mohl bolest rozmasírovat.

„Není ti něco?“ zeptala se Elín.

„V posledních dnech jsme sledovali stopu, o níž nevím, jestli nás někam dovede,“ začal. „Ale to, co se teď stalo, potvrzuje mou teorii. Pokud existují další Holbergovy oběti, pokud znásilnil ještě jinou ženu, pak se nedá vyloučit, že i ona porodila Holbergovo dítě. Tu možnost jsem vzal v úvahu kvůli tomu vzkazu, který jsme našli u mrtvého. Je možné, že ta žena porodila syna. Dnes by mu mohlo být tak čtyřicet, jestliže ke znásilnění došlo před rokem 1964. A potom je možné, že stál dnes večer před tvým domem.“

Elín na něho hleděla jako zasažená bleskem.

„Holbergův syn? Je to možné?“

„Říkáš, že vypadal, jako by mu z oka vypadl.“

„Ano, ale…“

„Já jen uvažuji. V celé téhle záležitosti chybí spojovací článek řetězu a já si myslím, že by jím mohl být ten muž.“

„Ale proč? Co tady chtěl?“

„Copak to není jasné?“

„Co by mělo být jasné?“

„Jsi teta jeho sestry,“ řekl Erlendur a pozoroval, jak se po Elínině tváři rozlévá úžas a jak jí pomalu dochází, co řekl.

„Audur byla jeho sestra,“ zasténala. „Ale jak je možné, že o mně ví? Jak ví, kde bydlím? Jak si mohl spojit Holberga se mnou? V novinách nic o jeho minulosti nebylo, nic o těch znásilněních, ani o tom, že měl dceru. O Audur nikdo nevěděl. Tak jak to, že ten člověk ví, kdo jsem?“

„Možná nám to řekne, až ho najdeme.“

„Myslíš, že Holberga zavraždil on?“

„Teď se mě ptáš, jestli zabil svého otce,“ řekl Erlendur.

Elín se nad tím zamyslela.

„Boží spravedlnost,“ řekla potom.

„To nevím,“ řekl Erlendur. „Kdybys ho tu ještě někdy viděla, zavolej mi.“

Elín vstala a šla k oknu, odkud bylo vidět na cestu.

Vyhlédla ven, jako by čekala, že tam toho muže znovu uvidí.

„Vím, že jsem byla trochu hysterická, když jsem ti volala a mluvila o Holbergovi, protože jsem si chvíli myslela, že je to opravdu on. Strašně jsem se lekla, když jsem ho tam uviděla. Ale strach jsem neměla. Spíš vztek.

Ale na tom muži bylo něco zvláštního. Jak tam stál, se svěšenou hlavou. Vyzařovalo z něho něco zádumčivého, takový zvláštní smutek. Pomyslela jsem si, že na tom asi musí být špatně. Stýkal se s otcem? Víš o tom něco?“

„V podstatě ani nevím, jestli ten člověk vůbec existuje,“

odpověděl Edendur. „To, cos viděla, jen podporuje mou teorii. Ale jinak o něm nevím nic konkrétního. U Holberga se nenašla žádná jeho fotografie, pokud jsi měla na mysli tohle. Ale Holbergovi těsně před smrtí někdo volal, a on začal být silně nervózní. Víc toho nevíme.“

Erlendur vytáhl mobil a omluvil se Elín.

„Je něco nového?“ zeptal se, když se mu ozval Sigurdur Óli.

„Do jakého svinstva jsi nás to zatáhl?!“ křičel Sigurdur Óli a hlas mu přeskakoval vztekem. „Už se dostali až k odpadnímu potrubí a pod tím zatraceným základem se to jen hemží odpornou havětí, miliony hnusných malých potvor.

Jednomu se z toho zvedá žaludek! Kde u všech čertů vězíš?“

„V Keflavíku. Už jste našli Grétara?“

„Ne, ani stopy po tom tvém proklatém Grétarovi,“

odpověděl Sigurdur Óli a skončil.

„Přece jen je tu ještě něco, Erlendure,“ řekla Elín, „co mě napadá až teď, když mluvíš o příbuzenství s Audur. Teď už vím, že jsem měla pravdu. Nepochopila jsem to hned, ale ten muž měl takový výraz v obličeji, o kterém jsem věděla, že ho nikdy nezapomenu. Byl to výraz z minulosti, na který nikdy nezapomenu.“

„Cože to bylo?“ zeptal se Erlendur.

„Proto jsem se toho muže nebála.“

„Co tím chceš říct?“

„Neuvědomila jsem si to hned, ale připomněl mi Audur.

Měl ve výrazu něco, co mi ji připomnělo.“

29

Sigurdur Óli zastrčil mobil do pouzdra za opaskem a vracel se k domu. On spolu s několika pracovníky kriminální policie byli uvnitř, když se pneumatická sbíječka probourala betonovou deskou a v tu chvíli se vydral ven tak příšerný zápach, že se začali dávit. Rozběhl se ke dveřím spolu s ostatními a měl strach, že se pozvrací dřív, než se dostane na vzduch. Když se tam pak vraceli, měli všichni ochranné brýle a dýchací masky, ale ten zápach pronikal pod ně a byl nesnesitelný.

Muž zvětšil sbíječkou díru nad prasklou kanalizační rourou. Šlo to snadno, když jednou prorazil betonovou desku. Sigurdur Óli si neuměl představit, jak dlouho může ta roura být prasklá. Připadalo mu, jako by se kal rozléval po obrovské ploše pod podlahou. Z díry stoupala pára. Posvítil do ní kapesní svítilnou, aby se na tu hrůzu podíval. Podle jeho odhadu se země propadla o dobrého půl metru.

V díře se to hemžilo malým černým hmyzem. Sigurdur se lekl, když se jeden z tvorů žijících dole mihl ve světle svítilny.

„Pozor!“ zvolal a rozběhl se ke dveřím. „Tam dole jsou i krysy. Přikryjte tu díru a zavolejte deratizátora. Končíme.

Končíme tady!“

Nikdo nic nenamítal. Někdo přikryl díru kusem linolea a v mžiku byli všichni venku. Když byl venku ze sklepa, strhl si Sigurdur Óli masku a nenasytně vdechoval čistý vzduch. Ostatní na tom byli podobně.

Na zpáteční cestě z Keflavíku se Erlendur dověděl podrobnosti o výsledcích akce na Severních blatech.

Deratizátor se dostavil, ale s dalšími pracemi bylo nutno vyčkat na druhý den, až bude všechna ta lezoucí a běhající havěť mrtvá. Sigurdur Óli odjel domů a zrovna vycházel ze sprchy, když mu Erlendur volal. Elínborg také odešla domů.

Před Holbergovým bytem stál policista na stráži, zatímco deratizátor pracoval. Před domem stála po celou noc dvě policejní auta.

Když Erlendur přijel domů, uvítala ho u dveří Eva Lind.

Bylo po deváté. Nevěsta už tam nebyla. Řekla Evě, že chce mluvit s manželem a poslechnout si, co si myslí o tom, že utekla z vlastní svatby. Nevěděla ještě, jestli mu řekne pravý důvod. Eva Lind se jí pokoušela dodat odvahy a řekla jí, že takový perverzní zvrhlík jako její otec si nezaslouží, aby ho kryla.

Erlendur s Evou Lind si sedli do obývacího pokoje.

Erlendur s ní mluvil o vyšetřování a o tom, co mu probíhá hlavou. Dělal to částečně i proto, že se chtěl pokusit utvořit si jasný obraz o tom, co se za posledních pár dní událo. Řekl jí téměř všechno od chvíle, kdy našli Holbergovu mrtvolu, o zápachu v jeho bytě, o vzkazu, o fotografii v psacím stole, o

pornografii v jeho počítači, o nápisu na náhrobku, o Kolbrún a její sestře Elín, o Audur a její neobjasněné smrti, o snech, které ho pronásledují, o Ellidim ve vězení a o Grétarově zmizení, o Marianu Briemovi a o svém pátrání po další Holbergově oběti. I o muži, který stál před Elíniným domem a který by mohl být Holbergovým synem. Snažil se všechno systematicky seřadit, probíral sám se sebou několik teorií a sporných bodů, a když už nevěděl, co dál, zmlkl.

Neřekl Evě Lind o tom, že v lebce malé Audur chyběl mozek. Ještě stále nechápal, jak se něco takového může stát.

Eva Lind ho poslouchala bez přerušení a zaznamenala, že si při mluvení masíroval hrudník. Vycítila, že ho Holbergův případ vysiluje. Vyznělo to, jako by se chystal hodit flintu do žita, a to bylo něco, co u něho neznala. Cítila, jak je unavený, když mluvil o té holčičce. Připadalo jí, jako by zalezl do ulity. Ztlumil hlas a byl v myšlenkách někde daleko.

„Je Audur to děvčátko, o kterém jsi mluvil dneska ráno, když ti ujely nervy?“ zeptala se ho.

„Možná byla pro svou matku dar od Boha,“ řekl Erlendur. „Milovala ji až za hrob. Odpusť, že jsem na tebe byl tak zlý. Vůbec jsem to nechtěl, ale když vidím, jak žiješ, když vidím, jak jsi sama k sobě lhostejná a jak si sama sebe nevážíš, když vidím, jak se ničíš, to všechno, co si děláš, a když pak vidím, jak vytahují ze země malou rakev, tak už

nerozumím vůbec ničemu. Pak už vůbec nechápu, jaký to má smysl, a nejraději bych…“

Erlendur zmlkl.

„…nejraději bys mě přehnul přes koleno a seřezal,“

dokončila Eva Lind.

Erlendur pokrčil rameny.

„Já nevím, co bych nejraději udělal. Možná je nejlepší nedělat vůbec nic. Možná je nejlepší nechat život jen tak plynout. Všechno v sobě potlačit. Dělat něco, co má smysl.

Proč se člověk vůbec něčím takovým zabývá? Celou tou lidskou špínou. Mluví s lidmi jako Ellidi. Snaží se s takovým šmejdem dohodnout. Proč se musí dívat na to, čím se baví lidi jako Holberg? Číst protokoly o znásilnění.

Hrabat se pod základy domu, kde je plno svinstva a smradu.

Vykopávat z hrobu malé rakvičky.“

Erlendur se masíroval čím dál silněji.

„Člověk si myslí, že to na něj nemá vliv. Že je dost silný, aby to unesl. Myslí si, že se za ty roky vyzbrojil a dokáže se na tu špínu dívat s odstupem, jako by se ho to netýkalo, aby si zachoval zdravý rozum. Ale o tom nemůže být ani řeči. Na to není nikdo dost silný. Všechny ty hrůzy se v člověku usídlí jako zlý duch, který se uhnízdí v jeho nitru a nedá mu pokoj, dokud tu špínu nezačne považovat za skutečný život a zapomene na to, jak žijí obyčejní lidé. Tak je to. Jako zlý duch, kterého vypustili proto, aby člověku strašil v hlavě a úplně ho zničil.“

Erlendur si zhluboka povzdechl.

„Celá ta záležitost je jako smrdutý bezedný močál.“

Zmlkl a Eva Lind seděla mlčky proti němu.

Chvíli tak zůstali, pak Eva Lind vstala, šla si sednout k otci, objala ho a přitiskla se k němu. Slyšela pravidelný tlukot jeho srdce uklidňující jako tikot hodin a usnula s úsměvem ve tváři.

30

Další den ráno se kriminalisté a zajišťovatelé stop sešli kolem deváté opět u Holbergova domu. Ještě nebylo světlo, ačkoliv už dávno začal den. Obloha byla zatažená a stále pršelo. Ve zprávách říkali, že se srážky za letošní říjen v Reykjavíku blíží rekordnímu roku 1929.

Kolem kanalizačních rour bylo všechno vyčištěno, nic živého už se tam nehýbalo. Díra do základové desky byla zvětšená, aby se tam mohli spustit dva muži najednou.

Obyvatelé domu stáli u dveří do sklepa. Našli si klempíře, kterého mohou zavolat, hned jak jim k tomu dá policie svolení. Ukázalo se, že otvor kolem odpadní roury je poměrně malý. Měl objem asi tři kubíky, proto se základová deska v tom místě nepropadla. Roura praskla na stejném místě jako kdysi. Bylo dokonce vidět, kde ji tehdy klempíř opravil, pod ní bylo štěrkové podloží z jiného materiálu.

Zajišťovatelé stop se bavili o tom, jestli nemají otvor ještě víc rozšířit, pořádně prozkoumat podloží pod rourou a podívat se pod celou základovou desku. Po krátkém dohadování dospěli k závěru, že by se základová deska mohla zlomit, kdyby pod ní byla moc velká díra. Z toho důvodu zvolili bezpečnější a technicky méně obtížnou

metodu, totiž provrtat do základové desky na různých místech otvory a spustit jimi minikamery.

Ti své práci rozumějí, říkal si v duchu Sigurdur Óli.

Sledoval, jak vyvrtávají první otvory. Potom k nim postavili dvě televizní miniobrazovky propojené s minikamerami, které vypadaly jako tuby opatřené vpředu žárovkami. Otvory vyvrtali v místech, kde předpokládali propadlou zeminu pod podlahou, potom spustili dolů kamery a řídili je dálkovým ovládáním. Na monitorech se objevil černobílý obraz a Sigurdur Óli, který měl doma televizor německé výroby za půl milionu korun, byl překvapen tím, jak je obraz neostrý.

Erlendur přišel do sklepa ve chvíli, kdy začali pomocí kamer hledat, a o chvíli později se dostavila i Elínborg.

Sigurdur Óli si všiml, že je Erlendur oholený a že si vzal nový oblek, který vypadal vyžehlený.

„Už jste na něco narazili?“ zeptal se Erlendur a k nevoli Sigurdura Óliho si zapálil cigaretu.

„Hledají pomocí kamer,“ odpověděl mu Sigurdur. „My to můžeme sledovat na monitorech.“

„Pod klozetem nebylo nic?“ pokračoval Erlendur ve vyptávání a vdechl kouř.

„Hmyz a krysy, víc nic.“

„To je ale odporný puch,“ řekla Elínborg a držela si u nosu navoněný kapesník. Erlendur jí nabídl cigaretu, ale ona ji odmítla.

„Holberg mohl použít tu díru, kterou tenkrát vykopal klempíř, a tam hodit Grétara,“ řekl Erlendur. „Do díry, která vznikla pod základovou deskou, jednoduše navozil drcený štěrk a nechal tam Grétara zmizet navždy a hlavně beze stopy.

Postavili se před monitory, ale z toho, co na nich viděli, nebyli moudří. Slabé světlo se pohybovalo chvíli na jednu, chvíli na druhou stranu. Občas se jim zdálo, že rozeznávají základovou desku, a chvílemi zase viděli štěrkové lože.

Zemina byla na různých místech různě propadlá. Na některých místech ještě sahala až k základové desce, ale na jiných byl volný prostor do hloubky asi osmdesáti centimetrů.

Stáli tam dost dlouho a sledovali obraz na monitorech.

Ve sklepě byl rámus z vrtaček, jak technici provrtávali stále nové díry. Erlendur brzy ztratil trpělivost a vyšel na vzduch.

Elínborg šla hned za ním a nakonec se přidal i Sigurdur Óli.

Všichni si sedli do Erlendurova auta. Večer předtím jim vysvětlil, proč tak náhle odjel do Keflavíku. Ale zatím neměli čas promluvit si o účelu jeho cesty podrobněji.

„To samozřejmě souhlasí s tím vzkazem, který jsme našli na místě činu. A jestli byl ten muž, kterého viděla Elín v Keflavíku, tak podobný Holbergovi, pak to zapadá do mé teorie, že Holberg měl ještě další děti,“ řekl teď Erlendur.

„Ale Holbergův syn se nemusel narodit znásilněné ženě,“ namítl Sigurdur Óli. „Nemáme žádné záchytné body

kromě toho, co o té druhé ženě říkal Ellidi. A Ellidi je pěkný cvok.“

„Nikdo z lidí, se kterými jsme mluvili a kteří Holberga znali, se nezmínil, že by měl syna,“ řekla Elínborg.

„Ani jeden z těch, se kterými jsme mluvili, Holberga pořádně neznal,“ opáčil Sigurdur Óli. „A o to jde. Byl to samotář, který se stýkal jen s některými kolegy z práce, objednával si pornofilmy přes internet a kamarádil jen s hlupáky a darebáky. Nikdo o něm nic kloudného neví.“

„Neměli bychom vyhlásit pátrání po tom záhadném muži?“otázala se Elínborg s ironickým výrazem v očích.

„Nemohli bychom prostě použít fotografii Holberga za mlada a nechat podle ní udělat sochu pro noviny a televizi?“

3

Erlendur pokračoval ve vysvětlování své teorie, nevšímaje si ironických poznámek Elínborg. „Jestliže byl ten neznámý muž Holbergův syn, jak je možné, že ví, že Elín je teta malé Audur? Neví pak i o tom, nač zemřela jeho nevlastní sestra? A jestli ví o Elín, musím vycházet z toho, že ví i o Kolbrún a o tom, že byla znásilněna, ale nechápu,

3 Narážka na jeden kriminální případ ze sedmdesátých let, kdy byla takto zhotovena busta domnělého vraha. Muž, kterého podle ní policie dopadla, však neměl s vraždou nic společného. O případu se pak ještě dlouho mluvilo.

jak je to možné. O těchto aspektech vyšetřování se v novinách nepsalo. Odkud by ty informace měl?“

„Nedověděl se to od Holberga, než mu rozbil hlavu?“

zeptal se Sigurdur Óli. „Bylo by to pravděpodobné, ne?“

„Možná ho přinutil, aby mu to řekl,“ přidala se Elínborg.

„Ale my ani nevíme, zda ten muž existuje,“ řekl Erlendur. „Elín byla velice rozrušená. Nevíme, jestli Holberga zavraždil. A nevíme ani, jestli vůbec věděl o Holbergově existenci a o tom, že byl jeho otec, když byl zplozen při znásilnění. Ellidi nám řekl, že před Kolbrún byla ještě jedna žena, ke které se Holberg zachoval stejně brutálně, možná dokonce ještě hůř. Pokud z toho vzešlo dítě, pochybuji o tom, že by mu matka řekla, kdo je jeho otcem, když se ani neobrátila na policii. V našem archivu nemáme žádný záznam o jiném znásilnění, kterého se Holberg dopustil. Z toho plyne, že napřed musíme najít tu ženu, pokud existuje.“

„A provrtat se pod základy domu při hledání muže, který s tím případem pravděpodobně nemá nic společného,“

poznamenal Sigurdur Óli.

„Co zase sleduješ tou přiblblou poznámkou?“ zeptal se Erlendur zvýšeným hlasem. „Je vůbec možné dostat z vás dvou jedinou větu, která by nevyzněla posměšně?“

„Třeba Grétar neleží tady, pod základy,“ řekla Elínborg.

„Jak to?“ zeptal se Erlendur.

„Možná ještě žije. Tak jsi to myslela, ne?“ přidal se Sigurdur Óli.

„Já myslím, že Grétar o Holbergovi věděl všechno,“

odpověděla Elínborg. „Věděl o jeho dceři, jinak by si nevyfotil ten náhrobek. Určitě věděl, jak byla zplozena.

Pokud měl Holberg ještě další dítě, určitě o něm věděl taky.“

Erlendur a Sigurdur Óli se na ni dívali s rostoucím zájmem.

„Třeba je Grétar ještě stále mezi námi,“ pokračovala, „a stýká se s Holbergovým synem. Podle mě je to jediné vysvětlení záhady, jak může Holbergův syn vědět o Elín a Audur.“

„Ale Grétar před čtvrt stoletím zmizel a od té doby o něm nikdo neslyšel,“ namítl Sigurdur Óli.

„i když zmizel, nemusí to znamenat, že je mrtvý,“ řekla Elínborg.

„Takže…“ začal Erlendur, ale Elínborg ho přerušila.

„Podle mého názoru neexistuje důvod tuto možnost vyloučit. Proč nevzít v potaz hypotézu, že Grétar žije. Jeho mrtvola se nikdy nenašla. Může být v zahraničí. Nebo jen někde na venkově. Nikdo se o něho nezajímal. Nikomu nechyběl.“

„Na žádný podobný případ si nevzpomínám,“ řekl Erlendur.

„Na jaký?“ zeptal se Sigurdur Óli.

„Že by se zmizelý člověk po pětadvaceti letech znovu objevil. Když v naší zemi někdo zmizel, tak navždy. Nikdo se po pětadvaceti letech nevrátil. Nikdo.“

31

Erlendur je nechal na Severních blatech a odjel do Barónsstíguru za soudním lékařem. Ten právě skončil s pitvou Holberga a přikrýval mrtvolu, když Erlendur vešel na pitevnu. Tělesné pozůstatky Audur nebylo nikde vidět.

„Zjistil jsi něco o mozku toho děvčátka?“ zeptal se doktor bez okolků, hned jak Erlendura uviděl. „Ne,“

odpověděl Erlendur.

„Já jsem mluvil s jednou profesorkou, starou přítelkyní z univerzity, a nastínil jsem jí ten případ. Doufám, že jsem neudělal chybu? Nebyla naším objevem ani trochu překvapená. Četl jsi příběh od Halldóra Laxnesse?“

„O Nebukadnezarovi? Poslední dobou jsem na něj dost často myslel,“ řekl Erlendur.

„Nejmenuje se ten příběh Lilja? Je to už dávno, co jsem ho četl. Nejde v něm o studenta medicíny, který ukradl mrtvolu a místo ní položil do rakve kamení? To se klidně mohlo stát. Dřív se o to nikdo nestaral, přesně jak se to vypráví v tom příběhu. Lidé, kteří zemřeli v nemocnici, byli pitváni, pokud to někdo nezakázal, a pitva samozřejmě posloužila ke studijním účelům. Někdy se odebíraly vzorky, což mohlo být cokoli, od celých orgánů až po vzorky tkání.

Potom mrtvolu zašili a se všemi poctami pohřbili. Dnes už

je to úplně jinak. Pitvu nelze provést bez souhlasu příbuzných a orgány se mohou používat při výuce a k výzkumným účelům jen za jistých podmínek. Myslím, že dneska už se nic ukrást nedá.“

„Jen si to myslíš?“

Lékař pokrčil rameny.

„Nemluvíme o transplantacích orgánů, že ne?“ zeptal se Erlendur.

„To je něco úplně jiného. Lidé jsou většinou ochotni pomoci jiným, když jde o záchranu života.“

„A kde se takové orgány skladují?“

„V téhle budově jsou tisícovky takových vzorků,“ řekl soudní lékař. „Tady, přímo v Barónsstíguru. Větší část tvoří takzvaná Dungalova sbírka, jedna z největších sbírek orgánů v celé zemi.“

„Mohl bys mi ji ukázat?“ zeptal se Erlendur. „Existují zápisy, odkud ty vzorky pocházejí?“

„Všechno je pečlivě zapsáno. Já už jsem si dovolil náš předmět doličný hledat, ale nenašel jsem ho.“

„Tak kde potom je?“

„Měl by sis promluvit s profesorkou a poslechnout si ji.

Myslím, že nějaké záznamy jsou ještě na univerzitě.“

„Tak proč jsi mi to neřekl hned?“ zeptal se Erlendur.

„Když jsi zjistil, že její mozek chybí? Přece jsi to věděl!“

„Promluv si s ní a potom přijď znovu,“ řekl mu soudní lékař, dal mu jméno profesorky a dál se tím nemínil zabývat.

„Takže ty znáš i ten skleněný palác,“ řekl Erlendur.

„Tak se říkalo jedné místnosti tady,“ odpověděl lékař.

„Ale ten už neexistuje. Neptej se mě, co s těmi skleněnými nádobami udělali, protože to nevím.“

„Je ti nepříjemné o tom mluvit?“

„Nech toho už.“

„Cože?“

„Nech toho.“

Profesorka, která byla rektorkou na Lékařské fakultě Islandské univerzity, se jmenovala Hanna a hleděla na Erlendura přes stůl jako na nějaký zhoubný nádor, který je třeba z kanceláře co nejrychleji odstranit. Byla o něco mladší než Erlendur, měla ještě vlasy i zuby, mluvila rychle a odpovídala stručně a věcně. Vypadalo to, že nesnáší okolky, a požádala ho stroze, aby přešel rovnou k věci, když se chystal na dlouhou úvodní řeč o důvodu své návštěvy.

Erlendur se v duchu usmál. Byla mu na první pohled sympatická a věděl, že si ještě během tohoto rozhovoru vjedou do vlasů. Měla na sobě tmavý kostým, nebyla namalovaná a byla docela pohledná. Měla blond vlasy nakrátko ostříhané, silné ruce, vážný a zamyšlený výraz v obličeji. Erlendur by ji chtěl vidět usmívat se. Ale ona mu tu radost neudělala.

Vyrušil ji z přednášky. Zaklepal jako hlupák na dveře posluchárny a ptal se po ní. Šla za ním ke dveřím a požádala ho, aby alespoň počkal, až skončí přednášku. Erlendur stál

čtvrt hodiny na chodbě jako žáček, který nespěchá do vyučování, než se dveře zase otevřely. Hanna k němu přišla a vyzvala ho, aby šel za ní. To ale nebylo tak snadné, jak zjistil. Musel udělat dva kroky, když ona udělala jeden.

„Nechápu, co ode mě může chtít kriminální policie,“

řekla nasupeně a ohlédla se, aby se přesvědčila, zda jí Erlendur stačí.

„To se ukáže,“ odpověděl udýchaně.

„To doufám,“ řekla Hanna a pustila ho do kanceláře.

Když jí Erlendur přednesl, co po ní chce, sedla si a dlouho nad tím přemýšlela. Erlendur jí tak trochu vzal vítr z plachet svým líčením o Audur a její matce, o pitvě, diagnóze a mozku.

„Do jaké nemocnice jsi říkal, že to děvčátko odvezli?“

zeptala se nakonec.

„Do nemocnice v Keflavíku. Jak získáváte orgány na výuku?“

Hanna na něho upřeně pohlédla.

„Nevím, kam tím míříš.“

„Využíváte lidské orgány pro výuku,“ řekl. „Asi tomu říkáte vzorky orgánů, já nejsem odborník, ale otázka je prostá. Kde je získáváte?“

„Myslím, že o tom nejsem povinna mluvit,“ odpověděla a začala třídit papíry na psacím stole. Jako by byla příliš zaměstnaná, než aby se mohla Erlendurovi věnovat.

„Pro nás je to velmi důležité,“ řekl. „Pro policii je důležité zjistit, jestli ten mozek ještě někde je. Možná je zaregistrován u vás. Tenkrát ho zkoumali, ale nevrátili ho do lebky. Možná pro to existuje docela přijatelné vysvětlení.

Doktoři potřebovali na prozkoumání nádoru čas, a tělo muselo být pohřbeno. Univerzity a nemocnice přicházejí nejvíc v úvahu jako místa, kde by ten mozek mohl být uložen. Můžeš si tady klidně sedět a mlčet jako hrob, ale já bych mohl jak tobě, tak nemocnicím a univerzitám způsobit dost velké nepříjemnosti. Mohl bych třeba vyjít vstříc médiím, i když je nemůžu vystát.“

Hanna se na Erlendura dlouze zadívala a on se díval na ni.

„Kdo nic neurve…“ řekla nakonec.

„… nic nemá,“ dokončil Erlendur pořekadlo.

„V podstatě to bylo v těchto věcech jediné pravidlo, ale nic konkrétnějšího ti nemohu říct, jak si možná umíš představit. Jde o dost choulostivou záležitost.“

„Já to nevyšetřuji jako trestný čin,“ řekl Erlendur.

„Vždyť ani nevím, zda opravdu došlo k odcizení orgánu. Co děláte s mrtvolami, to se mě netýká, pokud dodržujete jisté meze.“ Hanna se ještě víc zachmuřila.

„Jde-li o něco, co má užitek pro medicínu, dá se to bezpochyby ospravedlnit. Já jen musím najít konkrétní orgán konkrétní osoby, abych ho nechal znovu prozkoumat.

Bude-li možné vysledovat ho od doby, kdy byl vyjmut, až

do dneška, budu ti velice vděčný. Jde o soukromé informace, jen pro mě.“

„Co to znamená, soukromé informace?“

„Nemám zájem z toho dělat veřejnou záležitost. Ale jestli je tu jen nepatrná šance, musíme ten mozek najít.

Kladu si otázku, zda by tenkrát nestačilo vzít z něj jen vzorek, zda bylo skutečně nutné vyjmout ho z lebky celý.“

„Já pochopitelně ten konkrétní případ neznám, ale dnes už platí pro pitvy mnohem přísnější pravidla než tehdy,“

řekla Hanna po krátkém přemýšlení. „Jestliže se to stalo v sedmdesátých letech, pak je to možné, to nepopírám. A pravděpodobně to nebyl ojedinělý případ. Dnes by si ihned po smrti toho děvčátka vyžádali souhlas příbuzných s pitvou. Myslím, že si mohu s klidným svědomím dovolit říct, že kdyby příbuzní nesouhlasili, pitva by se nekonala, až na některé skutečně výjimečné případy. A to možná byl právě tento. Smrt dítěte je to nejhorší, s čím se člověk musí vyrovnat. Nikdo si neumí představit, co prožívají lidé, kteří ztratili dítě. Pouhá představa pitvy je pro ně nesnesitelná.“

Hanna se na chvíli odmlčela.

„Něco máme uložené v počítači,“ řekla potom, „a ostatní je v archivu, který je v této budově. O odběru vzorků jsou vedeny přesné záznamy. Největší sbírka orgánů je v Barónsstíguru. Doufám, že je ti jasné, že tady na půdě univerzity se koná jen nepatrná část výuky. Větší část se

odehrává v nemocnicích. Odtamtud získáváme své vědomosti.“

„Soudní lékař mně nechtěl jejich sbírku orgánů ukázat,“

řekl Erlendur. „Prý si mám nejdříve promluvit s tebou. Má univerzita do těchto věcí co mluvit?“

„Pojď se mnou,“ vyzvala ho Hanna a zůstala mu dlužna odpověď. „Podíváme se, co je v počítači.“

Vstala a Erlendur šel za ní. Odemkla dveře prostorné místnosti a zajistila je bezpečnostním kódem. Šla k jednomu psacímu stolu a zapnula počítač. Erlendur se mezitím rozhlížel po místnosti. Byla bez oken a kolem zdí stály skříně s akty. Hanna si nechala nadiktovat jméno a datum úmrtí Audur a zadala údaje do počítače.

„Tady to není,“ řekla zamyšleně a hleděla na monitor.

„Tady jsou seznamy odebraných orgánů až od roku 1984.

Chceme tam uložit všechna data od založení lékařské fakulty, ale zatím to není dokončeno.“

„Takže se musíme podívat do těch skříní,“ řekl Erlendur.

„Na to nemám čas,“ řekla Hanna a podívala se na hodiny. „Musím jít zase přednášet.“

Prošla kolem Erlendura, rychle se rozhlédla, a pak šla podél řady skříní a četla označení na nich. Občas vytáhla nějakou zásuvku a prolistovala nějaké papíry, ale hned je zase dala zpátky.

Erlendurovi připadalo, že jsou zásuvky seřazeny podle abecedy, ale nevěděl, co v nich je.

„Jsou tam i chorobopisy?“ zeptal se. Hanna si povzdechla.

„Doufám, že mi neřekneš, že jsi z komise pro ochranu dat,“ řekla a přirazila další zásuvku.

„Jen jsem se ptal,“ bránil se Erlendur.

Hanna vzala do ruky nějaký spis a četla v něm.

„Tady je něco o odebrání vzorků,“ řekla. „Devatenáct set šedesát osm. Je tu několik jmen. Ale nic, co by tě zajímalo.“ Vrátila spis do skříně, přirazila zásuvku a vytáhla další. „Tady jsou další,“ řekla. „Počkej. Tady je jméno Audur a jméno matky. Máme ji tady.“

Hanna rychle pročetla spis.

„Odňat orgán,“ řekla jakoby sama pro sebe. „Odnětí provedeno v nemocnici v Keflavíku. Souhlas příbuzných…

tady není nic. Není tu nic o tom, zda byl orgán zlikvidován.“

Hanna zavřela složku.

„Už neexistuje.“

„Mohl bych se podívat?“ zeptal se Erlendur a nesnažil se zastřít svůj zájem.

„Nic jiného bys z toho nevyčetl,“ řekla Hanna, uložila složku do zásuvky a zavřela ji. „Řekla jsem ti to, cos potřeboval vědět.“

„Co tam bylo napsáno? Co mi zatajuješ?“

„Nic,“ řekla Hanna, „a teď musím jít přednášet.“

„V tom případě si opatřím povolení k prohlídce a vrátím se sem později. Bylo by dobré, kdyby ta složka zůstala na svém místě,“ řekl Edendur a zamířil ke dveřím. Hanna hleděla za ním.

„Slibuješ, že ty informace zůstanou mezi námi?“ zeptala se, když otevřel dveře a vycházel na chodbu.

„To už jsem ti přece slíbil. Ty informace jsou jen pro mě,“ ujistil ji Erlendur.

„Tak si to přečti,“ řekla Hanna, vytáhla zásuvku znovu a podala mu složku.

Erlendur zavřel dveře, vzal složku a zahloubal se do záznamů. Hanna vytáhla z krabičky cigaretu a zapálila si, zatímco Erlendur četl. Nedbala zákazu kouření na dveřích.

Ve vzduchu se brzy vznášela oblaka kouře.

„Kdo je Eydal?“

„Jeden z našich nejschopnějších vědců v oblasti medicíny.“

„Co z toho jsi mi nechtěla ukázat? Nemohl bych s tím člověkem mluvit?“

Hanna neodpověděla.

„Oč tady jde?“ nedal se Erlendur odbýt.

Hanna hlasitě nasála kouř.

„Slyšela jsem, že si některé orgány nechává,“ řekla nakonec. „Ten člověk sbírá orgány?“ zeptal se Erlendur.

„Některé orgány si nechává. Má takovou malou sbírku.“

„Sběratel orgánů?“

„Víc o tom nevím,“ odpověděla Hanna.

„Pak je možné, že ten mozek má on,“ konstatoval Erlendur. „Tady je napsáno, že převzal vzorek orgánu k prozkoumání. Není to pro vás dost nepříjemné?“

„Je to jeden z našich nejlepších vědců,“ opakovala znovu přes zaťaté zuby.

„Postavil si mozek čtyřletého děvčátka ve skleněné nádobě doma na krbovou římsu,“ zvolal Erlendur.

„Nedělám si žádné iluze o tom, že bys rozuměl tomu, co je to vědecký výzkum,“ řekla.

„Čemu bych tady z toho neměl rozumět?“

„Neměla jsem tě sem vodit,“ sykla Hanna.

„To už jsem jednou slyšel,“ řekl Erlendur.

32

Elínborg našla tu ženu z Húsavíku.

Musela zajít ještě na dvě adresy ze svého seznamu a zanechala Sigurdura Óliho a Erlendura na Severních blatech.

První z žen projevila velký, ale poněkud hraný údiv, což Elínborg zažila předtím už víckrát. Už o tom případu slyšela, dokonce několikrát, a prohlásila, že návštěvu policie vlastně čekala. Druhá žena, poslední na seznamu Elínborg, s ní vůbec nechtěla mluvit. Řekla jí, že neví, o čem Elínborg mluví, a že jí nemůže pomoci.

Ale Elínborg připadalo, že v duchu bojuje sama se sebou. Působila dojmem, jako by se musela silou vůle ovládat, aby řekla to, co si připravila, a Elínborg měla dojem, že si to nacvičila předem. Chovala se, jako by ji čekala, ale na rozdíl od žen před ní nechtěla nic bližšího vědět. Chtěla se Elínborg jen co nejrychleji zbavit.

Elínborg vytušila, že našla tu pravou. Znovu se zadívala do svých podkladů.

Žena se jmenovala Katrin a pracovala jako vedoucí oddělení ve Státní knihovně v Reykjavíku. Byla vdaná. Její manžel byl vedoucím obchodního oddělení v jedné velké reklamní agentuře. Bylo jí šedesát a měla tři děti. Samé syny, narozené v letech 1958 až 1962. V tom roce se

odstěhovala z Húsavíku a od té doby žila v Reykjavíku.

Elínborg zazvonila znovu.

„Myslím, že by sis se mnou měla promluvit,“ řekla, když Katrin zase otevřela.

Katrin se na ni zahleděla.

„Nemohu ti v ničem pomoci,“ řekla rychle a překvapivě nepříjemným tónem. „Vím, oč jde. Z těch hrozných telefonátů. Ale já o žádném znásilnění nic nevím. Doufám, že ti to stačí a že mě přestaneš obtěžovat.“ Dveře se opět zavřely.

„Já se tím možná spokojím, ale Erlendur, který vede vyšetřování Holbergovy vraždy, o níž jsi jistě slyšela, je člověk, který se s tím zcela jistě nespokojí. Až příště otevřeš, bude stát přede dveřmi on. A neodejde. Ten si nenechá přibouchnout dveře před nosem. Může tě i předvolat, bude-li to nutné.“

„Dala bys mi pokoj, prosím tě“ řekla Katrin a dveře se zaklaply.

To bych moc ráda, pomyslela si Elínborg. Vytáhla mobil a zavolala Erlendurovi, který byl zrovna na odchodu z univerzity. Elínborg mu popsala situaci a on slíbil, že do deseti minut přijede.

Když přijel k domu, kde bydlela Katrin, neviděl Elínborg venku, ale její auto stálo na parkovišti před velkým rodinným dvoupatrovým domem se dvěma garážemi ve

Vogarově čtvrti. Když zazvonil, přišla mu k jeho překvapení otevřít Elínborg.

„Myslím, že jsem tu ženu našla,“ řekla tiše a pustila ho dál. „Právě pro mě přišla, pozvala mě dovnitř a omluvila se za své chování. Chce s námi raději mluvit doma než dostat předvolání. Už o tom znásilnění slyšela a očekávala nás.

Elínborg šla před Erlendurem do obývacího pokoje, kde stála Katrin. Podala mu ruku a pokusila se o úsměv, ale moc se jí nevydařil. Byla vkusně oblečená do šedé sukně a bílé halenky a hladké, husté vlasy rozdělené uprostřed na pěšinku jí splývaly na ramena. Byla vysoká, měla štíhlé nohy a úzká ramena a její hezká tvář měla příjemný, ale ustaraný výraz.

Erlendur se rozhlédl po pokoji. Jeho pohled utkvěl na knihách v prosklených knihovnách. Vedle jedné z nich se vyjímal pěkný psací pult, uprostřed pokoje stála stará, ale udržovaná kožená sedací souprava a v jednom rohu byl kuřácký stolek. Na zdech visely obrazy. Většinou akvarely v pěkných rámech a rodinné fotografie, které si šel prohlédnout zblízka. Všechny byly staré. Tři chlapci s rodiči. Poslední fotografie byly z prvního přijímání. Chyběly obvyklé maturitní fotografie, slavnostní fotografie z promoce na univerzitě a svatební fotografie.

„Chceme si pořídit něco menšího,“ řekla Katrin jako na omluvu, když viděla, jak se Erlendur rozhlíží. „Tenhle dům je pro nás moc velký.“

Erlendur přikývl.

„Tvůj muž je taky doma?“

„Albert přijede domů až pozdě večer. Je v zahraničí.

Doufala jsem, že si o tom můžeme promluvit dřív, než se vrátí.“

„Neposadíme se?“ zeptala se Elínborg. Katrin se omluvila za svou nezdvořilost a požádala je, aby si sedli.

Ona sama si sedla na pohovku a Erlendur a Elínborg se usadili proti ní do křesel.

„Co ode mě vlastně konkrétně chcete?“ zeptala se Katrin a zadívala se z jednoho na druhého. „Upřímně řečeno, nerozumím tomu, co mám s tou vraždou společného.

Ten člověk je mrtvý. A mě se to netýká.“

„Holberg znásilňoval ženy,“ řekl Erlendur. „Měl dceru s jednou ženou z Keflavíku, kterou znásilnil. Když jsme se jeho případem začali blíže zabývat, ukázalo se, že to udělal už předtím, v Húsavíku. Ta žena byla přibližně stejného věku jako druhá oběť. Je možné, že Holberg znásilňoval i potom, to zatím nevíme, ale musíme najít jeho první oběť z Húsavíku. Holberg byl zavražděn ve svém bytě a podle našeho názoru je důvod předpokládat, že vysvětlení jeho vraždy je třeba hledat v jeho odporné minulosti.“

Erlendur i Elínborg si všimli, že na Katrin ta řeč očividně neudělala žádný dojem. Nelekla se, když mluvil o znásilnění a o dceři, a nezeptala se ani na tu ženu z Keflavíku, ani na její dceru. Erlendur se znovu ujal slova.

„Tebe to vůbec nepřekvapilo,“ řekl. „Ne,“ odpověděla Katrin, „proč by mě to mělo překvapit?“

„Co nám můžeš o Holbergovi říct?“ zeptal se Erlendur po chvíli mlčení.

„Poznala jsem ho hned podle fotografie v novinách,“

řekla Katrin a znělo to, jako by z jejího hlasu vyprchal poslední zbytek neochoty. Její slova přešla do šepotu. „I když se hodně změnil,“ dodala.

„Tu fotografii jsme tisku dodali my,“ řekla na vysvětlenou Elínborg. „Pochází z řidičského průkazu na náklaďák, který si nedlouho předtím nechal obnovit.

Projezdil celý Island.“

„Mně tehdy řekl, že je advokát z Reykjavíku.“

„Tehdy zřejmě pracoval pro správu majáku a přístavu,“

řekl Erlendur.

„Bylo mi něco přes dvacet. Měli jsme s Albertem už dvě děti. Byli jsme velmi mladí, když jsme se brali. Albert byl tehdy na moři. Nestávalo se to často. Měl malý obchod a dělal pojišťovacího agenta.“

„Ví o tom, co se stalo?“ zeptal se Erlendur.

Katrin na chvíli zaváhala.

„Ne, nikdy jsem mu o tom neřekla. A byla bych vám vděčná, kdyby to zůstalo mezi námi.“ Všichni tři mlčeli.

„Tys nikomu neřekla, co se stalo?“ zeptal se Erlendur.

„Ne, nikomu,“ odpověděla a zmlkla. Erlendur a Elínborg jí dopřáli čas.

„Dodneška si za to dávám vinu. Pane Bože,“ zasténala.

„Vím, že to není správné. Vím, že jsem za to nemohla. Stalo se to před čtyřiceti lety, a já si to stále vyčítám, i když vím, že bych neměla. Čtyřicet let.“

Oba policisté čekali.

„Nevím, jaké podrobnosti chcete slyšet. Co z toho je pro vás důležité. Jak už jsem řekla, Albert byl na moři. Vyšla jsem si s kamarádkami zatancovat a tam jsme se potkaly s těmi muži.“

„Muži?“ otázal se Erlendur.

„Holbergem a ještě jedním, který tam byl s ním. Nikdy jsem nezjistila, jak se jmenoval. Ukázal mi malý fotoaparát, který měl u sebe. Mluvila jsem s ním chvíli o fotografování.

Šli s námi k jedné kamarádce domů, a tam jsme se bavili dál. Byly jsme tam čtyři ženy, z toho dvě jsme byly vdané.

Po nějaké době jsem řekla, že už chci jít domů, a on se nabídl, že mě doprovodí.“

„Holberg? ujistil se Erlendur.

„Ano, Holberg. Odmítla jsem, rozloučila jsem se s kamarádkami a šla jsem domů sama. Neměla jsem to daleko. Ale když jsem odemykala dveře, bydleli jsme tehdy v malém domku v jedné nové ulici, kterou v Húsavíku postavili, najednou stál za mnou. Řekl něco, čemu jsem nerozuměla, strčil mě do dveří a přibouchl je za sebou. Byla jsem tak překvapená, že jsem nevěděla, jestli se mám rozčilit, nebo mít strach. Byla jsem trochu opilá. Toho muže

jsem samozřejmě vůbec neznala, nikdy předtím jsem ho neviděla.“

„Tak proč se obviňuješ za to, co se stalo?“ zeptala se Elínborg.

„Při tanci jsem trochu provokovala,“ řekla Katrin po chvíli. „To já jsem ho vyzvala k tanci. Nevím, proč jsem to udělala. Měla jsem něco vypito, a já alkohol nesnáším. S

kamarádkami jsme se dobře bavily a trochu jsme se rozšouply. Nezodpovědně. Opily jsme se.“

„Ale kvůli tomu si přece nemusíš dávat vinu za to…“

začala Elínborg.

„Nic z toho, co řekneš, mi nemůže ani v nejmenším pomoci,“ řekla Katrin smutně a zadívala se na Elínborg, „proto je zbytečné mi říkat, co bych měla, a co ne. Nemá to žádný smysl.“

„On se k nám pak přidal,“ pokračovala po chvíli.

„Nepůsobil špatným dojmem. Byl vtipný a věděl, jak nás rozesmát. Později jsem si vzpomněla, že se mě ptal na Alberta, a tudíž zjistil, že jsem sama doma. Ale udělal to tak šikovně, že jsem neměla nejmenší podezření, že by měl něco v úmyslu.“

„Je to do všech podrobností úplně stejný průběh jako u té ženy z Keflavíku,“ řekl Erlendur. „Ta mu dovolila, aby ji doprovodil domů. On ji pak požádal, jestli by si od ní mohl zavolat, a v kuchyni se na ni vrhl, zatáhl ji do ložnice a tam ji znásilnil.“

„Byl najednou úplně jiný. Příšerný. Jak mluvil. Strhl ze mě kabát, strčil mě do domu a zasypal mě těmi nejhrubšími nadávkami. Byl jako nepříčetný. Pokoušela jsem se s ním mluvit, ale nemělo to smysl, a když jsem začala volat o pomoc, vrhl se na mě a umlčel mě. Pak mě zatáhl do ložnice…“

Posbírala všechny síly a vylíčila jim, co s ní Holberg dělal, všechno po řadě, nic nevynechala. Nic z toho, co se té noci stalo, nezapomněla. Naopak, vzpomínala si na každičký detail. Její vyprávění postrádalo jakékoliv citové podbarvení. Bylo to, jako by četla holá fakta z nějakého hlášení. Nikdy předtím o tom tak nemluvila, s takovou přesností, a udržovala si přitom takový odstup, že Erlendurovi připadalo, že popisuje něco, co se stalo jiné ženě. Ne jí, ale nějaké jiné ženě někde jinde. A v jiné době.

V jiném životě.

Erlendurovi se jednou během jejího vyprávění úplně pokřivila tvář zlostí a Elínborg tiše zaklela.

Katrin zmlkla.

„Proč jsi to prase neudala?“ zeptala se Elínborg.

„Byl to nebezpečný hnusák. Vyhrožoval, že se vrátí a zničí mě, jestli půjdu na policii a oni ho zatknou. A co bylo ještě horší, řekl mi, že bude tvrdit, že jsem ho požádala, aby se mnou šel domů, že jsem se s ním chtěla vyspat. Řekl to jinými slovy, ale já jsem pochopila, jak to myslí. Byl neuvěřitelně silný, ale dával si pozor, aby na mně

nezanechal viditelné stopy. To jsem si později uvědomila.

Několikrát mě uhodil do obličeje, ale nikdy moc tvrdě.“

„Kdy se to stalo?“ otázal se Erlendur.

„To bylo v roce 1961. Na podzim.“

„A potom už se nikdy neukázal? Už jsi pak Holberga nikdy neviděla, nebo…“

„Ne. Pak už jsem ho nikdy neviděla. Až tu fotografii v novinách.“

„Odstěhovala ses z Húsavíku?“

„To jsme stejně chtěli. Albert se tou myšlenkou zabýval už dlouho. A já už jsem potom nic nenamítala. Lidé v Húsavíku jsou milí a žilo se nám tam dobře, ale já už jsem se tam nikdy potom nevrátila.“

„Říkalas, že už jsi tehdy měla dvě děti,“ řekl Erlendur a ukázal hlavou směrem k fotografii z biřmování. „Kdy se ti narodil třetí syn?“

„O dva roky později,“ řekla Katrin.

Erlendur se na ni pozorně zadíval a poznal, že poprvé během jejich rozhovoru lže.

33

„Proč jsi ten rozhovor tak náhle ukončil?“ zeptala se Elínborg, když vyšli na ulici.

Jen těžko skrývala údiv nad tím, když Erlendur nečekaně poděkoval Katrin za spolupráci. Ujistil ji, že ví, jak pro ni muselo být těžké o těch věcech mluvit, a také jí slíbil, že nic z toho, o čem mluvili, se nedostane dál.

Elínborg na něho nechápavě hleděla. Vždyť rozhovor teprve začal.

„Začala nám lhát,“ odpověděl Erlendur. „Bylo toho na ni moc. Vrátíme se za ní později. Musíme jí odposlouchávat telefon a taky budeme muset postavit před její dům hlídku, aby sledovala její pohyb a návštěvy. Budeme to muset zařídit tak, aby to vypadalo, že sledujeme drogové dealery.

Musíme zjistit, co dělají její synové, a pokusit se pořídit jejich fotografie, aniž bychom vyvolali velký rozruch. A taky musíme najít lidi, se kterými se Katrin stýkala v Húsavíku a kteří si ještě vzpomenou na ten večer, i když je to tak dávno. Pověřil jsem Sigurdura Óliho, aby se spojil se správou majáku a přístavu a zeptal se jich, zda by nám nemohli sdělit, ve které době pracoval Holberg v Húsavíku.

Třeba už to ví. Ty sežeň oddací list Katrin a Alberta a podívej se, kdy se vzali.“

Erlendur nastoupil do auta.

„A Elínborg, pojedeš se mnou, až si pojedeme příště promluvit s Katrin.“

„Je vůbec možné, aby jí dělal to, co nám popsala?“

zeptala se Elínborg, která byla v myšlenkách ještě stále u toho, co jim Katrin řekla.

„U Holberga se nic nezdá být nemožné,“ odpověděl Erlendur.

Jel na Severní blata. Sigurdur Óli tam ještě byl. Spojil se s telekomunikační společností, aby získal informace o hovorech, které měl Holberg o víkendu před tím, než byl zavražděn. Dvakrát mu volali z firmy, tři hovory byly vedeny z telefonní budky, dva z Laekjargaty a jeden z automatu na autobusovém nádraží v Hlemmuru.

„Jinak nic?“

„Ano, ty pornofilmy z počítače. Na oddělení zajišťování stop už většinu z nich prošli a je to hrůza. Prostě hrůza. To nejodpornější, co se dá nahrát z internetu, včetně dětí se zvířaty. Ten chlap byl skutečně vrchol perverzity. Myslím, že na zajišťování stop už to vzdali.“

„Pravděpodobně ani není nutné, aby se dál trápili,“ řekl Erlendur.

„Já nevím,“ řekl Sigurdur Óli, „ale dá nám to alespoň malou představu o tom, co to bylo za perverzního, zrůdného netvora.“

„Chceš říct, že si zasloužil dostat po hlavě a být zabit?“

otázal se Erlendur. „Co si myslíš ty?“

„Už jsi mluvil se správou majáku a přístavu?“

„Ne.“

„Tak to udělej.“

„To mává na nás?“ zeptal se Sigurdur Óli. Stáli před Holbergovým domem. Jeden z techniků v bílé kombinéze vyšel ze sklepa a mával na ně, aby šli za ním. Vypadal dost rozrušený. Šli s ním do sklepa a nechali se zavést k jednomu z monitorů. Technik držel v ruce dálkové ovládání a řekl jim, že jím řídí kameru, kterou spustili pod základy v rohu obývacího pokoje.

Dívali se na monitor, ale nic zajímavého neviděli. Obraz byl zrnitý, tmavý, rozostřený a černobílý. Rozeznali jen štěrk a viděli až těsně pod základovou desku, ale jinak nic neobvyklého. Technik je chvíli nechal dívat, ale potom už se neudržel.

„Jde o tohle,“ řekl a ukázal do horní části obrazovky.

„Přímo pod základovou deskou.“

„Co?“ zeptal se Erlendur, který nic neviděl.

„Vy to nevidíte?“ divil se technik.

„Co?“ zeptal se Sigurdur Óli.

„Ten prsten.“

„Prsten?“ divil se Erlendur.

„Pod cementovou deskou je zřetelně vidět prsten. Vy ho nevidíte?“

Usilovně hleděli na monitor, až spatřili něco, co mohl skutečně být prsten. Byl velmi nezřetelný, jako by byl něčím přikrytý. Nic jiného neviděli.

„Vypadá to, jako by před ním něco bylo,“ řekl Sigurdur Óli.

„To může být plastová fólie,“ řekl technik. Před monitorem se shromáždili další, aby to viděli také.

„Podívejte se tady na tu linii u prstenu,“ vysvětloval technik.

„To by mohl být lidský prst. Tady vtom rohuje něco, co bychom si měli prohlédnout zblízka.“

„Jdeme!“ zavelel Erlendur. „Podíváme se, co to je.“

Muži se okamžitě pustili do díla. Označili místo v obývacím pokoji a začali tam probourávat podlahu pneumatickou sbíječkou. Sklepem vířil jemný cementový prach a Erlendur se Sigurdurem Ólim si nasadili masky.

Sledovali, jak se díra zvětšuje. Podlahová deska byla tak deset až dvanáct centimetrů silná a i sbíječka potřebovala dost času, než ji prorazila.

Ale pak už to šlo rychle a díra se zvětšovala před očima.

Muži odnášeli kusy betonu a o chvíli později už bylo vidět plastovou fólii, kterou ukázala kamera. Erlendur pohlédl na Sigurdura Óliho a ten přikývl.

Technici už odhalili velkou část plastové fólie. Erlendur to odhadl na silnou fólii, jaké se používají na stavbách. Byla neprůhledná. Úplné zapomněl na hluk, na odporný zápach i na prach všude kolem. Sigurdur Óli si sundal masku, aby

lépe viděl. Naklonil se nad muži, kteří rozebírali betonovou podlahu.

„Dělají to stejně, když otevírají pohřební komory v Egyptě?“ zeptal se, aby trochu uvolnil napětí.

„Bojím se, že tady žádný faraón neleží,“ řekl Erlendur.

„Je možné, že opravdu najdeme Grétara tady, pod podlahou Holbergova bytu?“ zeptal se Sigurdur Óli pln očekávání. „A to po celých pětadvaceti letech? To byl geniální nápad.“

„Jeho matka měla pravdu,“ řekl Erlendur.

„Grétarova matka?“

„Bylo to, jako by ho ukradli,“ řekla.

Zabalený do stavební fólie a zahrabaný pod zemí.

„Mariane Brieme,“ zamumlal Erlendur tiše sám pro sebe a kroutil hlavou.

Muži s elektrickými vrtačkami pracovali jako diví a díra se zvětšovala, až se konečně vynořil celý balík. Začali mezi sebou diskutovat, jak jej co nejsnadněji rozbalit. Dohodli se, že jej napřed vytáhnou ven a převezou na patologii, kde jej mohou rozbalit a probádat obsah bez rizika, že zničí důkazy.

Přinesli nosítka, která nechali přivézt do sklepa večer předtím, a postavili je k otvoru. Dva muži se pokusili balík vytáhnout, ale byl tak těžký, že jim museli pomoci další dva.

Za chvíli ho měli venku, zvedli ho a položili na nosítka.

Erlendur k balíku přistoupil, sklonil se nad ním a upřeně se na něj díval. Zdálo se mu, že pod folií rozeznává obličej, zčásti rozložený a scvrklý. Zuby a zbytky nosu. Narovnal se.

„Nevypadá zas tak špatně,“ konstatoval.

„Co je támhle to?“ zeptal se Sigurdur Óli a ukazoval do díry.

„Co?“ zeptal se Erlendur.

„Nejsou to filmy?“ řekl Sigurdur Óli.

Erlendur přistoupil blíž, dřepl si a zjistil, že pod tělem byly skutečně ukryty filmy, zatlačené do štěrku. Leželo tam několik metrů filmů. Doufal, že alespoň část bude k použití.

34

Katrin po zbytek dne nevyšla z domu. Nikdo k ní nepřišel na návštěvu a nikomu netelefonovala. Večer přijel před dům muž v džípu a vešel dovnitř se středně velkým kufrem. Hlídka se domnívala, že to byl její manžel Albert.

Bylo jim řečeno, že by se měl k večeru vrátit ze služební cesty z Německa.

U domu hlídkovali dva tajní v civilu. Policie odposlouchávala telefon. Oba starší syny už policie vypátrala, jen nejmladšího ještě ne. Byl rozvedený a bydlel v malém bytě ve východní části města. Byt vypadal, že je prázdný. I před tímto domem hlídkovali tajní. Policie pracovala na tom, aby o něm získala co nejvíc informací, a jeho popis byl rozeslán na všechny policejní stanice na Islandu. Zatím měli za to, že není důvod vyhlásit po něm celostátní pátrání v médiích.

Erlendur zajel do márnice do Barónsstíguru, kam převezli mrtvolu muže, kterým byl pravděpodobně Grétar.

Soudní lékař, týž, který pitval Holberga a Audur, rozřízl plastovou fólii a v ní se objevilo tělo muže s hlavou otočenou dozadu, ústy otevřenými jakoby ve výkřiku a s rukama podél těla. Kůži měl svraštělou a vybělenou a na nahém těle byla místa v pokročilém stádiu rozkladu. Nejhůř

vypadala hlava s dlouhými bezbarvými vlasy, které splihle visely.

„Vyjmul mu střeva,“ řekl soudní lékař.

„Cože?“

„Ten, co ho schoval. Chytré, když chceš u sebe uskladnit mrtvolu. Kvůli zápachu. Pomalu ale jistě v té fólii vysychal. Když se to tak vezme, je ještě zachovalý.

„Dokážeš určit příčinu smrti?“

„Měl přes hlavu přetažený igelitový sáček, což ukazuje na to, že byl udušen, ale musím ho ještě pořádně prozkoumat. Později ti řeknu, co jsem zjistil, ale potřebuji čas. Víš, kdo to je? Vypadá jako nějaký ubožák.“

„Mám jisté podezření,“ odpověděl Erlendur.

„Mluvil jsi s profesorkou?“

„Půvabná žena.“

„To bych řekl.“

V kanceláři čekal na Erlendura Sigurdur Óli a řekl mu, že se chystá zajít na oddělení zajišťování stop. Podařilo se jim vyvolat část filmů nalezených pod Holbergovým bytem. Erlendur ho v hrubých rysech informoval o rozhovoru s Katrin.

Ragnar, vedoucí oddělení, na ně čekal ve své kanceláři.

Na jeho psacím stole ležely filmy a zvětšené fotografie.

Přisunul je k nim a oni se nad nimi sklonili.

„Podařilo se nám udělat jen ty tři,“ řekl Ragnar, „a upřímně řečeno, nevím, co na nich je. Celkem tam bylo

sedm filmů značky Kodak po čtyřiadvaceti snímcích. Tři byly úplně černé a my nevíme, jestli byly exponované, ale z jednoho se nám podařilo zvětšit to, co vidíte. Říká vám to něco?“

Erlendur a Sigurdur Óli se soustředili na fotografie.

Byly černobílé. Dvě z nich byly do půlky černé, jako by se úplně neotevřel objektiv. Ta třetí byla celá a zachycovala muže, který fotografoval sám sebe v zrcadle. Fotoaparát byl malý a plochý, měl blesk se čtyřmi žárovkami a ten ozářil muže v zrcadle.

Měl na sobě džínsy a větrovku do pasu.

„Vzpomínáte si ještě na tehdejší blesky?“ zeptal se jich Erlendur a jeho hlas zněl nostalgicky. „To byla technická revoluce.“

„Já si na to vzpomínám moc dobře,“ řekl Ragnar, který byl stejně starý jako Erlendur. Sigurdur Óli se zadíval z jednoho na druhého a zakroutil hlavou.

„Dalo by se to nazvat autoportrétem?“ zeptal se Erlendur.

„Kvůli tomu fotoaparátu mu skoro není vidět obličej,“

řekl Sigurdur Óli, „ale není pravděpodobné, že je to Grétar?“

„Poznáváte okolí, tedy to, co je z něj vidět?“ zeptal se Ragnar.

V zrcadle za fotografem bylo vidět část něčeho, co vypadalo jako obývací pokoj. Erlendur rozeznával opěradlo

od židle a dokonce jídelní stůl, koberec na podlaze a něco, co mohla být záclona dlouhá až na zem, ale ostatní bylo nezřetelné. Většina světla dopadala na muže v zrcadle, po stranách ho rychle ubývalo, okraje byly černé.

Dívali se na fotografii dlouho a pozorně. Po chvíli Erlendurovi připadalo, že v rohu fotografie rozeznal něco jako profil, obočí a nos. Byl to jen takový pocit, či představivost podpořená světlými a tmavými místy na fotografii?

„Nemohli bychom tuto část ještě zvětšit?“ obrátil se na Ragnara, který hleděl do stejného místa, ale nic neviděl.

Sigurdur Óli vzal fotografii do ruky a držel si ji před očima, ale ani on neviděl to, co Erlendur.

„To mohli. Bude to rychle,“ řekl Ragnar a vedl je z kanceláře do pracoven.

„Byly na těch filmech otisky prstů?“ ptal se po cestě Sigurdur Óli.

„Ano, dvojí,“ odpověděl Ragnar, „tytéž jako na té fotografii ze hřbitova. Grétarovy a Holbergovy.“

Dali fotografii technikovi, který ji naskenoval, a oni ji uviděli na velké obrazovce. Místo v rohu bylo zvětšeno. To, co se na fotografii jevilo jako nepravidelná světlá plocha, se změnilo v rozptýlené světlé body, které pokrývaly celou obrazovku. Nemohli nic rozeznat, a dokonce ani Erlendur už tam nic neviděl. Technik u počítače chvíli pracoval s různými tlačítky, vydával povely a obraz se zase zmenšil a

body zhoustly. Když pokračoval, body se vzájemně spojily, až z nich najednou vystoupila mužská tvář. Byla nezřetelná, ale Erlendur se domníval, že v ní poznal Holberga.

„Není to ta svině?“ otázal se Sigurdur Óli.

„Je toho tady ještě víc,“ řekl technik, který obraz nadále vyostřoval. Za chvíli se na obrazovce ukázaly vlny připomínající dlouhé ženské vlasy a další, ještě nezřetelnější obličej z profilu. Erlendur zíral na obrazovku a připadalo mu, že vidí Holberga mluvit s nějakou ženou. V té chvíli, kdy si uvědomil, co to je, tu scénu uviděl zřetelně před očima. Málem na tu ženu zavolal, aby okamžitě opustila byt, ale v tomtéž okamžiku si uvědomil, že je pozdě. Desítky let pozdě.

V té chvíli v místnost zazvonil telefon, ale nikdo z nich se nepohnul. Erlendur si myslel, že je to telefon na psacím stole.

„To je tvůj,“ upozornil ho Sigurdur Óli.

Erlendurovi chvíli trvalo, než mobil našel, ale nakonec se mu ho podařilo vylovit z kapsy saka. Byla to Elínborg.

„Kde se potloukáš?“ zeptala se ho, když se po dlouhé chvíli ohlásil.

„Přejdi k věci,“ vyzval ji.

„K věci? Proč ta netrpělivost?“

„No pochopitelně, ty mi nemůžeš prostě říct hned, oč jde.“

„Jde o Katrininy chlapce,“ řekla Elínborg. „Nebo spíš chlapy, jsou už všichni dospělí.“

„Co je s nimi?“

„Všichni tři jsou pravděpodobně počestní občané. Ale jeden pracuje na velmi zajímavém místě. Říkala jsem si, že ti to musím hned zavolat, ale jestli jsi v časové tísni a nemáš čas si se mnou popovídat, tak já zavolám Sigurdurovi.“

„Elínborg!“

„Copak, drahoušku?“

„Ježišmarjá, ženská,“ zvolal Erlendur a podíval se na Sigurdura Óliho, „řekneš mi konečně, proč voláš?“

„Jeden z jejích synů pracuje v Islandském středisku pro výzkum genů,“ řekla Elínborg.

„Cože?“

„Že pracuje v Islandském středisku pro výzkum genů.“

„Výzkum genů… který syn?“

„Ten nejmladší. Pracuje u té nové databanky. S

rodinnými dědičnými geny a nemocemi, islandskými rodokmeny a dědičnými chorobami. Je to expert na dědičné choroby.“

35

Erlendur přišel domů pozdě večer. Měl v úmyslu hned ráno zajet znovu ke Katrin a promluvit s ní o své domněnce.

Doufal, že jejího nejmladšího co nejdříve najdou. Pokud by se pátrání protahovalo, hrozilo nebezpečí, že se na případ vrhnou média, a tomu chtěl za každou cenu zabránit.

Eva Lind nebyla doma. Uklidila kuchyni po Erlendurově záchvatu vzteku. Přinesl domů dvě hotová jídla, strčil je do mikrovlnky a zapnul ji. Vzpomněl si při tom, jak k němu před několika dny zrovna v takové chvíli Eva Lind přišla a řekla mu, že čeká dítě. Připadalo mu, jako by uplynulo několik let, co ji tak viděl stát proti sobě, jak se z něj pokoušela vytáhnout peníze a vyhýbala se odpovědím na jeho otázky, ale věděl, že je to sotva pár dní. V noci ho strašily stále tytéž zlé sny. Když se probudil, vzpomínal si jen na útržky. Ale byly spojené s nepříjemným pocitem, kterého se nemohl zbavit. A navíc mu probouzení znepříjemňovala ona bodavá bolest v prsou, kterou nemohl rozmasírovat.

Myslel na Evu Lind a na její dítě, na Kolbrún, Audur a Elín, na Katrin a její syny, na Holberga a Grétara, na Ellidiho ve vězení, na děvče z Gardabaeru a jejího otce. A na sebe a na vlastní děti, na syna Sindriho Snaera, kterého

téměř nevídal, a na Evu, která přišla za ním a zasypala ho výčitkami za to, že se mu nelíbí, co dělá. A měla pravdu.

Nemá právo nikoho soudit.

Myslel na matky a dcery a otce a syny, na děti, které se narodily a které nikdo nechtěl, na děti, které zemřely v této malé islandské společnosti, kde jsou všichni nějak spřízněni a provázáni.

Jestli se ukáže, že je Katrinin nejmladší Holbergovým synem, je možné, že zabil svého otce? Ale jak vypátral všechny souvislosti? Řekla mu to Katrin? Kdy? A proč?

Věděl to po celou dobu? Věděl o tom, že Holberg jeho matku znásilnil? Řekla mu Katrin, že ji Holberg znásilnil a že se jí pak narodil on? Jaký to asi musí být pocit? Jaký to musí být pocit, když člověk zjistí, že není tím, za koho se celou dobu považoval? Že jeho otec není jeho skutečným otcem a on není jeho synem, ale synem někoho, o jehož existenci donedávna ještě nevěděl. Synem člověka, který brutálně znásilňoval ženy.

Jaké to asi je, přemýšlel Erlendur. Jak se člověk s něčím takovým vyrovná? Nesebere se a nejde takového otce zabít?

A nenapíše: „Já jsem on“?

Ale pokud mu o Holbergovi Katrin neřekla, jak vypátral pravdu? Erlendurovi tyto otázky neustále táhly hlavou. Čím víc o celé věci přemýšlel a zvažoval možnosti, tím víc myslel na message-tree v Gardabaeru. Existovala jen jedna

další možnost, jak mohl Katrinin nejmladší syn zjistit pravdu, a tu hodlal Erlendur následující den prověřit.

A co viděl Grétar, že musel umřít? Vydíral Holberga?

Věděl o těch znásilněních a vyhrožoval mu, že to ohlásí?

Vyfotografoval při tom Holberga? Kdo je ta žena na fotografii? A kdy byla ta fotografie pořízena? Grétar zmizel v roce 1974, takže to muselo být někdy před tím. Erlendur přemýšlel o tom, zda existuje ještě víc znásilněných žen, které to neohlásily.

Uslyšel klíč v zámku. Eva Lind přišla domů.

„Sešla jsem se s tou uprchlou nevěstou a zajela jsem s ní do Gardabaeru,“ řekla, když Erlendur vyšel z kuchyně a zavřel za sebou dveře. „Řekla jim naprosto jasně, že půjde na policii a podá oznámení na toho sviňáka, který ji celé roky zneužíval. Její matka se z toho nervově zhroutila. Tak jsme odešly.“

„K manželovi?“

„Jo, domů, do jejich malého sladkého bytečku,“ řekla Eva Lind a skopala si v předsíni boty z nohou. „Napřed se vztekal, ale když mu to vysvětlila, tak se uklidnil.“

„Jak to vzal?“

„Je to prima chlap. Když jsem odcházela, chystal se do Gardabaeru, aby si to s jejím tatíčkem vyřídil.“

„Aha.“

„Myslíš, že má smysl, aby to na něho šla oznámit?“

zeptala se Eva Lind.

„To jsou problematické případy. Tihle chlapi to důsledně popírají a skoro pokaždé se z toho vyvlečou.

Otázkou je, jestli něco řekne její matka. Možná by si napřed měla zajít do poradny pro týrané ženy. A co je nového u tebe?“

„Všecko v nejlepším pořádku,“ odpověděla Eva Lind.

„Už jsi uvažovala o ultrazvukovém vyšetření, nebo jak se to jmenuje?“ vyptával se Erlendur. „Mohl bych tam jít s tebou.“

„I na to dojde,“ řekla Eva Lind.

„Vážně?“

„ Jo.“

„Výborně,“ zaradoval se Erlendur. „A co jsi dělal ty?“

zeptala se Eva Lind a dala do mikrovlnky další jídlo.

„V poslední době nemyslím na nic jiného než na děti,“

řekl Erlendur. „A na ‚strom vzkazů‘, který vypadá jako rodokmen. Jsou na něm všemožná poučení a vzkazy, stačí jen vědět, co vlastně hledáme. A pak přemýšlím o sběratelské vášni. Jak se to zpívá v té písničce o moderní době?“

Eva Lind se na otce podívala. Věděl, že se v hudbě vyzná.

„Myslíš tu.Dnešek je jako zlý démon?‘,“ zeptala se Eva Lind.

„V hlavě mám vymeteno,“ přizvukoval Erlendur.

„Srdce jako kus železa.“

„Mozek se někde toulá,“ dokončil Erlendur.

Posadil si klobouk na hlavu a řekl jí, že neodchází na dlouho.

36

Hanna upozornila lékaře na Erlendurovu návštěvu předem, takže ho očekával pozdě večer. Bydlel v honosném domě ve starém městě Hafnarfjoduru. Když přišel Erlendurovi otevřít, choval se jako ztělesněná zdvořilost a vlídnost. Nebyl vysoký, měl holou hlavu a pod širokým županem bylo znát, že je obtloustlý. Ten člověk rád jí, pomyslel si Erlendur. Měl růžové tváře jako žena. Jeho věk bylo těžké odhadnout, ale mohlo mu být kolem šedesátky.

Uvítal Erlendura stiskem ruky a uvedl ho do obývacího pokoje.

Erlendur si sedl na velkou, vínově červenou koženou pohovku a s díky odmítl, když mu lékař nabídl něco k pití.

Lékař si tedy sedl proti Erlendurovi do křesla a čekal, až zahájí hovor. Erlendur se rozhlédl po pokoji. Byl prostorný a plný obrazů a uměleckých předmětů. Erlendur přemýšlel, zda lékař žije sám, a zeptal se ho na to.

„Já jsem žil sám celý život,“ odpověděl lékař.

„Vyhovuje mi to a vyhovovalo mi to odjakživa. Říká se, že svobodní muži v mém věku lituji, že nezaložili rodinu a nemají děti. Mí kolegové dávají kolovat na různých konferencích po celém světě fotografie svých vnoučat, ale já

jsem nikdy neměl zájem o rodinu. A nikdy jsem nezatoužil mít děti.“

Lékař se choval tak mile, sdílně a srdečně, jako by byl Erlendurovým blízkým přítelem a jako by ho Erlendur svou návštěvou poctil. Ale Erlendur zůstal chladný.

„Ale o orgány se zajímáš,“ řekl nečekaně.

Lékař se tím však nenechal ani v nejmenším vyvést z míry.

„Hanna mi řekla, že tě to pobouřilo,“ poznamenal.

„Nevím, co by tě na tom mělo pobuřovat. Neudělal jsem nic nezákonného. Ano, mám svoji malou soukromou sbírku orgánů. Většina z nich je uložena ve skleněných nádobách ve formalínu. Mám je zde v domě. Měly být zlikvidovány, a tak jsem si je odnesl domů, abych je uchoval o něco déle.

Uchovávám zde i vzorky tkání.“

Lékař se odmlčel.

„Teď asi budeš chtít znát důvod,“ pokračoval, ale Erlendur zavrtěl hlavou.

„Kolik orgánů jsi ukradl, to byla otázka, kterou jsem ti chtěl položit,“ řekl, „ale to můžeme nechat na později.“

„Já jsem žádné orgány neukradl,“ řekl lékař a pomalu si přejel rukou po holé lebce. „Nechápu tvé pohoršení. Máš něco proti tomu, když si naliju sherry?“ zeptal se a vstal.

Erlendur počkal, nechal ho přejít k domácímu baru a nalít si.

Lékař nabídl Erlendurovi také skleničku, ale ten opět s díky odmítl. Lékař přiložil sklenici k odulým rtům a požitkářsky

upil sherry. Na jeho kulaté tváři bylo vidět, s jakým požitkem je vychutnává.

„Lidé na to nemyslí každý den,“ řekl, když upil, „a také k tomu není žádný důvod. Všechno, co je mrtvé, je v našem světě neužitečné, a to se týká i lidského těla. Je naprosto zbytečné tolik to citově prožívat. Duše už tělo opustila.

Zůstala jen tělesná schránka, a ta sama o sobě není nic.

Musíš se na to dívat z lékařského hlediska. Tělo není vůbec nic, rozumíš?“

„Ale pro tebe jednoznačně význam má. Ty sbíráš tělesné orgány.“

„V zahraničí nakupují univerzity orgány za účelem výuky,“ pokračoval lékař, „ale tady se to nikdy nedělalo.

Tady musí člověk požádat o povolení k pitvě v každém jednotlivém případě a někdy se odejmou i orgány, které přímo nesouvisejí s příčinou smrti. Není to ani zakázané, ani povolené. Většinou jde o starší lidi. Nikdo ty orgány nekrade.“

„Ale nebylo to tak vždycky,“ řekl Erlendur.

„Já nevím, jak se to dělalo dřív. Zřejmě to nikdo tak přísně nesledovalo. Já to prostě nevím. A nevím, proč tě to tak šokuje. Vzpomínáš si na tu zprávu z Francie? Jedna automobilka používala k simulacím nehod lidská těla, dokonce dětská. To by tě mělo šokovat. Orgány se prodávají a kupují po celém světě. Kvůli orgánům jsou dokonce zabíjeni lidé. Ale ta moje sbírka těžko může být zločin.“

„Ale k čemu?“ zeptal se Erlendur. „Co s nimi děláš?“

„Zkoumám je, pochopitelně,“ odpověděl lékař a znovu upil sherry. „Pod mikroskopem. Co dělají jiní sběratelé?

Sběratelé poštovních známek zkoumají pod lupou pravost známek. Sběratelé knih zase zkoumají datum vydání.

Astronomové mají před očima celý vesmír a zkoumají nepředstavitelně obrovská uskupení hvězd. Já zase neustále zkoumám svět pod mikroskopem.“

„Takže tvým koníčkem je výzkum. Asi tu máš i laboratoř, kde ty vzorky a orgány zkoumáš?“

„Správně.“

„Tady v domě?“

„Ano. Když vzorky dobře skladuješ, můžeš je zkoumat stále znovu. Dostanu-li o něčem novou informaci, nebo jde-li o nějaký speciální případ, kterému chci přijít na kloub, pak jsou mé vzorky v každém ohledu k výzkumu použitelné. V

každém ohledu.“

Lékař se odmlčel.

„Tobě jde o Audur,“ řekl pak. „Ty ji znáš?“ podivil se Erlendur.

„Ty dobře víš, že bys možná nikdy nezjistil, nač zemřela, kdyby nebyla pitvána a nebyl jí odebrán mozek. To je ti známo. Ležela už moc dlouho v zemi. Po více než třiceti letech v zemi by nebylo možné získat z jejího mozku použitelné vzorky.

Z tohoto pohledu ti skutečnost, která u tebe vyvolala takový odpor, v podstatě pomohla. To si doufám uvědomuješ.“

Lékař se zamyslel.

„Znáš příběh Ludvíka Sedmnáctého? Byl synem Ludvíka Šestnáctého a Marie Antoinetty. V době Francouzské revoluce byl zajat a popraven ve věku desíti let.“

„Kdo?“

„Ludvík Sedmnáctý.“

„Ludvík?“

„Asi před rokem bylo ve zprávách, že francouzští vědci dokázali, že zemřel, čímž vyvrátili tvrzení některých samozvaných příbuzných, že uprchl z vězení. Víš, jak to zjistili?“

„Nemám ponětí, o čem to mluvíš,“ řekl Erlendur.

„Tenkrát, v době, kdy žil, mu vyjmuti srdce a uložili je do formalínu. Proto dnes mohli vědci odebrat vzorky DNA i jiné, a z těch zjistili, že si údajní příbuzní celou historku o spříznění s královským rodem vymysleli. Nebyli s princem v žádném příbuzenském vztahu. Víš, kdy tenhle Ludvík v dětském věku zemřel?“

„Ne.“

„Před více než dvěma sty let. V roce 1795. Formalín je výjimečná kapalina.“

Erlendur se nad lékařovými slovy zamyslel.

„Co víš o Audur?“

„Všelicos.“

„Jak se dostal její mozek do tvých rukou?“

„Přes třetí osobu,“ odpověděl lékař. „Nemám chuť rozvádět to.“

„Ze skleněného paláce?“

„Ano.“

„Skončil celý u tebe?“

„Jen část. Je ale zbytečné mluvit se mnou jako s nějakým delikventem.“

Erlendur se zamyslel nad tím, co mu lékař řekl. „Zjistil jsi příčinu smrti?“

Lékař na něho pohlédl a znovu upil ze sklenice.

„Vlastně ano,“ řekl. „Výzkum mne odjakživa fascinoval mnohem víc než léčba. Díky své sběratelské vášni jsem mohl uspokojit obě touhy, i když samozřejmě jen v malém měřítku.“

„V pitevním protokolu ze soudního lékařství je jako příčina smrti uveden mozkový nádor, ale není blíže specifikován.“

„Já jsem ten protokol četl. Je velmi neúplný, jen taková předběžná zpráva. Jak již jsem řekl, zabýval jsem se tím případem blíže a domnívám se, že znám odpovědi na některé tvoje otázky.“

„A to?“

„Dědičná choroba. Vyskytuje se v některých rodinách v naší zemi. Byl to dost komplikovaný případ a přes intenzivní zkoumání jsem si dlouhou dobu nebyl jistý. Nakonec jsem usoudil, že je pravděpodobné, že tumor vzniká v souvislosti s dědičnou chorobou, která se nazývá neurofibromatóza.

Nepředpokládám, že bys o ní někdy slyšel. Symptomy nemoci nemusí být nápadné. V některých případech lidé zemřou, aniž by se nemoc projevila. Jsou nositeli choroby bez příznaků. Mnohem rozšířenější ale je, že se symptomy dostaví velmi brzy, a to zejména ve formě skvrn po celém těle a kožních otoků.“

Lékař se znovu napil, než pokračoval.

„Ve zprávě z Keflavíku není o ničem takovém zmínka, ale já si nejsem jist, zda věděli, co mají hledat.“

„Na rozdíl od jejích příbuzných, kteří o skvrnách na kůži mluvili.“

„Vážně? Diagnózy onemocnění nejsou vždy přesné.“

„Může tu chorobu zdědit dcera po otci?“

„Může. Ale její dědičnost není omezena jen na to.

Příslušníci obou pohlaví mohou chorobu v sobě nosit a onemocnět. To znamená, že i sloní muž mohl mít jistou variantu této choroby. Viděl jsi ten film?“

„Ne,“ řekl Erlendur.

„Někdy tato choroba způsobuje nadměrný růst kostí, jako v případě sloního muže. Jiní naopak tvrdí, že u něho o tuto chorobu nešlo. Ale to už je jiná historie.“

„Proč jsi u ní hledal právě tu nemoc?“

„Specializuji se na mozková onemocnění,“ řekl lékař.

„To děvčátko patří k mým nejzajímavějším případům.

Přečetl jsem o ní všechny zprávy. Nebyly nikterak přesné.

Lékař, který ji léčil, byl mizerný praktický lékař a v té době pil, pokud jsem dobře informován. Sehnal jsem si o tom všechny dostupné informace. Ale i on, navzdory tomu, že nebyl dobrý lékař, na jednom místě psal, že může jít o akutní tuberkulózu mozku, a tento název byl dříve často k označení této choroby používán. Z toho jsem vyšel. Ani pitevní protokol z Keflavíku nebyl přesný, o tom už jsme mluvili. Našli nádor a zůstali jen při tom.“

Lékař vstal a šel k velké knihovně. Vzal jeden časopis a podal ho Erlendurovi.

„Nevím, zda porozumíš všemu, o čem se tam píše, ale do tohoto uznávaného amerického lékařského časopisu jsem napsal krátký článek o svých výzkumech.“

„Tys napsal vědeckou práci o Audur?“ zeptal se Erlendur.

„Audur nám pomohla přijít té nemoci lépe na kloub.

Byla pro mne i pro celou lékařskou vědeckou obec velmi důležitá. Doufám, že to v tobě nevzbuzuje děs.“

„Nositelem té choroby byl pravděpodobně její otec,“

řekl Erlendur a stále se ještě snažil pochopit, co mu lékař řekl. „A přenesl ji na dceru. Pokud měl ještě syna, nemohl tu nemoc zdědit i on?“

„Nemusí se u něho projevit,“ odpověděl lékař, „ale může být jejím nositelem stejně jako jeho otec.“

„A to znamená?“

„Stane-li se otcem, může se choroba projevit u jeho potomků.“ Erlendur se nad tím zamyslel.

„Ale o tom by sis měl promluvit s lidmi z Ústavu pro výzkum genů,“ řekl lékař. „Ti znají odpovědi na otázky dědičnosti.“

„Cože?“

„Obrať se na Islandský ústav pro výzkum genů. To je náš nový skleněný palác. Oni znají odpovědi. Co je ti? Proč ses tak lekl? Znáš tam někoho?“

„Ještě ne,“ odpověděl Erlendur, „ale brzy poznám.“

„Chceš vidět Audur?“ zeptal se lékař.

Erlendur zprvu nepochopil, nač se ho ptá.

„Myslíš…?“

„Mám v suterénu malou laboratoř. Můžeš si ji prohlédnout.“ Erlendur váhal. „Dobrá,“ řekl potom.

Oba se zvedli a Erlendur šel za lékařem po úzkém schodišti do suterénu. Lékař rozsvítil a před Erlendurem se rozprostřelo bílé království laboratoře s mikroskopy, počítači, zkumavkami a přístroji, jejichž funkci neznal.

Vzpomněl si na jednu poznámku o sběratelích, kterou četl v jedné knize. Sběratelé si přizpůsobují svět k obrazu svému. Vytvářejí si svět sami pro sebe, vyberou si z reality jen to, co je zajímá, a sami ze sebe učiní nejdůležitější

obyvatele svého uměle vytvořeného světa. I Holberg byl sběratel, sběratel pornografie. Udělal si z ní svůj malý soukromý svět, stejně jako tento lékař z lidských orgánů.

„To je ona,“ vyrušil ho z úvah lékař.

Šel k velké, staré dřevěné skříni, jedinému kusu nábytku v místnosti, který nebyl v souladu se sterilním okolím, otevřel ji a vyndal uzavřenou skleněnou nádobu. Opatrně ji postavil na stůl a Erlendur uviděl v silném neonovém světle malý dětský mozek plovoucí v čirém formalínu.

Když odjížděl, měl tento tělesný pozůstatek Audur v malé černé kožené tašce. Musel myslet na skleněný palác.

Když projížděl liduprázdnými ulicemi k domovu, doufal, že žádný z jeho orgánů neskončí ve výzkumné laboratoři.

Venku stále pršelo, když přijel k domu. Vypnul motor, zapálil si cigaretu a díval se do tmy. Pak pohlédl na sedadlo vedle sebe, kde ležela černá kožená taška.

Měl v úmyslu vrátit Audur, co jí patří.

37

Policisté, kteří hlídkovali před Katrininým domem, si kolem půlnoci všimli, že Albert vyšel z domu a přibouchl za sebou dveře, nasedl do auta a odjel. Vypadalo to, že má naspěch. Odešel se stejným kufrem, se kterým ho viděli odpoledne přijet. Jinak během noci nikdo jiný kolem domu neprošel a Katrin se také neukázala. Policejní auto sledovalo Alberta až k hotelu Esja, kde se zapsal na noc.

Ráno v osm hodin přijel před Katrinin dům Erlendur.

Elínborg jela s ním. Stále ještě pršelo. Už mnoho dní se neukázalo slunce. Museli zazvonit třikrát, než zaslechli zvuk kroků v předsíni a než se otevřely dveře. Stála v nich Katrin.

Elínborg si všimla, že na sobě má totéž oblečení co včera a že je uplakaná. Měla zarudlé oči a naběhlý obličej.

„Promiňte,“ řekla Katrin duchem nepřítomně, „musela jsem usnout v křesle. Kolik je hodin?“

„Můžeme dál?“ zeptal se Erlendur.

„Nikdy jsem Albertovi neřekla, co se stalo,“ řekla a šla dovnitř, aniž je pozvala dál. Erlendur s Elínborg se na sebe podívali a šli za ní.

„Včera v noci zase odjel,“ řekla Katrin. „Kolik je hodin?

Myslím, že jsem usnula v křesle. Albert byl úplně nepříčetný. Ještě nikdy jsem ho takového neviděla.“

„Nemůžeš zavolat někomu z rodiny?“ zeptala se jí Elínborg. „Někomu, kdo by sem přišel a zůstal s tebou?

Třeba některému ze synů?“

„Ne, Albert se vrátí a všechno bude zase v pořádku.

Nechci, aby se o tom chlapci dověděli. Všechno se zase urovná. Albert se vrátí.“

„Proč ho to tak vyvedlo z míry?“ zeptal se Erlendur.

Katrn si sedla na pohovku v obývacím pokoji, Elínborg a Erlendur proti ní jako včera.

„Byl úplně nepříčetný vztekem. A to je normálně tak klidný člověk. Albert je dobrý manžel, dobrý člověk a ke mně byl vždycky moc hodný. Máme dobré manželství. Byli jsme šťastní.“

„Nechceš, abychom se sem vrátili později?“ nabídla jí Elínborg a Erlendur se na ni pronikavě zadíval.

„Ne,“ odpověděla Katrin, „to je v pořádku. Albert se vrátí. Jen se s tím musí vyrovnat. Bože, jak je to všechno těžké. Řekl mi, že jsem mu o tom měla říct hned tenkrát.

Nechápal, jak jsem to před ním mohla celé ty roky tajit.

Křičel na mě.“

Katrin na ně pohlédla zarudlýma očima.

„Ještě nikdy na mě nekřičel.“

„Zavolám lékaře,“ řekla Elínborg a vstala. Erlendur nevěřil svým uším.

„Ne, ne, to je dobré,“ protestovala Katrin. „To není nutné. Jsem jen trochu rozespalá. Sedni si. To zase přejde.“

„Co jsi řekla Albertovi?“ zeptal se jí Erlendur. „Řekla jsi mu o tom znásilnění?“

„Chtěla jsem to udělat celé ty roky, ale nedokázala jsem to. Nikdy jsem to nikomu neřekla. Snažila jsem se na to zapomenout, jako by se nic nestalo. Někdy to bylo těžké, ale nakonec to nějak šlo. Potom jste přišli vy, a já už jsem si nemohla pomoct a musela jsem se toho tajemství zbavit.

Bylo to, jako byste ze mě sejmuli těžké břemeno. Teď už vím, že jsem to měla říct dávno. To jediné bylo správné. Ale pomohlo mi to i po všech těch letech.“

Katrin se odmlčela.

„Zlobil se na tebe, žes mu neřekla o tom znásilnění?“

zeptal se Erlendur. „Ano.“

„Nechápal, proč ses tak zachovala?“ zeptala se Elínborg.

„Řekl, že jsem mu to měla říct hned tenkrát. Já to samozřejmě chápu. Řekl mi, že ke mně byl vždycky upřímný a že si to nezasloužil.“

„Já to moc nechápu,“ řekl Erlendur. „Myslel jsem si, že má Albert silnější charakter. Očekával bych, že tě bude utěšovat a že bude v tak těžké situaci stát při tobě, ne že jednoduše uteče.“

„Já vím,“ řekla Katrin. „Možná jsem mu to neřekla tím správným způsobem.“

„Neřekla správným způsobem?“ řekla Elínborg a netajila se svým pobouřením. „Jak může člověk něco takového říct správným způsobem?“

Katrin zavrtěla hlavou.

„Já nevím. Přísahám, že nevím.“

„Vylíčilas mu celou pravdu?“ zeptal se Erlendur.

„Řekla jsem mu totéž, co jsem řekla vám.“

„A nic víc?“

„Ne,“ odpověděla Katrin. „Jen o tom znásilnění?“

„Jen o tom,“ opakovala Katrin. „Jen! Jako by to nestačilo. Jako by nestačilo, že slyšel, že jsem byla znásilněna, a on se o tom nedozvěděl. To je vám málo?“

Mlčeli.

„Neřekla jsi mu o vašem nejmladším synovi?“ zeptal se nakonec Erlendur.

„Jak o našem nejmladším synovi?“ zeptala se, ale bylo na ní vidět, jak těžko se jí to říká.

„Pokřtilas ho Einar,“ řekl Erlendur. Přečetl si zprávu, kterou mu den předtím o celé rodině předložila Elínborg.

„A co je s Einarem?“

Erlendur na ni upřel pohled.

„Je to tvůj syn,“ řekl. „Ale není synem svého otce.“

„O čem to mluvíš? Že není synem svého otce? Ovšemže je synem svého otce. Jak někdo může nebýt synem svého otce?“

„Promiň, asi jsem se nevyjádřil dost přesně. Není synem muže, kterého považuje za svého otce,“ odpověděl Erlendur klidně. „Je synem muže, který tě znásilnil. Holbergovým synem. Řeklas manželovi i tohle? To proto utekl?“

Katrin mlčela.

„Povědělas mu celou pravdu?“

Katrin pohlédla na Erlendura, který měl dojem, že se stále ještě nepřestala vnitřně bránit. Uběhla dosti dlouhá chvíle, pak se jí roztřásly rty. Ramena jí poklesla, zavřela oči, celá se schoulila na pohovce a rozplakala se. Elínborg vrhla na Erlendura vyčítavý pohled, ale ten upíral zrak na Katrin. Dopřál jí čas, aby se vzchopila.

„Řeklas mu o Einarovi?“ zeptal se potom, když se mu zdálo, že už se zase ovládá.

„Nevěřil mi,“ řekla.

„Že Einar není jeho syn?“ ujišťoval se Erlendur.

„Mezi Albertem a Einarem je výjimečně těsný vztah, tak tomu bylo odjakživa. Od Einarova narození. Albert samozřejmě miluje i druhé dva syny, ale Einara miluje zcela výjimečným způsobem. Od samého začátku. Je to naše nejmladší dítě a Albert ho odmalička rozmazloval.“

Katrin zmlkla.

„Možná z toho důvodu jsem mu nikdy nic neřekla.

Věděla jsem, že by to Albert neunesl. Neřekla jsem ani slovo, a ono to docela šlo. Holberg ve mně zanechal ránu, která se nechtěla zahojit. Ale proč měla zničit celou naši

společnou budoucnost? Byl to můj způsob, jak se s tou hrůzou vyrovnat.“

„Vědělas hned, že Einar musí být Holbergův syn?“

zeptala se Elínborg.

„Mohl být i Albertův syn.“

Katrin znovu zmlkla.

„Poznalas to podle podoby,“ řekl Erlendur.

Katrin na něho pohlédla.

„Jak to všechno víš?“ zeptala se.

„Je Holbergovi podobný, že?“ řekl Erlendur.

„Holbergovi za mladých let. Byl viděn v Keflavíku. Žena, která ho viděla, si myslela, že je to Holberg.“

„Je mezi nimi jistá podoba.“

„Když jsi synovi nic neřekla a tvůj manžel o Einarovi nic nevěděl, tak proč teď to náhlé přiznání? Proč jsi mu to včera řekla?“

„Jaká žena v Keflavíku?“ zeptala se Katrin. „Jaká žena v Keflavíku poznala Holberga? On tam žil s nějakou ženou?“

„Ne,“ odpověděl Erlendur a přemýšlel, zda jí má říct o Kolbrún a Audur. Věděl, že se o nich dříve či později dozví, a neviděl důvod, proč by to nemohla slyšet hned. Řekl jí dosud jen o znásilnění v Keflavíku, ale teď uvedl i jméno oběti a vyprávěl jí o Audur, která zemřela ve čtyřech letech na smrtelnou chorobu. Řekl jí o tom, jak našel fotografii dětského hrobu v Holbergově psacím stole a jak ho dovedla

do Keflavíku a k Elín. A vyprávěl jí o tom, co zažila Kolbrún, když šla znásilnění oznámit na policii.

Katrin ho pozorně poslouchala. Oči se jí zalily slzami, když jí Erlendur vyprávěl, jak Audur zemřela. Vyprávěl jí o Grétarovi, muži s fotoaparátem, kterého tenkrát viděla s Holbergem, jak beze stopy zmizel. A jak ho teď našli pod podlahou v Holbergově sklepním bytě.

„To je ta věc ve zprávách, kolem které se teď tolik mluví?“ zeptala se Katrin.

Erlendur souhlasně přikývl.

„Nevěděla jsem, že Holberg znásilnil ještě jiné ženy,“

řekla Katrin. „Myslela jsem si, že jsem byla jediná.“

„My teď víme o vás dvou,“ řekl Erlendur. „Ale možná vás bylo víc. Ale není pravděpodobné, že by to vyšlo na světlo.“

„Takže Audur byla Einarova nevlastní sestra,“ řekla Katrin zamyšleně. „Ubohé dítě.“

„Víš jistě, žes o ní nevěděla?“ zeptal se Erlendur.

„Samozřejmě, že to vím jistě,“ odpověděla. „Neměla jsem o ní tušení.“

„Einar o ní ví,“ řekl Erlendur. „Našel Elín v Keflavíku.“

Katrin neodpověděla. Erlendur se rozhodl, že jito zopakuje.

„Pokud Einar nic nevěděl a svému manželovi jsi taky nic neřekla, tak jak je možné, že teď najednou Einar zjistil pravdu?“

„To já nevím,“ odpověděla Katrin. „Ale počkej, řekni mi, nač to ubohé děvčátko zemřelo.“

„Víš, že je tvůj syn podezřelý z vraždy Holberga,“ řekl Erlendur a neodpověděl na její otázku. Snažil se co nejšetrněji formulovat to, co jí musí říct. Připadalo mu, že je Katrin podivuhodně klidná, jako by ji nepřekvapilo, že je její syn podezřelý z vraždy.

„Můj syn není žádný vrah, „ řekla tiše. „Nikdy by nikoho nezabil.“

„Pravděpodobně uhodil Holberga do hlavy. Možná ho nechtěl zabít. Možná to udělal v návalu hněvu. Zanechal nám vzkaz, na kterém stálo:, Já jsem on.‘ Rozumíš, co tím myslel?“

Katrin mlčela.

„Věděl o tom, že jeho otcem byl Holberg? Věděl o tom, co ti Holberg udělal? Setkal se někdy s Holbergem? Věděl o Audur a Elín? Pokud ano, jak se o nich dověděl?“

Katrin klopila oči.

„Kde je tvůj nejmladší syn teď?“ zeptala se Elínborg.

„To nevím,“ odpověděla Katrin klidně. „Už několik dní se mi neozval.“

Podívala se na Erlendura.

„Z ničeho nic se dověděl o Holbergovi. Věděl, že něco nesouhlasí. Zjistil to v práci,“ pronesla nakonec. „Řekl mi, že není možné něco navěky utajit. Řekl mi, že to našel v databance.“

38

Erlendur se na Katrin zahleděl. „Tak se dověděl o svém skutečném otci?“ zeptal se. „Zjistil, že nemůže být synem svého údajného otce,“ řekla tiše.

„Jak to zjistil? Co hledal? Proč si prohlížel v databance zrovna vlastní rodokmen? Byla to náhoda?“

„Ne,“ odpověděla Katrin. „Nebyla to náhoda.“

Elínborg připadalo, že je toho na Katrin moc. Chtěla přerušit výslech, aby se Katrin mohla uklidnit. Vstala a řekla, že má žízeň, a naznačila Erlendurovi, aby šel s ní. V

kuchyni mu řekla, že Katrin už si vytrpěla dost. Že potřebuje klid a že jí musí poradit, aby si sehnala právníka, než bude vypovídat dál. Bude lepší, když odloží další výslech na odpoledne. A bylo by dobré zavolat někomu z rodiny, aby se o ni postaral. Erlendur ji upozornil na to, že Katrin není zatčená, že není z ničeho podezřelá. Že nejde o oficiální výslech, ale o informativní pohovor. A Katrin velmi dobře spolupracuje. Z toho důvodu chtěl pokračovat.

Elínborg zavrtěla hlavou.

„Železo se má kout, dokud je žhavé,“ řekl Erlendur.

„Nech toho!“ okřikla ho Elínborg.

Katrin strčila hlavu do dveří a zeptala se jich, jestli už nechtějí pokračovat. Řekla, že je ochotna říci jim pravdu a tentokrát jim nic nezatajit.

„Chci, aby to už skončilo,“ řekla.

Elínborg se jí zeptala, zda nechce zavolat právníkovi.

Ale Katrin to s díky odmítla. Řekla, že žádného nezná, protože nikdy žádného nepotřebovala. A neví, jak by ho sháněla.

Elínborg vrhla na Erlendura vyčítavý pohled. Ten se Katrin zeptal, jestli chce pokračovat. Když se zase posadili, začala Katrin vyprávět. Nervózně si mnula ruce, vypadala zničeně a smutně.

Albert ráno odlétal do zahraničí. Vstávali časně.

Uvařila mu kávu. Mluvili zase o tom, že prodají dům a koupí si něco menšího. Mluvili o tom často, ale nikdy to neudělali.

Možná to považovali za příliš radikální krok, jako by tím přiznali, že zestárli. Nepřipadali si staří, ale bylo jim jasné, že se musí přestěhovat do něčeho menšího. Albert si chtěl po návratu domů promluvit s realitním agentem. Pak nasedl do džípu a odjel.

Ona si šla zase lehnout. Do práce musela vstávat až za dvě hodiny, ale nemohla usnout. Převalovala se v posteli do osmi. Potom vstala. Byla právě v kuchyni, když slyšela přijít Einara. Měl vlastní klíč od domu.

Viděla na něm hned, že je rozčilený, ale nevěděla proč.

Řekl jí, že celou noc nespal. Nejdřív zašel do obývacího

pokoje, chvíli chodil sem a tam, pak šel za ní do kuchyně a nechtěl si sednout.

„Věděl jsem, že něco nehraje,“ řekl a zlostně na ni pohlédl. „Celou dobu jsem to věděl!“

Nechápala, proč se tak zlobí.

„Věděl jsem, že v tom sakra něco nehraje,“ opakoval a už skoro křičel.

„O čem to mluvíš, miláčku?“ zeptala se a stále ještě si neuměla vysvětlit jeho hněv. „Co nesouhlasí?“

„Rozluštil jsem ten kód,“ řekl jí. „Porušil jsem předpisy a rozluštil kód. Chtěl jsem vědět, jak se ta choroba dostala do rodiny. Vyskytuje se v některých rodinách. V některých, ale ne v naší. Ani v tátově, ani ve tvé. Proto tu něco nehraje.

Už rozumíš? Rozumíš, co ti říkám?“

Erlendurovi zazvonil mobil, omluvil se Katrin a šel do kuchyně. Volal Sigurdur Óli.

„Ta stará z Keflavíku tě shání,“ řekl bez úvodu. „Jaká stará? Myslíš Elín?“

„Ano, Elín.“

„Mluvil jsi s ní?“

„Ano. Tvrdí, že s tebou musí okamžitě mluvit.“

„Víš, co chce?“

„Zatvrzele mi odmítá něco říct. Jak postupujete?“

„Dals jí moje číslo na mobil?“

„Ne.“

„Jestli ještě jednou zavolá, tak jí je dej,“ řekl Erlendur a ukončil hovor. Katrin s Elínborg čekaly v obývacím pokoji.

„Promiňte,“ omluvil se znovu Katrin. Pokračovala ve svém vyprávění.

Einar chodil po pokoji sem a tam. Katrin se ho pokoušela uklidnit a zjistit, z čeho je tak rozčilený. Sedla si a požádala ho, aby si sedl také, ale on ji neposlouchal. Stále přecházel sem a tam. Věděla, že prodělal zlé období, které skončilo rozchodem se ženou. Ona ho opustila. Chtěla začít úplně znovu, od začátku. Nechtěla se nechat zničit zármutkem.

„Řekni mi, co se děje,“ požádala Katrin syna.

„Je toho moc, mami, neuvěřitelně moc.“

A pak přišla otázka, na kterou celá léta čekala.

„Kdo je můj otec?“ zeptal se a zastavil se před ní. „Kdo je můj skutečný otec?“

Vzhlédla k němu.

„Už žádné tajnosti, mami,“ řekl.

„Co jsi zjistil?“ zeptala se. „Čím ses zabýval?“

„Vím, kdo není můj otec,“ řekl. „A to je táta.“ Hořce se zasmál. „Slyšelas? Táta není můj otec? A pokud není můj otec, tak kdo? Kdo mě zplodil? Mí bratři jsou také jen nevlastní. Proč jsi mi nikdy nic neřekla? Proč jsi mi po celou dobu lhala? Proč?“

Hleděla na něho a oči se jí zalily slzami.

„Bylas tátovi nevěrná?“ vyptával se dál. „Mně to můžeš říct. Já to nikomu neprozradím. Bylas mu nevěrná? Kromě nás dvou se to nikdo nemusí dozvědět, ale já to chci slyšet.

Musíš mi říct pravdu. Čí jsem? Jak jsem byl zplozen?“

Udělal pauzu.

„Adoptovali jste mě? Nebo jsem sirotek? Co jsem? Kdo jsem? Mami!“

Katrin se rozplakala a hlasitě vzlykala. Díval se na ni a zdálo se, že se trochu uklidnil, když ji viděl sedět na pohovce a plakat. Po nějaké chvíli si uvědomil, co způsobil. Sedl si k ní a objal jí. Nějakou dobu tak mlčky seděli, až nakonec Katrin začala synovi vyprávět o té noci v Húsavíku, kdy byl jeho otec na moři a ona se šla pobavit s kamarádkami. Jak se tam seznámily se dvěma muži, z nichž jeden byl Holberg, který pak vnikl do jejich domu.

Einar vedle ní seděl mlčky po celou dobu, co mluvila.

Řekla mu, že ji Holberg znásilnil a vyhrožoval jí, ale že se navzdory tomu rozhodla, že si jeho dítě nechá a nikomu neřekne, co se jí stalo. Ani manželovi, ani jemu. A že to bylo správné rozhodnutí. Vedli šťastný život. Nedovolila Holbergovi, aby ji okradl o její štěstí. Nepodařilo se mu zničit její rodinný život.

Řekla mu, že po celou dobu věděla, že je synem muže, který ji znásilnil. Ale že jí to nezabránilo v tom, aby ho milovala úplně stejně jako druhé dva syny. A že věděla, že

Albert ho miluje ze všech jejich synů nejvíc. A tak Einar nikdy netrpěl za to, co Holberg udělal. Nikdy.

Uběhlo několik minut, během nichž se Einar snažil pochopit, co mu právě řekla.

„Odpusť,“ řekl konečně. „Nechtěl jsem k tobě být zlý.

Myslel jsem si, žes byla tátovi nevěrná a že jsem se narodil z té nevěry. O znásilnění jsem nic netušil.“

„Pochopitelně,“ řekla. „Jak bys mohl? Nikdy jsem o tom s nikým nemluvila.“

„Ale mohl jsem vzít v úvahu i takovou možnost,“ řekl.

„Jenže mě to vůbec nenapadlo. Odpusť mi. Muselo to pro tebe být hrozné, celé ty roky.“

„Nemysli na to,“ řekla mu. „Nesmíš trpět tím, co Holberg udělal.“

„Už jsem tím trpěl dost, mami,“ odpověděl. „Bylo to utrpení bez konce. A netrpěl jsem jen já. Proč jsi nešla na potrat? Co ti v tom bránilo?“

„Bože na nebi, tak nemluv, Einare. Tak nesmíš nikdy mluvit.“

Katrin se odmlčela.

„A ty jsi opravdu nikdy nepomyslela na potrat?“ zeptala se jí Elínborg.

„Po celou dobu. Neustále. Až bylo pozdě. Myslela jsem na to každý den poté, co jsem zjistila, že jsem těhotná. Zašla jsem dokonce za jedním lékařem, ale když mě vyšetřil, radil mi, abych si to dítě nechala. Říkal, že by mohlo být i

Albertovo. Tehdy se to ve mně zlomilo. Ale po narození dítěte jsem mívala deprese. Nevím, jak se tomu říká. Dnes už existuje speciální název pro deprese po porodu. Poslali mě na léčení do zemské nemocnice. Po třech měsících mi bylo natolik dobře, že jsem se mohla o chlapce starat, a od té doby jsem ho milovala.“

Erlendur chvíli počkal, než se začal vyptávat dál.

„Proč tvůj syn začal pátrat v databance ústavu pro výzkum genů po dědičných chorobách?“

Katrin na něho pohlédla. „Na co zemřelo to děvčátko z Keflavíku?“

„Na mozkový nádor,“ odpověděl Erlendur. „Ta choroba se jmenuje neurofibromatóza.“

Katrin si hluboce povzdechla a do očí jí vstoupily slzy.

„Ty to opravdu nevíš?“ zeptala se. „Co bych měl vědět?“

„Před třemi roky zemřela naše panenka,“ řekla Katrin.

„Z nepochopitelných důvodů. Bylo to tak náhlé.“

„Vaše panenka?“ opakoval Erlendur nechápavě.

„Náš malý poklad,“ řekla. „Einarova dcera. Umřela, chudinka malá.“

39

V domě nastalo hrobové ticho.

Katrin seděla se svěšenou hlavou. Elínborg na ni pohlédla jako zasažená bleskem, pak hledala Erlendurův pohled. Ten se díval před sebe a myslel na Evu Lind. Co asi teď dělá? Je doma? Cítil potřebu s dcerou mluvit. Chtělo se mu ji obejmout, přitisknout ji k sobě a nepustit ji dřív, než jí řekne, jak moc ji miluje.

„To je neuvěřitelné,“ řekla Elínborg.

Erlendur pohlédl na ni, pak na Katrin.

„Tvůj syn je dědičným nositelem té choroby, že?“ řekl.

„Přesně to slovo použil i on. Dědičný nositel. Jsou jimi oba, on i Holberg. Řekl mi, že ji zdědil po muži, který mě znásilnil.“

„Oni sami neonemocněli,“ řekl Erlendur.

„Zdá se, že ta nemoc propuká jen u děvčat,“ řekla Katrin. „Muži ji nosí v sobě, ale její symptomy se u nich neprojevují. Nebo jak se to říká. Prý existuje více variant té nemoci, já toho o ní moc nevím. Můj syn věděl, oč jde.

Snažil se mi to vysvětlit, ale já jsem tomu moc nerozuměla.

Byl velmi rozrušený. A já pochopitelně taky.“

„A to všechno našel v té databance, kterou zřídili?“

ujistil se Erlendur. Katrin přikývla.

„Nechápal, proč to ubohé dítě onemocnělo, a tak po té nemoci pátral v mé i Albertově rodině. Vyptával se příbuzných, nedal se zastavit. Mysleli jsme si, že se tak snaží překonat šok. Tím, že tak usilovně pátrá po příčině a hledá odpovědi, o nichž jsme si mysleli, že je nikdy nenajde.

Před nějakým časem se rozešli se ženou. Jmenuje se Lára.

Nedokázali spolu už žít a rozhodli se, že se na nějakou dobu rozejdou. Ale já nevěřím, že se zase dají dohromady.“

Katrin se odmlčela.

„A potom odpověď našel,“ řekl Erlendur.

„Byl přesvědčený o tom, že Albert není jeho otec. Řekl mi, že podle údajů z databanky je to vyloučeno. Proto za mnou přišel. Myslel si, že jsem byla Albertovi nevěrná s jiným mužem, který ho zplodil. Nebo že jsme ho adoptovali.“

„Našel v té databance i Holberga?“

„Myslím, že ne. Možná později, až jsem mu o něm vyprávěla. Bylo to tak nesmyslné. Tak absurdní! Můj syn si napsal seznam eventuálních otců, na kterém byl i Holberg.

V genové bance vysledoval tu chorobu podle rodokmenů, tak přišel na to, že nemůže být Albertovým synem. Byl jiný.

Anomálie v rodině.“

„Kolik bylo jeho dceři?“

„Bylo jí sedm, chudince malé.“

„A zemřela na mozkový nádor, že?“ zeptal se Erlendur.

„Ano,“ potvrdila Katrin.

„Zemřela na stejnou nemoc jako Audur. Nervový nádor.“

„Ano, je to stejná nemoc. Auduřina matka musela strašně trpět. Nejdřív Holberg, a potom smrt malé dcerky.“

Erlendur chvíli váhal.

„Kolbrún, její matka, spáchala tři roky po dceřině smrti sebevraždu,“ řekl pak.

„Panebože,“ zasténala Katrin.

„Kde je tvůj syn teď?“ zeptal se Erlendur.

„To nevím,“ odpověděla mu Katrin. „Jsem napůl šílená strachem, že si něco udělá. Ten chlapec je na tom strašně.

Strašně.“

„Myslíš, že navázal kontakt s Holbergem?“

„To nevím. Vím jen to, že není vrah. To je jediné, co vím.“

„Připadalo ti, že se podobá svému otci?“ položil jí Erlendur další otázku a zadíval se na fotografie z biřmování.

Na to Katrin neodpověděla.

„Připadlo ti, že jsou si podobní?“ opakoval Erlendur.

„Co je to s tebou, člověče!“ zvolala Elínborg, které došla trpělivost. „Nemyslíš, že už to doopravdy stačí?“

„Odpusť,“ omluvil se Erlendur Katrin. „To samozřejmě nijak nesouvisí s naším vyšetřováním. To jen ta moje proklatá zvědavost. Bylas mimořádně vstřícná, a jestli tě to aspoň trochu utěší, tak ti mohu říct, že neznám

spravedlivějšího a silnějšího člověka, než jsi ty. To, jak jsi celé ty roky dokázala tiše žít s takovým traumatem.“

„To je v pořádku,“ řekla Katrin k Elínborg. „Děti se podobají mnoha členům rodiny, a já jsem ve svém nejmladším nikdy neviděla Holberga. Nikdy. Řekl mi, že to není moje vina. Einar mi to řekl. Nemohla jsem za to, že naše malá panenka umřela.“

Katrin zavzlykala.

„Co bude s Einarem?“ zeptala se nakonec. Už se přestala bránit. Už nelhala. Byla to naprostá rezignace.

„Musíme ho najít, promluvit si s ním a poslechnout si, co nám řekne,“ odpověděl Erlendur.

On a Elínborg se zvedli k odchodu. Erlendur si nasadil na hlavu klobouk. Katrin zůstala sedět na pohovce.

„Jestli chceš, mohl bych promluvit s Albertem,“ nabídl jí Erlendur. „Přespal v hotelu Esja. Nechali jsme od včerejška pozorovat váš dům pro případ, že by se objevil tvůj syn. Mohl bych Albertovi vysvětlit, co se stalo. Snad zase přijde k rozumu.“

„Děkuji ti, ale já mu zavolám sama,“ řekla Katrin.

„Vím, že se zase vrátí. Musíme držet při sobě kvůli Einarovi.“

Pohlédla vzhůru k Erlendurovi.

„Je to náš syn a vždycky jím bude,“ dodala.

40

Erlendur nepředpokládal, že bude Einar doma, v malém bytě, který si pronajal ve Stóragerdi, ale přesto se s Elínborg od Katrin rozjeli tam. Bylo poledne a ve městě byl hustý provoz. Po cestě informoval Erlendur o stavu věcí Sigurdura Óliho. Budou muset po Einarovi vyhlásit pátrání. Najít nějakou jeho fotografii z poslední doby a spolu s krátkým textem ji poskytnout novinám a televizním stanicím.

Dohodli se, že se sejdou ve Stóragerdi. Elínborg ho tam vysadila a sama pokračovala v cestě.

Netrvalo dlouho a přijel Sigurdur Óli. Byt se nacházel v suterénu rodinného domu pro tři rodiny, vchod měl přímo z ulice. Zvonili a hlasitě klepali na dveře, ale v bytě se nic nehýbalo.

Tak zkusili štěstí v ostatních bytech a ukázalo se, že Einar si byt pronajal od majitele jednoho z bytů. Ten přišel o polední pauze domů a byl ochoten je do Einarova bytu pustit. Řekl, že Einara už několik dní neviděl, pravděpodobně už to bude celý týden. Podle mužovy výpovědi byl Einar tichý nájemník, nikdo si na něho nestěžoval, nájem platil vždycky přesně. Muž nechápal, co od něj chce policie. Sigurdur Óli mu ve snaze předejít

spekulacím řekl, že se po Einarovi shání rodina a že přišli zjistit, kde by mohl být.

Majitel bytu po nich nechtěl povolení k prohlídce.

Neměli je sice zatím v rukou, ale během dne ho měli dostat.

Když majitel odemkl byt, požádali ho, aby je nechal o samotě, a vešli dovnitř. Na všech oknech byly zatažené závěsy a v bytě byla tma. Byl velmi malý. Obývací pokoj, další pokoj, kuchyně a malá koupelna. V obou pokojích byly po celé podlaze koberce a v kuchyni linoleum. V obývacím pokoji stál televizor a před ním pohovka. Erlendur neroztáhl závěsy, ale rozsvítil, aby lépe viděli.

Oba zůstali s úžasem zírat na zdi popsané stejnými slovy, která znali z Holbergova bytu. Načmáraná fixami a barevnými spreji. Tři slova, kterým tenkrát Erlendur nerozuměl, ale to už teď nebyla pravda. Já jsem ON. Prošli celý byt. Všude byly rozházené noviny a časopisy, islandské i cizí, vědecké knihy, jak se Erlendurovi zdálo, byly naskládané na sebe na podlaze v pokoji i v ložnici, a mezi nimi byla i alba s fotografiemi. V kuchyni našli sáček s jídlem z nějakého bistra.

„Islanďané a jejich dědičné vlastnosti po otcích,“ řekl Sigurdur Óli a natáhl si gumové rukavice. „Není tady něco v nepořádku?“

Erlendur myslel na výzkum genetiky. Islandský ústav pro výzkum genetiky začal teprve nedávno shromažďovat veškeré údaje o nemocích žijících i zemřelých Islanďanů,

aby vybudoval databanku všech nemocí, které se na Islandu vyskytují. Souběžně s tím budovali genealogickou databanku, do které ukládali rodokmeny každého Islanďana sahající až do středověku. Hovořilo se o hledání všech původních islandských dědičných chorob. Hlavním cílem bylo zjistit způsob, jak se choroby dědí, s pomocí genetiky zjistit jejich původ a najít způsob léčby. Mluvilo se o tom, že Islanďané jsou homogenní národ, který se velmi málo mísil s jinými národnostmi, a z toho důvodu je optimálním objektem pro genetický výzkum.

Firma a ministerstvo zdravotnictví, které zřízení databanky rozjely, se zaručily za to, že se do ní nedostane nikdo nepovolaný. Popisovaly velmi složitý zabezpečovací systém, podle kterého jsou informace zakódovány a uloženy do počítače. A do kterého v žádném případě nelze proniknout.

„Děláš si starost, kdo je tvůj otec?“ zeptal se Erlendur. I on si navlékl gumové rukavice a opatrně zašel do obývacího pokoje. Vzal do rukou jedno fotoalbum a prolistoval je.

Bylo dost staré.

„Lidi odjakživa říkali, že se nepodobám ani otci, ani matce, a vlastně nikomu z rodiny.“

„Ten pocit jsem měl odjakživa,“ řekl na to Erlendur.

„Jaký pocit? Jak to myslíš?“

„Že jsi levoboček.“

„Je fajn, žes zase našel smysl pro humor,“ poznamenal Sigurdur Óli. „Poslední dobou jsi byl divný.“

„Jak to, humor?“

Erlendur prolistoval celé fotoalbum. Na začátku byly samé černobílé fotografie. Zdálo se mu, že na některých poznal Einarovu matku. Muž na fotografiích musel být Albert a ti tři chlapci jejich synové. Fotografie pocházely z Vánoc nebo z letních prázdnin, některé byly pořízeny na ulici, některé v kuchyni. Všichni tři chlapci seděli za stolem ve vzorovaných svetrech. Erlendur si dobře vzpomínal, že tenkrát byly v módě. Byla to doba před rokem 1970. Starší nosili dlouhé vlasy. Dál našel pestrobarevnou směsici fotografií z ciziny. Erlendurovi připadalo, že je to Tivoli v Kodani.

Dál ve fotoalbu byli už hoši starší a vlasy měli ještě delší, na sobě měli obleky se širokými klopami a na nohou boty se silným, vyšším podpatkem. Katrin měla natupírované vlasy, Albert prořídlé. Teď už to byly barevné fotografie. Erlendur hledal Einara, a když ho našel s jeho bratry a rodiči, viděl, jak málo se jim podobá. Druzí dva bratři byli rodičům velmi podobní, zejména otci. Einar byl ošklivé káčátko.

Erlendur odložil album a vzal jiné. Vypadalo to, že fotografie v něm zachycují Einarovu vlastní rodinu. Nebyla to už celá rodinná historie. Erlendurovi připadalo, jako by se před ním rozprostřel Einarův životní osud a jako by Einar

chtěl ukázat, jak se seznámil se svou ženou. Erlendur přemýšlel, zda ty fotografie pocházejí z doby, kdy byli oba mladí a zamilovaní. Cestovali po Islandu. Byli v Hornstrandiru, v Pórsmórku, v Herdubreidarlindiru. Někde jeli na kolech. Někde ve starém rozhrkaném autě. Byly tam fotografie z kempů. Erlendur zjistil, že byly pořízeny v polovině osmdesátých let.

Rychle album prolistoval, odložil je a vzal to, které mu připadalo nejmladší. V něm našel fotografii děvčátka na nemocničním lůžku. V rukou měla zavedené infuze a na obličeji kyslíkovou masku, zavřené oči a byla obklopena všemožnými přístroji. Vypadalo to, že leží na oddělení intenzivní péče. Chvíli se na fotografii díval a pak listoval dál.

Erlendur se lekl, když mu zazvonil v kapse mobil.

Odložil album a nechal je otevřené. Volala Elín z Keflavíku a byla velmi rozčilená.

„Byl dnes ráno u mě,“ řekla bez úvodu.

„Kdo?“

„Bratr naší Audur. Jmenuje se Einar. Snažila jsem se tě dovolat. Byl ráno u mě a řekl mi, jak se všechno seběhlo, chudák. Přišel o dceru stejným způsobem jako Kolbrún.

Věděl, na jakou nemoc Audur zemřela. Je to dědičná choroba v Holbergově rodině.“

„Kde je teď?“ zeptal se Erlendur.

„Byl strašně nešťastný,“ řekla Elín. „Je schopen udělat něco nepředloženého.“

„Co myslíš tím nepředloženého?“

„Řekl mi, že už se to chýlí ke konci.“

„Co se chýlí ke konci?“

„To neřekl, jen že se to chýlí ke konci.“

„Víš, kam šel?“

„Říkal, že se vrací do Reykjavíku.“

„Do Reykjavíku? Kam přesně?“

„To neřekl,“ odpověděla Elín.

„Nemluvil o tom, co chce udělat?“

„Ne, to nemluvil. Ale musíš ho najít, než udělá něco šíleného. Je v hrozném stavu, chudák. Je to strašné. Prostě strašné. Panebože, něco takového jsem ještě nikdy nezažila.“

„Co?“

„Je tak podobný svému otci. Jako by Holbergovi z oka vypadl. Ten nešťastník s tím neumí žít. Prostě nemůže.

Zvláště poté, co se dozvěděl, co Holberg provedl jeho matce. Řekl mi, že je vězněm ve vlastním těle. Říkal, že mu proudí v žilách Holbergova krev, a to že nesnese.“

„Jak to myslel?“

„Zdá se, že se nenávidí,“ řekla Elín. „Říkal, že už není tím, kým byl předtím, ale někým jiným, a obviňuje se za to, jak se to všechno seběhlo. Neposlouchal mě, když jsem se mu to pokoušela vymluvit.“

Erlendur se zadíval na fotografii umírajícího děvčátka na nemocničním lůžku.

„Proč za tebou přišel?“

„Chtěl se dovědět víc o Audur. Chtěl o ní vědět všechno. Jaká byla, jak umřela. Řekl mi, že jsem jeho nová rodina. Představ si to!“

„Kam mohl jít?“ zeptal se Erlendur a podíval se na hodinky.

„Proboha svatého, zkus ho najít, než bude pozdě.“

„Pokusíme se,“ slíbil Erlendur a chtěl hovor ukončit, ale vycítil, že Elín ještě neřekla všechno. „Co je, stalo se ještě něco?“ zeptal se.

„Viděl, jak jste vykopali Audur z hrobu,“ řekla Elín.

„On nás pozoroval?“

„Už tehdy věděl, kde bydlím, sledoval mě na hřbitov a viděl, jak vytahujete rakev z hrobu.“

41

Erlendur vyhlásil pátrání po Einarovi. Nechal rozeslat jeho fotografie na všechny policejní okrsky v Reykjavíku a okolí a do všech větších obcí v zemi. Nechal uvědomit média. Nařídil, že mu nikdo nesmí ublížit. Pokud ho někdo uvidí, mají to Erlendurovi oznámit, a sami nic nepodnikat.

Telefonoval krátce s Katrin, která mu řekla, že neví, kde Einar je. Její dva starší synové byli u ní a ani oni nevěděli, kde jejich nejmladší bratr je. Albert zůstal po celý den v pokoji na hotelu Esja. Jen dvakrát volal do firmy.

„Strašná tragédie,“ mumlal si Erlendur po cestě do kanceláře. V bytě nenašli nic, co by jim pomohlo vydedukovat, kde by Einar mohl být.

Den ubíhal a oni si rozdělili práci. Elínborg a Sigurdur Óli si jeli promluvit s Einarovou ženou, která teď žila sama, Erlendur zajel do Islandského výzkumného ústavu genetiky.

Obrovská novostavba stála na Vesturlandvegur a měla pět pater. Ve vrátnici u vchodu každého příchozího přísně kontrolovali. Dva příslušníci bezpečnostní agentury zavedli Erlendura do pompézní vstupní haly. Když se ohlásil, ředitelka se cítila povinna věnovat mu několik minut svého drahocenného času.

Byla spolumajitelkou ústavu, sama genetická, vystudovala v Anglii a v USA. Island viděla jako ideální zemi pro genetický výzkum, který propagovala v zájmu farmakologického průmyslu. S pomocí databanky bylo možné soustředit na jednom místě údaje o chorobách z celé země, a tak získat o celkovém zdravotním stavu národa informace, které by mohly být užitečné při hledání defektních genů.

Ředitelka uvítala Erlendura ve své kanceláři. Byla to asi padesátnice, jmenovala se Karítas, byla štíhlé, subtilní postavy, černovláska s příjemným úsměvem. Byla menší, než si ji Erlendur představoval podle toho, jak ji viděl v televizi. Pozdravila ho přívětivě, ale nechápala, co v jejím podniku dělá kriminální policie. Nabídla mu židli. Prohlížeje si obrazy na stěnách, Erlendur jí stručně vylíčil, že má důvod se domnívat, že došlo k nelegálnímu vniknutí do jejich databanky a k získání údajů, které by mohly poškodit lidi, jichž se týkají. Sám přesně nevěděl, o čem vlastně mluví, ale působil dojmem, že to ví. K jeho velkému ulehčení přešla ředitelka přímo k věci. Čekal, že se bude vymlouvat, nebo se uchýlí k mlčení.

„Došlo k vážnému zneužití osobních údajů,“ řekla okamžitě, když Erlendur skončil, „proto tě musím požádat, aby to zůstalo jen mezi námi dvěma. My už nějakou dobu víme, že se někdo nelegálně dostal do naší databanky.

Prověřovali jsme to zde v budově a naše podezření se

zaměřilo na jistého biologa, se kterým si ale nemůžeme promluvit, protože zmizel, jako by se propadl.“

„Einar?“

„Ano, ten. Ještě stále databanku budujeme, dá-li se to tak vyjádřit, ale z pochopitelných důvodů nechceme, aby se rozkřiklo, že lze rozluštit bezpečnostní kódy a po libosti si v databance číst. To jistě chápeš. I když v tomto případě vlastně nešlo o kódy.“

„Proč jste nezavolali policii?“

„Jak už jsem řekla, chceme to vyřešit interní cestou. Je to pro nás velmi choulostivá věc. Lidé věří, že informace, které se zadávají do databanky, se nemohou dostat na veřejnost a být zneužity k pochybným účelům, nebo být jednoduše ukradeny. Jistě je ti jasné, jak je důvěra veřejnosti vrtkavá, a my se chceme vyhnout masové hysterii.“

„Masové hysterii?“

„Někdy se zdá, jako by byl celý svět proti nám.“

„Když rozluštil kód, tak jak to, že nejde o bezpečnostní kódy?“

„Je neuvěřitelné, jak jednoduše si to představuješ. Zní to jako z laciného románu. Ne ne, on nerozluštil žádný kód.

Stalo se to jinak.“

„Jak?“

„Spustil svůj výzkumný projekt bez povolení. Přesněji řečeno s fingovaným povolením. Zfalšoval podpisy.

Například můj. Uvedl, že se jeho práce týká dědičnosti

nádorových onemocnění, které se na Islandu vyskytují v některých rodinách. Obelhal Komisi pro ochranu dat, která je kontrolní instancí naší databanky. Obelhal i vědeckou komisi. Všechny nás obelhal.“

Na chvíli se odmlčela a podívala se na hodinky, vstala, šla ke svému psacímu stolu a zavolala sekretářce. Přikázala jí, aby další schůzku přesunula o deset minut a šla si sednout zpátky k Erlendurovi.

„To se zatím zjistilo při vyšetřování,“ řekla.

„Při vyšetřování?“

Karítas na něho zamyšleně pohlédla. Mobil v jeho kapse začal zase zvonit. Erlendur se omluvil a přijal hovor. Byl to Sigurdur Óli.

„Hoši z oddělení zajišťování stop se zabývají Einarovým bytem ve Stóragerdi,“ řekl. „Volal jsem tam a řekli mi, že nic zajímavého nenašli, až na to, že si Einar před dvěma roky pořídil zbrojní pas.“

„Zbrojní pas?“ opakoval Erlendur.

„Máme ho u nás v kartotéce. Ale to ještě není všecko.

Má brokovnici a pod postelí jsme našli uřezanou hlaveň.“

„Hlaveň?“

„Ano, uřízl ji.“

„Ty myslíš…“

„Někteří to dělají. Je pak jednodušší se s tím zastřelit.“

„Myslíš, že hrozí nebezpečí někomu dalšímu?“

„Jestli ho najdeme, musíme být velmi opatrní,“ řekl Sigurdur Óli. „Nemůžeme vědět, co má s tou flintou v úmyslu.“

„Těžko bude chtít někoho zastřelit,“ řekl Erlendur, který vstal a obrátil se ke Karítas zády, aby měl trochu soukromí.

„Proč myslíš, že ne?“

„To už by ji dávno použil,“ řekl Erlendur tlumeným hlasem. „Na Holberga. Nemyslíš?“

„Já si nemyslím vůbec nic.“

„Tak se měj,“ rozloučil se Erlendur, vypnul mobil a znovu se omluvil, než si sedl.

„To se zatím zjistilo při vyšetřování,“ opakovala Karítas, jako by se nic nestalo. „Tyto komise jsou pověřeny vydáváním povolení k vědecko-výzkumným projektům, jako v Einarově případě, zaměřeným na výzkum dědičných onemocnění. Dostaneme šifrovaný seznam těch, kteří onemocněním trpí nebo mohou být jeho nositeli, a porovnáme ho s naší genealogickou databankou. A z toho pak vzniká rodokmen, který je jištěný bezpečnostním kódem.“

„Jako message-tree,“ řekl Erlendur.

„Prosím?“

„To nic, pokračuj.“

„Komise pro ochranu dat dekóduje seznam těch, které chceme vyšetřit, takzvanou výběrovou skupinu, ve které jsou jak nemocní, tak jejich příbuzní, a vyhotoví seznam

účastníků s přidělenými identifikačními čísly. Rozumíš tomu?“

„A tak měl Einar v rukou jména a identifikační čísla všech osob trpících onou chorobou, a to několik generací pozpátku.“ Ředitelka přikývla.

„A to všechno jde přes Komisi pro ochranu dat?“

„Nevím, jak hluboko se v tom chceš vrtat.

Spolupracujeme s lékaři ze všemožných institucí. Ti předávají jména svých pacientů Komisi pro ochranu dat, ta jménům přidělí kódy a identifikační čísla a předá je dál Centru pro výzkum genetiky. Vyvinuli jsme speciální program, který vyhledává nemocné podle rodokmenů a podle příbuznosti. S pomocí tohoto programu můžeme vybrat pacienty, kteří nám mohou poskytnout většinu informací, které potřebujeme k vyhledání genetické deformace. Vybrané osoby z této skupiny pak požádáme, aby se zúčastnily našeho výzkumného projektu. Hodnota genealogie spočívá v tom, že jsme schopni poznat, zda je choroba dědičně podmíněna, a proto můžeme vybrat tu správnou skupinu osob. Výzkum rodokmenů znamená neocenitelnou pomoc při hledání defektních genů.“

„Einarovi tedy stačilo předstírat, že dává dohromady skupinu osob vhodných pro projekt, aby odtajnil jména na seznamu, a to vše za asistence Komise pro ochranu dat.“

„Lhal, podváděl a klamal, proto to vyšlo najevo.“

„Chápu, že by vám to mohlo způsobit problémy.“

„Einar je jedním z našich vysoce postavených pracovníků, patří k nejlepším vědcům v tomto oboru. Je to vynikající odborník. Proč to udělal?“ zeptala se ředitelka.

„Ztratil dceru,“ odpověděl Erlendur. „Tys o tom nevěděla?“

„Ne,“ řekla a překvapeně na něho pohlédla.

„Jak dlouho už tu pracuje?“

„Dva roky.“

„Stalo se to dříve.“

„A jak ji ztratil?“

„Zemřela na dědičnou nervovou chorobu. On byl jejím nositelem, ačkoliv se ta choroba v jeho rodině ani z matčiny, ani z otcovy strany nevyskytovala.“

„Falešné údaje o otci?“zeptala se.

Na to jí Eriendur neodpověděl. Připadalo mu, že jí toho řekl už dost.

„To je přirozeně jeden problémů, když sestavujeme genealogickou

databanku

tohoto

druhu,“

řekla.

„Onemocnění najednou z některého rodu zmizí, a objeví se tam, kde ho člověk nejméně čeká.“

Eriendur se zvedl k odchodu.

„A vy všechna tato tajemství uchováváte,“ řekl. „Stará rodinná tajemství. Tragédie, smutek a smrt, všechno pečlivě zaregistrované v počítačích. Rodinné historie a osobní příběhy. Například můj a tvůj. Uchováváte všechna

tajemství a můžete je vyvolat z počítače, kdykoliv se vám to hodí. Skleněný palác pro celý národ.“

„Nemám ponětí, o čem mluvíš,“ řekla Karítas. „Jaký skleněný palác?“

„Ne, to samozřejmě ne,“ řekl Erlendur a rozloučil se.

42

Když se Erlendur večer vrátil domů, policie ještě nebyla Einarovi na stopě. Celá jeho rodina se sešla v domě rodičů.

Albert se odpoledne odhlásil z hotelu a po láskyplném telefonním hovoru s Katrin se vrátil domů. Tam byli oba starší synové s manželkami i Einarova bývalá žena. Elínborg a Sigurdur Óli s ní přes den mluvili, ale ani od ní se nedověděli, kde by se Einar mohl zdržovat. Už rok o něm neslyšela.

Eva Lind přišla domů krátce po Erlendurovi a on jí vyprávěl o tom, jak vyšetřování pokročilo. Otisky prstů nalezené v Holbergově bytě souhlasily s těmi, které sejmuli v Einarově bytě v Stóragerdi.

Eriendur Evě Lind řekl i o Grétarovi. Jediná pravděpodobná teorie o důvodu jeho zmizení a smrti byla ta, že Holberga nějakým způsobem vydíral, zřejmě těmi fotografiemi. Nebylo známo, co na nich bylo, ale vycházeje z toho, co už věděli, považoval Erlendur za pravděpodobné, že Grétar věděl o Holbergových zločinech, a že dokonce pořídil jeho fotografie při znásilňování žen, o nichž zatím nevěděli a už se zřejmě ani nic nedozvědí. Fotografie Auduřina náhrobku svědčila o tom, že Grétar věděl, co se stalo, a že dokonce mohl svědčit proti Holbergovi.

Shromažďoval o Holbergovi všechny informace a důkazy, pravděpodobně proto, aby ho mohl vydírat.

Mluvili o tom skoro celý večer, zatímco do oken bubnoval déšť a fičel podzimní vítr. Zeptala se ho, proč si neustále masíruje hrudník. Erlendur se jí svěřil s tím, že ho trápí bolest na prsou. Svedl to na svou starou matraci, ale Eva Lind mu nakázala, aby šel k lékaři. Erlendur odmítl.

„Jak to myslíš, že nepůjdeš k lékaři?“ zeptala se a on hned litoval, že jí o té bolesti vůbec řekl.

„To přece vůbec nic není,“ tvrdil.

„Kolik cigaret jsi dneska vykouřil?“

„Proč se ptáš?“

„Tak poslouchej! Bolí tě na prsou, kouříš jako tovární komín a pohyb máš maximálně v autě. Živíš se samými fritovanými jídly a odmítáš jít alespoň jednou za čas na vyšetření! A mně dáváš kázání, že by se člověk rozbrečel.

To ti připadá normální? Máš to vůbec v hlavě v pořádku?“

Eva Lind vstala a postavila se před otce jako bohyně pomsty. Ten neměl odvahu k ní vzhlédnout, jen provinile zíral před sebe.

Bože na nebi, říkal si pro sebe.

„No tak dobře, nechám se vyšetřit.“

„To bych řekla, že se necháš vyšetřit!“ zvolala Eva Lind. „To jsi měl udělat už dávno. Zbabělče.“

„Hned zítra,“ slíbil a pohlédl na dceru.

„Tak vidíš, že to jde,“ řekla.

Erlendur sotva usnul, když ho probudilo zvonění telefonu. Byl to Sigurdur Óli, který mu oznámil, že policie dostala oznámení o vloupání do márnice v Barónsstíguru.

„Do márnice v Barónsstígur,“ opakoval Sigurdur Óli, když se Erlendur neozýval.

„Zatraceně,“ zasténal Erlendur. „A dál?“

„Nemám ponětí,“ řekl Sigurdur Óli. „Hlášení před chvílí přišlo. Volali mně a já jsem jim řekl, že to předám tobě. Nemají potuchy, proč se někdo vloupal do márnice. Je tam ještě něco jiného než mrtvoly?“

„Sejdeme se tam,“ řekl Erlendur. „Zařiď, aby tam přijel i soudní lékař,“ dodal a položil sluchátko.

Eva Lind usnula v obýváku. Erlendur si oblékl kabát, nasadil si na hlavu klobouk a podíval se na hodiny. Byla půlnoc. Opatrně za sebou zavřel dveře, aby neprobudil dceru, a pak seběhl po schodech k autu.

Když přijel k márnici, stála tam tři policejní auta s blikajícími majáčky. Poznal i auto Sigurdura Óliho a ve chvíli, kdy vešel do domu, viděl, jak se soudní lékař vyřítil zpoza rohu na kvílejících pneumatikách. Netvářil se právě přívětivě. Erlendur spěchal dlouhou chodbou, na jejímž konci stáli policisté se Sigurdurem Ólim, který právě vyšel z pitevny.

„Řekl bych, že nic nechybí,“ prohlásil Sigurdur Óli, když viděl, jak k nim Erlendur míří.

„Pověz mi, co se stalo,“ vyzval ho Erlendur a zašel s ním zpátky na pitevnu. Stoly byly prázdné, všechny skříně zavřené, v místnosti nebylo vidět žádné známky vloupání.

„Všude na podlaze byly mokré stopy po botách, ale ty už z velké části uschly. Budova je napojena na poplašný systém, takže začne zvonit na centrále bezpečnostní služby, a tamodtud nám asi před čtvrt hodinou volali. Vypadá to, že pachatel rozbil sklo na dveřích na zadní straně budovy a otevřel je zevnitř. To nebylo těžké. Ale ve chvíli, kdy vstoupil, zareagovaly senzory. Neměl moc času provést to, kvůli čemu sem přišel.“

„Já bych řekl, že ho měl dost,“ řekl Erlendur. Soudní lékař přišel k nim, očividně velmi rozčilený.

„Proč by se u všech čertů někdo vloupal do márnice?“

zabručel.

„Kde jsou mrtvá těla Holberga a Audur?“ zeptal se Erlendur. Soudní lékař na něho pohlédl.

„Souvisí to s Holbergovou vraždou?“ zeptal se.

„Je to možné,“ řekl Erlendur. „A teď jdeme.“

„Jejich mrtvoly byly tady,“ řekl lékař a oni šli za ním ke dveřím, které otevřel.

„Ty dveře se nikdy nezamykají?“ zeptal se Sigurdur Óli.

„Kdo by kradl mrtvoly?“ odsekl lékař, ale hned se zarazil, když pohlédl do místnosti.

„Co je?“ zeptal se Erlendur.

„To děvčátko je pryč,“ řekl lékař, který nevěřil svým očím. Rychle přešel místnost, otevřel dveře do malé komory a rozsvítil.

„Co je?“ opakoval Erlendur otázku.

„Její rakev je také pryč,“ řekl lékař. Střídavě hleděl z Erlendura na Sigurdura Óliho. „Kdo to mohl udělat? Kdo si může něco tak zvráceného vymyslet?“

„Jmenuje se Einar,“ odpověděl Erlendur. „A vůbec to není zvrácené.“

Otočil se na podpatku. Sigurdur Óli mu byl v patách a oba rychlým krokem vyšli z márnice.

43

Na silnici do Keflavíku byl v noci řídký provoz a Erlendur jel, co jeho deset let staré japonské autíčko stačilo.

Déšť bubnoval na čelní sklo a stěrače ho ani nestačily stírat.

Erlendur vzpomínal na jízdu do Keflavíku před několika dny, kdy jel za Elín. Vypadalo to skutečně tak, že déšť nemíní přestat.

Nařídil Sigurdurovi Ólimu, aby se spojil s policií v Keflavíku. Měli být v pohotovosti a vyžádat si posily z Reykjavíku. Nařídil také informovat o tom, co se děje, Einarovu matku. On sám chtěl jet přímo na hřbitov, protože předpokládal, že Einar odvezl tělesné pozůstatky Audur tam.

Neuměl si představit nic jiného, než že Einar chce svou sestru vrátit do země.

Když Erlendur přijel k bráně hřbitova v Sandgerdi, uviděl Einarovo auto. Dveře po straně řidiče byly otevřené a jedny zadní také. Erlendur vypnul motor, vystoupil do deště a šel Einarovo auto prozkoumat. Narovnal se a naslouchal, ale slyšel jen déšť, který padal kolmo dolů. Vítr už nefoukal, Erlendur pohlédl vzhůru k temnému nebi. V dálce viděl světlo nad portálem u kostela a všiml si také blikajícího světla u Auduřina hrobu.

Zdálo se mu, že se tam něco pohybuje. A že vidí malou bílou rakev.

Obezřetně vyšel a neslyšně se plížil k muži, o kterém předpokládal, že je to Einar. Světlo pocházelo od malé plynové lucerny postavené u rakve. Erlendur pomalu vstoupil do světelného kužele a v té chvíli si ho muž všiml.

Pohlédl vzhůru a zadíval se Erlendurovi do očí.

Erlendur viděl fotografie Holberga za mlada, ta podoba byla neuvěřitelná. Einar měl nízké a mírně vypouklé čelo, husté obočí, oči blízko u sebe, hubenou tvář, ze které nápadně vystupovaly lícní kosti, a dost velký předkus. Úzký nos a rty, ale výraznou bradu a dlouhý krk.

Dlouho si hleděli do očí.

„Kdo jsi?“ zeptal se Einar.

„Jmenuji se Erlendur. Pracuji na Holbergově případu.“

„Překvapuje tě, jak jsem mu podobný?“ zeptal se Einar.

„Jistá podoba tu je,“ připustil Erlendur.

„Ty víš, že znásilnil mou matku,“ řekl Einar.

„Ale za to ty nemůžeš,“ odpověděl Erlendur.

„Byl to můj otec.“

„Ani to není tvoje vina.“

„Tohle jsi neměl dělat,“ řekl Einar a ukázal na rakev.

„Považoval jsem to za nutné,“ řekl Erlendur. „Dospěl jsem k závěru, že Audur zemřela na stejnou chorobu jako tvá dcera.“

„Vrátím ji tam, kam patří,“ řekl Einar. „To je v pořádku,“ řekl Erlendur a přistoupil k rakvi. „Určitě budeš chtít vrátit do rakve i tohle.“ Erlendur postavil na zem černou koženou aktovku, kterou vozil v autě od té doby, co si ji odnesl od lékaře, který sbíral lidské orgány.

„Co je to?“ zeptal se Einar.

„Ta nemoc,“ řekl Erlendur.

„Nerozumím…“

„Je to mozek malé Audur. Myslím, že k ní patří.“

Einar hleděl střídavě z aktovky na Erlendura a zpátky, ale nebyl si jistý, jak se má zachovat.

Erlendur přistoupil ještě blíž k rakvi, která ležela mezi nimi. Postavil aktovku na ni, a pak se zase pomalu a klidně vrátil na původní místo.

„Chtěl bych být zpopelněn,“ řekl Einar nečekaně.

„Máš ještě celý život na to, abys to zařídil,“ řekl mu Erlendur.

„Právě, můj život,“ řekl Einar a zvýšil hlas. „Jaký život?

Co je to za život, když trvá jen sedm let? Můžeš mi to říct?

Co je to za život?“

„Na to ti neodpovím,“ řekl Erlendur. „Máš u sebe pušku?“

„Mluvil jsem s Elín,“ řekl Einar a neodpověděl mu na otázku. „To ty ale pravděpodobně už víš. Mluvili jsme o Audur. O mé sestře. Věděl jsem o její existenci, ale že to byla moje sestra, jsem se dozvěděl až mnohem později.

Díval jsem se, jak jste ji vytahovali z hrobu. Chápal jsem Elín, když se na tebe vrhla.“

„Jak to, žes věděl o Audur?“

„Z databanky. Našel jsem tam lidi, kteří zemřeli na tuhle specifickou chorobu. Tehdy jsem ale ještě nevěděl, že jsem Holbergův syn a že je Audur moje sestra. To jsem zjistil až později. Jak jsem byl zplozen. Až když jsem se na to zeptal matky.“

Zadíval se na Erlendura.

„Poté, co jsem zjistil, že jsem dědičným nositelem té choroby.“

„Jak jsi zjistil, že Holberg a Audur jsou příbuzní?“

„Podle té nemoci. Tento druh mozkového nádoru je dost vzácný.“

Einar na chvíli zmlkl, ale pak začal vyprávět. Mluvil bez obalu a bez sentimentality. Bylo to, jako by se dlouho předtím připravoval, že bude muset vysvětlovat své jednání.

Po celou dobu mluvil velice tiše a občas jen šeptal. Duté bubnování deště o rakev se rozléhalo nočním tichem.

Hovořil o tom, jak jeho dcera náhle onemocněla, když jí byly čtyři. Ukázalo se, že není jednoduché stanovit diagnózu, a trvalo několik měsíců, než se lékaři shodli na názoru, že jde o nervové onemocnění. Věřili, že jde o dědičnou chorobu, která se vyskytuje jen v určitých rodinách, ale divné na tom bylo, že se neobjevila ani v

rodině matky, ani v rodině otce. Byla to anomálie, kterou si lékaři nedokázali vysvětlit, nanejvýš nějakou mutací.

V nemocnici jim řekli, že se choroba usídlí v mozku a během několika let způsobí smrt. Tehdy začalo období, o němž Einar mluvil jako o nepopsatelném.

„Máš děti?“ zeptal se Erlendura.

„Dvě,“ odpověděl Erlendur. „Syna a dceru.“

„My jsme měli jen ji,“ řekl Einar. „A rozešli jsme se, když už nebyla. Najednou už nebylo nic, co by nás pojilo, kromě smutku a vzpomínek na boj o život v nemocnici.

Když skončil, zdálo se, že tím skončil i náš život. Nezbylo už vůbec nic.“

Einar chvíli mlčel a zavřel oči, jako by chtěl spát. Déšť mu stékal po tváři.

„Byl jsem jedním z prvních zaměstnanců toho nového ústavu,“ pokračoval po chvíli. „Když jsme dostali povolení k sestavení databanky a začali na ní pracovat, probudil jsem se k novému životu. Nedokázal jsem se smířit s tím, co nám řekli lékaři. Musel jsem najít vysvětlení. Probudila se ve mně touha objevit, jak k té nemoci přišla má dcera.

Medicínská databanka je propojena s obrovskou genealogickou databankou. Když víš, co máš hledat, a znáš bezpečnostní kódy, můžeš vysledovat, jak se nemoc dědí po rodinné linii, kterou vyčteš z rodokmene. Najdeš tam i odchylky. Jako jsem já a Audur.“

„Mluvil jsem s Karítas ve výzkumném ústavu genetiky,“ řekl Erlendur, který chtěl získat čas, aby se dostal k Einarovi. „Vysvětlila mi, jak jsi je obelstil. To je pro nás něco nového. Člověk přesně nechápe, co všechno se dá s těmi nahromaděnými informacemi dělat. Co obsahují a co se z nich všechno dá vyčíst.“

„Už dávno jsem měl podezření. Lékaři, kteří léčili mou dceru, zastávali teorii, že šlo o dědičnou chorobu. Nejdřív jsem si myslel, že mě naši adoptovali, a upřímně řečeno, bylo by to mnohem snesitelnější. Potom jsem podezříval matku z nevěry. Přinutil jsem ji, aby mi dala vzorek své krve. Přinutil jsem i otce. Ale nic jsem u nich nenašel. Ale v mé krvi něco bylo.“

„Ale příznaky nemoci nemáš, že?“

„Téměř žádné,“ odpověděl Einar. „Skoro neslyším na pravé ucho. Způsobil to nádor na sluchovém nervu.

Nezhoubný. A taky mám skvrny na kůži.“

„Kávové skvrny?“

„Zřejmě ses poučil. Mohl jsem tu nemoc dostat i díky genetickým změnám, mutacím. Ale mně připadalo pravděpodobnější jiné vysvětlení. Sestavil jsem si seznam několika mužů, se kterými se mohla matka dostat do styku.

Holberg byl jedním z nich. Matka mi pravdivě vypověděla, jak se to stalo, když jsem za ní přišel a řekl jí o svém podezření. Jak o tom znásilnění mlčela, protože nechtěla,

abych trpěl kvůli svému původu. Bylo to naopak. Jsem nejmladší syn,“ řekl na vysvětlenou. „Miláček rodičů.“

„Já vím,“ řekl Erlendur.

„Taková odhalení!“ zvolal Einar do nočního ticha.

„Nejsem synem svého otce. Můj vlastní otec mou matku znásilnil. Jsem synem násilníka. Předal mi defektní gen, který ani tak neuškodil mně, ale zabil mou dceru. Měl jsem nevlastní sestru, která zemřela na stejnou chorobu. Stále jsem to ještě úplně nepochopil, je těžké uvědomit si to v plném rozsahu. Když mi matka vyprávěla o Holbergovi, zmocnil se mě takový hněv, že jsem se přestal ovládat. Byl to odporný člověk.“

„Začal jsi mu volat.“

„Chtěl jsem slyšet jeho hlas. Copak se nechtějí všechny děti bez otců se svým otcem setkat?“ zeptal se Einar a kolem úst mu pohrával ironický úsměv.

„I když je to jen jedenkrát.“

44

Déšť pomalu ustával, až nakonec ustal úplně. Světlo lucerny dopadalo na zem a na dešťovou vodu, která odtékala ve stružkách mezi hroby. Stáli nehybně proti sobě, rakev mezi sebou, a hleděli si do očí.

„Musel se leknout, když tě uviděl,“ řekl nakonec Erlendur. Věděl, že policie už je na cestě ke hřbitovu, a chtěl využít zbývajícího času, kdy bude s Einarem sám. Věděl, že Einar může být ozbrojený. Brokovnici sice neviděl, ale nedalo se vyloučit, že ji má u sebe. Einar měl ruku zastrčenou pod kabátem.

„Měl jsi vidět, jak se tvářil,“ řekl Einar. „Vypadal jako by viděl strašidlo z minulosti. A to strašidlo byl on sám.“

Holberg stál ve dveřích a hleděl na mladého muže, který u něho zazvonil. Nikdy předtím ho neviděl, ale okamžitě ho uhodila do očí ta podoba.

„Ahoj, tati,“ řekl Einar posměšně. Nedokázal skrýt svůj hněv.

„Kdo jsi?“ zeptal se Holberg, na kterém byl znát údiv.

„Přece tvůj syn,“ odpověděl Einar.

„Co to má znamenat… To tys mi neustále volal? Nech mě na pokoji. Vůbec tě neznám. Zřejmě nejsi při smyslech.“

Byli asi stejně vysocí. Einara nejvíc překvapilo, jak staře a churavě Holberg vypadá. Když mluvil, hluboko v krku mu chraplavě chrčelo jako dlouholetému kuřákovi.

Jeho pleť byla nažloutlá, měl hrubé rysy, temné kruhy pod očima a prošedivělé vlasy přilepené k hlavě. Jeho pokožka byla kožovitá, měl zažloutlá bříška na prstech. Měl mírně nahrbená záda, oči bezbarvé a prázdné. Holberg chtěl Einarovi přibouchnout dveře před nosem, ale Einar byl silnější, strčil do nich a odstrčil ho do předsíně. Vešel do bytu a zavřel za sebou. Okamžitě ucítil ten zápach.

Připomínal konírnu, ale byl mnohem silnější.

„Co tady schováváš?“ otázal se Einar.

„Vypadni!“ Holbergovi přeskakoval hlas, jak na Einara křičel. Ustupoval před ním do pokoje.

„Mám velmi dobrý důvod tady být,“ řekl Einar a rozhlédl se. V koutě uviděl knihovnu a počítač. „Jsem tvůj syn. Ztracený syn. Smím se tě na něco zeptat, tati? Znásilnil jsi víc žen než jen maminku?“

„Zavolám policii.“ Chrčivý zvuk v Holbergově krku zesílil, jak byl rozčilený.

„To už jsi měl udělat dávno,“ řekl Einar a Holberg se zarazil.

„Co ode mě chceš?“

„Ty nemáš ani potuchy, co se stalo, vůbec se tě to netýká, že? A může ti to být jedno, je to tak?“

„Ta podoba,“ řekl Holberg a nedokončil větu.

Bezbarvýma očima hleděl na Einara a chvíli ho pozoroval, než pochopil, to mu řekl. Einar viděl, jak přemýšlí, jak si láme hlavu nad tím, co slyšel.

„Nikdy v životě jsem žádnou ženu neznásilnil,“ řekl nakonec. „Jsou to samé lži. Nějaká ženská z Keflavíku tvrdila, že s ní mám dceru, a udala mě na policii kvůli znásilnění, ale nic mi nedokázala. Nebyl jsem odsouzen.“

„Víš, co se s tvou dcerou stalo?“

„Myslím, že umřela, když byla ještě malá. Nestýkal jsem se s ní, ani s její matkou. To snad chápeš. Vždyť mě udala pro znásilnění!“

„Není v tvé rodině víc dětí, které umřely v raném věku?“ otázal se Einar.

„O čem to mluvíš?“

„Neumřely ve tvé rodině nějaké děti?“

„Oč ti vůbec jde?“

„Já vím o několika případech v tomto století. Jedním z nich byla tvoje sestra.“

Holberg zíral na Einara.

„Co víš o mé rodině? Odkud…?“

„Tvůj bratr. O dvacet let starší než ty. Zemřel asi před patnácti lety. Přišel o dceru v roce 1941. Tobě tehdy bylo jedenáct. Byli jste jen dva bratři a byl mezi vámi velký věkový rozdíl.“

Holberg mlčel a Einar pokračoval.

„Ta nemoc by byla odešla spolu s tebou. Měl jsi být posledním, kdo ji v sobě měl. Byl jsi poslední v řadě.

Svobodný. Bezdětný. Bez rodiny. Jenže ty, odporná svině, jsi znásilňoval. Znásilňoval!“

Einar se odmlčel a nenávistně hleděl na Holberga.

„A tak jsem se stal posledním, kdo ji zdědil, já.“

„O čem to mluvíš, sakra?“

„Audur tu nemoc zdědila po tobě. Moje dcera ji zdědila po mně. Tak je to jednoduché. Našel jsem to všechno v databance. V téhle rodině už ji nikdo jiný nemá, od smrti Audur a smrti mé dcery. My dva jsme poslední.“

Postoupil o krok k Holbergovi, vzal do ruky těžký popelník a potěžkal ho.

„A teď to skončí,“ řekl.

„Nešel jsem za ním s úmyslem ho zabít,“ řekl Einar.

„Ale on se musel cítit ohrožený. Nevím, proč jsem vzal ten popelník. Možná jsem ho po něm chtěl hodit. Možná jsem ho chtěl napadnout. Ale on mě předešel. Skočil po mně a chytil mě pod krkem. Tak jsem ho tím popelníkem uhodil po hlavě a on šel k zemi. Byl to pouhý obranný reflex. Byl jsem rozčilený a mohlo se stát, že bych ho napadl. Přemýšlel jsem o tom, jak naše setkání dopadne, ale tak jsem si to nikdy nepředstavoval. Uhodil se při pádu hlavou o stůl, pak padl na podlahu a začal krvácet. Když jsem se k němu sklonil, věděl jsem, že je mrtvý. Rozhlédl jsem se a uviděl psací

blok a tužku, a tak jsem do něj napsal, že já jsem on. Bylo to jediné, nač jsem byl schopen myslet od chvíle, kdy jsem ho spatřil ve dveřích. Ze já jsem tím mužem, který stojí přede mnou. A že ten muž je mým otcem.“

Einar se zadíval do vykopaného hrobu.

„Na dně je voda,“ řekl.

„My už sis tím poradíme,“ řekl Erlendur. „Jestli máš u sebe pušku, měl bys mi ji dát.“ Přistoupil k němu, ale Einarovi to bylo očividně jedno.

„Děti jsou filozofové,“ řekl. „Má dcera se mě jednou v nemocnici zeptala, proč máme oči. Odpověděl jsem jí, že proto, abychom viděli.“

Einar chvíli mlčel.

„Ale ona mě opravila,“ řekl pak jakoby sám k sobě a pohlédl na Erlendura.

„Řekla mi, že proto, abychom mohli plakat.“ V té chvíli vypadal, jako by dospěl k rozhodnutí. „Kdo jsi, když nejsi sám sebou?“

„Jen klid,“ řekl Erlendur. „Kdo jsi?“

„Všechno se zase urovná.“

„Nechtěl jsem, aby to tak dopadlo, ale teď už je pozdě.“

Erlendur nechápal, jak to myslí. „Už je po všem.“

Erlendur ho pozoroval ve slabém světle lucerny.

„Skončí to tady,“ řekl Einar.

Erlendur viděl, jak vytáhl zpod kabátu pušku. Nejdřív namířil hlaveň na něho, protože stál příliš blízko. Erlendur

zatajil dech. Ale vtom Einar obrátil hlaveň proti sobě a namířil si ji na srdce. Erlendur skočil a vykřikl jeho jméno.

Nočním tichem na hřbitově se rozlehl výstřel. Erlendur na okamžik ohluchl. Vrhl se na Einara a oba padli na zem.

45

Někdy mu připadalo, že už v něm život vyhasl, že už z něj zbylo jen tělo a hledí prázdnýma očima do tmy.

Erlendur stál na okraji hrobu a díval se dolů na Einara, který ležel u té malé vykopané jámy. Vzal plynovou lucernu, posvítil na nehybné tělo a poznal, že Einar je mrtvý.

Postavil lucernu na zem a začal spouštět rakev do hrobu.

Nejdřív ale odklopil víko, uložil do rakve skleněnou nádobu a zase víko přiklopil. Pro něho samotného bylo těžké spustit rakev dolů, ale nakonec to dokázal. Našel u hromady hlíny ležet lopatu. Udělal nad hrobem znamení kříže a začal házet hlínu na rakev. Cítil bolest v prsou, když slyšel duté zvuky, jak mokrá hlíny dopadala na dřevo.

Erlendur postavil nízký bílý plůtek, který ležel zbořený na zemi, a pak se vší silou snažil postavit i náhrobek.

Byl už téměř hotov, když uslyšel přijíždět první auta a pak hlasy lidí, kteří vbíhali na hřbitov. Slyšel, jak ho Sigurdur Óli a Elínborg střídavě volají. Vnímal hlasy žen a mužů, kteří se míhali ve světlech aut jako stíny. Viděl světelné kužely kapesních svítilen, kterých neustále přibývalo a blížily se k němu.

Viděl, že je mezi nimi i Katrin, a hned potom zahlédl i Elín. Katrin na něho upřela tázavý pohled plný úzkosti.

Když zjistila, co se stalo, vrhla se s pláčem na Einara a vzala ho do náruče. Erlendur jí v tom nebránil. Viděl, jak Elín pokleká k ní.

Slyšel, jak se ho Sigurdur Óli ptá, zda je v pořádku, a viděl jak Elínborg zvedá brokovnici ze země.

Viděl přicházet policisty a v uctivé vzdálenosti šlehat blesky fotoaparátů.

Podíval se na nebe. Začalo znovu pršet, ale déšť mu najednou připadal nějak mírnější.

Einara pohřbili vedle jeho malé dcerky na hřbitově v Grafavoguru. Pohřeb se odehrál v tichosti.

Erlendur zůstal s Katrin ve spojení. Vyprávěl jí o tom, jak proběhlo setkání mezi Einarem a Holbergem. Řekl jí, že ho Einar zabil v sebeobraně, ale Katrin věděla, že se ji snaží utěšit. Věděl, jak jí je.

Stále pršelo, ale už to byl mírný, tichý déšť bez větru.

Brzy začne zima, přijdou mrazy a bude se čím dál dříve stmívat. Erlendur už se toho nebál.

Konečně zašel k lékaři, protože jeho dcera na tom trvala. Lékař mu řekl, že tu bolest způsobují ploténky, což může být nevhodnou matrací a nedostatkem pohybu.

Jednoho dne se Erlendur zeptal Evy Lind nad kouřící masovou polévkou, jestli může vybrat jméno pro její dítě, pokud to bude holčička. Odpověděla mu, že už od něho nějaké návrhy čekala.

„Jaké jméno jí chceš dát?“ zeptala se.

Erlendur jí pohlédl do očí.

„Audur,“ řekl. „Líbilo by se mi říkat jí Audur.“

KONEC