ARNALDUR

INDRIĐASON

SMRTÍCÍ

INTRIKY

1

Přestože jsem pořád ještě tak docela nepochopila, co se vlastně stalo, dnes aspoň vím, jakou roli jsem v tom kusu hrála.

Neustále se pokouším pochopit souvislosti, ale je to všechno jiné jen ne jednoduché. Tak například mi vůbec není jasné, kdy to začalo. Vím jen, kdy jsem do toho vstoupila já. Vím, že můj nástup přišel v okamžiku, když jsem ji poprvé spatřila, ale o mojí úloze v tomto podivném komplotu bylo možná rozhodnuto už dávno. Dávno předtím, než přišla, aby se setkala se mnou.

Mohla jsem něco předvídat? Mohla jsem to, co se pak odehrálo, prohlédnout a spasit se útěkem? Nyní, když vyšlo najevo, jak to bylo zosnováno, nahlížím, že jsem poctivě vzato skutečně mohla vědět, kam to směřuje. Musela jsem vidět nebezpečí. Měla jsem mnohem dříve pochopit, co se tady odehrává. Měla jsem… mohla jsem… musela jsem…

Je zvláštní, jak snadno člověk udělá chybu, když jej nevaruje žádné podezření. A uvědomí si, že jde o chybu, až mnohem později, totiž ve chvíli, kdy pochopí souvislosti: teprve když se ohlédne a vidí, jak se věc vyvinula, proč a k čemu směřuje. Já jsem udělala chybu. Padala jsem do jedné pasti za druhou. Do některých dokonce vědomě. V hloubi duše jsem věděla o jejich existenci i o tom, jak jsou nebezpečné, ale nevěděla jsem všechno.

Někdy si myslím, že kdyby se mi znovu naskytla příležitost, do některých bych se dala chytit zase.

Zacházení je tu dobré. Nejsou tu ale ani noviny, ani rádio nebo televize, takže nemám žádné zprávy. A také žádnou návštěvu. Občas se ukáže můj právní zástupce, především proto, aby mi objasnil, jak beznadějně můj případ vypadá. Nijak zvlášť dobře ho neznám. Sice má velké zkušenosti v trestním řízení, sám ale připouští, že by tento případ mohl být nad jeho síly. Mluvil se ženami, které jsem vypátrala, protože jsem se domnívala, že by mi mohly pomoci, ale on o tom pochybuje. Jen zlomek z toho, co pod přísahou vypověděly, mělo přímou souvislost s případem.

Poprosila jsem o papír a tužku. Mlčení, které tady panuje, mě obklopuje jako zeď. Všechno se odvíjí v zaběhaných kolejích. V pevně stanoveném čase mi přinesou něco k jídlu. Denně se sprchuji. Pak přijdou výslechy. Večer zhasne světlo. Ve tmě se všemi těmito myšlenkami je mi nejhůř. Vyčítám si, že jsem se nechala zneužít. Mohla jsem to předvídat.

Měla jsem to předvídat.

A v noci, ve tmě, se mě zmocní hluboká a silná touha po ní. Kdybych se s ní mohla ještě jednou jedinkrát setkat.

Kdybychom ještě jednou jedinkrát mohly být spolu.

Navzdory tomu všemu.

Už si nevzpomínám, čeho přesně se týkala ta konference v zasedacích prostorách univerzity. Nepamatuji si ani název své přednášky, ale to nehraje žádnou roli. Bylo to něco o postavení islandského rybolovného průmyslu při vyjednávání v Bruselu, prostě něco o EU a našich rybách.

Užívala jsem Powerpoint a sloupcové diagramy.

Byla tam. Přišla o něco později, a já jsem hned věděla, že… že je prostě úchvatná. Od okamžiku, kdy vstoupila do ztemnělého sálu. Jak byla při chůzi ozářena stropním osvětlením, její vstup se podobal příchodu filmové hvězdy.

Na rozdíl od jiných žen se nijak nezdráhala uplatňovat svou ženskost; mezi posluchači byla například žena v obyčejné lyžařské bundě, která si položila nohy na opěradlo židle před sebou. Vstupující žena měla na sobě přiléhavé šaty s úzkými ramínky, husté tmavé vlasy jí spadaly na křehká ramena a v hluboce zapadlých hnědých očích jiskřil drobounký bílý odraz. A když se usmála…

Tyto podrobnosti jsem si uvědomila, teprve když po mé přednášce přišla ke mně na pódium. Pokusila jsem se nedávat najevo zájem nebo lépe řečeno zaujatost, a pokud to šlo, vyhýbala jsem se pohledu na ni. Měla malá prsa, která se zřetelně rýsovala pod šaty. Byla štíhlá, měla okrouhlá lýtka a útlé, přímo křehké kotníky. Křehké jako sklenička na šampaňské. Na jednom kotníku nosila tenký zlatý řetízek.

Moje matka by pro její chůzi měla výstižné pojmenování.

Knížecí, řekla by.

Představila jsem se a podaly jsme si ruce. „Ano, to jméno znám,“ řekla. „Já jsem Bettý,“ dodala. „Slyšela jsem o tobě samou chválu.“

Zavřela jsem aktovku a pohlédla na ni. Jak to, že o mně slyšela? Teprve před rokem jsem se vrátila z ciziny a otevřela si vlastní advokátní kancelář. Jen několik mých klientů, myslím, že dva, mělo nějaký vztah k mé specializaci, totiž rybolovu. Všechno ostatní bylo naprosto nezajímavé; spory mezi nájemníky v bytových domech, dohadování s pojišťovnami po dopravních nehodách, přetahování o dědictví. Nijak zvlášť úspěšná jsem nebyla.

Než jsem ji potkala. A ona tvrdila, že o mně slyšela jen chválu. Možná lhala. Byla dokonale připravená, když jako filmová hvězda vstoupila do přednáškového sálu. Výstřih jejích šatů nabízel pohled na malá prsa. Zlato kolem šampaňských kotníků. To všechno bylo možná zinscenováno kvůli mně. Soukromé představení.

Její zcela soukromý tanec.

On přišel později.

„… samou chválu?“ opakovala jsem. „Nedovedu si představit…“

„Především kvůli tvé specializaci,“ přerušila mě.

„Co vůbec víš o mém vzdělání?“ zeptala jsem se.

Pokusila jsem se usmát tak, jako bych to považovala pouze za legrační a ne za nepřirozené nebo divné.

„Můj manžel hledá právního poradce,“ řekla.

„Hledáme…“ zaváhala, než větu dokončila slovy „… toho pravého obchodního společníka.“

Takže má muže. Najednou jsem si uvědomila, že jsem je oba viděla na titulní stránce nějakého bulvárního plátku.

Známý bohatý rejdař ze severního Islandu.

„Jak se ti studovalo v USA?“ zeptala se.

Zatímco jsme si povídaly, těch pár lidí, co přišlo na mou přednášku, opustilo místnost. Jen jakýsi muž stál ještě pod stupínkem, vzhlížel k nám a čekal, až Bettý skončí, ale když se hovor protahoval, vzdal to.

„Odkud máš všechny tyhle informace?“ zeptala jsem se a už jsem se neusmála.

„Četla jsem tvou diplomovou práci a považuji ji za velice zajímavou. A pokud se dobře pamatuji, něco o tom bylo i ve zprávách.“

Pamatovala se dobře. Všechno dělala dobře. Vycházela jsem z toho, že mě pravděpodobně zná od doby, kdy se mluvilo o mé diplomové práci. Vzbudila jistou pozornost, protože jsem se v ní zabývala vlivem systému kvót na regionální rozvoj a dovozovala, proč budou rejdaři zvlášť daňově zatíženi. Zapomněla jsem, jak je Island malý. Po nějakou dobu média denně referovala o výsledcích mých výzkumů a kvůli střetu zájmů v rámci průmyslového rybolovu došlo k ostrým debatám a osočování. Toto téma

jitřilo mysli přesně tak dlouho, než někoho napadlo zvýšit cenu salátových okurek.

„Opravdu jsi to četla?“ zeptala jsem se.

„Ano,“ řekla Bettý.

„Není to právě nejzábavnější četba.“

„Kdo ještě čte něco takového?“

Zasmály jsme se. Koutkem oka jsem zašilhala na její bradavky, což jí rozhodně neuniklo.

2

Nejhorší je to ticho.

Samota a ticho a celý ten nekonečný čas, během kterého se nic neděje. Nemám nejmenší tušení, jak dlouho už jsem ve vyšetřovací vazbě. Zeptala jsem se na to svého právního zástupce, který tady byl před dvěma dny, nebo si to aspoň myslím, že to bylo před dvěma dny, a on mi vysvětlil, že jsme ve druhém týdnu. Jako bychom ve vyšetřovací vazbě seděli spolu. Svou obhajobu bych nejraději převzala sama, ale ve zločinech se nevyznám.

Jen v tomhle jednom.

Čas v tomto hlubokém tichu trávím tím, že naslouchám zvukům. Dávám pozor, jestli někdo jde po chodbě.

Naslouchám krokům dozorců, jejichž zvuk je velmi rozdílný. Tlusťoch našlapuje těžkopádněji než ostatní a někdy slyším jeho funění, když míjí dveře. Nikdy

nepromluvil. Otevře dveře, podá mi podnos s jídlem a zase dveře zavře. Nevím ani, jak se jmenuje.

Vím, že jeden z nich se jmenuje Finnur. Když mě odvádí k výslechu, je téměř hovorný. Pak je tu ještě Gudlaug. Nikdy jsem nepřemýšlela o tom, že existují i dozorkyně. Kdo by také přemýšlel o vězeňských dozorcích?

Vyprávěla mi o svých dvou dětech. Taky mi řekla, že dozorci mají zakázáno mluvit se mnou i s ostatními zadrženými ve vyšetřovací vazbě. Gudlaug na to nedbá.

Když jde kolem dveří, její módní boty na dřevěné podrážce klapou klap-klap, klap-klap. Počítala jsem ta klapnutí. Od prvního klapnutí do posledního je to osmašedesát kroků.

Gudlaug mi vyprávěla o nějakém muži, který byl ve vyšetřovací vazbě, aniž by si připouštěl jakoukoliv vinu.

Drželi ho tu sedm týdnů. Když ho pustili, byl schopen rozpažit tak, že od jedné ruky k druhé to byl přesně metr, ani o milimetr více nebo méně. Byl také schopen mlčet šedesát vteřin, na zlomek vteřiny přesně.

Vždycky jsem žila v domnění, že cely vyšetřovací vazby jsou v Reykjavíku, ale ony jsou de facto v Litla-Hraunu. Jsem v Litla-Hraunu. To je strašlivé pomyšlení.

Vzpomínám na svou rodinu. Co si asi o mně myslí moje matka. Jak snáší starosti, které jsem jí přidělala. Nejen touto záležitostí, ale vůbec. A na reakci svého bratra. Mezi námi nejsou nijak dobré vztahy. Jestlipak přiletěl z Anglie? Můj právní zástupce tvrdí, že má v úmyslu přijet, ale kdyby tomu

tak bylo, už by tu dávno musel být. Co by řekl otec? V

duchu se ptám, co se objevilo v médiích, i když to vlastně vůbec není důležité. Už dlouho jim nebylo předloženo tak tučné sousto. Tento případ je svým způsobem výjimečný.

Tak promyšlený plán tu snad ještě nebyl.

Tohle nevím. Jak jsem řekla, ve zločinech se nevyznám.

Čas trávím ve vzpomínkách. Vzpomínám na Bettý.

Moje přednáška byla toho dne na programu poslední, a ona mě pozvala na šálek kávy. Podívala jsem se na hodinky, aby to vypadalo, jako že mám něco jiného a důležitějšího, ale ona nejspíš vycítila, že na mě v kanceláři už nic nečeká.

Hledala jsem nějakou výmluvu, ale tak narychlo mě nic nenapadlo, a tak jsem kývla na souhlas. Určitě si všimla mého zaváhání, jinak jsem si její úsměv nedokázala vysvětlit. Ale nevzdala to. Naléhala, aniž by se dopustila nezdvořilosti. Stála přede mnou, usmívala se a čekala na to, až řeknu: dobrá.

„Dobrá,“ řekla jsem. „Tak na půl šálku.“ Byla zvyklá na to, že jí lidé říkají „dobrá“. Šly jsme do hotelu Sága. Znali ji tam. Řekla mi, že rejdaři z jiných částí země, kteří si na sobě dávají záležet, vždy nocují v hotelu Sága. Jsou tu nejlepší služby. Nijak nepřeháněla. Číšníci se kolem nás jen rojili.

Šeřilo se, objednala kávu, k ní dobrý likér a malý kousek čokoládového dortu. Číšníci ty věci přinesli a postavili před

nás na stůl, aniž člověk vůbec zaregistroval, že je obsluhován.

„Mám to napsat na číslo pokoje?“ zeptal se vrchní.

Promnul si ruce a já jsem si všimla, že to bylo zcela neuvědomělé gesto.

„Ano, děkuji,“ odpověděla. „V Reykjavíku máme také dům,“ řekla mi, „ale právě se renovuje. Ve čtvrti Thingholt.

Můj muž ho koupil před dvěma lety, ale ještě jsme se do něj nenastěhovali. Pohrával si s myšlenkou, jestli jej nemá dát strhnout a postavit na tom pozemku nový, ale pak se podíval na návrhy jednoho architekta interiérů a…“

Pokrčila rameny, čímž dala najevo, že je jí úplně jedno, jestli dům bude stát, nebo padne.

„Hmmm…“ zamumlala jsem s výborným čokoládovým dortem v ústech.

Vzpomněla jsem si na svůj malý byt. Moji kolegové z právnické fakulty si hned po ukončení studií opatřili vlastní domy. Jezdili velikými, drahými auty, na lyže létali do Rakouska, koupat se do Itálie a nakupovat do Londýna.

Snad jsem taky toužila po podobné kariéře, po majetku a penězích. Snad proto jsem teď tady. Nikdy jsem neuměla zacházet s penězi. Půjčka na studia, kterou jsem splácela, byla obrovská. Můj malý byt nepatřil mně, ale leasingové společnosti. Auto nenastartovalo vždy, když jsem to potřebovala.

To všechno se mělo změnit.

„My nejsme často v Reykjavíku,“ řekla Bettý. Otevřela ploché pouzdro a vytáhla cigaretu bez filtru. Později jsem se dověděla, že to jsou řecké cigarety, které byly dovezeny speciálně pro ni. Řečtí výrobci odmítli nechat vytisknout na krabičky varování, přestože obsah škodlivých látek jistě mnohonásobně překračoval stejné hodnoty u amerických druhů. Zapálila si zlatým zapalovačem. Vložila si cigaretu do úst a rudá rtěnka se otiskla na bílý cigaretový papír.

„A kde jinak bydlíte?“ zeptala jsem se.

„V Akureyri. Můj muž má rejdařství. Pochází z východního Islandu, já jsem z Reykjavíku. Jsme spolu sedm let.“

„A on nyní potřebuje právního zástupce?“

„Ano. V této chvíli je na poradě na svazu rejdařů, ale čekám, že se brzy vrátí.“

„A ty jsi zatím šla na konferenci o managementu rybolovu ve vztahu k EU.“ Zasmála se.

Můj muž věděl, že budeš na té konferenci a požádal mě, abych s tebou promluvila. Někdy můžu byt podniku užitečná i já. Především tehdy, když je třeba bavit jiné rejdaře a akcionáře z malých akciových společností nebo cizince, se kterými má obchodní spojení. Většinou jsou to Němci.“

„A on tě požádal, aby ses se mnou spojila?“

„Můžeš se s ním setkat ještě dnes? Zítra odlétáme zase do Akureyri, ale svaz rejdařů pořádá dnes večer party tady v

hotelu. Kdybys měla zájem, mohla bych… Ale možná nemáš čas. Nebo chceš?“

„K čemu potřebuje právní pomoc?“

„Kvůli cizincům. Musí vědět, jak si stoji vůči Evropské unii Ty přece víš všechno o tom byrokratickém molochu. A pak, on si neví rady se smlouvami. Jsou psány tím právním jazykem, kterému kromě zasvěcených nikdo nerozumí. Ty víš, jak to chodí. On totiž skoro vůbec neumí anglicky.’”

Zamáčkla cigaretu.

„Platí dobře,“ řekla. Cigareta musela být opravdu silná, protože její hlas, který byl sám od sebe chraptivý hluboký a sexy, zněl nyní ještě drsněji. „Nemusíš si dělat žádné starosti,“ pokračovala. „Promiň, řekla najednou, „kouříš?

Měla jsem ti nabídnout.“

„Ne, děkuji, nekouřím.“

„Ještě trochu kávy?“

„Ne, děkuji, nejde to,“ řekla jsem. „Musím jít.“

„Uvidím tě dnes večer?“

Zase to zdvořilé naléhání. Nejraději bych jí poradila, aby to celé pustila z hlavy, vstala a šla, protože na ní bylo něco, co mi vadilo. Jako bych se k ní nehodila. Stejně málo jsem se hodila k jejímu muži a jeho obrovskému rybářskému podniku na severu a k jejich bohatství a domu ve čtvrti Thingholt, který mohou podle libosti srovnat se zemí nebo rekonstruovat. Jako bych se nehodila do tohoto světa, ve

kterém před vámi číšník ohýbá hřbet, když přinese kousek koláče na malém talířku.

„Vím, že můj muž má velký zájem o setkání s tebou,“

řekla.

Zase to naléhání.

„Tedy…“ vypravila jsem ze sebe a hledala vhodná slova. „Sice to všechno zní docela lákavě, jenže já nevím, co za tím ve skutečnosti vězí. Nemám nejmenší ponětí, kdo jsi, dnes tě vidím poprvé. Vím, kdo je tvůj muž, a tak trochu znám jeho podnik, pravděpodobně tak, jako všichni Islanďané. Pokud bude mít zájem mě zaměstnat nebo mi dát zakázku, může mě navštívit v kanceláři, jak to dělají ostatní.

Děkuji za kávu.“

Vstala jsem a i ona se zvedla, když mi podávala ruku.

„Opravdu nechceš přijít dnes večer na party?“ zeptala se. Pohlédla na mě svýma hnědýma očima, jako by vůbec nevzala na vědomí můj pokus dát jí najevo, že v žádném případě nejsem odkázána na ně dva a jejich peníze.

„Nikoho tam neznám.“

„Znáš mě,“ řekla a usmívala se očima, jako by mezi námi bylo nějaké malé tajemství.

Při výsleších jsem znovu a znovu vysvětlovala, že jsem nevinná. Můj právní zástupce mi to radil od samého začátku.

Nevím, jak chce jít na věc. Svůj život a čest jsem vložila do jeho rukou a musím mu věřit. Vím, že se podílel na několika opravdu velkých kauzách. Během mých studií na

právech jednou přednášel na fakultě v rámci semináře o trestním právu a uváděl příklady z několika svých případů.

Obhajoval pašeráky drog, lupiče, násilníky a vrahy. Policie velmi dobře ví, co je zač. Pro vězeňské dozorce je něco jako dobrý známý. Je mu asi šedesát, je štíhlý a má pleš. Knír mu dodává zbytečně deprimujícího vzezření.

„Co říkají lidé?“ zeptala jsem se jednoho dne. „Co si myslí?“

„Z toho si nic nedělej,“ odpověděl a otvíral velkou aktovku.

„Jak dopadl ten opravný prostředek?“

„Nejvyšší soud jej zamítl. Musíš tady zůstat tak dlouho, jak bude požadovat policie.“

„Pravděpodobně jsem dost nespolupracovala,“ řekla jsem.

„Nechceš mluvit už ani se mnou,“ řekl a uhladil si knír.

To byla pravda. Bylo mi zatěžko mluvit o tom, co se stalo. Bylo mi zatěžko přiznat se k tomu. On naopak dával najevo, že je trpělivý člověk. A že to je můj život. Ale dal mi také na srozuměnou, že tím si svou situaci nezlepším.

Měla bych jemu a stejně tak policii dát najevo větší ochotu ke spolupráci. Vím přesně, co tím myslel. Vyšetřovací vazba přiměje člověka k přemýšlení a pochopení souvislostí.

„Ať už je to jakkoliv,“ řekl, „tady jsem ti přinesl pár knih, abys měla co číst.“

Podal mi jeden román, životopis nějakého politika a zpověď muže, který bez viny proseděl týdny a měsíce ve vyšetřovací vazbě.

„Myslel jsem, že by ti to snad mohlo trochu pomoci,“

řekl na vysvětlenou.

„Takže tady budu muset zůstat ještě dlouho, je to tak?“

řekla jsem.

Pokrčil rameny.

„Nevypadá to dobře,“ řekl. „Kdybys aspoň přesně řekla, jak to bylo.“

„Co říkají lidé?“ zeptala jsem se ještě jednou.

„Na to nemysli,“ řekl. „Já mám jiné starosti než zabývat se tím, o čem se lidé ve městě baví.“

Vyšetřováním se zabývají nejméně čtyři úředníci kriminální policie. Kromě toho předpokládám, že mají k dispozici celý zástup spolupracovníků. Ti čtyři mě vyslýchají střídavě a vždy přicházejí ve dvou.

Mimochodem, probíhá to přesně jako ve filmech. Člověk si vždycky myslí, že v životě to chodí jinak než v kině, ale opak je pravdou. V místnosti, kde probíhají výslechy, visí na zdi obrovské zrcadlo a já vím, že na druhé straně někdy bývají lidé, ačkoliv je nevidím. Určitě nějaká velká zvířata.

Ale ve vedlejší místnosti nejsou vždycky. Poznám na kriminalistech, kdy tam ty neviditelné bytosti jsou. To pak totiž působí nervózněji, daleko více se hlídají a vyjadřují se vybraněji. Patrně na tom tady dost záleží. Také jsou

mnohem neklidnější než já. Když ve vedlejší místnosti není nikdo z šéfů, jsou mnohem uvolněnější. Všichni, kteří mě vyslýchají, mají nějaké vysoké postavení u kriminální policie a vyslýchají mě vždycky dva. Podle všeho se střídají na směny.

K té skupině patří i jedna žena. Dost dobře nevím, kam ji zařadit. Udržuje si jistý odstup. Ti druzí si někdy dovolí i zažertovat, přestože věc je vážná. Ona se ale nikdy neusměje. Možná už je prostě taková. Možná se mě bojí.

Tváří se přísně a otázky čte z papíru. Všechno působí tak trochu jako nahrané. Konec konců výslech je něco jako divadelní hra. Jeviště je omezené, je tu jen několik účinkujících, zápletka je dramatická a nejhoršímu herci jako vždy zůstane Černý Petr.

Když jsem se zeptala na to zrcadlo, vysvětlili mi, že to je poměrně nová záležitost, stejně jako záznamník. Kvůli jednomu soudnímu rozsudku v neprospěch policie. Od té doby jsou všechny výslechy nahrávány na pásek.

„Kdo je za tím zrcadlem?“ zeptala jsem se. „Nikdo,“

zněla odpověď. „Proč tady potom to obrovské zrcadlo je?“

„Otázky tady klademe my.“

„Ale nepřipadá vám to divné? Tak obrovské zrcadlo v tak malé místnosti?“

„To není naše věc.“

Jednou se pokusili o trik, který najdete v každé detektivce. Když jsem byla předvedena k výslechu, za

zrcadlem určitě nikdo nebyl, protože se chovali uvolněně a mluvili docela normálně. Pak se jeden začal rozčilovat a provokovat mě, zatímco druhý předstíral, že ho uklidňuje.

Když viděli, že se jen unaveně usmívám, vzdali to a přerušili výslech.

To bylo jedinkrát, co jsem se tam uvnitř usmála.

3

Večer mi zavolala Bettý.

Právě jsem přišla domů poté, co jsem v kanceláři hloubala nad smlouvou o převodu držby týkající se jednoho výškového domu v Breidholtu. Jeden kolega z univerzity, předseda společenství nájemníků, mi někdy přenechal podobné zakázky, protože věděl, že nemám zrovna moc co dělat. Často jsem uvažovala o tom, že bych se měla pokusit najít si nějaké důstojné postavení, například místo znalce na ministerstvu zahraničních věcí. Nebo místo ve velké kanceláři, kde člověk spolupracuje s ostatními. Možná mi chyběla síla zařídit to a svým způsobem jsem si také vychutnávala fakt být svou vlastní paní. Nějak jsem si nedovedla představit, že bych pracovala poblíž jiných nebo s nimi. Taková jsem byla vždycky.

Od okamžiku, kdy jsem se v hotelu Sága před několika hodinami rozloučila s Bettý, jsem na ni kupodivu nepřestala myslet. Měla v sobě něco zvláštního, ale tehdy mi ještě

nebylo dost dobře jasné, co to je. Myslím, že teď už to vím.

Při svém vstupu působila neobyčejně sebejistě a schopně, ale to jsem tehdy nepochopila. Pro ni to byla hra, kterou nehrála poprvé. Byla si vědoma své krásy a pravděpodobně ji zdůrazňovala, aby dostala, co chtěla. Z žen, které znám, si jen nemnohé jsou v tak velké míře vědomy, jak obrovskou moc jim propůjčuje krása a přitažlivost. Bettý si po celý život omotávala druhé kolem prstu a toto umění dotáhla do takové dokonalosti, že člověk vůbec nezpozoroval, jak k tomu došlo, ale zcela nevědomky skončil v sítích, které rozhodila.

„Nadával mi,“ řekla do telefonu a její hlas zněl chraptivěji, jako by kouřila řeckou cigaretu.

„Kdo? Tvůj muž?“

„Protože jsem se nezmínila o tvém platu,“ řekla. „Vůbec jsme nemluvili o tom, jakou odměnu bys dostala.“

„Ale taky jsme vůbec nemluvily o tom, jestli pro vás chci pracovat.“

„Chtěl, abych ti řekla, kolik dostaneš. Můžeš přijít dnes večer? Velmi rád by se s tebou sešel, aby tě získal pro svou firmu.“

Když teď na to zpětně myslím, byl asi tohle přesně ten okamžik. Odmítnutí z mé strany by patrně způsobilo, že by mě nechala na pokoji a našla si jinou oběť. Možná by nazítří podnikla ještě jeden pokus. A možná taky ne. V tomto okamžiku jsem se dopustila první chyby.

Pravděpodobně jsem se nudila. V mém životě se nedělo nic napínavého, a přestože jsem zrovna netoužila po vzrušení, nějakou změnu bych uvítala. Třeba by se tato práce pro mě mohla stát odrazovým můstkem. O spolupráci se mnou by se mohli začít ucházet další rejdaři a já bych se mohla zabývat tím, čemu rozumím nejlépe, protože to je moje specializace. Už žádné návrhy smluv pro obytné komplexy v Breidholtu.

A pak peníze. Nejspíš vzbudily mou zvědavost. Třeba jsem jen docela jednoduše chtěla vědět, kolik takoví lidé nabízejí peněz. Kde leží hranice v tomto světě miliard. Ve skutečnosti mi peníze chyběly, a to poměrně hodně. Sice jsem zrovna nehladověla, ale vždycky jsem jen stěží vyšla.

„Jak to chodí, platí se vstup, nebo…“

„Máme největší suitu,“ řekla a já jsem před sebou viděla její úsměv. „Přijď rovnou nahoru.“

Měla jsem ještě elegantní komplet, který jsem si pořídila na promoci. Už tři roky mi visel ve skříni. Jinak jsem neměla nic, co bych si mohla vzít na sebe. Když jsem se prohlížela v zrcadle, došla jsem k závěru, že v tom vypadám celkem obstojně. Za ty tři roky jsem nepřibrala ani gram, spíš naopak. Jak jsem řekla, žila jsem z ruky do úst.

Neměla jsem nejmenší ponětí, že v hotelu Sága mají nějakou mimořádně luxusní suitu, ale opravdu tam byla v celé své nádheře. Bettý mi vysvětlila, že byla teprve nedávno rekonstruována, nejspíš proto, že jsem tu stála s

otevřenou pusou jako žasnoucí dítě. Dáma v recepci se povzneseně usmála, když jsem jí oznámila, že jdu do suity k Bettý. Nebylo jí o moc víc než třicet, byla plavovlasá a plných tvarů. Měla nádherná prsa a přitažlivé boky.

Odkázala mě na výtah a popřála mi hezkou zábavu. Hezkou zábavu.

Tehdy jsem vycházela z toho, že má na mysli tu party.

Dnes už pochopitelně vím, co tím chtěla říci. Přesně tak se totiž usmála. Jako by sama někdy nahoře v té suitě byla.

Bettý mě očekávala u vchodu. Suita sestávala ze tří místností. Obývací pokoj byl obrovský a všude ležely tlusté bílé koberce, dokonce i v obou koupelnách. Na stěnách visely obrazy současných islandských malířů. Nahé děti s andělskými křídly a podivně dospělými obličeji. Stůl v jídelně byl z argentinského dubu, alespoň myslím, že Bettý vyslovila něco podobného. Dělalo jí dobře zmiňovat se o takových věcech. Nabídla mi skleničku šampaňského na stříbrném podnosu. Ve suitě bylo šero, závěsy zatažené a světlo tlumené. Pokusila se dodat hotelovému apartmá poněkud hřejivější atmosféru. Napila jsem se šampaňského a bylo mi, jako bych slyšela zachřestění zlatého řetízku kolem jejího kotníku.

„Ještě je na nějaké poradě,“ řekla, „ale hned tady bude.

Jsem tak ráda, že jsi mohla přijít,“

Usmála se a její úsměv… bylo mi jasné, proč jsem přišla. Jediný důvod byla ona. Bettý. V hloubi duše jsem

toužila se s ní zase setkat. Zase vidět její úsměv. Bože, jak byla krásná.

Bože, jak jsem po ní toužila!

„Nic lepšího na sebe nemám,“ řekla jsem a prohlížela si její šaty z neuvěřitelně tenkého a jemného hedvábí, které lnulo k perfektně vykrouženým křivkám jejího těla. Stejně jako při našem prvním setkání neměla podprsenku.

Usrkla jsem šampaňského a pokusila se obrátit oči k něčemu jinému. K obrazům.

„Z toho si nic nedělej,“ řekla. „Tihle venkovští rejdaři stejně většinou šmajdají v gumových holínkách a pletených vestách a kromě toho jsou tam dole nejspíš už opilí pod obraz.“

„Tahle suita je opravdu ohromná,“ řekl jsem. „Takže na ni jdou zisky z rybářských kvót?“

Ve skutečnosti jsem to nechtěla říci tak ironicky, ale na druhou stranu jsem neměla co ztratit. Možná ze mě mluvila obyčejná závist. To nevím. Takové bohatství mě lekalo. Na jednu krátkou cestu do Reykjavíku, na víkendovou zábavu mají víc peněz, než běžný dělník vydělá za půl roku.

„Ještě ses nesetkala s mým mužem,“ řekla a usmála se.

Všimla jsem si, že zatímco se usmívala, se opatrně dotkla rukou jednoho místa na spánku, jako by v něm cítila bolest.

S úsměvem jsem si ji prohlížela a viděla, že má brýlový hematom, ačkoliv to měly zakrýt pečlivě nanesené kosmetické prostředky nejdražší značky. Odpoledne to ještě

neměla. Mezitím se něco stalo. Něco mezi ní a jejím mužem, napadlo mě. Tyhle lidi jsem vůbec neznala a nebyla jsem si tak docela jistá, jestli mám chuť je poznat. Proto jsem se zeptala docela otevřeně: „To máš modřinu?“

„Je to tolik vidět?“ zeptala se s obavami. „Kdes k tomu přišla, na oku? Odpoledne to tam ještě nebylo.“

„To je ta moje nešikovnost,“ vysvětlovala. „Byla jsem na toaletě, dveře zůstaly otevřené, a najednou zazvonil telefon. Když jsem chtěla jít do pokoje, narazila jsem do těch dveří. Prostě jsem je neviděla. Něco takového se mi ještě nikdy nestalo. Je to moc vidět?“

„Ne,“ řekla jsem. „Ale ty sis toho všimla.“

„Nikdo jiný si toho určitě nevšimne,“ řekla jsem.

Zaváhala.

„Určitě?“

„Jsou to přece chlapi v holínkách, opilí pod obraz,“

odpověděla jsem.

V tom okamžiku se otevřely dveře suity a vešel její muž. Věděla jsem, kdo je, protože patřil k nejmocnějším.

Když se dělo něco v rybolovu, média se vždycky vrhla na něj. Byl vysoký, statný a stále do bronzova opálený. Měl ostře řezané rysy, ale vlasy už mu začínaly řídnout.

Domnívala jsem se, že mě pozdraví, jakmile mě uvidí.

Bettý mluvila tak, jako by mu velice záleželo na tom, abych pro něj pracovala, ale on mě vůbec nevzal na vědomí.

„Všechno v pořádku?“ zeptal se a políbil Bettý na modřinu.

Pohlédla na mě s tajemným úsměvem v očích.

„Nepozdravíš našeho právnického hosta?“ řekla a nasadila řecký cigaretový hlas.

„To jsi ty?“ zeptal se krátce a otočil se ke mně.

Stiskli jsme si ruce. Pokusila jsem se mu podívat do očí, ale on je upíral na bar.

„Dáš si něco?“ zeptal se Bettý, šel k baru a zase jsem pro něj byla jen vzduch. Když pomyslím, že kladl takový důraz na fakt, abych ho zastupovala, bylo to dost podivné chování.

„Gin,“ řekla Bettý. „A ty?“ zeptala se mě.

„Myslím, že raději půjdu,“ řekla jsem. „Na něco takového čas nemám.“

„Ach, skutečně jsi tak zaměstnaná?“ zeptal se rejdař a naléval gin do sklenice.

„Na shledanou,“ řekla jsem Bettý.

„Kolik vyděláš za rok?“ zeptal se.

Otočila jsem se a hodlala opustit suitu, když se najednou hlasitě rozesmál.

Zarazila jsem se, zadívala na něj a nechápala, co je tady tak směšného.

„Tihle právníci,“ řekl.

„Co je s nimi?“ zeptala jsem se.

„Pořád se považují za něco lepšího,“ řekl.

Podívala jsem se na Bettý a viděla, že je jí to trapné.

„Jsi vždycky tak bezprostřední?“ zeptala jsem se.

Učinil krok směrem ke mně.

„Nevěděl jsem, že právníci mohou být také citliví,“

řekl.

„Tozzi,“ řekla Bettý, „musíš se vždycky tak předvádět?“

Mně bylo pochopitelně jasné, že tento muž něco znamená jen díky svým penězům. Nejraději bych mu řekla, co si myslím o žocích peněz jako je on, o lidech, kteří vzdělání považují za zbytečné a studia za hloupou ztrátu času. A trpí komplexem méněcennosti, protože lidé, kteří pro ně pracují, vědí mnohem více než oni. Silně jsem pochybovala, že je schopen přečíst text v jakémkoliv cizím jazyce. Přesto jako všichni, kteří si nemusejí dělat starosti s výdaji, stavěl na odiv sebejisté vystupování. Protože byl bohatý, mohl se podle svého názoru chovat tak, jak se hodilo jemu. Jeho sebejistota páchla penězi. Bettý mu říkala Tozzi.

Teď už nevím, jak jsem přišla na ten nápad. Snad že se na něj tak podívala. Mezi nimi bylo něco, čemu jsem nerozuměla a ani dnes tomu moc nerozumím. Z nějakého důvodu prostě ze mě vypadla ta otázka.

„Smím použít tvou toaletu?“ řekla jsem a podívala se na Bettý.

„Samozřejmě,“ řekla a já jsem si všimla, že se jí ulevilo, když se napjatá nálada trochu uvolnila. Mrkla jsem směrem k Tozzimu a vykouzlila úsměv podobný šklebu.

Ještě než jsem za sebou zavřela dveře, viděla jsem v zrcadle koupelny, že se divoce hádají. Kvůli mně. Ona mu dala na srozuměnou, že byl přímo posedlý mými právními službami, ale jeho přijetí bylo všechno jiné než přátelské, a já jsem nevěděla, co se vlastně děje. Rozhlédla jsem se.

Moje podezření se potvrdilo. V koupelně stál telefon.

Konečně byla to luxusní suita a telefon byl samozřejmě i v koupelně.

A ona tvrdila, že narazila do dveří, když v obývacím pokoji zazvonil telefon. Proč nevzala hovor v koupelně?

Proč se uchýlila ke lži, když měla vysvětlit existenci modřiny? Byla snad následkem jeho chování? Byl tenhle Tozzi bohatý tak, že si mohl dovolit bít svou ženu?

Spláchla jsem a otočila kohoutkem. Počkala jsem ještě chvíli a pak opět vstoupila do místnosti. Po celou dobu, co jsem byla v koupelně, se hádali.

„Věc je vyřízená,“ řekla Bettý a pohlédla na svého Tozziho. „Zbývá otázka, kolik bereš za hodinu.“ Zamyslela jsem se. Pak jsem vyslovila absurdní částku. „Dobrá,“ řekl.

„Jenže já nemám zájem pro tebe pracovat,“ řekla jsem a zamířila ke dveřím.

Slyšela jsem, jak se za mými zády hlasitě rozesmál.

Otevřela jsem dveře, otočila se a pohlédla na Bettý.

Malá prsa se rýsovala pod šaty. Stála v takovém světle, že jsem mohla vidět, že nemá kalhotky.

4

Proč jsem skončila tady?

Co se musí stát, aby někdo jako já skončil na místě, jako je tohle?

V žádném případě to není v tom, že bych se dopustila něčeho špatného. Nikdy v životě jsem se nedostala do konfliktu se zákonem, jak se tomu krásně říká. Myslím si, že jsem jako jiní lidé, platím za parkování, nejezdím na červenou a neskrývám před celníky lahve s alkoholem. To přece dělají skoro všichni.

Tak co se tedy zhatilo? Jak se mohlo stát, že můj klidný a jednotvárný život skončil takovým zvratem?

Možná jsem byla osamělejší, než jsem byla ochotná si přiznat. Měla jsem jen málo přátel a teď patrně už nemám vůbec žádné. Ale také jsem přátele skoro nepotřebovala.

Moje rodina není velká, ale k ní se nechci dál vyjadřovat, protože v tom je něco jiného. Snad mi příliš málo záleží na lidech. Snad…

Bettý prolomila tuto izolaci. Proto jsem ji možná považovala za vzrušující. Objevila se v pravý čas, okamžitě odhalila moje slabá místa a disponovala neobyčejně silnou vůlí a cílevědomostí. Bettý neznala skrupule.

Možná jsem pro ni byla vděčnou obětí a pravděpodobně jsem se zpočátku málo bránila. Nemám žádnou jinou omluvu než tu, že jsem neměla nejmenší tušení, co se kolem

mě děje. Bettý mě vyhodila z vyjetých kolejí. Překvapilo mě, jaká rizika podstoupila. Po tak krátké známosti. Činilo ji to neodolatelnou. Ten její naprostý nedostatek zábran.

Já vím, byla v tom žádost.

U ní i u mě.

V následujících týdnech mi stále telefonovala. Teprve po dlouhé době se jí podařilo přimět mě k dalšímu setkání.

Musela jsem být stále připravena na to, že ve sluchátku zaslechnu její kuřácký hlas. Někdy mezi dvěma telefonáty uplynulo několik dní, někdy se ozvala dvakrát za večer.

Pravděpodobně mi to šlo na nervy méně, než jsem si namlouvala. Její tvrdohlavost a cílevědomost nebyly nepříjemné, Bettý nemohla jít člověku na nervy. Když jsem se večer nudila, dokonce se mi stalo, že jsem po jejím zavolání zatoužila. Pak jsem v duchu viděla její malá prsa, která se rýsovala pod šaty.

Jednou večer jsem po spíše mrazivém rozhovoru konečně hodila ručník do ringu.

Telefon zazvonil ve chvíli, kdy jsem vešla do dveří.

Den, který jsem strávila v kanceláři, mě ostatně připravil o jakoukoliv chuť hovor vzít. Majitelé bytů v obytném komplexu v Breidholtu mi volali celý den a stěžovali si, že v návrhu smlouvy něco chybí. Podívala jsem se na displej a uviděla její číslo. Prostě jsem to nechala zvonit. Šla jsem do koupelny, pustila do vany horkou vodu, vyhledala a pustila cédéčko Boba Dylana, položila se do horké vody a pokusila

se uvolnit. Telefon v obývacím pokoji zase zazvonil. Věděla jsem, že to je ona.

Nikdy jsem to neměla zvednout. Kdybych věděla to, co vím dnes, rozhodně bych k telefonu nešla. Ale co vlastně víme o budoucnosti? Krátce po deváté zavolala ještě dvakrát, a protože jsem se obávala, že by mě budila, zvedla jsem sluchátko. Chtěla jsem s tím skoncovat.

„Přestaň mi volat,“ řekla jsem dřív, než mohla promluvit.

„Věděla jsi, že to jsem já?“ řekla. „Dej mi pokoj.“

„Ty jsi mě celý večer nechala vyzvánět a nezvedla jsi sluchátko?“

„Byla bych ráda, kdybys s tím přestala. Vůbec tě neznám. Nevím, co ode mě chceš. Tvůj muž je namyšlený frajer, který nemá nejmenší zájem o to, abych pro něj pracovala, takže nechápu, co ode mě chceš. Nech mě na pokoji!“

Nedala se tím zmást.

„Můžeme se sejít?“ zeptala se. „Tozzi rozhodně chce, abys pro něj pracovala. V hotelu Sága si jen tak trochu hrál na důležitého. Vždycky se musí předvádět. Nejspíš chtěl vědět, jak zareaguješ, když se k tobě bude tak chovat.

Rozhodně to nemyslel špatně.“

Umínila jsem si, že se jí zeptám na tu modřinu kolem oka. Zatím jsem to neudělala, ale teď se mi zdálo, že je k tomu vhodná příležitost.

„Proč jsi nevzala ten hovor v koupelně?“ zeptala jsem se.

S odpovědí si dala na čas. Když jí došlo, o co jde, pokusila se nejprve o výmluvy.

„Nevím, o čem mluvíš. Můžeme se sejít?“

„Jak jsi narazila na ty dveře,“ řekla jsem. „Tvrdila jsi, že jsi chtěla jít do obývacího pokoje k telefonu. Ale v koupelně je telefon taky a určitě zvonil, takže jsi hovor mohla vyřídit tam.“

Zase mlčení.

„Řeknu ti to, když budeš souhlasit se setkáním.“

Nepovolila jsem.

„Na to zapomeň,“ řekla jsem. „Já to vůbec nechci vědět.

Nemám nejmenší zájem o všechna ta malá tajemství, která s Tozzim máte. Nech mě na pokoji a přestaň mi volat.“

Pak jsem praštila se sluchátkem. Po půl hodině telefon zase zazvonil. Podívala jsem se na displej. Bylo to stejné číslo. Musela jsem se smát. Zvedla jsem sluchátko.

„Ty se nevzdáš,“ řekla jsem.

„Teprve až mi slíbíš, že se sejdeme,“ řekla. Slyšela jsem, jak vyfoukla kouř řecké cigarety, a v duchu jsem viděla její rudá ústa a stopy rtěnky na cigaretovém papíře.

„Kde?“ zeptala jsem se.

Její dům ve čtvrti Thingholt byla obří vila. Poté, co ji její muž koupil, se o tom dokonce psalo v novinách, protože původně o ni měl zájem i jeden známý obchodník s

automobily. Ti dva se vzájemně trumfovali a skončilo to tím, že její muž musel na stůl vysázet o dvacet milionů více, než činila odhadní cena. Uvnitř dům vypadal jako hrubá stavba nebo jak se tomu říká. Nikde nebyly dveře. Aby se zvětšila kuchyně, byla zbourána jedna příčka a veškeré zařízení vystěhováno. Ve všech místnostech byla jen holá kamenná podlaha. Ve zdech byly probourány nové otvory pro dveře a v podlaze v přízemí zela díra pro točité schodiště, které mělo vést do sklepa, ale ještě tu nebylo.

Okna byla kvůli malířům pokryta ochrannou fólií.

Byly tu tři obývací pokoje. Když jsem vstoupila, Bettý stála v jednom z nich a kouřila. Domovní dveře byly otevřené, zaklepala jsem a slyšela zevnitř zavolání, abych šla dál. Na sobě měla elegantní bezový kostým s krátkou sukní, která sahala sotva do poloviny stehen, a k němu světlé lodičky s vysokým podpatkem. Podaly jsme si ruce a ona řekla, že by mi ráda ukázala dům. Chodily jsme z jednoho pokoje do druhého a mně všechno připadalo studené a mrtvé. Ještě dnes si pamatuji, jak jsem si v duchu říkala, že to tady zůstane pořád stejně studené a mrtvé, i když do toho ten král kvót vrazí dalších sto milionů.

„Máte děti?“ zeptala jsem se. Zavrtěla hlavou.

„Pak tady budete mít bohatě místa,“ řekla jsem.

Stály jsme v kuchyni a ona mi vysvětlovala, kde bude stát plynový sporák. Když mi popisovala zařízení a došlo na některé detaily, jako jsou dlaždičky a parkety, bylo znát, že

je dokonale informovaná. Řekla mi, že dům je především Tozziho práce. Tato monstrózní hrubá stavba.

„On si myslí, že děti přijdou později. Beztak má stěží čas na něco jiného než na hrabání peněz,“ řekla.

Spíš to vypadalo, jako by neměl žádný čas pro ni.

Její hlas zněl totiž znuděně a poněkud zklamaně. Stála jsem v kuchyni a cítila jsem, že sem nepatřím. Nebyla jsem si jistá, jestli bych vůbec chtěla tyto lidi poznat více zblízka.

Vycítila jsem u nich bezohlednost a nesvědomitost, nezastřenou a hrubou, která, jak se zdá, nemá mezí. Oba měli v sobě něco, co člověka odrazovalo, něco neotesaného, současně ale také podivně fascinujícího.

„Ty bys chtěla děti?“ zeptala jsem se.

„Pokoušeli jsme se o to,“ řekla. „Třeba to jednou vyjde.“

Prováděla mě dál domem, až jsme vstoupily do největší místnosti v patře. Řekla, že tady bude manželská ložnice, a popsala, jak by ji zařídila, kdyby to mohla rozhodnout ona.

Přikývla jsem, ale držela svůj zájem na uzdě.

„Budeš pro nás pracovat?“ zeptala se.

„Myslím, že jsem ne…“

Nedovolila mi větu dokončit.

„Ale ano,“ řekla a zase mi napadlo slovo: knížecí.

Parfém, který používala, jsem neznala, ale doprovázel nás po domě a vyvolával představu něčeho nebezpečného a vzrušujícího.

„Nemůžeš mi to udělat k vůli?“ zeptala se a přistoupila blíž ke mně.

„Peníze může člověk vždycky potřebovat,“ řekla jsem, abych něco řekla.

Přistoupila ještě o krok blíž na svých vysokých podpatcích a v té úzké sukni, která činila její pevná stehna tak přitažlivými, že jsem nemohla odvrátit zrak. Nepohnula jsem se z místa a dívala se na ni, viděla jiskry v jejích hnědých očích, sledovala její plné rty a krásný obličej poněkud jižního typu. Přistoupila těsně ke mně.

„Slibuji ti, že nebudeš litovat,“ řekla tlumeným hlasem.

Kromě nás nebyl v domě nikdo. Řekla mi, že zítra se začne s prací na vnitřním zařízení a dostaví se celé skupiny řemeslníků, aby dodaly lesku paláci krále rybářských kvót.

Byla jsem úplně zmatená. Mám zůstat, nebo se zdvořile omluvit a rozloučit, nebo raději vzít nohy na ramena, utéci a nikdy se nevrátit?

Patrně věděla, co se ve mně odehrává.

„Už je to v pořádku,“ promluvila tak tiše, že jsem ji sotva slyšela.

Pak udělala něco, na co nezapomenu do konce života.

Její oči klouzaly po mém těle, uchopila mou ruku a vedla ji po svém stehnu. Nedokázala jsem od ní odvrátit oči. Sunula mou ruku pod okraj sukně a stále vzhůru. Neměla punčocháče, ale hedvábné punčochy, přidržované podvazky.

Moje prsty se dotkly pružné tkaniny. Nevěděla jsem, co

mám dělat. Něco takového se mi ještě nikdy nestalo. Její rty se pootevřely. Posunula mou ruku na vnitřní stranu stehna a do takové výšky, že jsem ucítila její vlahé teplo a pochopila, že nemá kalhotky.

Chtěla jsem ucuknout, ale zpozorovala to a pevně sevřela moje zápěstí.

„Už je to v pořádku,“ opakovala měkce.

Její obličej se blížil, až mě políbila. Bezděčně jsem pootevřela ústa a ucítila její jazyk, jak do nich lehce, opatrně a tak trochu chvějivě proniká.

5

Chtěli vědět, jak a kdy to začalo.

Stále znovu se vracejí k této otázce, protože moje výpovědi jsou patrně natolik inkonsekventní a matoucí, že jsou nuceni ptát se stále dokola. Něco neakceptují, naproti tomu něco jiného jim patrně připadá věrohodné. Sice jsem se rozhodla spolupracovat, stále ale nevím, kolik jim toho mám říci. Pravděpodobně se tu odehrává něco jako válka nervů. Mohla bych jim vypovědět celou pravdu, ale silně pochybuji, že by mi věřili. Proto se pokouším lhát, ale jen trochu. V každém případě jsem zatím nevyprávěla žádné nehorázné lži, jen tu a tam uvedu několik drobných nepravd, aby moje výpověď zněla věrohodněji. O věrohodnosti přirozeně pak už nemůže být řeč, protože mi pár z těch lží

odhalili, ale oni přece vědí, že každý, kdo se nalézá v tomto prostoru, se pokouší lhát, včetně jich samotných.

Žena z toho týmu při všech těch výsleších sedí proti mně se stejně posměšně zkřiveným obličejem a nevěří ničemu z toho, co říkám.

Je to poměrně všední typ, přepracovaně působící žena kolem čtyřicítky. Po celou tu dobu přemýšlím, jestli je u kriminálky více žen. Tahle má bezvýrazný, nezajímavý obličej. Žádné čisté rysy, nic, co by vypovídalo o duševním životě, který je nejspíš stejně všední jako třeba ty její laciné hadříky, nepravý kámen v prstenu, oprýskaný lak na nehtech nebo poslední návštěva v kadeřnictví, od které uběhlo nejméně půl roku.

Jednou jsme musely čekat na jejího kolegu, jednoho z té skupiny, která se zabývá případem, na hubeného chlapíka s tmavými kruhy pod očima, které nikdy nebyly v klidu.

Řekla mi, že jej zdržel telefonní hovor, určitě kvůli jedné hloupé krádeži jízdního kola. Někdy jsem nechtěně vyslechla hovory o podobných malichernostech. Zatímco jsme čekaly, seděla proti mně. Záznamové zařízení ještě nebylo zapojeno a za zrcadlem nejspíš nikdo nebyl. Dívala jsem se tím směrem, ostatně jako často, ale bylo beznadějné chtít vidět skrz. Neviděla jsem nic jiného než svou vlastní provinilou tvář, se kterou bych nejraději neměla vůbec nic společného.

Ale seděly jsme tu spolu, přestože vůbec ne dlouho, a ona nedokázala mlčet.

„Opravdu si myslíš, že s tím něco pořídíš?“ zeptala se a dotkla se ukazováčkem spouštěče záznamníku.

„Já se přece vůbec nepokouším něco pořídit,“ řekla jsem.

„Rozhodně ti nepomůže být taková, jaká jsi,“ řekla.

„Pomáhá to tobě?“ zeptala jsem se.

„Co?“

„Být taková, jaká jsi.“ Neodpověděla a zadívala se na mě. „Vy jste toho názoru, že si můžete dělat, co chcete,“

řekla. „Vy?“

„Vy právníci,“ vysvětlila. „Jste uznávané veličiny. Život je pro vás hra, ve které za nic nezodpovídáte.“

„Něco takového jsem si nikdy nemyslela,“ odpověděla jsem. „Nemám nejmenší ponětí, o čem mluvíš. Opravdu nevím, jak si můžeš myslet, že mě znáš. Nikdy jsem si nemyslela, že život je hra.“

„Ne,“ řekla. „Rozhodně ne. Pochopitelně nevíš, o čem mluví úplně normální lidé, jako jsem já. A ani to nechceš vědět, protože jsi přesvědčená, že jsi něco lepšího.

Povznesená nad nás. Věříš, že jsi nad nás povznesená, protože se stýkáš s lidmi, kteří nevědí co s penězi a mohou si všechno dovolit. Ty také.“

„Ty mi tedy nevěříš?“ zeptala jsem se.

„Tobě nevěří nikdo,“ řekla.

V tom okamžiku se objevil kolega, ten člověk s tmavými kruhy pod očima. Měl modrou košili se skvrnami od potu v podpaží. Někdy bývá dokonce cítit potem. V ruce držel šálek s kávou, který postavil vedle magnetofonu.

„Takže,“ promluvil, „můžeme začít?“

Nejraději bych ho upozornila na ty skvrny od potu.

Podívala jsem se ženě do očí. Byla jsem si jistá, že myslí na totéž. Neřekly jsme nic.

Když se pak zeptali, jak to celé začalo, nevěděla jsem, co odpovědět. Jak jsem už řekla, nemám nejmenší ponětí, jak a kdy to všechno začalo. Vím jen, že jsem to nebyla já, kdo s něčím začínal. Moje účast byla naprosto nevědomá.

Teprve když už bylo pozdě, mi došlo, že i to bylo předem započítáno.

Pravděpodobně to ale všechno začalo v té manželské ložnici, tehdy ještě nezařízené. V té ohromné, studeně působící místnosti, kde jsem poprvé ucítila její vlahé teplo.

Později vyšlo najevo, že Bettý do zařízení domu naplánovala ještě něco, totiž mě.

6

Vždycky mu říkala jen Tozzi. Jmenoval se Tómas Ottósson Zogea, a když jsem se posadila před jeho ohromný psací stůl, ani v nejmenším se nepokusil o přívětivé chování.

Patrně chtěl vzbudit dojem, že by svůj čas uměl využít lépe

než hovory s právníky. Alespoň nebyl opilý. Působil dojmem velmi zaměstnaného člověka, svlékl si sako, rukávy košile měl ohrnuté a občas položil ruce na široké šle, které podle mého názoru dávno vyšly z módy. Díval se na mě tak pátravě, jako bych já byla na něj odkázaná víc než on na mě.

Popsal svoje podnikání a hrdě vysvětloval, jak si stáhl na zemi kvóty nejen na tresku obecnou, ale i na různé jiné druhy ryb na celém Islandu, nejvíce ale z Westfjordenu.

Vyslovil se v tom smyslu, že se někdy musel smluvně zavázat k tomu, že lodě lovící v systému kvót ponechá v domovských

přístavech,

aby

neohrozil

průmysl

zpracovávající úlovky, který na těch místech představuje základnu zaměstnanosti. „Ale tyto smlouvy jsme přirozeně nedodrželi,“ řekl a zatáhl za šle. „Když jsme převzali kvóty, všichni velmi dobře věděli, že smlouvy nebudou mít smysl.

Udržovat při životě tyhle roztroušené obce není naše věc.

Naše věc je na rybolovu vydělat. Je pomalu na čase, aby člověk na rybách něco vydělal.“

Než jsem odletěla do Akureyri, abych se s ním sešla, Bettý mi řekla, že on se v podstatě nezajímá o nic jiného než o sebe, a mně připadal odporný. Ale měl v sobě něco, snad to byla ta neotesanost a hrubost, co vzbudilo můj zájem, asi jako je člověk fascinován nebezpečným zvířetem.

Ošklivím si muže, jako byl Tómas Ottósson Zoega.

Muže, kteří na všechno kolem sebe hledí svrchu a domnívají se, že se jim nikdo nemůže rovnat.

V jistém smyslu byl jeho postoj snad dokonce pochopitelný, protože on sám se vypracoval z největší bídy a dnes patřil k nejbohatším mužům v zemi. Byl jedním z prvních, kteří pochopili, jak funguje systém kvót, a kteří začali kvóty skupovat a hromadit. Většina ostatních viděla v systému kvót rychlý zisk, který si, aniž by se nad tím nějak dál zamýšleli, dali vyplatit v hotovosti. Tómas Ottósson Zogea byl svého času o léta, ne-li o desetiletí napřed. V

době, než byl zaveden systém kvót, byl už poměrně zámožný. Společně se čtyřmi dalšími, které později vyplatil, zakoupil rybářskou loď, sám vyjel na moře jako kapitán a měl rybářské štěstí na své straně. Jeho flotila se zvětšovala, přibyly trawlery a když byl zaveden systém kvót, Tómas už stál na startovní čáře. Podnik se během několika málo let zvětšil úměrně k růstu podílu kvót, které mohl zajistit. Nyní šlo opět o rozšíření sféry působnosti, tentokrát za hranice země.

Když jsem se v kanceláři posadila proti němu, o jeho soukromém životě jsem věděla málo. Uvažovala jsem, co tady vlastně k čertu dělám. Brzy ráno jsem nasedla do letadla do Akureyri. Od okamžiku, kdy jsem se setkala s Bettý v jejím paláci ve čtvrti Thingholt, uplynul týden.

Podařilo se mi od ní odtrhnout, ona si uhladila sukni a usmála se tak škádlivě, jako by to všechno byl jen žert. Byla jsem zmatená a šokovaná. Ještě nikdy jsem nezažila, aby žena šla tak nezastřeně na věc, a lámala jsem si hlavu

otázkou, jaké informace o mně získala, než přišla na tu přednášku. Čím více času uplynulo, tím více jsem se zabývala touto otázkou. Dověděla se něco o mém soukromém životě? Rozhodně nebylo nic neobyčejného, že znala moje jméno a informovala se na vzdělání, ale co věděla o mém soukromí? Mluvila s mými přáteli? Proč její volba padla na mě? Pro všechno na světě, co ze mě jí mohlo být užitečné?

Tehdy jsem o ní nevěděla prakticky nic. Kdysi se mi v nějaké čekárně dostal do ruky ilustrovaný bulvární plátek, ve kterém se psalo o ní a Tómasovi Ottóssonovi. Psalo se tam o nové lásce v životě krále kvót rybolovu nebo něco v tom stylu. Fotografie pocházela z plesu pod skleněnou kupolí luxusní restaurace Perlan a ona se k němu s úsměvem vinula. I on před objektivem odhalil v úsměvu zuby a svíral Bettý tak pevně, jako by byla jeho vlastnictví ve formě kvót.

Měla to podivně cize znějící jméno Bettý. Tómas Ottósson se právě dal rozvést s manželkou číslo dvě. Děti neměl.

Z fotografie zářícího muže v obrázkovém časopisu nebylo zřejmé, že svou Bettý občas ztluče.

Řekla mi to v tom paláci, krátce před tím, než jsme vyšly ven. Po incidentu v manželské ložnici jsem byla poněkud v rozpacích a ona patrně vycítila, že nejsem ve své kůži. Sama vypadala tak, jako by se absolutně nic nestalo.

Stály jsme ve vstupní hale a právě jsem chtěla otevřít domovní dveře. Ona je ale zase zabouchla.

„Někdy mě zbije,“ řekla. „Cože?“ řekla jsem.

„V hotelu ses ptala na ten monokl. Uhodil mě. Sem.“

Opatrně si položila dva prsty na lícní kost, aby mi ukázala, kam rána dopadla.

„Nakonec mi bebíčko políbil,“ řekla. „Tak tomu vždycky říká. Dovol, ať tě políbím na bebíčko. A já jsem mu to dovolila. Je ke mně moc hodný. Miluje mě. Říká, že by mě zabil, kdybych ho opustila.“

Zadívala jsem se na ni.

„A já ho nade všechno miluji,“ dodala. „Nesmíš si to vykládat špatně. Je to pravda.“

Zase se ke mně přiblížila. Já jsem stále držela kliku dveří. Znělo to, jako by každé slovo myslela vážně.

„Ale to před chvílí,“ řekla jsem a cítila, jak ve mně stoupá horká vlna. „To nahoře. Ty jsi tedy…“

„Cítila jsi něco?“ zeptala se.

„Proč bych měla pracovat pro člověka jako je on?“

zeptala jsem se místo odpovědi.

„Jistě při tom o nic nepřijdeš.“

„Mezi vámi je určitě věkový rozdíl dvacet nebo pětadvacet let,“ řekla jsem. „Co za tím vězí?“

„Prosím tě, udělej to pro mě,“ řekla. „Nebudeš toho litovat. Slibuji ti, že toho nebudeš litovat.“

Opřela se o mě a lehce mě políbila na tvář. Sevřela jsem kliku pevněji a konečně otevřela dveře.

„Zase se ozvu,“ řekla, když jsem sbíhala se schodů.

A teď tedy sedím v kanceláři jejího manžela a nemám nejmenší ponětí, do čeho jsem se zapletla.

„Ty mě vůbec neposloucháš, viď?“ řekl Tómas Ottósson Zoega a zvrátil se do opěradla židle. Mluvil o rostoucím faktoru nákladů, alespoň jsem si to myslela. V

myšlenkách jsem byla úplně jinde, totiž u té podivné a svůdné scény s jeho ženou. Byla jsem mu nevěrná s jeho ženou, zatímco on seděl proti mně ve své kanceláři.

„Promiň,“ řekla jsem. „Já jen… moje matka je nemocná, vzpomněla jsem si na ni. Promiň, prosím.“

Jeho kancelář byla zařízená čistě funkčně. Jen u jedné stěny stály dvě široké dubové skříně se skleněnými dvířky, ve kterých se, jak mi Bettý později řekla, nalézala část sbírky zbraní Tómase Zoegy. Pokusila jsem se nedívat na ně příliš nápadně. Nikdy v životě jsem neviděla tolik zbraní pohromadě.

„Pochopitelně se jedná jen o časově omezený úkol, ale po tu dobu mi musíš být zcela k dispozici. V případě, že máš v běhu jiné případy, trvám na tom, aby ses jich zbavila,“

vysvětloval Tómas. „Mluvíme o tom, že pro mě a mou firmu budeš pracovat nejméně rok. Dostaneš kancelář tady v tom domě a rovněž budeš mít pracoviště v naší budově v Reykjavíku. Tady v Akureyri máme malý dům, řadový domek, který ti je k dispozici. Pravděpodobně to bude znamenat létání sem a tam. Tedy, firma je…“

Seděla jsem proti němu a kývala na souhlas v okamžicích, kdy mi to připadalo vhodné, ale myšlenky mi v hlavě jen vířily. Myslela jsem třeba na to, jak muž, který si o sobě myslí to, co on, může uhodit ženu. Jestli si muž jako on, který je o tolik starší, vůbec zaslouží ženu jako je Bettý.

A jaká je sama Bettý? Jak žena jako ona může žít s mužem jako je Tómas? Nevypozorovala jsem, že by měli něco společného. Ona tak krásná, tak ženská a tak nějak osamělá a zranitelná, ale někdy také jako dravec, když potřebovala.

Naproti tomu on byl typický maskulinní balík testosteronu, agresivní a bez zábran.

„… proto bude nejlepší, když se co možná nejdříve zabydlíš v Akureyri. Bettý a já jsme na sobotu pozvali pár přátel, a já chci, abys byla u toho. Bettý si to moc přála a má pravdu. Musíš ty lidi poznat, protože s nimi budeš spolupracovat.“

Zmáčkl tlačítko jednoho mikrofonu a vyslovil nějaké jméno. Vstali jsme. Rozhovor byl u konce. Když se otevřely dveře, vešel muž, kterého Tómas pověřil, aby mi ukázal řadový domek a postaral se o to, abych se odpoledne dostala včas na letiště k letu do Reykjavíku. Toho muže oslovil Leó a tento Leó mi ukázal celý podnik a provázel mě. Trvalo to téměř dvě hodiny. Pozval mě k obědu nahoře v kantýně, a tak jsme se tam odebrali. Samozřejmě byla ryba a chutnala mnohem lépe než ve většině restaurací v Reykjavíku.

Po jídle jel se mnou k tomu řadovému domku, aby mi ho ukázal. Dům byl stejně prostorný a velkorysý jako všechno, čím se Tómas Ottósson Zoega obklopoval. Měl více než dvě stě metrů čtverečních, byl zařízený koženým nábytkem a byla v něm malá posilovna, pohodlná moderní kuchyně a velká sedací souprava s domácím kinem. Podle toho, co jsem viděla, jen ta televize stála milion.

Leó se usmíval a předal mi jak klíče od domu, tak také klíč k autu. Ukázal na džíp, který parkoval u vjezdu, a řekl mi, že v Akureyri mi bude stále k dispozici. Pak se rozloučil a připomněl mi, že letadlo startuje ve čtyři.

Zůstala jsem v domě, stála uprostřed obývacího pokoje a myslela na to, jestli tohle bohatství má nějaké hranice, když zazvonil můj mobil. Byla to Bettý.

„Jak to proběhlo?“ zeptala se.

„No ano,“ řekla jsem. „Prošli jsme všechno. Právě jsem v tom domku a on chce, aby mi byl k dispozici, když budu v Akureyri. Z místa, kde teď stojím, vidím televizi, která určitě stála milion.“

„Tobě to nepřipadá fantastické? Ty ten dům nechceš?“

„Vycházela jsem z toho, že budu moci pracovat v Reykjavíku, ve své kanceláři. On stanovil, že moje pracovna bude zde v prostorách firmy. To jsou takové věci, které…“

„Ano,“ řekla bez zájmu a nenechala mě dokončit větu.

„Ty musíš přirozeně vědět, co děláš. Pozval tě na sobotní večer?“

„Co tam bude za lidi?“

„Jeho přátelé,“ odpověděla a já jsem v jejím hlase zaslechla, že to rozhodně nejsou její přátelé. „Bude nutné hodit se do gala?“

„Uškodit to nemůže,“ řekla. „Kdy se vrátíš do Reykjavíku?“

„Odpoledním spojem.“

„Budu v hotelu sama.“ Mlčela jsem.

„Do Akureyri poletím až ráno,“ řekla. „Nezastavíš se u mě? Mohly bychom. „Bettý,“ přerušila jsem ji. „Ano.“

Odmlčela jsem se. Bylo to příliš rychlé. Všechno šlo příliš rychle. Ale to, jak byla odhodlaná, bylo svým způsobem napínavé. Moc dobře jsem věděla, co by se stalo, kdybych šla do hotelu. Nedala mi mnoho času na rozmyšlenou. Možná jsem ani nechtěla moc přemýšlet.

Pravděpodobně to věděla, protože zatím vždycky četla v mých myšlenkách jako v knize.

„Haló,“ řekla. „Jsi tam ještě?“

„Kolem osmé,“ řekla jsem.

„Na shledanou v osm,“ řekla a já jsem před sebou viděla její krásný úsměv a svit v hnědých očích. Víc jsme do telefonu neřekly.

7

Když ležím ve tmě a z chodby nebo ostatních cel ke mně pronikají zvuky, většinou myslím na ty hodiny, ve kterých jsme byly spolu. Hodiny, které patřily nám, ve kterých mi vyprávěla o sobě. Dnes už nevím, co z toho byla pravda a co lež. Už nevěřím vůbec ničemu, ale tehdy, když mluvila o svých snech a touhách, jsem jí naslouchala a cítila, jak mě to k ní stále silněji přitahuje, jak mnoho společného máme, dokonce i společné zkušenosti, o kterých jsme bez ostychu mluvily, když jsme se lépe poznaly. Když se můj zájem o ni pozvolna změnil ve zbožňující lásku.

Hodně se mě ptají na mou minulost, především ten muž s tmavými kruhy pod očima a ta žena. Jmenují se Lárus a Dora. Myslela jsem si, že se nemůže jmenovat Dora, protože jsem to považovala za přezdívku, ale řekla mi, že tak byla pokřtěna. Nevím, proč právě tihle dva pracují spolu, ale jsou mi nějak sympatičtější než ti druzí dva, pověření vyšetřováním. Někdy mám pocit, jako by mezi tou ženou a mužem s tmavými kruhy něco bylo. Něco křehkého a podvědomého, ostatně nemám žádný konkrétní záchytný bod, ale ten dojem jsem měla skoro hned a dělalo mi dobře popouštět uzdu fantazii.

„Chodila jsi do gymnázia v Hamrahlídu,“ řekl muž a předstíral, že čte z nějakého papíru. Dnes ráno se určitě

osprchoval. Vlasy měl čerstvě umyté a na sobě měl čistou košili. Dělalo to dojem, že se sprchuje pravděpodobně dvakrát týdně, to ale v jeho případě rozhodně nestačilo.

Žena byla u kadeřníka, což byl jistý pokrok. Neříkám to ze zlomyslnosti. Dora působila nějak nešťastně. Vypadala, že nemá zrovna moc peněz a soukromý život jí možná přinášel jen málo radosti. Možná za to ale mohlo tohle zaměstnání.

Možná byla v práci nespokojená, ale nic proti tomu nepodnikla. Jsou lidé, kteří celý život dělají jednu práci, která jim nepřináší žádné uspokojení, ale nic proti tomu nepodniknou.

„Ano,“ řekla jsem.

„A pak jsi studovala práva?“

„Ten obor mě zaujal,“ řekla jsem.

„Já jsem taky začal na právech,“ řekl Lárus. „Ale nějak mě to neoslovilo.“

„Proletěl jsi u zkoušek po prvním semestru?“

„Nechal jsem toho,“ pospíšil si s odpovědí.

„Je hodně těch, kteří toho nechali,“ řekla jsem.

„Pocházíš ze čtvrti Háaleiti,“ řekla Dora. Záznamník ještě nebyl spuštěný. „To je dobrá adresa a jistě bylo příjemné vyrůstat právě tam, že?“

„Ano, bylo to fajn, ale nevím, jestli to má něco…“

„Ne,“ skočila mi do řeči. „Právě jsem si koupila byt v jednom z těch obytných bloků na Miklabrautu, tam u fotbalového stadionu.“

Něco takového zkoušeli už dříve. Určitě tím chtěli navodit příjemnější atmosféru, aby vyšetřovaný měl pocit, že k němu úředníci kriminálky mají důvěru. Možná se něco takového naučili v doškolovacích kursech, ale docela možná si to jen někde přečetli. Někdy se ptali na zcela osobní věci, asi aby o mně shromáždili informace. Ty možná nebyly v přímém spojení s tím, co se stalo, se zločinem, ale řekli mi, že vypovídají o mém „profilu“, který si musí vytvořit. Při těchto příležitostech byla atmosféra mnohem méně napjatá, rozmlouvali jsme téměř přátelsky. Tehdy za zrcadlem nikdo nebyl. Alespoň mi to sděloval můj pocit.

Před několika dny jsem si uvědomila, že se jedná o speciální metodu výslechu, totiž když se ti druzí dva zeptali, jaké zaměstnání měl můj otec.

„Zemřel už před několika lety, že?“ zeptal se jeden z nich, který se jmenoval Albert. On a Baldur vedli toto vyšetřování. Viděla jsem, jak se Albert usilovně pokouší dostat ze sebe něco jako soustrast. Jeho obličej ale daleko spíš vypadal na to, že mu někdo venku řekl, aby si kávu uvařil sám.

„Můj otec byl pojišťovacím agentem u jedné velké pojišťovny,“ řekla jsem.

Měl nemocné srdce a zemřel v šedesáti. Byl to hodný člověk. Vždycky hodně kouřil a byl dost korpulentní.

Potrpěl si na dobré jídlo a skleničku červeného vína k němu.

Hrál golf, chodil na procházky, vychutnával život.

Drobnosti, které mu mohl nabídnout. Neměl ponětí, že má něco se srdcem. Když mu to lékaři sdělili, byl to pro něj šok.

Pomoci nebylo.

Vždycky byl na mé straně, když se matka kvůli mně rozčilovala a plakala.

Z toho jsem jim neřekla nic. Podle mého názoru jim do toho nic nebylo. Řekla jsem jim jen, že byl pojišťovacím agentem a že to byl hodný člověk.

„Takže byl mezi vámi hezký vztah?“ zeptal se Albert.

Byl podobné postavy a přibližně stejného věku jako tatínek, když umíral. Byla bych se ho ráda zeptala, jestli si dává pozor na zdravou výživu. Pravděpodobně hodně kouřil. A taky první, na co se mě zeptal, bylo, jestli smí v místnosti kouřit. Byl tu popelník, zapuštěný do desky stolu. „Baldur proti tomu nic nemá,“ řekl. Já jsem byla proti, protože jsem nechtěla vdechovat jím vypuštěný cigaretový kouř, a taky jsem mu to řekla. On ale mou námitku nevzal na vědomí a od té doby nejsme právě zadobře.

Baldur nekouří. Je stejně starý jako Albert, ale úplně jiný typ. Má pleš, je hubený a vypadá nemocný. Jako by byl pořád nachlazený. Používá kapesník, což je mi odporné.

Vysmrká se, zastrčí kapesník do kapsy a zase ho vytáhne, aby se vysmrkal. Je mlčenlivý a já si myslím, že se před ním musím mít na pozoru víc než před ostatními.

„Rozuměli jsme si velmi dobře,“ řekl’jsem. „Má to něco společného s případem?“

„Berto trochu méně závazně,“ řekl Albert. „Jen tak si tady povídáme.“

„Jak si to vůbec představuješ, že bych mohla něco brát méně závazně?“ vyrazila jsem ze sebe. „Ty by ses na mém místě dokázal uvolnit? Ty sám to ber méně závazně!“

Dotazy na otce se mě velmi dotýkají. Vím, co by si myslel o této věci, a pokouším se nemyslet tolik na tu hanbu.

Podívali se na sebe.

„Chci říci, jestli o něm…“ začal Albert.

„Půjdeme dál,“ řekl Baldur a zase se vysmrkal, nehlučně, chorobně a uraženě.

8

K našemu prvnímu utajenému setkání došlo v hotelu Sága, když jsem se vrátila z Akureyri po tom rozhovoru, který jsem měla s jejím mužem, Tómasem Ottóssonem Zoegou. Velmi pečlivě jsem si vybírala oblečení, vytáhla nejlepší boty a pozorovala svůj obraz ve velkém zrcadle v chodbě. Cítila jsem vnitřní napětí, jaké jsem dosud neznala.

Jakési radostné očekávání, o kterém jsem po pravdě řečeno nedokázala říci, co se z něj vyvine. Napětí, radostné očekávání, a Bettý. Nanejvýš nebezpečné a neodolatelné trojspřeží.

Když jsem šla kolem recepce, žena s velkými prsy si mě pozorně měřila. Usmála se mým směrem, ale já jsem na ni pohlédla jen krátce, nepozdravila jsem a kráčela přímo k výtahům. Po celou tu dobu jsem cítila v týle její pohled a byla jsem si jistá, že moc dobře ví o všem nedovoleném, co se odehrává v tomto hotelu, včetně mé schůzky s Bettý.

Okamžitě jsem si všimla, že i Bettý se pečlivě připravovala. Na sobě měla hluboce vystřižené letní šaty, které zdůrazňovaly obrysy jejích malých prsou, a drahé boty bez podpatků. Nalíčená byla velmi decentně, ale na tváři měla malé mateřské znamínko, kterého jsem si dříve nevšimla.

„Dáš si šampaňské?“ zeptala se a zavřela dveře.

„Ano, děkuji,“ řekla jsem. Zase jsem žasla nad luxusem této suity. Byly to stejné pokoje, ve kterých jsem se poprvé setkala s Tómasem Ottóssonem. Nyní tu ale panovala úplně jiná atmosféra. Také šlo o něco úplně jiného. Ona to věděla a já taky. Napětí. Radostné očekávání. Bettý.

„A jaký dojem na tebe udělalo Akureyri?“ zeptala se, zatímco nalévala šampaňské do skleniček.

„Nijak špatný,“ řekla jsem. „Nějaký člověk mě provedl podnikem…“

„Leó je správný, nezdá se ti?“ Se šampaňským přistoupila až ke mně, posadila se na velikou bílou pohovku a naznačila mi, abych si také sedla. Chtěla jsem si sednout

na židli proti ní, ale dlaní poplácala pohovku. Posadila jsem se vedle ní.

Chvíli jsme mluvili o muži jménem Leó. A taky o Tómasovi a podniku. O hotelové suitě.

Hledaly jsme něco, co by překlenulo odstup. Moje myšlenky se ale točily jen kolem toho, jak mě políbila v jejich paláci v Thingholtu. Možná myslela na totéž.

„Co je s tebou?“ zeptala se. „Povídej mi něco o sobě.“

Zaváhala jsem. Nevěděla jsem, co chce slyšet. „Žiješ s někým?“ Zavrtěla jsem hlavou.

„Ne, to… Nevadí mi být sama. Většina lidí neustále potřebuje kolem sebe nějakou společnost. Já ale nejsem taková a nikdy jsem nebyla.“

„Já společnost potřebuji,“ řekla. „Nedokázala bych dřepět sama v domě a nemít kolem sebe jediného člověka.

To je na Tozzim to nejlepší. Kolem něj se pořád něco děje.

To dělá ten obrovský podnik a všichni ti lidé, kteří pro něj pracují. Muži, se kterými má obchodní styky. Pro něj neexistuje nevyužitý čas, a to mám ráda. Mám ráda, když se děje tolik věcí, kolik je jen možné.“

Upila trochu šampaňského a postavila skleničku na stolek. Pak vstala, přinesla láhev a dolila.

„Ale to je taky to jediné, co mám na něm ráda,“ řekla a posadila se. „To jediné, co mám ráda na Tómasovi Ottóssonovi Zoegovi. Někdy se chová jako prase.“

Na chvíli se odmlčela.

„Všichni muži jsou prasata,“ dodala, jako by jen přemýšlela nahlas. „Je to samý macho.“ Podívala se na mě a usmála se.

Upila jsem ze skleničky. Ten podvědomý vztek zatím ještě nikdy nepronikl na povrch a já jsem se v duchu ptala, kde se asi vzal.

„Proč tě bije?“ zeptala jsem se.

S odpovědí si dala na čas. Možná uvažovala, co by měla říct. Možná jsem se neměla ptát.

„Proč ho prostě neopustíš?“ zeptala jsem se do ticha, které následovalo po mé otázce.

„Kde vlastně žiješ?“ zeptala se a podívala se na mě tak, jako by mě litovala pro mé dětinské názory. „Vážně si myslíš, že to je tak jednoduché?“

„Máš ze mě takový dojem?“ odpověděla jsem.

„Ne,“ řekla. „Ovšemže ne. Nic takového si nesmíš myslet.“

„V poslední době se to zhoršilo,“ řekla konečně.

„Nejdřív to byla jenom hra, víš, v posteli. On to má rád tak trochu drsnější.“

„Drsnější?“

„Souhlasila jsem. Dovolila jsem mu, aby zašel dál a ještě dál. Ale teď už se nedá mluvit o hře. Pokud vůbec něco takového může být hra. Zachází příliš daleko. Chápeš?“

„Ne,“ řekla jsem.

„Teď už to není jen v posteli,“ řekla a pohlédla na mě hlubokýma, hnědýma očima.

Mlčely jsme. Pokoušela jsem se ji pochopit. Pokoušela jsem se pochopit, jak žena jako ona může vydržet u takového muže. Asi mi četla myšlenky, protože se na mě podívala a rozesmála se; nejspíš jsem se tvářila dost hloupě.

„Neber si to tak k srdci,“ řekla. „On mě miluje. Vím to.

A nikdy by mi neudělal nic vážného, to si nesmíš myslet.

Všechno mám pod kontrolou.“

„Jak to víš?“

„Že mám všechno pod kontrolou?“

„Ne, to, že tě miluje.“

Naplnila skleničky šampaňským.

„Přece víš, jaký je,“ řekla. „Myslí jen na zisk. V hlavě nemá nic jiného než peníze. Má jen jednu jedinou opravdovou vášeň, totiž peníze. Vím, že mě miluje, protože z jeho miliard, myslím, že má víc než tři, bude větší část moje, v případě, že zemře dřív než já. Zajistil mou budoucnost a u muže jako je Tozzi to znamená jediné. Vím, že mě miluje.“

„Vy nejste oddáni?“

„Ne.“

„Proto napsal poslední vůli?“

„Ano.“

Možná to byla nevhodná otázka. Tehdy jsem ji přece znala tak málo, jenže ona sama jako by neznala zábrany a

byla natolik otevřená, že jsem měla pocit, že můžu mluvit o všem, co mě napadne.

„Jsi s ním kvůli tomu? Pro peníze?“

Upila šampaňského.

„Co bys s těmi penězi dělala?“ zeptala se místo odpovědi. „Co bys byla ochotná udělat, kdybys mohla v budoucnu počítat s více penězi, než bys za celý život dokázala utratit, i kdyby ses o to snažila? Už nikdy bys nemusela pracovat. Už nikdy by ses nemusela namáhat.

Místo toho bys mohla dělat všechno, na co bys měla chuť, a bylo by jedno, co to je. Byla bys svobodná. Tak svobodná, jak jen člověk může být.“

„Nevím,“ řekla jsem. „Někdy přemýšlím, jaké by to bylo, kdybych měla víc peněz, než člověk stačí za život utratit. Jestli by to nebyl nádherný život. Nikdy jsem neměla peníze. Stále mi chybějí a neumím s nimi zacházet.

Nemyslím, že bych…“

Všimla jsem si, že mě vůbec neposlouchá. Z krabičky, ležící na stole, vytáhla cigaretu a zapálila si ji. Byla to značka Hellas. Nechávala si je posílat v kovových kontejnerech, čtyřicet krabiček v každém. Podle toho, jak kouřila, jí to podle mého názoru mohlo stačit nanejvýš na měsíc.

„Pochopitelně s ním nejsem jen kvůli penězům,“ řekla s úsměvem, ale její hlas byl nezvučný. Bylo jasné, že myslí na

něco úplně jiného. Hlas měla odtažitý a oči zasněné. „Je tolik jiného než peníze…“ Odmlčela se.

„On ví, že tvoje…“ Hledala jsem správné slovo tak dlouho, až jsem je našla. „… zaměření je takové, jaké je?“

zeptala jsem se. „Chci říci…“

„Zaměření?“ opáčila.

„Ano, tvoje zaměření.“

„Ne,“ řekla a chraptivě se zasmála. „Nemá o tom nejmenší ponětí a taky se to nesmí dovědět.“

Upila jsem trochu šampaňského a přemýšlela o tom, že jsem ještě nikdy nepotkala ženu, jako je Bettý. Byla nemorální a bez zábran, současně ale podivně nevinná.

„Nesmíš se smiřovat s tím, že tě bije,“ řekla jsem. „Není to nic vážného,“ odpověděla. „Všechno mám pod kontrolou.“

„A zranění prostě zakryješ šminkami?“ Mlčela.

„Určitě je nejméně o dvacet let starší než ty,“ řekla jsem.

„O třiadvacet,“ zněla odpověď. Opřela se o mě a zašeptala: „Proto je tak hezké být s tebou.“

Seděla jsem bez pohnutí, a tak se přisunula blíž a položila ruku na mé koleno.

„Co by se stalo, kdyby na to přišel?“ zeptala jsem se.

„To se nestane.“

„Jak to můžeš říci?“

„Nedáme se chytit,“ řekla. „Děláš si příliš mnoho starostí. Z toho jsou vrásky. Nedělej si starosti.“

Přiblížila se ještě víc a než jsem se nadála, moje rty se lehce dotkly jejích. Políbila jsem ji na bradu a na krk, odhalila jsem jeden prs a políbila bradavku. Odsunula jsem tenkou látku z křehkého ramene a pokryla polibky obě prsa.

Šaty sklouzly dolů a já jsem líbala břicho, pupík a úzký, světlejší proužek po bikinkách. Trochu se nadzvedla, abych mohla stáhnout šaty, které spadly k nohám. Pak jsem políbila měkké chloupky a zároveň ucítila její ruce.

9

Kromě těch dvou jsem na party, kterou Tómas Ottósson Zoega pořádal v Akureyri, neznala nikoho. Tím myslím, že jsem nikoho neznala osobně. Poznala jsem dva ministry, jednoho populárního televizního moderátora, který mi vždycky šel na nervy, nějaké poslance a dva nebo tři ředitele velkých firem, kteří se občas objeví při interview v televizních zprávách. Byli tam také spolupracovníci z podniku, někteří z nich v něm ‚ pracovali od začátku, dávno před tím, než se z něj stalo impérium.

Když jsem vešla, Leó stál u dveří a srdečně mě pozdravil. Tómas Ottósson Zoega byl ve svém živlu a Bettý s úsměvem proplouvala mezi hosty a bavila je. Vypadalo to,

že ji všichni dobře znají a všichni se cítí dobře v její společnosti.

Nastěhovala jsem se do velkého řadového domu v Akureyri. Byl zařízený, takže stačilo přinést nějaké oblečení, pár knih a osobních věcí, abych si připadala jako doma.

Dům byl pro mě pochopitelně příliš velký, ale bylo mi v něm dobře. Rozdíl od malého bytu, který mám v Reykjavíku, snad ani nemohl být větší. Ten je tak přecpaný starými krámy, že člověk sotva projde; povalují se v něm všechny možné věci, které jsem časem nashromáždila, hlavně během studií na Islandu a v USA. V tomto řadovém domě byly vysoké stropy a prostorné pokoje. Žádné staré krámy, které by mi připomínaly dřívější život.

Říkám to správně, můj dřívější život. Nějak mi totiž připadalo, že začínám nový život. Nikdy předtím jsem nepracovala pro klienta podobného formátu a bylo mi jasné, že jde o výjimečně lukrativní záležitost, pokud věc uchopím za správný konec. Pak bych splatila půjčku a mohla si dovolit větší byt a dokonce i přiměřené auto.

A pak tu ještě byla Bettý.

Nikdy předtím jsem neměla sex se ženou jako Bettý.

Časem jsem si uvědomila, že ji miluji. Řekla jsem jí, že to byla láska na první pohled, hned, jak vstoupila do sálu.

Tehdy na té přednášce, kdy přišla ke stupínku a oslovila mě.

Když jsme toho večera, našeho prvního večera, ležely v posteli v hotelu Sága, držela mou ruku a řekla, že se ještě

nikdy necítila tak dobře. Že jsem ji udělala šťastnou.

Napadlo mě, že asi není moc často šťastná. Naprosto přesně jsem jí vylíčila, co se ve mně odehrálo v okamžiku, kdy jsem ji uviděla. Smála se tomu a řekla, abych si nedělala žádné starosti, že to na mně poznala.

„Bylo to na mě opravdu tak vidět?“

„Možná to souvisí s tvou poctivostí,“ řekla. „Přála bych si být taky taková. Chtěla bych být poctivá.“

„Ty nejsi?“

„Copak neležíme tady v posteli a můj muž není v Akureyri?“

„Pak ovšem nemůže být řeč ani o mé poctivosti,“

odpověděla jsem.

„Možná si jsme podobné víc, než si myslíš,“ řekla.

„Možná,“ řekla jsem já.

A možná jsme byly. V každém případě vím, že když začal ten podivný a nebezpečný vztah, bylo mi v jejím náručí moc dobře.

Na té party právě mluvila s jedním z ministrů a jeho manželkou a nejspíš řekla něco vtipného, protože ministr se bouřlivě rozesmál a jeho žena si držela ruku před ústy, jako by ten vtip dosáhl jisté hranice.

„Ty se tady asi strašně nudíš,“ řekla, když se propletla mezi hosty a konečně stanula vedle mě.

„Strašně,“ řekla jsem. Připadala jsem si tam poněkud mimo hru a držela se stranou vedle ohromného bufetu.

Nikdo z hostů mě neznal a já taky neznala nikoho, a kromě toho jsem si v podstatě velmi málo potrpěla na podobné podniky. Zdvořilé tlachání o zcela bezvýznamných věcech mi nesedělo. Leó se chvíli zdržel po mém boku a chtěl vědět, jestli je všechno v pořádku, a ta televizní hvězda se mě zeptala, kde je v tomhle domě toaleta. Odpověděla jsem, že podle mých informací jsou v domě čtyři, ale že nevím, kde přesně.

„Půjdeš pak domů?“ zeptala se Bettý.

„Do Reykjavíku se vracím až na víkend.“

„Tady v malém městě je to poněkud obtížné. Je tu tak málo lidí a všichni hlídají všechny a strkají nosy, kam nemají.“

Zapálila si cigaretu a zhluboka vdechla kouř.

„Stejně si ale nedovedu představit, že by někdo měl sebemenší podezření,“ zašeptala a já jsem viděla, že se usmívá.

Pozdě večer přišla ke mně a tentokrát nebyly žádné rozhovory, žádné váhání, jen žhavá vášeň po několik hodin.

„Co jsi dělala v tom podniku?“ zeptal se Albert a narovnal si kravatu. „Jaké jsi měla úkoly?“

Pozorně se na mě zadíval. Vedle něj seděl Baldur a zatím ještě nevytáhl kapesník. Oba se na židlích drželi velmi zpříma. Záznamník byl zapnutý. Nikdo nekouřil. Nikdo neřekl nic, co by se nehodilo do místnosti, kde probíhá

výslech. Oba byli velmi formální. Velmi vážní. Podívala jsem se směrem k zrcadlu a věděla jsem, že za ním je někdo, před kým se musejí mít na pozoru.

Odvrátila jsem pohled od zrcadla a pokusila jsem se jim to vysvětlit. Sice to nemělo absolutně nic společného s tím, co se stalo, ale pokud byli opravdu přesvědčeni, že tímto způsobem shromažďují důležité informace, nechtěla jsem jim v tom bránit. Referovala jsem o svém speciálním oboru, o mezinárodních smlouvách. Vyslovila jsem název své diplomové práce o islandském rybolovu a Evropské unii.

Řekla jsem jim, že Tómas Ottósson Zoega potřeboval mou právní pomoc, protože měl v úmyslu koupit rybářské podniky v Anglii a Německu a že jsem po jistou dobu, když měl obzvlášť vážný zájem o podobné obchody, s ním spolupracovala velmi úzce. Také jsem se podílela na vyjednávání s velkými potravinářskými řetězci o dodávkách čerstvých ryb. Bylo na nich vidět, že jim to nepřipadá nijak zvlášť zajímavé. Baldur stále koutkem oka vrhal postranní pohledy k zrcadlu, a když se pak zase vracel ke mně, viděla jsem, jak potlačuje zívání.

Vyprávěla jsem jim, že jsem v hlavním sídle firmy v Akureyri stejně jako v Reykjavíku měla k dispozici kancelář a že jsem často a dlouho pobývala s Tómasem v cizině.

„Byla u toho i jeho žena?“ zeptal se Albert, který měl zjevně dost obchodních podrobností.

„Někdy,“ řekla jsem. „Někdy taky ne. Těch cest bylo mnoho. Ale vzpomínám si na některé, kdy Tómase doprovázela.“

„A co bylo…“

„Kdo je za tím zrcadlem?“ přerušila jsem seriózní výslech. Podívala jsem se na zrcadlo. „Kdo se skrývá za sklem, které je z jedné strany zrcadlem?“

Oba se na mě zadívali.

„Nikdo,“ tvrdil Baldur. „Co bylo tvým úkolem na těch zahraničních cestách?“

„Ale ano,“ trvala jsem na svém. „Na druhé straně někdo je, jinak byste nebyli v takovém stresu.“

Nevím, jak dlouho jsem už byla ve vyšetřovací vazbě, a taky nevím nic o tom, jaký vliv má na člověka dlouhodobý pobyt ve vězení. Pravděpodobně to byly asi dva týdny a mě se pomalu zmocňoval pocit, že tady budu muset zůstat do konce života. Původně bylo uvaleno pět týdnů vazby, ale já jsem věděla, že tato lhůta může být kdykoliv prodloužena. V

nejhorších případech lidé stráví ve vyšetřovací vazbě více než rok. Mám za to, že ze stanoviska policie je přesně tohle výhoda vyšetřovací vazby. Dříve nebo později lidé přistoupí na cokoliv, jen aby se dostali domů nebo alespoň do jiného vězení nebo kamkoliv, prostě pryč. Já jsem nic nepřiznala, ale pomalu jsem cítila potřebu to udělat.

„Můžeme pokračovat?“ zeptal se Albert.

„Až mi řeknete, kdo je za tím sklem,“ odpověděla jsem.

„Nechci, aby mě někdo sledoval.“

„Za tím sklem nikdo není,“ řekl vážně Baldur.

„Proč se tedy tak snažíte?“

Neměla jsem pouta. Zpočátku, když mě odváděli z cely k výslechu, mi vždycky dávali pouta, ale teď už to nedělali, nejspíš proto, že jsem nikdy nehrála divadlo.

Oba se zadívali na zrcadlo. Vstala jsem. Albert se ke mně otočil a vyskočil. „Posaď se,“ nařídil. Baldur se také zvedl.

„Prosím, posaď se zase,“ vyzval mě klidně.

Usilovně jsem zírala do zrcadla, ale viděla jsem jen náš obraz v této malé a úzké místnosti s vyšlapanými umělohmotnými dlaždicemi na podlaze, s nevyvětraným cigaretovým kouřem a zdmi, které vypadaly, jako by byly vymalovány jen jednou jedinkrát, a to tehdy, když byla tato budova dostavěna.

„Kdo jsi?“ vykřikla jsem do zrcadla.

Albert po mě chtěl hmátnout, ale já jsem skočila k zrcadlové ploše a zabušila na ni zaťatými pěstmi. Udeřila jsem do ní čelem a vykřikla: „Kdo jsi, ty zbabělce?“

Cítila jsem, jak mě popadli, nejspíš ovládali nějaké policejní hmaty a chvaty, protože najednou jsem ležela na břiše na zemi a nemohla se nadechnout. Měla jsem pocit, že mi vykloubili paže. Cítila jsem, jak se kolem mých zápěstí sevřela pouta. Po celou tu dobu jsem křičela. I pak, když mě

vlekli chodbou k cele a ještě dlouho poté, co její dveře zapadly.

Ležela jsem na zemi a bez zábran brečela. Jak se to mohlo stát? Jak jsem mohla dopustit, aby se stalo něco takového? Proč já? Co jsem měla udělat? Co jsem mohla udělat?

A Bettý. Její vůně.

Ta neuhasitelná touha po ní.

Jak se to mohlo stát?

Jak jsem mohla dopustit, aby se to stalo?

10

Náš vztah se ani v nejmenším nepodobal mým dřívějším známostem. Ne že bych měla nějaké velké zkušenosti, ale měla jsem několik velmi dobrých přítelkyň, zejména jednu, se kterou jsem se seznámila během studií ve Spojených státech, ale nebyly jsme spolu dlouho. Něco podobného není dnes ničím výjimečným. Nenalezla jsem životní družku a ani v nejmenším jsem po tom netoužila. Říkala jsem si, že je na to ještě dost času. S Bettý nastal obrat.

Náš milostný život byl přísně utajený. Mně by sice bylo jedno, kdyby o našem vztahu věděl celý svět, ale pro Bettý nepřicházelo v úvahu nic jiného než největší opatrnost.

Tómas Ottósson Zoega nám nesměl přijít na stopu. Nesměl mít nejmenší podezření, že se za jeho zády něco děje. V

hotelu jsme se sešly jen jednou, jen tu první noc. Přicházela ke mně domů, když bylo jisté, že Tómas má práci v Akureyri, a scházely jsme se v řadovém domku v Akureyri, když byl Tómas za obchody v Reykjavíku nebo v cizině.

Když jel do ciziny, často brával Bettý sebou a někdy, když to záležitost vyžadovala, doprovázela jsem je i já. Pak jsme s Bettý měly soukromou zábavu z toho, jak se k sobě formálně chováme, skoro tak, jako bychom se vůbec neznaly. Někdy vklouzla do mého hotelového pokoje a milovaly jsme se doslova Tómasovi před nosem.

Ve svých potřebách zacházela do krajnosti a učila mě, abych byla taky taková. Sex s ní byl božský a věci, o kterých jsem neměla nejmenší tušení, ve mně vyvolaly slast a uspokojení, jaké jsem nikdy dřív nepoznala. Někdy chtěla, abychom se při milování dívaly na porno. Mnohé sexuální praktiky, které zkoušela, jsem neznala. Časem jsem souhlasila se vším. Měla mě úplně ve své moci.

Zpočátku jsem byla ještě trochu zdrženlivá, protože celkem vzato to všechno bylo pro mě úplně nové. Nechtěla jsem se do ničeho vrhat bez rozmyslu, a kromě toho jsem v sexu měla jen málo zkušeností. Mým vztahům k ženskému pohlaví zatím vždy stála v cestě moje vrozená stydlivost.

Bettý tohle slovo vůbec neznala. V její povaze stud nebyl.

Daleko více se zajímala o to, jak lépe prozkoumat mě ale i sebe a nás obě dohromady, a žádné místo na těle nebylo jisté před jejími prsty a nenasytným jazykem.

Její chování mě fascinovalo, protože byla tak jiná než já. Byla přímá a otevřená, byla zábavná a vychutnávala život, jako by každý den měl být jejím posledním. Naproti tomu já jsem byla mnohem uzavřenější nebo možná opatrnější a konec konců stále ještě v nejistotě, kdo a co jsem, otázky, kterými se zabývám od doby, co jsem schopná myslet. Bettý nevěděla, co je to pochybnost. Žila jen pro přítomnost. Minulost byla za ní a už ji nezajímala.

Budoucnost

byla

napínavým

světem

výbojů

a

průkopnických skutků.

Vědomí, že hned vedle je Tómas Ottósson, bylo znepokojivé a vzrušující zároveň. Bettý se mnou podváděla svého muže, a již sám tento fakt jak se zdá zvyšoval její sexuální požitek. Sice tu pořád hrozilo nebezpečí, že budeme odhaleny, ale vypadalo to, jako by právě to vychutnávala. Já jsem se nechala strhnout. Tómas Ottósson Zoega mi byl lhostejný. Celkem vzato mi bylo srdečně jedno, jestli na to přijde. Pokoušela jsem se Bettý přemluvit, aby ho opustila, ale o tom nechtěla ani slyšet. Věděla jsem proč. Věděla jsem, že jí nemůžu nabídnout nic, co by se mohlo vyrovnat jeho penězům.

Byla mojí milenkou a časem se stala mou nejlepší přítelkyní. Zdá se, že mi rozuměla lépe než kdokoliv jiný.

Pomohla mi překonat obavy a pochybnosti a vštípila mi, že nehraje roli, co člověk je, nýbrž jen to, jaký je.

Já jsem taky neměla nic proti bohatství, bylo mnohem příjemnější, než jsem si kdy dokázala představit. Možná proto, že pro mě bylo tak nové a cizí vydávat tolik peněz, kolik člověk chtěl, aniž by se musel starat o stav konta, protože na něm pořád byly peníze. Jsem přesvědčená, že nikdo, kdo by byl stejnou měrou vystaven takovému pokušení, by neodolal. Dříve jsem neměla nic jiného než prošlé splátky a staré zrezivělé auto, a nyní jsem celou půjčku splatila naráz a bez zábran se vrhla na konzum. Nic mi nebylo dost drahé a věci, které bych si dříve nikdy nemohla dovolit, se najednou jako nějakým kouzlem ocitly v mém vlastnictví. V mém případě se to stalo vášní a v jistém smyslu to mělo rozhodující vliv na to, co se později stalo.

Bettý mě uvedla do tohoto životního stylu. Otevřela přede mnou nový a krásný svět a pomalu ale jistě mi bylo jasné, že jsem schopná udělat pro ni cokoliv.

Ještě si velmi přesně pamatuji, jak se smála, když jsem ji s veškerou vážností chtěla přesvědčit, že by měla Tómase Ottóssona opustit.

Byly jsme u mě doma v Reykjavíku. Oni přijeli do hlavního města, protože byli někam pozvaní, a Bettý se mohla na skok ukázat u mě. Už se nastěhovali do domu ve čtvrti Thingholt. Náš vztah trval už téměř půl roku. Tómas Ottósson Zoega pobýval většinu času v Akureyri a zvětšoval své impérium. Já jsem obvykle byla dva dny v týdnu u něj,

ale zbytek času v Reykjavíku. Bettý byla volná jako pták.

Let z Akureyri do Reykjavíku trvá jen čtyřicet minut.

Nemyslím, že by Tómas měl podezření. V každém případě na něm nebylo nic vidět. Vůči mně se stále choval chladně a rezervovaně. Velmi brzy zjistil, že mu můžu být užitečná, ale náš vztah byl zcela neosobní. Vypadalo to, jako bych v jeho životě představovala nějaké cizí těleso, což v jistém smyslu byla pravda. Někdy jsem měla pocit, jako bych mu byla vnucena.

„Já vůbec nechápu, jak to myslíš,“ řekla Bettý, když jsem se o tom před ní zmínila.

„Někdy mám dojem, že si pro pokrytí této oblasti představoval partnera docela jiného druhu,“ řekla jsem.

„Pro pokrytí této oblasti,“ opakovala po mně Bettý.

„Někdy opravdu nemůžeš zapřít své právní vzdělání.“

„Možná, ale prostě mám takový pocit.“

„Houby,“ řekla. „Tak se chová ke všem, kterým musí vyplácet služné. Vždycky se přitom tváří, jako by to dával ze své kapsy. Muži jako Tozzi myslí pořád jen na peníze.

Peníze jsou jejich jediným měřítkem, a když budeš schopná pomoci mu, aby se pokladna ještě víc naplnila, budeš jeho miláček.“

„Proč jsi s ním?“

„Jak to myslíš?“

„Co tě k němu přitahuje?“

„Nezačínej pořád s těmi nudnými věcmi,“ řekla.

„Proč ho neopustíš?“ zeptala jsem se.

„Nejsme…“ Zaváhala. „Opravdu chceš už zase mluvit o tom nepříjemném tématu? Myslela jsem, že jsme si to už vyříkaly.“

Ve velmi elegantní toaletě seděla na mé pohovce a v ruce držela skleničku. Přišla z nějakého koktailu, který opustila předčasně, a byla na cestě na slavnostní dinner, kde měl být také Tómas. Když přijeli do Reykjavíku, byli stále někam zváni. Moc času jsme neměly. Podívala jsem se na ni. Vždycky byla okouzlující. Vždycky neodolatelná.

„Mohla bys, kdybys chtěla,“ řekla jsem. „Tolik lidí se přece rozchází. On je o tolik starší než ty. Mně je nesnesitelná myšlenka, že jste spolu. On si tě nezaslouží.“

Milovala jsem ji. Nechtěla jsem, aby měla intimní styky s někým jiným, a už vůbec ne s Tómasem. Chtěla jsem ji mít jen pro sebe. Chtěla jsem se o ni starat. Být pořád s ní.

Milovat ji. Nenáviděla jsem ho, protože na ni vztáhl ruku, a nic jsem si nepřála toužebněji, než aby to s ním skoncovala.

V prvních měsících jsem o tom nechtěla mluvit, ale čím víc času uplynulo, tím víc jsem se zabývala tou myšlenkou.

Možná to byl čistý egoismus. Náš vztah nezačal s předpokladem, že ho opustí. Bylo to přání, které jsem vyslovila až poté, co jsme byly delší dobu spolu. Přání z mé strany. „Nemluv tak,“ řekla.

„Proč ne, Bettý? Já vím, že vedle něho trpíš. Je to hrubý chlap a je přesně takový jako všichni ostatní hrubí chlapi,

jen s tím rozdílem, že je neskutečně bohatý. Proč ho nemůžeš opustit? Mohly bychom žít spolu. Mohla by ses nastěhovat ke mně. Sem. Mohu pracovat víc.“

Mlčela a klouzala očima po mém příbytku. Pak se podívala na mě a výrazem obličeje mi dávala na vědomí, že mě hluboce lituje. To bylo poprvé, co jsem jí udělala něco jako scénu. Jednou nebo dvakrát jsme mluvily o jejím svazku s tím mužem, a já jsem věděla, že není šťastná. Jinak by taky nebyla se mnou. V každém případě jsem si to namlouvala, ale věděla jsem, že se tady pouštím na nebezpečnou půdu. Bettý vychutnávala život všemi smysly.

Náš vztah jí vyhovoval, dokud ji bavil.

„A jak se já hodím do toho obrázku? Jsem tu jen na ukrácení času? Malá změna?“

„Proč o sobě mluvíš tak nehezky, miláčku,“ řekla a zapálila si cigaretu.

„Takže tedy jde jen o peníze, bez kterých nemůžeš být?“

„Ne,“ řekla usmiřujícím tónem. „Tak jednoduché to není. Ty máš sklon všechno zjednodušovat.“

Na okamžik se zamyslela, a pak pokračovala.

„Dobrá, zkusme si představit, že by to tak bylo.

Vyjděme z toho, že to je kvůli penězům. Co bys udělala ty?

A prosím tě, nebuď naivní. Co bys udělala, kdybys byla na mém místě? Pochopitelně bys ten vztah mohla nějak

ukončit, ale byla bys také s to vzdát se všeho, co je spojeno s tak obrovským bohatstvím? Dokázala bys to?“

Dříve bych jí pravděpodobně kvůli tomuto postoji pohrdala, ale mezitím jsem pochopila, o čem mluví.

Rozuměla jsem jí. Chápala jsem všechno to, co říká o životním stylu a majetku, o bohatství, které člověku dovoluje žít v knížecím přepychu, osvobozený od obav, jestli si něco může dovolit nebo ne. Nemohla jsem jí pohrdat. Právě naopak. Stále více a více jsem se zaplétala do sítí, kterými mě obklopovala. Byly to doslova naše líbánky a já jsem ji zbožňovala a ležela u jejích nohou. Kořila jsem se jí.

„A my?“ zeptala jsem se a teatrálně zašermovala rukama. „Nezahráváš si s ohněm? Co se stane, jestli přijde na naše spády? Jestli zjistí, že spolu ty a já něco máme?“

Dlouze se na mě zadívala a neřekla slovo. „Ty myslíš, že o nás ví?“ zeptala jsem se. „Ne,“ řekla. „Vyloučeno.

Nikdo o nás neví. A nikdo o nás nesmí vědět. Nikdy!

Rozumíš?“ Na okamžik se odmlčela.

„On přece dělá přesně to samé,“ řekla pak. „Jen si počíná o hodně, o hodně hůř.“

„Přesně to samé?“

„On mi taky zahýbá,“ řekla Bettý.

„Jak to víš?“

„Sám mi to řekl.“

„On ti to opravdu řekl?“

„Chlubil se tím. Řekl mi to přímo do tváře a chlubil se tím. Srovnával mě s nimi.“

„Jak prosím?“

„On už je prostě takový. Pro něj je všechno velká hra, super, napínavá a zábavná. Lovecký pud. Vypráví přátelům o svých trofejích. Vím to, protože Leó mi to řekl.“

Chtěla jsem se nad Tómasem rozhořčit, ale v tom okamžiku byla ona už zase klidná. Podívala se na mě a já jsem pochopila, že my dvě nejsme lepší. Usmála se.

„A jak to tedy je… máte mezi sebou něco jako dohodu?“ zeptala jsem se.

„Dohoda? Ne, žádná dohoda neexistuje. On prosazuje svou vůli a já si zase dělám, co se mi líbí.“

„On o tom ale nesmí vědět?“

„Ne a nikdy,“ řekla Bettý a zvážněla. „Zuřil by. Kdyby se dověděl o našem vztahu, byl by schopný udělat něco šíleného. Je naprosto nevypočitatelný. Neurvalý násilník.

Zažila jsem to. Viděla jsi, jaké zbraně má v kanceláři.“

Přejela si přes spánky.

„Kdybys ho chtěla opustit, určitě bys dostala odstupné,“

řekla jsem. „Nemohl by tě přece bez haléře vyhodit na ulici.“

„Řekla jsem ti, abys na mě nechodila s tak naivními argumenty. To…“

Odmlčela se.

„Co?“

„Pokud ho opustím, nedostanu ani korunu. To je jisté.“

„Ale ty sama jsi přece říkala, že napsal poslední vůli a v ní se postaral o to, abys byla zajištěná do konce života, kdyby náhle zemřel. Neznamená to, že mu není tak úplně jedno, co s tebou bude?“

„Chystá se to změnit.“

„Jak to víš?“

„Nevím. Jen cítím.“

„Naznačil ti něco?“

„Ne, ale já vím, že chce změnit závěť. Prostě to cítím.“

„Já si myslím, že tvůj vztah k němu… myslím, že to je… nedůstojné,“ řekla jsem.

„Znám vztahy, které jsou mnohem, mnohem nedůstojnější,“ usmála se, a pak se naplno rozesmála.

„Nedívej se tak zmateně,“ řekla a její chraptivý smích mě konečně taky přiměl k úsměvu.

„Jsi blázen,“ řekla jsem.

„Kdybys věděla…“

11

Kdybys věděla.

Když vzpomínám na to, o čem jsme mluvily, než se to dalo do chodu a už to nešlo zvrátit, vybuchují mi ty věty v hlavě, jako nášlapné miny. Byl plán domyšlený už tehdy?

Byla to pravda, co tvrdila o závěti? Nevím, jestli mi lhala.

Tehdy mě něco takového vůbec nenapadlo. Když konečně vycházela najevo jedna lež za druhou, bylo příliš pozdě.

Nyní mám dost času, abych se mohla zamyslet nad tím, co se stalo, a trápit se tím. Bettý pro mě navždy zůstane hádankou. Vím, že nikdy nepochopím, co je to za člověka.

Neuměla jsem předvídat jako ona. Neviděla jsem vzdálený cíl. Navíc jsem jí příliš věřila. Nikdy jsem neviděla celkový obraz, nýbrž jen sebe jako nepatrný bod na její mapě, o kterém jsem ale nevěděla, kde přesně se nalézá. Uviděla jsem to, až když bylo pozdě. Věřila jsem jí.

Byla bych jí svěřila dokonce i svůj život. Krátce po tom rozhovoru o vztahu mezi ní a Tómasem, kdosi zazvonil u mých dveří. Celý den jsem strávila v kanceláři v Reykjavíku a věděla jsem, že Tómas a Bettý jsou ve městě. Žádnou návštěvu jsem nečekala, ale někdy se nečekaně vynořila Bettý, a ten večer také.

Před obličejem si držela kapesník. „To mi udělal on!“

vzlykala a padla do mé otevřené náruče. „Myslela jsem, že mě zabije.“

Když jsem ji objala, cítila jsem, jak se ve mně vzmáhá vztek. Zavřela jsem dveře a dovedla ji do obývacího pokoje.

Posadily jsme se na pohovku a já jsem se pokusila odtáhnout jí kapesník z obličeje, ale nedovolila to.

„Ten perverzní dobytek,“ řekla jsem.

„Tak často jsem ho prosila, aby ušetřil obličej.“

„Co se stalo?“

„Myslela jsem, že nikdy nepřestane! To zvíře!“

„Musíš ho opustit, Bettý. Pro smilování boží, musíš ho opustit!“

Nejraději bych se rozběhla a Tómase zabila. Prostě ho docela jednoduše zabila. Pěnila jsem vzteky. Tak tohle tedy má za ty své proklaté peníze. Zkrvavený obličej.

„Co se stalo?“

Bettý neodpověděla.

„Ví o nás?“ zeptala jsem se. „Napadl tě kvůli tomu?“

„Ne,“ odpověděla. „Neví nic. Tloukl mi hlavou o pelest postele. Pořád znovu. Prosila jsem…“

„Kde je teď?“

„V našem domě.“

„Ví, kde jsi ty teď?“

„Ne. Usnul. Byl opilý.“

„Co je to vlastně za hru?“ řekla jsem. „Co s ním provádíš?“

„Nic,“ řekla. „Nic neprovádím. On už je prostě takový.

Má to tak rád. Nedávej vinu mně!“

„Ty jsi připustila, aby zašel příliš daleko. Teď musíš…“

„Ty dáváš vinu mně?“ vykřikla a odložila kapesník.

Polovinu obličeje měla umazanou od krve. Obočí bylo roztržené a nad ním boule, která se barvila tmavou modří.

Položila kapesník opět na ránu. Vstala jsem, přinesla z mrazáku led, který jsem zabalila do kapesníku, a podala jí ho.

„Musíš si to dát ošetřit,“ řekla jsem. „Musíš k doktorovi.“

„Není to tak strašné,“ řekla.

„Takhle to přece nemůže jít dál,“ řekla jsem.

„Zatracené prase!“

„Musíš to s ním skoncovat. Řekni mu, že tohle by stačilo. Řekni mu, že ho chceš opustit.“

„Třeba má nějaké podezření,“ řekla Bettý.

„Řekl to? Naznačil ti něco?“

„Ne, ale… ještě nikdy nebyl tak vzteklý, tak úplně bez zábran,“ řekla. „Ještě nikdy nezašel tak daleko. Později bude určitě tvrdit, že to byla nešťastná náhoda. Že to neudělal schválně. Že jsem nedopatřením narazila na hranu pelesti.

Že jsem upadla.“

„Bettý…“

Nevěděla jsem, co mám říci. Chyběla mi slova.

„Dokonce i kdybych chtěla, nemohla bych,“ řekla. „Už jsme o tom mluvily a já si pamatuji, že jsem se ti vysmála do očí a řekla, že ho nikdy neopustím, a ty sis myslela, že kvůli penězům. Jenže ono je v tom ještě něco jiného, taková čistě osobní věc. Něco, co je v něm, co vězí v tom jeho proklatém egu. Znám ho. Vím, že by nikdy nestrpěl, abych ho opustila.

Řekl mi to. Že by mi nikdy nedal volnost. Že spolu zůstaneme navždy. Kdyby se o nás dověděl, nepřekousl by to. Nesnesl by pomyšlení, že jsem ho opustila. A už vůbec

ne v případě, že bych ho opustila kvůli tobě. Musíš to… To by nikdy nepřekonal.“

Upřeně jsem se na ni dívala.

„Ty ses o to pokusila?“ zeptal jsem se. „Ty ses už někdy pokusila ho opustit?“

Přikývla.

„Opravdu? Proč jsi mi o tom neřekla? Jak…“

„Měla jsem ho dost. Podvádí mě tím nejhorším způsobem. Všude číhají celé smečky žen, aby ho přijaly s otevřenou náručí.“

„Bettý…“

„On mě považuje za svoje vlastnictví,“ řekla Bettý, „a co on jednou vlastní, to nepustí. Takhle mi to řekl.“

„Ten zatracený dobytek,“ procedila jsem zaťatými zuby.

Myslela jsem to naprosto vážně. Ještě nikdy jsem nepociťovala takový vztek. Teprve v tomto okamžiku jsem si s konečnou platností uvědomila, jak moc Bettý miluji a jak toužím prožít život s ní. Jak moc toužím po tom, abych ji měla jen pro sebe, a jak hlubokou a mučivou žárlivost pociťuji vůči jejímu muži. Od tohoto okamžiku jsem Tómase Ottóssona Zoegu začala nenávidět.

Něco podobného jsem nikdy nepociťovala vůči žádnému člověku a Bettý si dávala velmi záležet, aby tento cit pečlivě chránila a pěstovala jako křehkou květinku.

Navenek vypadal vztah Bettý a Tómase úplně normálně.

Jen jednou jedinkrát jsem byla svědkem, když spolu mluvili

o soukromých záležitostech. V té době jsme se nalézali v jednom londýnském hotelu a oni si patrně mysleli, že mohou islandsky mluvit tak hlasitě, jak chtějí, protože jim nikdo nerozumí. Tómas vedl vyjednávání o smlouvě s velkým obchodním řetězcem. Při jednání jsem mu stála po boku slovem i činem a také jsem překládala, protože skoro neuměl anglicky, a rovněž návrh smlouvy byl v mé kompetenci.

Domluvili jsme se, že se sejdeme v hale hotelu a půjdeme se společně najíst. Když jsem je nenašla v hale, šla jsem do baru, který se nalézal ve velmi pompézním sále.

Pochopitelně to byl jeden z nejlepších londýnských hotelů a kruhový bar zaujímal střed místnosti. Jednotlivé stolky byly odděleny zástěnami, a za jednou jsem slyšela mluvit Tómase a Bettý. Šla jsem po hlase a chtěla si přisednout, ale jakmile jsem si uvědomila, že se hádají, zastavila jsem se a poslouchala.

„…a já říkám, že to není fér,“ slyšela jsem Tómase. „Od tebe je to špatnost.“

„Dej mi pokoj.“

„Jsem dost dobrý na to, abych tě vydržoval. Jsem dost dobrý na to, abych tě učinil bohatou a dopřál ti veškerý luxus, jaký si jen vymyslíš, ale spát s tebou nesmím.“

„Tómasi, prostě na to nemám náladu.“

„Nemáš na to náladu už celý měsíc.“

„Tómasi…“

„Skoro bych řekl, že je za tím někdo jiný,“ vyrazil Tómas.

„Můj drahý…“

„Bylo by ti to podobné.“

„To říká muž, který se odmítá se mnou oženit. Jak dlouho bychom spolu museli být, abys…“

„Pomalu začínám věřit, že bylo dobré s tím počkat.“

„Když jsem zrovna začala plánovat svatbu…“

„A to jsi ani nepočkala na nabídku k sňatku.“

„…když ses najednou rozhodl, že není ta pravá chvíle.

Kdy přijde? Kdy bude ta pravá chvíle? Pověz!“

„Hm… Dáme si skleničku?“

Najednou vedle mě stál jeden z barmanů a já jsem sebou škubla. Šla jsem k boxu a dělala, jako že jsem právě dorazila.

„Tak tady jste! Myslela jsem, že se máme sejít v hale.“

Tómas zarytě mlčel, zatímco Bettý se na mě chladně usmála a podala mi prázdnou skleničku.

„Manhattan,“ řekla. „Teď bych ho opravdu potřebovala.

Tómas si myslí, že mu zahýbám.“

Ztuhla jsem.

„Drž zobák,“ řekl Tómas.

„Jistě s tebou,“ řekla Bettý a zasmála se. Chtěla ho vyprovokovat a povedlo se jí to.

„Krávo pitomá,“ řekl Tómas, vstal a odešel z baru. Ten večer jsme ho už neviděly, a když jsem usínala, říkala jsem

si: jestliže je Tómas násilník, nebylo nanejvýš nebezpečné mluvit tímhle způsobem a ještě k tomu před cizím člověkem?

Nikdy jsem se na to Bettý nezeptala. Nevím, jestli hrála divadlo. Docela určitě by měla připravenou pohotovou odpověď. Z toho rozhovoru jsem ale pochopila, že Bettý se za každou cenu chce provdat za Tómase, přestože přede mnou se o tom nezmínila ani slůvkem. On se tomu bránil.

On, který jinak dělal všechno, co chtěla.

Možná právě tím to začalo.

12

Klap-klap… klap-klap… klap-klap…

Ležím a přemýšlím o lásce. O vášni a smyslnosti. O

egoismu a žárlivosti a o té hoře, dštící oheň, které se říká nenávist. Co je to za pocity a proč nás ovládají s takovou intenzitou? Co způsobí, že se vzbudí láska a nenávist, pocity tak protichůdné a přitom podobné natolik, že jsou zaměnitelné? Kde se bere ta slepota, která člověku vezme půdu pod nohama takovým způsobem, že pro něj není návratu? Co člověka přiměje k ignorování všech příznaků nebezpečí a charakterových vad do té míry, že už nedokáže vycítit, že se řítí do zkázy? Kde se bere to absurdní

zdráhání? Proč se člověk rozhodne ignorovat nebezpečí? Je to láska? Je to tím, že člověka raní slepotou?

Tyto otázky mi za dlouhých nocí neustále táhnou hlavou a vyžadují odpovědi, které nemám pohotově, protože bych k tomu musela provést analýzu sebe samé, přesnější, než by mi bylo milé. Kdo si troufne prohlížet svůj život pod mikroskopem? Kdo k tomu sebere odvahu? Nikdo nedokáže snést detailní, nemilosrdné a bezpodmínečné sebezpytování.

Kdo tvrdí, že to dokáže, lže.

Přestože jsem se tomu pokoušela vyhnout ze všech sil, stejně jsem za těch dlouhých nocí nedělala nic jiného, než se potýkala se svým vlastním křehkým já. Byla tváří v tvář konfrontována s částí své bytosti, která byla skryta tak hluboko, že jsem neměla nejmenší ponětí o její existenci.

Neznala jsem ji a taky bych o ní nejraději nic nevěděla.

Přesto tu ležím a kladu si ty mučivé otázky o lásce a nenávisti a o té nekonečné temnotě, která mě vlastně přiměla, abych se vypořádala s tím, co se později stalo.

Klap-klap… klap-klap… klap-klap…

Slyším, jak se dozorkyně blíží, míjí těžké ocelové dveře a zase se vzdaluje. Mám pocit, že je večer. Ztratila jsem jakýkoliv pojem o čase. Myslím, že tady zhasínají světlo v různou dobu, aby člověka znejistěli. Někdy mi připadá, že výslechy probíhají v noci. Nevím to, ale mám takový pocit.

Pak jsou vyšetřovatelé většinou nervóznější než jindy. Jako

by raději leželi doma v posteli, než aby se zabývali mnou a vším tím, co jim nechci říct.

Nevím, jak moc spím, a taky mě to nezajímá. Někdy během vyšetřovací vazby se mi zastavily hodinky. Když se zeptám, kolikátého je, odpovědí mi, ale ne tak, že bych jim mohla skálopevně věřit. Jen když se setkám se svým právním zástupcem, dozvím se naprosto přesně, jak plyne čas. Někdy mi taky připadá, jako bych prospala celé dny a noci. Občas bych ani nechtěla dělat nic jiného a jsem jako někdo, kdo trpí patologickými depresemi a nechce se probudit. Nechce vědět nic o okolním světě. Chce jen ležet a dělat, jako by nebyl. Jako by neexistovalo nic než ta temnota, ve které se utápím, až mi hrozí zadušení, a zase stoupám ke hladině a lapám po dechu.

„Co bylo mezi tebou a Tómasem?“ ptala se Dora v místnosti, kde probíhaly výslechy.

„Mezi mnou a Tómasem?“ opáčila jsem. „Pověz nám něco o něm.“

Dora a její způsob vyjadřování byly přízemní a spolehlivé. Líbila se mi stále víc. Lárus byl jiný. Seděl vedle ní, šklebil se a podle jeho pohledů se dalo soudit, že mě hluboce lituje.

„Podle tebe je na tom něco směšného?“ zeptala jsem se a pohlédla mu zpříma do tváře.

Neodpověděl, ale zavrtěl hlavou. Záznamník byl v provozu. Za zrcadlem nikdo nebyl. Dora kouřila, to nikdy

předtím neudělala. Nabídla mi cigaretu, ale já jsem s díky odmítla. Lárus musel na toaletu. Vypnul přístroj a vyšel ven.

Dora se za ním dívala.

„Muži jsou stejně pitomci,“ podotkla.

Poprvé po dlouhé době jsem se usmála. Zadívaly jsme se jedna druhé do očí a na okamžik jsem měla pocit, jako by mi chtěla něco říct, ale pak to neudělala. Zatímco kouřila, seděly jsme mlčky, dokud se Lárus nevrátil.

„Můžeme si promluvit o tom, jak tě Tómas napadl?“

zeptal se. „Tómas?“

„Pokud je nám známo, dopustil se vůči tobě násilí,“ řekl Lárus. „Co nám k tomu řekneš?“

Dívala jsem se z jednoho na druhého. Nikdo nevěděl, že mě Tómas napadl. Nikdo kromě Bettý. Co jim řekla? S čím se vytasila? Jak mě před nimi očernila?

„Nesmíte věřit všemu, co řekne,“ řekla jsem. „Nesmíte věřit všemu, co Bettý řekne.“

„Nemusíš nám říkat, co máme dělat,“ řekl Lárus.

„Co se odehrálo mezi tebou a Tómasem?“ zeptala se Dora a já jsem z jejích slov vycítila, že se pokouší být opatrná a ohleduplná.

„Nic,“ řekla jsem. „Nesmíte věřit všemu, co Bettý řekne.“

Vyměnili si pohled.

„Kde je?“ zeptala jsem se. „Kdy jste s ní mluvili?“

Dívali se na mě a mlčeli. „Co říkala? Kde Bettý je?“ Žádná odpověď. „Uklidni se,“ řekla Dora.

„Ani mě nenapadne se uklidňovat,“ odpověděla jsem.

„Raději se sama uklidni.“

„Nejsme povinni ti vysvětlovat, jak postupujeme při vyšetřování,“ řekl Lárus. „Teď nám pověz o tom, jak tě Tómas napadl. Šla jsi k němu domů, co se tam odehrálo?“

„Nic,“ řekla jsem. „Říkám vám, že vůbec nic. Nechte mě na pokoji. Chci zpátky do své cely. Nesmíte věřit tomu, co vám Bettý řekne. Nevěřte vůbec ničemu.“

Lárus nebyl k zastavení. Vycházel z toho, že mě pomocí její výpovědi uzemní. Dora se dotkla jeho zápěstí a dala mu znamení. Směla jsem se vrátit do cely.

Ležím ve tmě a poslouchám, jak se kroky vzdalují.

Klap-klap… klap-klap… klap-klap…

Kdo jsem?

Proč nemohu být jako druzí?

13

Moje myšlenky se stále točí kolem otázky, jak to všechno začalo.

Začalo to už předtím, než jsme se s Bettý poznaly, nebo až pak, když jsme byly spolu? Možná, že se v ní ta myšlenka uhnízdila až poté, co jsme začaly Tómase podvádět. Možná

si myslela, že když jí prošel tenhle klam, projde jí i něco jiného a závažnějšího.

Možná se to stalo toho večera, kdy kolem paláce ve čtvrti Thingholt zuřila zimní bouře a my jsme se milovaly ve veliké manželské posteli s černým hedvábným povlečením.

Jak jsem řekla: nevím, kde a kdy to začalo, ale vzpomínám si, kdy se ta myšlenka poprvé dotkla mých uší. Doma u Bettý, v jejich paláci, za jedné dlouhé zimní noci. Milovaly jsme se a nijak nespěchaly. Po celé ložnici rozestavěla svíčky, jejichž měkké, plápolavé světlo dopadalo na stěny a strop. Venku dul ledový severní vítr a vrhal krystalky sněhu a ledu proti zdem domu.

Orgasmus projel mým tělem jako elektrický proud v milionech miniaturních slastných nárazů, až jsem vyčerpaně klesla do polštářů. Možná jsem usnula. Alespoň si vzpomínám až na to, jak Bettý v hedvábném županu seděla na pelesti postele a mluvila na mě.

„Jedno si musíš ujasnit,“ řekla mi. „Tozzi mi nikdy nedá svobodu. Náš vztah, chápej, to, co máme my dvě spolu, nebude nikdy jiný, než je dnes. Rozumíš?“

Neodpověděla jsem.

„Je ti to snad jasné?“

A zase tu byla ta naléhavost, která mi byla nápadná už dříve. Mezi prsty držela cigaretu a hluboce vdechovala.

„Podle mého názoru není vůbec nutné, aby to bylo tak, jak to je,“ řekla jsem po dlouhém mlčení. „Nevěřím, že svého muže miluješ nebo že máš o něj nějaký zájem.“

„Jsme spolu už několik let,“ odpověděla. „Tozzi má své dobré stránky. Je snad…“

„Bije tě,“ řekla jsem. „Ponižuje tě před svými přáteli.

Ty ho podvádíš. Se mnou! Co si myslíš, že bude, až na to přijde? A jak může vypadat vztah, založený na lži a klamu a špatném zacházení a gigantickém bohatství? Kromě toho v něm není vůbec nic.“

„To, co je mezi námi, se nesmí nikdy dovědět,“ řekla Bettý. „Nikdy. Víš, jaký je. Je složený jen z mužství a touhy po penězích a sobectví a… nesnesl by, kdyby věděl, co tady děláme…“

„To už bychom přežily.“

Dívaly jsme se jedna druhé do očí a uplynula nějaká doba, než padla slova, která všechno změnila. Teď už vím, že ji ta myšlenka nenapadla tehdy, že jen předstírala, jako by ji napadla na tom místě a v tu hodinu, protože ji k tomu navedla moje slova.

„A co kdyby se mu něco stalo?“ řekla a zatáhla z řecké cigarety.

„Kdyby se mu něco stalo?“ opakovala jsem.

„Co tím myslíš?“

„Nevím,“ řekla. „Dopravní nehoda. Něco.“

Mlčely jsme.

„Jak by se mu mohlo něco stát?“ zeptala jsem se. „O

čem to vůbec mluvíš?“

„To nic,“ řekla. „Prostě na to zapomeň.“ Usmála se.

„Zapomeň na to,“ opakovala.

To ale vůbec nebylo to, co chtěla, to jsem pochopila dobře. Ani trochu nechtěla, abych zapomněla. Sice to řekla, ale nemyslela to tak.

Do našeho vztahu tím vnesla novou dimenzi a od té doby už nic nebylo jako předtím. Ten večer jsme o tom už nemluvily a taky ne během příštího setkání, kdy jsme mohly být daleko uvolněnější jako vždy, když Tómas odcestoval do ciziny. Celý měsíc jsme se o tom nezmínily ani slovem.

Všechno bylo jako vždycky, ale přece jen nějak úplně jinak.

Rozhodně pokud jde o mě.

S těmito slovy padla jakási naše nevina. Svět se změnil.

Když jsem se s Tómasem Ottóssonem Zoegou setkala, dívala jsem se na něho jinýma očima. Nikdy mi nebyl sympatický a kromě toho jsem měla vášnivý poměr s jeho ženou a on nebyl člověk, se kterým je radno si zahrávat. Ale časem jsem se ho přestala bát, Tómas pro mě nebyl rozhodující. Bylo to, jako by jeho síla přešla do mých rukou, ačkoliv se nic nestalo a nic nemělo stát.

Stačila již jen představa.

Co kdyby se Tómasovi něco stalo?

Nevinná otázka s mnoha odstíny.

Co potom?

Pochopitelně to nikdy nemělo být nic jiného než nápad, který vůbec nebyl myšlen vážně. Rozhodně nikdy neměl dojít naplnění. Ale Bettý otevřela perspektivu, která mi od té doby nešla z hlavy a časem, a přestože to dnes zní absurdně, se pro mě v mé situaci stala něčím jako nadějí. V žádném případě k tomu nedošlo ze dne na den, ale vyvíjelo se to po dlouhou dobu. Došlo k tomu, protože jsme konec konců stěží měly jiné východisko. Vycházelo to z mé lásky k Bettý, ze žárlivosti a pro peníze, které byly ve hře.

Ale v první řadě se to stalo kvůli Bettý, protože teď příliš dobře věděla, jak mě musí zpracovat.

Když to tak říkám, jsem si vědoma, že to zní, jako bych stále ještě usilovala o to, vyvléci se z odpovědnosti. Není jednoduché žít s tím, co se stalo. Ale je to pravda. Mezitím jsem došla k přesvědčení, že Bettý po celou dobu přesně věděla, co dělá. Všechno bylo předem naplánováno do nejmenšího detailu.

Od okamžiku, kdy Bettý vstoupila do přednáškového sálu, uplynul rok. Během té doby moje láska den ode dne rostla, až došla tak daleko, že jsem ji musela vidět prakticky každý den, nebo alespoň slyšet její hlas. Nebylo nijak obtížné udržet náš vztah v tajnosti. A my jsme si jej taky vychutnávaly. Vychutnávaly jsme fakt, že nikdo nic neví.

Vychutnávaly jsme, že nás spojuje tajemství.

„Pamatuješ, co jsem řekla o Tómasovi?“ zeptala se mě jednoho dne, když jsme spolu byly na večeři. Číšník sklidil

talíře a my jsme seděly a pily koktejl se šampaňským.

Nakonec jsme chtěly jít ke mně domů.

„Kdyby se mu mělo něco stát?“ řekla jsem, protože jsem si to pamatovala až moc dobře. Dávno jsem čekala na to, až zase začne mluvit na tohle téma. Jak jsem už řekla, byla to absurdní myšlenka, nicméně jsem o jejích slovech, když už jednou padla, přemýšlela víc než o kterýchkoliv jiných. To nejlépe ilustruje, jakou moc Bettý nade mnou měla. Tómas Ottósson Zoega stál mezi ní a mnou. Tak jednoduché to bylo. Byla jsem připravena k prosazení opčního práva, které jsme měly.

Už nevím, co jsem při tom pociťovala. Pravděpodobně jsem ale myslela jen na to, že nechci ztratit Bettý. Možná, tak uvažuji někdy dnes, dodatečně, mi to bylo nepatrnou útěchou, možná jsem také chtěla zjistit, jak daleko je ochotná zajít. Taky jsem nevěděla, kde je moje místo.

Nevěděla jsem, jak daleko jsem připravena zajít já. Jedna věc je něco si představovat, ale docela jiná je to provést.

Chtěla jsem vědět, na čem s Bettý jsem. Co si ona myslí.

Proto jsem napůl žertem začala naléhat. Řada věcí začíná podobně. Napůl žertem.

„Nic jsem tím nemyslela,“ řekla. „Opravdu ne?“ řekla jsem. „Co to má znamenat?“

„Myslím, že jsi tím rozhodně něco myslela,“ řekla jsem.

„Jinak bys to neřekla. Nejsi ten typ, který něco takového říká jen tak do větru.“

„Vycházíš z toho, že mě znáš,“ řekla.

V tom měla pravdu. Myslela jsem, že Bettý znám, přesto jsem si nebyla jistá, jestli ji vůbec někdo zná.

Věděla jsem, že jí věřím. Táhly jsme za jeden provaz.

Nikdo nevěděl, že podvádí Tómase. Že Tómase podvádíme.

Věděla jsem, že mi věří, dělaly jsme společnou věc. Byl to náš společný podvod. A naše společná podivná láska, která nás stravovala.

„Ty pořád tvrdíš, že to není jen otázka peněz?“ řekla jsem. „Nebo závěti?“

„Jde o nás,“ řekla. „Jde o to, co chceme dělat. Jaké plány máme do budoucna.“

„Ty víš, co bych si přála já,“ řekl jsem. „Chci, abys ho opustila. Přišla ke mně a žila se mnou. Nechci, abys u něj dál zůstávala.“

„A peníze?“

Na to jsem jí neodpověděla. Ukazováčkem pomalu přejížděla po okraji sklenky s šampaňským.

„Někdy myslím na nehodu,“ řekla a dívala se na svoje prsty. „Jsou lidé, kteří zemřou při dopravní nehodě. Jiní se zřítí při výstupu v horách. Nebo jsou nešťastnou náhodou zastřeleni. Spadnou do vody. Udusí se drůbeží kostičkou, uvízlou v krku. Lidé stále na něco umírají a je čirá náhoda, co člověka potká. Pro tohle pravidla neexistují. Stačilo by té náhodě trochu napomoci.“

„Ne,“ řekla jsem.

„Co ne?“

„Ne, pro to neexistují žádná pravidla,“ řekla jsem.

„Myslíš opravdu vážně to, co říkáš?“

„Kde je tady jaký rozdíl?“ zeptala se. „Prostě o tom mluvíme. Ty si myslíš, že hraje nějakou roli, jestli je to myšleno vážně nebo žertem?“

„Pro mě je rozdíl v tom, jestli si člověk s nějakou myšlenkou jen pohrává, nebo ji seriózně zvažuje, a mně připadá, jako bys dělala přesně to. Doufám, že se mýlím.“

„Neber to tak vážně,“ řekla Bettý.

Ještě jednou přejela po okraji skleničky, která musela mít nějaký kaz, protože pod jejím prstem najednou praskla a Bettý se řízla. V ráně se objevila kapička krve a Bettý přihlížela, jak se zvětšuje. Sledovala ji tak pozorně, jako by šlo o neobyčejný přírodní úkaz a rány si vůbec nevšímala.

Zvedla prst, olízla krev jazykem, a pak ho vsunula do úst.

Podívala se na mě a já jsem si uvědomila, že to bylo myšleno vážně.

14

Bettý.

Žádnou jsem neznala tak dobře a žádná mi nebyla tak cizí. Byla pro mě otevřenou knihou, ale současně i naprosto nerozluštitelnou hádankou.

Společně se svým právním zástupcem jsem se pokoušela osvětlit její minulost. Dala jsem mu všechny informace, které jsem měla k dispozici, a odkázala ho na lidi, zejména ženy, se kterými byla ve spojení. Vyzvěděli jsme něco o jejím mládí, o kterém jsem neměla nejmenší ponětí, ale o její dospělosti, o době, než se seznámila s Tómasem Ottóssonem Zoegou, jsme neměli v rukou nic.

Narodila se v roce 1967 a vyrůstala v Breidholtu, v jedné z bytovek, které tam tehdy vyrostly pro sociální případy. Její rodiče byli všechno jiné, jen ne opory společnosti. Policie si u nich podávala dveře kvůli rušení nočního klidu, nebo aby si odvezla jejího nevlastního otce, který se zase dopustil nějakého trestného činu. Vlastní otec zemřel, když byla Bettý ještě velmi mladá. Úřad pro mladistvé měl s rodinou každou chvíli nějaké řízení kvůli Bettý a jejím dvěma starším bratrům. Nezřízený život, alkohol a drogy byly v této domácnosti na denním pořádku.

Z toho si do života odnesla postoj, že všechno je dovoleno a že se nemůže spolehnout na nikoho než na sebe samu. Již jako teenager měla za sebou jistě víc a horších zkušeností než mnohé jiné dívky jejího věku. Uměla si pomoci. Nejen že se naučila stát na vlastních nohou, ale pochopila také, že to, jak se její život bude utvářet dál, záleží jen na ní samotné. Ještě než jí bylo čtrnáct, se dostala do styku s policií kvůli různým přečinům jako je krádež nebo

obchodování s drogami. Později udala nevlastního otce, že se ji pokusil znásilnit. V osmnácti odešla z domu.

O jedné nanejvýš podivné události z jejího života jsem se dověděla náhodou, když jsem si v Akureyri jednou večer vyšla s několika kolegy. Seděli jsme v nějakém podniku v centru města a někdo začal mluvit o Bettý a vyprávěl tu podivnou historii.

Když jí bylo asi dvacet, žila nějaký čas v Dalvíku na severu Islandu a pracovala v továrně na zpracovávání ryb. V

té době se tam konala soutěž o nejkrásnější dívku v kraji.

Bettý získala první místo. Dívka, která byla tehdy považována za jistou vítězku, měla dva dny před finále nehodu. Vznesla námitku proti výsledku soutěže a tvrdila, že mladý muž, se kterým Bettý tehdy žila, ji úmyslně srazil, když večer jela na kole. Dokonce si zapamatovala číslo, ale vyšlo najevo, že auto bylo ukradeno. U nehody nebyl žádný jiný svědek. Bettý a její přítel obvinění popřeli a Bettý získala titul.

Vyslechla jsem tu historku a pokusila se zeptat na pár detailů tak, abych neprozradila zvědavost nebo zájem, ale ten člověk nic víc nevěděl. Nikdy jsem se Bettý na tuto příhodu nezeptala. Asi i to byla jedna z chyb, kterých jsem se dopustila.

Několik let po této soutěži byla Bettý stále častěji vídána ve společnosti Tómase Ottóssona Zoegy, dvakrát rozvedeného rejdaře z Akureyri, který byl o více než dvacet

let starší než ona. To vzbudilo živý zájem bulvárního tisku, ve kterém se často objevovaly jejich fotografie, když si někam společně vyšli.

Bettý si vždy uměla pomoci.

Tozzi ji miloval. Sepsal novou poslední vůli v její prospěch, když Bettý očekávala jeho dítě, a připsal jí majetek v celkové hodnotě asi dvou set milionů korun.

Tómas neměl děti, a jak stárnul, tím více si je přál. Chtěl dědice. Někoho, kdo by po něm převzal celé to bohatství.

Bettý mu toho dědice měla dát.

Byli spolu dva roky, když Bettý otěhotněla, a on svou radost vyjádřil novou závětí. Ale o dva měsíce později Bettý potratila, a od té doby se nestalo nic. Nevypadalo to, že se Tómas Zoega junior ještě někdy dostaví, a Bettý to začínala pociťovat. Její vztah k Tómasovi byl stále problematičtější.

Závěť sice ještě nezměnil, ale ona zpozorovala, že jeho zájem o ni ochabuje.

Tak mi to vyprávěla. Jednou večer zčista jasna začala mluvit o právní úpravě v souvislosti s manželstvím a dědickým právem. Podle islandských zákonů je partner takzvaným zákonným dědicem, což znamená, že žena je v případě mužovy náhlé smrti jedinou dědičkou, pokud neměli děti. Není třeba žádná závěť, žádné doklady, zákon jako takový stanoví, že manželka dostane všechno. Pokud by se Tómas včas rozžehnal se světem, Bettý by zdědila všechno.

Pokud by byli manželé.

„Proč jste se už dávno nevzali?“ zeptala jsem se a vzpomněla si na ten rozhovor v Londýně.

„Pořád to je na programu,“ řekla Bettý. Pokrčila rameny. „On už byl ženatý dvakrát, a tak říká, že chce k našemu vztahu přistupovat s větší opatrností. A teď…“

„Co?“

„Teď má sestupnou tendenci,“ řekla. „Cítím to, dlouho to už nebude dělat dobrotu.“

„To je důvod, proč jste se nevzali?“ zeptala jsem se.

„On nechce, aby podnik připadl tobě?“

„Viděla jsem závěť,“ řekla Bettý. „Kdyby se něco stalo, dostanu víc než dost.“

Když jsme se s Bettý setkaly poprvé, jejich vztah se nacházel v této kritické fázi. Tómas Ottósson se rozhlížel po jiné ženě, se kterou by mohl mít děti, možná dokonce ještě mladší, než byla Bettý.

Když mi Bettý vyprávěla o potratu, plakala.

Později jsem se dověděla pravdu o těch koulejících se slzách, ale to už bylo příliš pozdě.

Občas mě navštěvuje psycholožka ze státního zastupitelství. Z jeho pověření pracuje i psychiatrická, která někdy přichází promluvit si se mnou a dává mi různé testy.

Dvě ženy. Vím, že mě neodsuzují. Působí na mě jako velmi liberální. Psycholožka je asi o deset let starší než já a vždycky jako ze škatulky, vlasy má odbarvené na blond a

obočí vykreslené s udivující dokonalostí, má dlouhé řasy a špičkový make-up, který zakrývá každou nežádoucí skvrnku nebo drobnou vrásku. Chápu ji. Má krásný obličej a všemi dostupnými prostředky se jej snaží udržet. Naproti tomu psychiatrická na mě dělá krajně neupravený dojem. Když sedí proti mně v džínech a tlustém zeleném svetru, je někdy velmi nepříjemně cítit. Odporné. Na bradě má bradavici.

Tím, že znovu a znovu rekapituluji, co se stalo, musím si přiznat, že to bylo naše šeptání v posteli, co vedlo k předsevzetí dopustit se vraždy, ale stejně to nechápu. Ať si hlavu lámu jakkoliv, nedokážu uchopit ten okamžik. Nevím přesně, kdy se to stalo. Kdy se ta myšlenka stala předsevzetím. Možná jsem to ze studu zatlačila do hlubin podvědomí. Pokusila se zapomenout na to jako na vřed.

Jenže on nezmizel, přestože jsem si to přála. Právě naopak, stále roste a působí mi nesnesitelné utrpení.

Někdy mi připadá, že vůbec nebyl nějaký jediný okamžik. Myslím, že jsme nikdy v určité chvíli neřekly: ano, tak to uděláme, zabijeme Tómase. Jestliže tomu tak bylo, zapomněla jsem to. Možná úmyslně. Ve skutečnosti to nikdy nebylo výslovně řečeno, nebo si na to prostě už nevzpomínám. Nic, co by mělo jakýkoliv význam.

Nevysedávaly jsme dlouho do noci a se svítícíma očima nespřádaly vražedné plány. V takovém případě bych totiž přišla na to, jak absurdní to celé je. Možná by to tak bylo lepší.

Nebo si to aspoň myslím. Vím, že už svým založením nejsem schopna žádného násilného činu. Přes to prese všechno. Kdo mě zná, ví, že neublížím mouše. Lidé jsou většinou takoví, nebo si aspoň rádi namlouvají, že jsou takoví. Ale nikdo by neměl přeceňovat sám sebe.

Mluvily jsme o tom, co bychom udělaly, kdyby už Tómas nebyl. Bylo to jako hra. Co bys udělala se všemi těmi miliony, kdyby Tómas zemřel? Představovaly jsme si, kolik času bychom pro sebe měly. Mluvily jsme o svobodě. O

naší lásce.

Podle mého názoru to bylo právě tak. Možná to ale byl sebeklam, nevím. Vycházela jsem z toho, že Bettý a já jsme jedno. Časem jsem ale naprosto nekriticky převzala její úhel pohledu. V našem vztahu to vypadalo následovně. Ona určovala, co budeme dělat, na co budeme myslet, o čem budeme mluvit. Byla to Bettý, kdo nás pomalu ale jistě kormidloval k osudovému rozhodnutí tím, že ve mně rozdmýchávala hněv a nenávist k Tómasovi Ottóssonovi Zoegovi. Dlouho jsem se domnívala, že mluvíme jen o vzdálené a zcela nereálné možnosti. Bylo to jako jakási hra mezi námi, ale ta se stávala stále vážnější, až už najednou nebylo cesty zpátky.

Pro mě to byla hra a nic vážného. Dnes už vím, že v jistém smyslu jsem odpovědná, ale stejně tak je jasné, že jsem úplně nevinná. Tak vypadala moje výpověď během prvního výslechu a já stále znovu opakuji: nic jsem

neudělala. Nic jsem neudělala. Oni mi samozřejmě nevěří.

Já to chápu. Nemám nic, čím bych mohla dokázat své tvrzení. Na mé straně je jen pravda: nic jsem neudělala.

Nemám žádnou omluvu a také žádnou nehledám.

Myslím, že znám některé své slabosti, které mě dostaly do této strašlivé situace. Každý má nějakou slabost. Nemá smysl to popírat. Někteří lidé jsou možná silnější než ostatní a mohou je dostat do své moci natolik, že ti slabší už nemají žádný vliv na své jednání. Většina z nás někdy v životě řekla: zatraceně, toho chlapa bych nejraději zabil! Většina z nás se tím spokojí. Tak to obvykle je.

Jak tady ležím a přemýšlím, nedokážu určit ten okamžik, od kterého se naše životy jako samy od sebe začaly točit jen kolem vraždy Tómase Ottóssona Zoegy.

Kdy se můj život změnil v hrůzný sen, který jako by nikdy neměl skončit, a ze kterého se za každou cenu musím vzbudit.

Možná to byl ten okamžik, kdy Bettý začala vyprávět o muži, který se zřítil do rozsedliny v lávovém poli.

15

Tómas Ottósson Zoega byl to, čemu se říká outdoor-freak. Nemělo to ale nic společného s ochranou přírodního prostředí, spíš naopak. Štval, lovil a pronásledoval všechno, co se hýbalo, s výjimkou ptáků, kteří díky rychlosti svých

reakcí většinou vyvázli živí. Tómas miloval pobyt v přírodě.

V létě lovil lososy v nejlepších řekách v zemi a byl při tom obklopen islandskými i zahraničními obchodními partnery, přáteli, politiky a všemi těmi lidmi, kteří se kolem něj neustále rojili. Na podzim se vydal na východ země a střílel tam soby. S puškami prolézal hory a lovil kamzíky. V zimě podnikal dobrodružné výpravy do hor a nahoru na ledovec, řádil jako šílenec na výkonných sněžných skútrech a v džípech a jezdil po celé zemi křížem krážem. Na jaře se někdy nalodil na některý ze svých trawlerů. Na lov jezdil i do ciziny, například na Aljašku. Jednou byl na safari v Keni.

Všechno to byly podniky pro pravé muže a za normálních okolností se jich účastnili stále stejní lidé. Pilo se tam, vyprávěly obscénní vtipy a bylo veselo, to byl taky smysl toho všeho. Na jednom takovém rybolovu před dvěma lety jednoho z Tómasových hostů, nějakého kontrolora z Reykjavíku, časně ráno vyburcovala ze spánku bečící ovce, která na něj zírala žlutýma očima. Jeho kumpáni ji v noci chytili u chaty a strčili do pokoje. Kolem Tómase Ottóssona se pořád něco muselo dít, čím bláznivější to bylo, tím lépe.

Na těchto výpravách byla Bettý hostem jen málokdy.

Lov ani rybolov ji nezajímaly a většinou se držela dál. Ale někdy pořádali o něco méně divoké jízdy ve dvou. Tómas ji naučil zacházet s puškou. Měl různé palné zbraně, kulovnice, brokovnice a také revolver. Nejvzácnějším kusem jeho sbírky byl francouzský samostříl. Bettý byla

učenlivá žákyně a vyznala se ve věcech, o kterých jsem já neměla nejmenší ponětí. Byla schopná rozlišit typy zbraní, jejich ráži, střelivo a dokonce se vyznala ve tvarech šipek.

Kromě toho Tómas vlastnil lovecké tesáky ve všech možných provedeních a velikostech. Když byl jednou Tómas v cizině, Bettý mi ukázala sbírku zbraní v jeho kanceláři v Akureyri; předváděla mi ty zbraně a vysvětlovala, k jakému účelu se nejlépe hodí. „Tady to se používá k otevření břicha sobů,“ řekla a ze skříně vytáhla obrovský nůž.

Ukázala na jiný nůž, který nebyl o nic menší, a na konci rukojeti měl velikou hlavici, pobitou stříbrem.

„To je jeho nejmilejší tesák na lososy,“ řekla. „Ta hlavice je neskutečně těžká, dá se jí zabíjet, na, potěžkej si to. Když Tozzi uhodí, lososovi vylezou obě oči. Viděla jsem, jak to udělal.“

Uchopila jsem stříbrem pobitou rukojeť tesáku. Nikdy jsem nelovila lososy. Nikdy jsem nezabila zvíře. Cítila jsem tu váhu.

„Tím by se dal zabít býk,“ řekla jsem.

Bettý se zasmála.

„Má na každý kousek povolení?“ zeptala jsem se. „Ne,“

odpověděla Bettý. „Některé pro něho pašují na jeho rybářských lodích. Zbraně jsou jeho vášeň. Sbírka u nás ve sklepě je ještě mnohem větší. Zřídil si kvůli ní celou jednu místnost a klíč od ní má jen on.“

Odebrala mi zabiják a zvážila jej v dlani.

„Dívala ses na zprávy?“ zeptala se.

„Zprávy?“ zeptala jsem se a neměla nejmenší ponětí, o čem mluví. „Jaké zprávy? O firmě?“

„O firmě!“ pronesla Bettý s pohrdavým úsměvem. „Ne, o těch pohřešovaných lidech. Teď o víkendu. Ty jsi o tom nic neslyšela?“

„O pohřešovaných lidech?“

Soucitně se na mě podívala, a pak mi vypověděla celý příběh. Poměrně rychle jsem pochopila, kam míří. Věc vzbudila značnou pozornost a vyvolala živou diskusi o lehkomyslných lidech, kteří se bez příslušného vybavení a bez jakékoliv znalosti poměrů v neobydlených horských oblastech vydávají do divočiny s tím výsledkem, že se dostanou do nebezpečné situace, a aby se odvrátila katastrofa, musejí být nasazovány záchranné oddíly.

Tři muži se vydali na lov. Pocházeli z Reykjavíku, ale vyjížděli z Akureyri poté, co večer náležitě slavili. Byl konec listopadu a počasí naprosto nevypočitatelně. V

předpovědi počasí se mluvilo o silných srážkách na severu a nárazovém větru. Na severovýchodě dokonce očekávali sněhovou bouři a obyvatelstvo bylo varováno, aby bez závažného důvodu neopouštělo obydlí.

Naši lovci došli k názoru, že v místech, kam oni hodlají dorazit, žádné nebezpečí nehrozí, ale po té proflámované noci v Akureyri byli stěží schopni posoudit řádně situaci.

Bettý mi vyprávěla, a já nevím, kde ty informace vzala, že jeden byl ještě úplně opilý, když vyrazili z Akureyri a po okruhu jedna zamířili přes Víkurskard k východu. Krátce po poledni dorazili do místa, kde chtěli lovit, a když vystoupili z džípu a s puškami na ramenou vykročili, počasí se viditelně zhoršilo. Obloha se stále více zatahovala a husté sněžení, které původně předpovídali jen pro severovýchodní oblast, se rozšířilo k západu. Zakrátko se vzájemně ztratili z očí a bez znalosti orientace v terénu se probíjeli kupředu.

Když po nich v neděli nebylo ani vidu ani slechu a rodiny zneklidněly, nastoupily týmy záchranářů z Akureyri a oblasti Mývatn a také vrtulník pobřežní stráže. Sněhová bouře se již utišila a netrvalo dlouho a dva muže našli.

Vysílené a podchlazené je dopravili do nemocnice v Akureyri. Pátrací akce nebyla přerušena, ale navzdory tomu nebyl třetí muž nalezen. Stalo se to před třemi týdny a před několika dny bylo pátrání zastaveno.

„Právě ho našli,“ řekla Bettý. „O víkendu to říkali ve zprávách. Nějací jiní lovci, kteří tam procházeli.“

„Našli toho třetího muže?“

„Ano,“ řekla Bettý. „Pochopitelně ne jeho, ale jeho mrtvolu. Konečně.“

„Kde?“

„V lávovém poli, v rozsedlině, do které spadl. Sníh ho zavál. V posledních dnech tolik pršelo, že všechen sníh

roztál a pes jednoho z lovců ho navětřil. Ten člověk byl samozřejmě mrtvý. Chci říci, že nepřežil ten pád.“

„Chudák,“ řekla jsem. „Neviděl, kam šlape.“

„Měli štěstí, že tam nezůstali všichni,“ řekla Bettý chladně. „Jak někdo může být tak hloupý a vydat se na lov v takovém počasí.“

Odmlčely jsme se.

„Nebyla moc hluboká,“ řekla najednou Bettý.

„Co?“

„Ta rozsedlina,“ řekla Bettý. „Vůbec nebyla hluboká.

Stěží víc než takové dva metry. Říkali, že by přežil, kdyby měl přilbu.“

„Přilbu?“

„Prorazil si lebku,“ řekla Bettý. „V lávových polích je spousta rozsedlin s ostrými okraji, a on, jak padal, narazil hlavou právě na takovou hranu. A pak ho sníh zavál.“

„Jak to tak přesně víš?“ zeptala jsem se.

„Dívala jsem se na zprávy,“ řekla Bettý. „To bys taky někdy mohla udělat.“

„Proč se tak zajímáš o tohle neštěstí?“ zeptala jsem se s idiotským úsměvem. Bettý byla tak podivně vážná, že jsem nevěděla, jak se mám tvářit.

Neusmála se, jen klouzala očima po sbírce zbraní a konečně položila nůž na lososy na jeho místo.

„Víš, jak má Tozzi rád podobné lovecké dobrodružné výpravy,“ řekla. „Po celý rok, kdykoliv, a spoléhá taky jen na svůj džíp a motorové sáně, přesně jako ti tři blázni.“

„Ano,“ řekla jsem, ale nebyla jsem si jistá, co tím myslela. Tómas řádil na sněžném skútru jako šílenec. Já jsem to sice nikdy nezažila, ale občas se do toho vložila policie,

když

projížděl

ulicemi

Akureyri

příliš

dobrodružným způsobem.

„No, jen jsem prostě tak trochu přemýšlela,“ řekla Bettý.

„Cože? O čem jsi přemýšlela?“

„Tozzi přece taky nikdy nenosí helmu,“ řekla. „Nikdy.

Dokonce ani žádnou nemá.“

„Není Tómas vůbec tak trochu nedbalý?“ zeptala jsem se. „Ve všem, bezpečnostní pásy, přilba…“

Bettý se usmála.

„Ano,“ řekla. „To je jedna z jeho nejroztomilejších vlastností.“

Státní zástupce nařídil vyšetření duševní způsobilosti.

Psycholožka a psychiatrická na tom pracovaly spolu.

Mluvily jsme o Bettý a Tómasovi, o mně a o všem, co se stalo. Chovala jsem se tak odmítavě, jak to jen šlo, všemožně jsem se vykrucovala a dělala, co jsem mohla, abych jim znepříjemnila práci, ale znaly to z mnohem horších případů, než je ten můj, a prostě vyčkávaly. Říkaly,

že mají času dost. Pracovaly podle jisté metody a jen málokdy se od ní odchýlily. Ale někdy k tomu přece došlo.

„Jaký je tvůj vztah k matce?“ zeptala se mě jednou psychiatrická, když už byla na odchodu a věci měla uložené v bachraté aktovce. Shlížela na mě s tou svou bradavicí a jen tak mimochodem se zeptala na mou matku. Možná to byla její metoda, jak překvapit lidi, nevím. Možná odkoukala něco z metodiky policejních výslechů.

„Mou matku vynech,“ řekla jsem.

Chvíli neříkala nic, a pak se zeptala: „Je to pro tebe choulostivé téma?“

„Nejsme pro dnešek hotovy? Myslela jsem, že už odcházíš. Už jsi snad zkontrolovala, které šrouby mám uvolněné.“

„Tobě je nepříjemné mluvit o své matce?“

„Tobě je nepříjemné mluvit o své matce?“ opičila jsem se po ní.

„Ani v nejmenším,“ řekla. „Ale k otci jsem nikdy nenašla cestu. To je mnohem obtížnější. To…“

Odmlčela se uprostřed věty a zeptala se: „A co tvůj otec?“

„Nebudu mluvit o své rodině,“ řekla jsem vztekle.

„Nemá s tím vůbec nic společného a já jsem zásadně proti tomu, aby ses vyptávala na mé rodiče nebo bratra nebo na něco, co se jich týká. Nechci to, rozumíš?“

Přikývla.

„Co je podle tvého názoru příčinou?“ zeptala se nakonec a já jsem si všimla umíněného výrazu v jejích očích. Ze stejné umíněnosti odmítala dát si odstranit bradavici jednoduchým, levným a bezbolestným způsobem.

„Můžeme to skončit?“ zeptala jsem se.

„Co se děje?“

„Nic. Nech mě na pokoji.“

„Zdá se, že se tě to jednoznačně velmi dotýká,“ řekla.

Mlčela jsem, ale nevzdala se.

„Je to něco, co všechno vysvětluje, nemám pravdu?“

řekla. „Vysvětluje, proč jsi taková. Vysvětluje, co jsi udělala.“

„Já jsem nic neudělala!“

„Jistě.“

„Proč si nedáš odstranit tu bradavici?“ zeptala jsem se.

Chtěla jsem ji zranit. Chtěla jsem vidět, jestli se mi podaří ji zranit. Chtěla jsem vidět výraz jejího obličeje.

Chtěla jsem vědět, jestli dokážu otřást jejím sebevědomím a vyprovokovat ji k výbuchu zlosti. Pochopitelně vím, že za žádných okolností nesmím klást takové otázky. Tu bradavici jsem neměla brát na vědomí, jako by tady vůbec nebyla.

Vím, že pro mě není žádnou omluvou, že jsem ve vyšetřovací vazbě strávila víc dní, než jsem dokázala spočítat, a že to na mě začalo doléhat. Bettý by se na to zeptala hned první den a vůbec by se nepokusila omluvit.

Moje obavy byly bezdůvodné.

„Jsem hrdá na to, jaká jsem, že jsem člověk, jaký jsem,“

řekla psychiatrická. „Je to velmi příjemný pocit, ale myslím, že ty jsi jej nikdy nepoznala.“

„Co o tom víš, ksakru?“

„Možná se pokouším na to přijít.“

„Nech mě na pokoji!“

„V pořádku,“ řekla. „Můžeme si o tom promluvit později.“

„Ano, nebo na to taky můžeme zapomenout.“ Vstala.

„Promiň,“ řekla jsem, „nechtěla jsem tě…“

„Přesně to jsi chtěla. Asi tě něco jen tak popadlo, protože v hloubi duše se řídíš slušností a smyslem pro fair play, dobrými pocity a ne zlobou, přesně jako většina ostatních.“

Zadívaly jsme se jedna druhé do očí.

„Ty asi vždycky všechno víš,“ řekla jsem. „Všechno máš dokonale srovnané, všechno víš a na všechno máš odpověď…“

„Co myslíš, proč asi tady sedíš?“

Mlčela jsem.

„Copak jsi vždycky neusilovala o uznání v jakékoliv formě? Nejde podle tvého názoru o otázku uznání? Možná o něco, co je nějak spojené s tvou matkou?“

Neodpověděla jsem. Jen jsem tam mlčky seděla, přemýšlela o jejích slovech a zuřila. Bylo to její uznání tak důležité? Teď jsem ale neměla vztek na ni, ale na svou

slabost, se kterou jsem vždy bojovala. Věděla jsem velmi dobře, že ve vězení jsem skončila jen kvůli ní.

„Vypadni,“ řekla jsem. „Vypadni a nech mě na pokoji.

Koukej zmizet a NECH MĚ UŽ KSAKRU NA POKOJI!“

zařvala jsem.

16

Když odešla, vrátila jsem se do cely, položila se na pryčnu a zírala do tmy, zatímco v myšlenkách jsem se přenesla k tomu večeru, který jsem chtěla vytěsnit z vědomí, který si ale stále násilněji dobývá cestu zpět. K večeru, kdy jsem navštívila Tómase a Bettý nebyla doma.

Tómas a já jsme se ještě nikdy nesešli pracovně v jeho domě v Akureyri. Téměř vždy jsme se scházeli v jeho kanceláři, buď v Akureyri nebo v Reykjavíku, nebo u oběda v restauraci, pokud se jednalo o běžné maličkosti. Nikdy mě nepozval k sobě domů. To vždycky udělala jen Bettý.

Tómas Ottósson o mně a o Bettý nevěděl. Někdy mnoho nescházelo a provalilo se to, ale nějak se nikdy nic nepokazilo, protože jsme navzdory všemu byly tak opatrné, jak to jen šlo. Přesto jsem byla připravená na všechno, když

jsem šla na tuto schůzku, především poté, co začal mluvit o své ženě. Trochu mě tím překvapil. Až dosud jsme na našich schůzkách nikdy nemluvili o soukromých věcech, ale více či méně výlučně o nastalých právních problémech, které vyžadovaly řešení.

Myslím, že byl se mnou spokojený. Podle mého názoru nelitoval, že mi musí platit horentní sumy, které mi umožnily koupit si v Reykjavíku větší byt a mnohem, mnohem lepší auto, než jsem kdy měla. Projevovala jsem mu vděčnost tím, že jsem spala s jeho ženou. Měla jsem kvůli tomu špatné svědomí? To ano. Přestala bych s tím?

Nikdy v životě. Proč ne? Protože v tom bylo mnohem víc než jen sex. Protože Bettý a já jsme byly jedno tělo. Vím, že Bettý mě milovala. Vím to. Milovala mě. Nebylo vtom nic nepěkného. Nic zločinného. Byla to láska. Taky bych mu to nejraději otevřeně řekla. Řekla mu všechno. Zmínila jsem se o tom před Bettý, ale soucitně se na mě podívala a zavrtěla hlavou. Věděla jsem, že není nejmenší možnost promluvit si s jejím mužem.

Jako vždy, když jsem pracovala s Tómasem Ottóssonem, jsem se měla na pozoru. Během našich porad jsem očekávala otázku: spíš s Bettý? Byla jsem pevně přesvědčená o tom, že někdo nás určitě viděl, jak se líbáme.

Že tajemství už není žádným tajemstvím. Přemýšlela jsem, jak bych na to měla odpovědět. Co bych na to mohla odpovědět. Nenapadlo mě nic jiného než prosté ano. Jak

jsem řekla, někdy jsem dokonce toužila mu to říci. Prozradit tajemství našeho vztahu a všech těch lží, které provázely hru na schovávanou.

Když jsem vstoupila, Tómas nebyl střízlivý. Sice nebyl úplně opilý, ale moc mu do toho nechybělo. Nabídl mi pití.

Neřekl mi, o co se jedná. Bettý mi vyřídila, že se chce se mnou setkat. Byla jsem v Akureyri a nazítří jsem měla letět do Reykjavíku. Předpokládala jsem, že půjde o obchodní záležitosti, ale brzy vyšlo najevo něco jiného.

Byl jiný než obvykle. Většinou jsem pro něho vůbec neexistovala, což souviselo s mou prací právního poradce.

Nikdy se mě nezeptal, jak se mi daří nebo jakou poslouchám hudbu, co si myslím o politice nebo jaký je můj názor na tu nebo onu věc. Proto jsem byla velmi překvapená, když se mě znenadání zeptal, jak se mi daří.

„Dobře,“ řekla jsem. „Daří se mi dobře.“

„Platím tě dost za tvou práci?“ zeptal se.

„Já myslím, že ano,“ řekla jsem, „ale přirozeně nejlépe to můžeš posoudit ty.“

Mluvil o práci, nebo o Bettý? To jsem nevěděla. Pro mě nemohlo být nic strašnějšího než být sama s Tómasem, který mi kladl otázky, o kterých jsem nevěděla, jestli jsou přímé, nebo se za nimi skrývá něco jiného. Bylo by možné, že by se dověděl o Bettý a mně?

„Ano,“ řekl, „to dělám.“

„Děláš to?“ zeptala jsem se, jako bych odpovídala na otázky, které jsem si v duchu kladla.

„Ano, spoléhám na svůj úsudek, a mám dojem, že za ty peníze stojíš,“ řekl. „To musím uznat.“

Trochu se mi ulevilo. Nejde tedy o Bettý a mě. Ale bylo tu ještě něco jiného. Jak jsem řekla, Tómas mi zatím nikdy nevěnoval nejmenší pozornost. Když mě tehdy najímal, choval se sice nanejvýš podivně, ale jinak byly naše vztahy pracovní a naprosto věcné. Neměla jsem nejmenší ponětí, jak se to dnes vyvine. Tómas jediným douškem vyprázdnil sklenici.

„Víš, kde je dnes večer Bettý?“ zeptal se.

Zamyslela jsem se.

„Není v Reykjavíku?“

Ušklíbl se.

„Když jsme se seznámili, Bettý byla naprosto bezvýznamné stvoření. Ještě nikdy jsem se nesetkal s takovou ženou. Její nápady nemají hranic. Nemá absolutně žádné vzdělání, a když jsem se s ní seznámil, pracovala u nás v telefonní ústředně. Víš, kde je dnes večer?“

Tómas byl opilejší, než jsem si myslela. Vůbec jsem nechápala, kam míří, o čem mluví.

„Ne, nemám ponětí, kde je,“ řekla jsem a upila likéru.

„Je na slavnostním dinner v Perlanu, společně s premiérem a dalšími členy kabinetu, se známými

osobnostmi z oblasti politiky a obchodu a navíc s dánským premiérem a jeho doprovodem. Já jsem na to neměl náladu.“

Podíval se na mě a ušklíbl se.

„Nepřipadá ti to fantastické? Nepřipadá ti fantastické žít v zemi, kde ti peníze otevřou jakékoliv dveře?“

Nevěděla jsem, co na to říci. Tómas vyprázdnil svou skleničku a zase ji do poloviny naplnil whisky.

„Bettý nade vše miluje tenhle život,“ řekl, zatímco stavěl láhev stranou. „Protože je naprosto nedůležitá a ví to.

Navzdory tomu teď sedí u stejného stolu s ministerským předsedou tohoto státu. On přece musí vědět, kdo ona je. Co si o té společnosti myslí. O té snobské pakáži, která se k podobné příležitosti vyštafíruje jako tučňáci do fraků a večerních šatů a považuje se za něco lepšího než ostatní lidé.“

Nejraději bych mu řekla, že se velmi mýlí, jestliže považuje Bettý za naprosto bezvýznamnou. Že on sám před pár lety taky nebyl významnou osobností.

Ale mlčela jsem. Ani těch zranění, která jí kdysi způsobil, jsem se nedotkla jediným slůvkem. Možná jsem neměla mlčet. Možná by všechno proběhlo docela jinak.

„Co víš o Bettý?“ zeptal se najednou.

Okamžitě jsem přešla do obrany. Nikdy předtím se nezmínil o těchto věcech a já jsem nevěděla, kam míří.

Nejraději bych se rozloučila a zmizela. Alkohol mu stoupal

do hlavy. Nikdy jsem dost dobře nevěděla, jak zacházet s opilci.

„Já? Moc ne. Já…“

„Asi nebudeme mít dítě,“ řekl Tómas.

V jeho hlase zazněl smutný tón. Nevěděla jsem, jestli tím myslí, že by se na svět neměly přivádět vůbec žádné děti, a tak se společně dohodli, že zůstanou bezdětní, nebo jestli to mezi nimi neklape.

Poté, co to řekl, se nadlouho rozhostilo ticho, až jsem si odkašlala. Chtěla jsem říci něco útěšného.

„To se přece stává a pochopitelně existují cesty a prostředky…“

Zase mě přerušil.

„Dosáhl jsem věku, kdy si nic nepřeji toužebněji, než mít dítě. Někoho, kdo by to táhl dál. Je mi jedno, jestli by to byl chlapec nebo děvče. Chci, aby…“

Stáhl obličej do úšklebku.

„Ten podnik v podstatě není vůbec důležitý. Myslím, že jsem to pochopil moc pozdě. Jen děti jsou důležité. Důležité je mít děti. Konečně jsem si to uvědomil.“

Mlčela jsem. Nenapadlo mě nic, co bych nato mohla říci. Nevěděla jsem, proč si mě zavolal k sobě domů, aby mi v podnapilém stavu oznámil, jak v pokročilém věku objevil, že peníze nejsou všechno. Muž, který bil svou ženu.

Vzhlédl, vyprázdnil další skleničku a zadíval se mi přitom do očí.

„Myslím, že mě Bettý podvádí,“ řekl.

V hloubi duše jsem vykřikla. Tohle je vysvětlení, teď jsem věděla, co má tahle večerní schůzka znamenat. Tómas se dověděl pravdu. Dověděl se o mně a Bettý. Nedávaly jsme si dost pozor. Nevěděla jsem, jak zareagovat. To, že mi to řekl, mohlo mít jen jeden důvod, protože jsme mezi sebou neměli žádný důvěrný vztah. Nikdy předtím se mnou nemluvil o svých soukromých záležitostech. Určitě mi chtěl dát najevo, že ví všechno. Pokusila jsem se nedat na sobě nic znát. Stála jsem bez hnutí před ním a čekala na to, až se na mou hlavu snese bouře.

Nic takového se nestalo. Alespoň ne tak, jak jsem očekávala.

„Docela určitě to dělá,“ řekl. „Nemám žádné důkazy, ale už dávno mám takový pocit.“

„Mluvil jsi s ní?“ zeptala jsem se váhavě.

„Ne,“ řekl Tómas. „Já… Mezi mnou a Bettý je po všem.“

Po všem? Neměla jsem ponětí, co tím myslí, ale nebyl čas se nad tím zamyslet.

Tómas přistoupil blíž ke mně.

„Můžu pro tebe něco udělat?“ zeptala jsem se opatrně.

„Ano,“ řekl, „můžeš pro mě něco udělat.“

„Co tedy?“

Díval se na mě a měřil si mě od hlavy k patě. Ten výraz jsem u něj ještě nikdy neviděla, ale velmi dobře jsem věděla, co znamená. Vídala jsem ho u jiných mužů.

„Chtěl bych se s tebou vyspat,“ řekl. „Je mi jedno, kolik to bude stát. Chci s tebou spát.“ Užasle jsem na něj zírala.

„Pokud je mi známo…“ řekl, přistoupil těsně ke mně a odložil skleničku. „Chtěl jsem to už dávno. Nevím, jak ti to mám jinak říct. Pokud vím, jsi na tom stejně.“

Ucouvla jsem před ním.

„Chci s tebou spát,“ opakoval, „a vím, že ty to chceš taky.“

Začala jsem se smát, ani nevím, proč. Byl tak nějak politováníhodný. Ale v tom jsem se fatálně přepočítala.

Rozzuřil se, rozmáchl, a pak po mně skočil. Toho večera ve velkém domě Bettý a Tómase v Akureyri jsem byla znásilněna. Bylo to… Já…

Nedokážu popsat, co…

17

Když za mnou přišla psychiatrická, seděly jsme v pokoji, o kterém jsem se domnívala, že to je zvláštní místnost pro návštěvy. Nepřišla do mé cely a nešly jsme do místnosti, kde probíhaly výslechy, ale do malého obývacího pokoje, kde byly židle s fialovými potahy a dva jednoduché

stoly. Okna byla zamřížovaná a na skleněných tabulích byla nanesena speciální látka, aby nebylo vidět ven.

Jestli jsem jí dobře rozuměla, měla potvrdit mou příčetnost. Přinesla si velký kufřík na spisy a vytahovala z něj jednotlivé dokumenty a složky, o kterých jsem nevěděla, co obsahují.

„Ráda bych si promluvila o tvé matce,“ řekla. „Je to možné?“

„Nemám, co bych ti o ní řekla,“ odpověděla jsem.

„Opravdu?“

„Nemá s tím nic společného.“

„Ne, možná ne přímo, ale…“

„Žádné ale,“ řekla jsem.

„Je ti nepříjemné mluvit o ní?“

„Nemá to s ní nic společného,“ řekla jsem znovu. „Mám to opakovat celý den?“

„Když jsme se setkaly naposledy, narazily jsme na téma uznání,“ řekla.

„Co tady vlastně děláš?“

„Co tím myslíš?“

„Jaký je tvůj úkol? Proč jsi vlastně tady? Proč s tebou mluvím? Nemám nejmenší chuť s tebou mluvit.“

„Souvisí to s tím, že bych s tebou ráda mluvila o tvé matce?“

„Co souvisí s čím?“

„Ten odpor,“ řekla. „Jsi okamžitě…“

„Ty si myslíš, že všechno víš, nemám pravdu?“ skočila jsem jí do řeči.

„Nemyslím, že tady jde o mě,“ řekla.

„Ne, pravděpodobně nejde o tebe.“

„Mohly bychom si teď promluvit, aniž bys mě stále napadala?“ řekla. „Já jen dělám svou práci.“

Odmlčely jsme se.

„Mluvila jsem s tvou matkou,“ promluvila konečně.

„Chci, aby to skončilo,“ řekla jsem a vstala. „Řekla mi, že k tobě pociťuje odpor.“ Zadívala jsem se na ni.

„Nech mě na pokoji,“ vykřikla jsem, „nech mě na pokoji!“

Nepovolila. Nic z toho, co jsem řekla, na ni nepůsobilo.

„Jde o uznání, že?“ řekla. „Není to všechno proto, že tvoje matka s tebou nechce nic mít? Protože nemůže snést, jaká jsi. Ty se stále pokoušíš, aby tě akceptovali. Uznání je pro tebe vším. Je jedno z čí strany.“

„Drž klapačku! vykřikla jsem, šla ke dveřím a zabušila na ně.

„Má odpor ke tvé sexuální orientaci.“

„Nerozumí tomu,“ řekla jsem. „Nikdy nerozuměla. Ale já už jsem prostě taková. Nemůžu za to. Prostě jsem taková.

Já za to přece nemůžu!“

„A přesně to ona nenávidí?“

„Nenávidí mě. Nenávidí mě kvůli tomu. Jsi teď spokojená? Dověděla ses, co jsi chtěla? Můžu teď jít? Měla bys něco proti tomu, kdybychom teď skončily?“

„Na tom nic není, když je člověk přitahován ke stejnému pohlaví nebo dokonce k oběma,“ řekla psychiatrická. I ona teď vstala. „Člověk by se neměl stydět za svou sexualitu. Není to tvoje věc, jestliže tvoje matka má něco proti tomu. Ty jsi, jaká jsi a nepotřebuješ její uznání.

Nepotřebuješ je od nikoho.“

„Dej mi pokoj!“

„Ona necítí odpor k tomu, jaká jsi, ale k tomu, jak žiješ.

To je rozdíl.“ Dveře se otevřely.

„Chci zpátky,“ řekla jsem dozorci a vyrazila z místnosti pro návštěvy.

18

Nedokážu si přesně vzpomenout, kdy jsem zjistila, že mám lesbické sklony. Přišlo to nějak samo od sebe a pro mě to bylo něco docela normálního. Ale to, co řekla psychiatrická, byla pravda. Matka se s tím nemohla smířit.

Nedokázala mě akceptovat takovou, jaká jsem, nechtěla vzít na vědomí, že jsem lesbička. Otec měl větší pochopení, ale stejně vím, že i on se s tím vyrovnával velmi těžce. Řekl mi to, než zemřel. Bratr mě považoval za zrůdu. Než se odstěhoval do Londýna, často mě kvůli tomu napadal a

tvrdil, že jsem zničila život našim rodičům. Možná to byla pravda, ale jak psychiatrická zcela správně poznamenala, nemůžu být jiná, než jsem.

Nikdy jsem se nijak neangažovala nebo něco podobného. Nevím, k čemu by to bylo dobré. Nebojuji za práva a zájmy homosexuálů a nepodílím se na jejich akcích.

Nevidím vtom žádný smysl. Nechci se izolovat od ostatních lidí a říkat: jsem taková a taková a proto jsem jiná než ostatní a všichni musí vědět, jaká jsem, protože jen tímto způsobem mohu být svobodná a mohu osvobodit ostatní.

Jsem, jaká jsem, a je to jen moje věc a nikomu do toho nic není. Jen několik přátel ví, že jsem lesbička, také několik mně podobných, se kterými jsem studovala na Islandu a v Americe. Nestydím se být lesbičkou, myslím si jen, že do toho nikomu nic není. Je to jen a jen moje věc.

Nevzpomínám si, že bych kdy byla jiná. O chlapce jsem se zajímala jen velmi málo. Připadali mi hrubí a neohrabaní a tak nějak omezení. Nevím, jak to jinak popsat. Prostě jsem v sobě neměla ty šťávy, které by způsobily, že by mě přitahovali. S děvčaty to bylo jiné, s těmi jejich krásnými křivkami, měkkými bedry, úzkýma rukama a křehkými prsty. Všichni jsme nějakým způsobem produkt stvoření.

Proto také věřím, že pokud Bůh existuje, je to žena. Když jsem byla v pubertě, ujasnila jsem si svou orientaci a neměla s tím žádné problémy. Nikdy jsem to nepovažovala za nepřirozené nebo divné. Neprošla jsem kvůli tomu žádnou

psychickou krizí. Jediným problémem byla reakce rodiny, která se ode mě téměř úplně odvrátila. Moje homosexuální orientace nebyla problémem pro mě, já jsem ji přijala ráda, odhlédneme-li od gymnaziálních let, kdy moje pokusy sblížit se s mužem skončily fiaskem. Chtěla jsem vědět, jaké to je, a zjistila jsem, že prostě odporné.

Měla jsem dobré kamarádky. Delší vztah předtím, než jsem se setkala s Bettý, jsem měla jen s dívkou z USA, která se jmenovala Lydia. Studovala biologii. Setkaly jsme se v oblíbeném studentském baru a daly se do řeči. Ona nemohla pochopit, že pocházím z Islandu, protože se domnívala, že tam žijí jen Eskymáci v ledových iglú. Obě jsme zjistily, že jsme naladěny na stejnou vlnu. Když se setkají dvě lesbičky, okamžitě to o sobě vědí. Během mého druhého studijního roku v Americe jsme žily spolu. Já jsem pak chtěla zase domů, ale ona si nedokázala představit život na Islandu.

Letěly jsme sem spolu, ale pro ni bylo nemyslitelné se sem přestěhovat.

Po celou tu dobu byla největším problémem moje matka. Bratr mi byl lhostejný. Nikdy jsme spolu neměli dobrý vztah. Vždycky mi připadal nudný, nestydatý, rozmazlený a dokonce podlý. Myslím, že za to, jak odmítavě se ke mně matka chovala, vděčím v neposlední řadě jemu.

Vím, že se dokonce pokoušel ovlivnit otce a přetáhnout ho na svou stranu. Nevím, co si od toho sliboval, ale udělal to.

Psychiatrická tvrdila, že jsem tak posedlá potřebou uznání,

že bych pro ně udělala cokoliv. Možná měla pravdu. Možná to opravdu souvisí s matkou. Nechtěla jsem ji zklamat, ale udělala jsem to, a nakonec jsme se úplně odcizily. Přerušila se mnou veškeré styky a prohlásila, že už nejsem její dcera.

Nesetkaly jsme se devět let. Ani jednou. Ptala jsem se svého právního zástupce, jestli u něho byla, ale nebyla. Kdysi jsme si s matkou docela rozuměly. Bylo to hrozné, když jsem jí řekla, že jsem lesbička. Vůbec jsem nebyla připravená na to, jak zareaguje. Myslela jsem, že matku znám, ale najednou to byla úplně jiná osoba. Samozřejmě mi je jasné, že přesně totéž se dá říci o mně.

„Jak jsi mi to mohla udělat?“ vykřikla na mě jednou, když jsme si vjely do vlasů, jako bych byla lesbička jen proto, abych jí způsobila nepříjemnosti. Později prohlásila, že to, co dělám, co chci dělat s jinými ženami, považuje za odporné. „Odporné!“ křičela na mě. „Spát se ženou!“

„To nemá nic společného se sexem,“ řekla jsem, „to je nedorozumění…“

„Zmiz!“ křičela. „Nechci tě mít u sebe!“

Otec se pokoušel nás smířit. Vždycky dbal na to, abych se měla dobře, nic jiného pro něj nehrálo roli. Přesto mi bylo jasné, že se s tím vyrovnává stejně obtížně. Zeptal se mě, jestli si jsem úplně jistá, jestli je moje orientace naprosto jasná a jestli to je skutečně to, co si přeji.

„Nejde o to, co si přeji,“ řekla jsem mu, „ale o to, co jsem. Nemohu to nijak ovlivnit, jak si myslí maminka.

Neudělala jsem nic pro to, abych se stala lesbičkou, ale také jsem nepodnikla nic proti tomu. Prostě jsem taková.“

Tatínek se na mě podíval a já jsem věděla, že mezi námi dvěma je všechno v pořádku.

„Nikdo se nemůže pokoušet být jiný než je,“ řekl a usmál se.

Když jsem začala studovat, odstěhovala jsem se. Vzala jsem si půjčku na studium a najala si pokojík poblíž univerzity. Vztah s matkou se vůčihledě horšil, až nakonec jsme spolu přestaly mluvit úplně. Pak otec onemocněl a doktoři nemohli nic dělat. Jeho boj o život trval týden. Po celou tu dobu jsme s matkou byly u něj. Na ten čas jsme uzavřely příměří. Až do konce se pokoušel nás smířit. Když zemřel, všechno bylo zase jako dřív.

Na právnické fakultě věděli skoro všichni, že jsem lesbička. Mužům to připadalo napínavé. Vím to, protože mi to řekli a někteří se dokonce nesnesitelně hrubým a obscénním způsobem pokoušeli ke mně přiblížit. Tak se mohou chovat jen lidé, kteří vycházejí z názoru, že lesbička musí být pornokrálovnou. Někteří kolegové se přede mnou měli na pozoru. Všichni se ale pokoušeli o liberální přístup.

Byla jsem jediná lesbička v ročníku, ale věděla jsem o několika dalších na univerzitě a občas jsme se setkaly. Jedna se jmenovala Katrín a na jistou dobu jsme si najaly byt.

Zpočátku to šlo docela dobře, ale poměrně brzy vyšlo najevo, že jsme příliš rozdílné. Ona se plně angažovala v

boji za práva homosexuálů a vyvíjela neustálý tlak, aby se lidé z jejího okolí přihlásili ke své orientaci, stále se objevovala v televizi a tisku a vyjadřovala se ke všemu možnému. Byla aktivní i v organizaci. Vzdala jsem to v okamžiku, kdy svou přemrštěnou aktivitu nasměrovala na mě a neustále mi vyčítala, že se nepodílím na „boji“, protože jsem příliš „vlažná“. O něco později jsem se rozhodla odjet do USA.

Bettý byla první velká láska v mém životě. Když jsem se s ní seznámila, ještě jsem tak úplně na Islandu nezakotvila. Snad mě také ještě úplně nepřebolela ta věc s Lydií. Nevím. Vím jen, že Bettý na mě od prvního okamžiku působila dojmem, že se s ní prostě musím seznámit, být s ní a spát s ní. Přispěl k tomu její způsob oblékání, to, co říkala a jak to říkala. Polibek v jejich domě v Reykjavíku. Od prvního okamžiku se mnou flirtovala, protože mě chtěla pro sebe, chtěla mě získat na svou stranu; měla na mě spadeno. Sledovala jistý úmysl. Tehdy jsem to pochopitelně nevěděla, až teď.

A já jsem jí na všechno skočila.

Co jsem si přitom myslela? Bettý byla Tómasova žena a moje milenka. Opravdu jsem věřila, že Bettý a já bychom mohly být spolu šťastné až do konce našich dnů? Byla jsem tak naivní? Byla jsem natolik zaslepená? Opravdu jsem věřila, že by ho opustila a žila se mnou?

Tyto otázky na mě útočí, když ležím ve tmě. A další, které vyvolávají nemenší zoufalství a obavy. Věděla to o mně už v okamžiku, kdy vstoupila do přednáškové síně?

Věděla, že jsem lesbička? Jak se to dověděla? Informovala se na mě? Hledala dlouho vhodnou oběť? Protože já jsem oběť. V tomto dramatu jsem obětí.

Zírám do tmy.

Všechny ty otázky.

Otce postrádám víc, než dokážu vyslovit. Byl to můj nejlepší kamarád a nejrozumnější člověk, s jakým jsem se kdy setkala. Kam sahají moje vzpomínky, byl mým vzorem, jeho laskavé chování, chytrost a soucit s lidmi, kteří v životě přišli zkrátka. Představa, že by se dožil toho, do čeho jsem se zapletla a co jsem udělala, je pro mě strašná. Nebo co jsem neudělala. V první řadě z úcty k jeho památce se pokouším dostat se z toho zdravá a se zbytky důstojnosti.

Vzpomínka na něj mi pomáhá, abych si v této příšerné cele zachovala zdravý rozum.

Jsem uzavřena a úplně sama se všemi těmi jen těžko snesitelnými myšlenkami a v přesýpacích hodinách se právě oddělilo jedno jediné, téměř neviditelné zrnko písku a klesá tak pomalu, že je vidím, jak se vznáší nad prázdným dnem.

Pomalu je mi stále jasnější, co se skutečně odehrálo. Ne to, co jsem si představovala, protože jsem to viděla vlastníma očima a věděla o tom, nýbrž všechno to, co se odehrávalo, aniž bych to viděla nebo o tom cokoliv věděla.

Tak jsem pomalu prokoukla, jak všechno souvisí a že všechno probíhalo tak, aby jí to šlo na ruku. Dávám vinu sobě a vím, že pro mě stěží existují polehčující okolnosti.

Podílela jsem se na tom z vlastní vůle, ale neudělala bych to, kdybych věděla, co za tím vězí.

Policie ví, co se stalo; že mě Tómas Ottósson napadl.

Ptali se mě na to v místnosti, kde probíhají výslechy. To znamená, že Bettý projde to, co si vymyslela.

Nikdo nevěděl, co mi Tómas udělal, jen já a Tómas a Bettý.

19

Lárus a Dora seděli proti mně v místnosti, kde se odehrávaly výslechy.

K Doře jsem si vytvořila jistý vztah. Pravděpodobně je docela správná. Mám pocit, že mi věří, a to opravdu potřebuji, totiž člověka, který věří tomu, co říkám. Bere mě takovou, jaká jsem, a nic nepředstírá. Lárus má ke mně úplně jiný vztah. Vím to. Cítím to. V jeho očích jsem nejen vražedkyně, ale i lesbička, a to považuje za něco perverzního.

A tak se při řeči obracím k ní.

Neustále se mě ptají na to znásilnění. Vědí, že mě Tómas napadl a že se vůči mně dopustil násilí. Znají nějaké podrobnosti a já se pokouším nezrudnout, pokouším se nedat najevo žádnou reakci. Myšlenka, že o tom ví člověk,

jako je Lárus, je už sama o sobě hrozná. Stále ještě se stydím, když na to vzpomínám a přemýšlím, co se stalo.

Vím, že bych na to neměla myslet. Nebyla to moje vina, ale to mi nijak nepomůže, abych se zbavila ošklivosti.

„Proč jsi to znásilnění neudala?“ zeptala se Dora. „Proč jsi dělala, jako by se nic nestalo?“

„Jaké znásilnění?“ zeptala jsem se.

Podívali se na sebe.

„Víme o tom všechno,“ řekl Lárus. „Netvař se jako by nic.“

„Řekla jsem vám, že nemůžete věřit všemu, co Bettý řekne.“

„Proč myslíš, že nám Bettý řekla o tom znásilnění?“

zeptala se Dora. Pohlédly jsme si do očí.

„Proč by o tom mluvila, kdyby žádné znásilnění nebylo,“ dodala.

„Protože si to prostě vymyslela,“ odpověděla jsem.

„Proč by to dělala?“ zeptal se Lárus.

„Protože… Bettý je prostě taková.“

Pokouším se nemyslet na to, co se stalo. Nechci dát najevo žádnou reakci. Chci všechno zatlačit do pozadí.

Nechci jim dovolit, aby otevřeli tyto dveře. Ten prokletý Tómas. Ten prokletý surovec Tómas Ottósson Zoega!

Bránila jsem se, ale on byl silný, mnohem silnější než já. Upadli jsme na zem, on se na mě převalil, políbil mě a ohmatával celé moje tělo. Pokusila jsem se ho odstrčit, ale

byl příliš silný. Měla jsem na sobě sukni, on pod ní vsunul ruku a roztrhl mi kalhotky.

„Saro?“

Zase jsem byla v místnosti, kde mě vyslýchali.

„Chceš odpovědět?“

Dora se na mě tázavě podívala.

„Také můžeme pro dnešek skončit.“

„To nikdy neskončí,“ řekla jsem.

Ten večer, co mě Tómas znásilnil, kolem půlnoci, ke mně přišla Bettý. Myslím, že věděla, že se něco stalo. Ráno jsem nebyla schopná odjet do Reykjavíku. Necítila jsem se schopná vůbec k ničemu. Zamkla jsem se, seděla ve tmě a plakala. Připadala jsem si špinavá.

Cítila jsem se zneužitá. Nevěděla jsem, co mám dělat.

Sukni jsem měla roztrženou. Rty rozpraskané. Měla bych ho udat? Byla jsem mnohokrát pod sprchou, ale špínu se mi ze sebe smýt nepodařilo.

Bettý se ke mně posadila, já jsem si položila hlavu do jejího klína a vyprávěla jí, co se stalo. Hladila mě po vlasech a poslouchala. Neviděla jsem jí do obličeje, neviděla její reakce, ale věděla jsem, že je bezvýhradně na mé straně.

„To zatracené prase,“ slyšela jsem ji říci.

„Nejraději bych ho zabila,“ řekla jsem.

„Já vím,“ řekla.

„Udám ho.“

„K čemu to?“ zeptala se.

„Chci, aby šel do vězení za to, co mi udělal.“

„Ten přece nepůjde do vězení,“ odpověděla. Její hlas byl hluboký a okouzlující. Byla jsem ráda, že přišla. Byla jsem ráda, že se na ni můžu spolehnout. Byla mou útěchou, mou přítelkyní a mou milenkou. Hanba, zlost a hnus mnou otřásaly jako ledové mrazení.

„Udám ho,“ opakovala jsem. „Chci, aby všichni věděli, co mi udělal, jaký je, chci, aby všichni věděli…“

„A co z toho budeš mít?“ zeptala se. „Možná to trochu uškodí jeho pověsti, ale většina veřejnosti bude věřit jeho nevině. Pro ni budeš jen štětka, která ho vydírá, zatímco on se jen vzpíral zaplatit ti za mlčení. „K žádnému znásilnění nedošlo, chtěla ode mě peníze, a když jsem odepřel, vymyslela si to absurdní udání,“ tak se bude vymlouvat. Ale dejme tomu, že soudce nebude věřit jemu, ale tobě, a že ho odsoudí za znásilnění, co myslíš, jak dlouho asi bude sedět?

Víš sama, že islandští soudci se podobnými případy baví.

Všichni to vědí. A dokonce i v případě, že by se ti to podařilo a Tómas byl uznán vinným, dostal by nanejvýš osmnáct měsíců nepodmíněně, polovinu by mu odpustili pro zachovalost a ze zbytku by si odseděl maximálně polovinu, nanejvýš čtyři, pět měsíců. A to všechno jen v případě, že by se ti podařilo přesvědčit soudce, že je vinen.“

Věděla jsem, že má pravdu. Islandští soudci!

„Chci, aby trpěl. Já… chci… aby… Přála bych si, aby byl mrtvý.“

Bettý mi přestala hladit vlasy.

„Nejlepší bude, když o tom nikomu neřekneš,“ řekla.

„Nejlepší bude, když to zůstane jen mezi námi.“

„Nenávidím ho.“

„Já vím,“ řekla Bettý.

A tak se taky stalo. Nikomu jsem neřekla, co se stalo.

Bylo to tajemství moje a Bettý. Věděly jsme o tom jen my dvě.

Až policie začala mluvit o „útoku“. Věděl o tom pochopitelně ještě Tómas, ale jsem pevně přesvědčená, že se o tom nikdy před nikým nezmínil. Dnes už vím velmi dobře, co měla Bettý za lubem. Všechno, co do tohoto okamžiku podnikla, bylo promyšleno do nejmenšího detailu. Ještě jsem neměla žádnou představu, jak bych se měla bránit, jen jsem se delší dobu pokoušela chovat tak, jako bych o ničem nevěděla. Navzdory situaci, ve které mě policie překvapila, a navzdory všemu, co se do té chvíle odehrálo mezi mnou a Bettý. Dlouho jsem se vzpírala o tom zmínit. Byla jsem unavená, měla jsem strach a cítila nekonečný smutek.

„Chceš tím říci, že to znásilnění si Bettý vymyslela?“

zeptal se Lárus. „Že lže, že k vůbec žádnému znásilnění nedošlo?“

Podívala jsem se na něj.

„Přesně tak,“ řekla jsem. „K žádnému znásilnění nedošlo. Nesmíte věřit všemu, co Bettý řekne.“

„Jsi si tím naprosto jistá?“ zeptala se Dora.

V jejím hlase byla znát účast a mě to potěšilo. Možná byla schopná vžít se do mé situace, pochopit, jaké to je být znásilněná a pak o tom muset vyprávět, jako by to vůbec nic nebylo. Možná tušila, jak mi je. Měla jsem pocit, že se dusím.

„A není to důvod, proč jsi zabila Tómase Ottóssona Zoegu?“ pokračoval Lárus.

„Nemám ponětí, o čem mluvíš,“ řekla jsem.

„Proč by si podle tvého názoru Bettý měla vymýšlet tvoje znásilnění?“ zeptala se Dora.

„Nevím,“ řekla jsem. „Už jste skončili? Jste pro dnešek skončili? Chtěla bych zpátky do cely, pokud proti tomu nic nemáte.“

„Půjdeš, až budeme hotovi,“ řekl Lárus.

„V pořádku,“ řekla Dora. „Teď můžeš jít.“

„Nemyslím, že…“ začal Lárus.

„Budeme s ní mluvit zase zítra,“ řekla rezolutně Dora.

„Času máme dost.“

Ležím ve tmě a myslím na Bettý. Teprve po tom

znásilnění jsme začaly vážně uvažovat o tom, jestli by se neměl stát obětí nehody. Jestli by nebylo možné inscenovat nějaké neštěstí, abychom se ho zbavily.

Ale pak je tu ještě jedna příšerná myšlenka, které se nemohu zbavit.

Mohla být Bettý tak špatná, že na mě ve svém domě nastražila tuto past a jeho na mě poštvala? Až dosud jsem nepřikládala žádný význam skutečnosti, že to byla ona, kdo mi ten den zavolal a vyřídil, že se Tómas se mnou chce sejít ve svém domě.

Zavřela jsem oči.

Z Tómasovy hlavy vystříkla krev.

Příště jsem Tómase uviděla, až když mu zbývalo už jen několik minut života.

20

Vidím tu scénu před sebou, jak se stala. Podobá se zlému snu, bílému jako padlý sníh.

Neodvažuji se zavřít oči. Zírám do tmy a pokouším se myslet na něco jiného. Někdy se mi to podaří. Většinou ale ne.

Nechci na to vzpomínat. Chci to ukrýt někam, kde se toho nikdo nebude dotýkat, ani já sama ne. V mém nitru jsou přihrádky, které otvírám jen velmi zřídka, některé dokonce neotvírám nikdy. Chtěla bych to všechno smést do takové přihrádky, až by to samo od sebe zmizelo. Nejraději bych to zahladila. Ne, nejraději bych byla, kdyby se to nikdy nestalo.

Jenže ono se to stalo.

A nezmizíte

Na povrch to pouštím jen v malých, nesouvislých zlomcích. Vypadá to asi tak, jako bych to, co stalo, vyhodila do povětří a střepiny by létaly kolem, zraňovaly mě a bodaly, pokud bych se jich sebeméně dotkla. Moje tvář se stáhne do grimasy, zasténám nebo si přidržím ruce před obličejem. Někdy pláču, a když střepin, které mě bodají, je příliš mnoho, bezděčně vykřiknu.

Vidím, jak se napřahuje k ráně. Vykřiknu na ni, aby to nedělala. On se dívá na mě, klesá na kolena a padá do sněhu.

O chvíli později jsme obě stály na okraji velké rozsedliny v lávovém poli a dívaly se dolů, kde ležel v hloubce čtyř metrů. Díval se na mě a vypadal, jako by mi chtěl něco říct.

Jeho rty se pohybovaly a on k nám natahoval ruku. Hlavu měl zalitou krví a sníh pod ním zrudl. Vůbec nepochopil, co se stalo, to jsem na něm viděla. Viděla jsem to v jeho očích.

Nepochopil vůbec nic. Byl tak ubohý. Pak se ty oči úplně pomalu zavřely, ruka sklouzla podél těla, zapadla do sněhu a on se už nepohnul. Začalo sněžit a velké, měkké vločky se snášely na něj…

Užasle jsem hleděla na smrt a nad ní byl ten podivný sněhobílý jas.

Stále ještě doufám, že to je jen zlý sen, ze kterého se probudím a zase nastoupím do starého zrezivělého auta, které vždycky nenastartuje, pojedu do malé kanceláře a

nikdy neuslyším o Bettý a nikdy se nesetkám s Tómasem.

Stále ještě doufám, že se zase probudím do života, který jsem žila předtím, než jsem se setkala s Bettý. Moje přání se nenaplňuje. Je to, jako bych nikdy nežila jiný život než ten s Bettý. Už nevím, čemu mám věřit. Někdy ji nenávidím.

Někdy po ní toužím tak zoufale, že cítím fyzickou bolest.

Sníh byl pro nás příznivou okolností. Velké, těžké vločky, které se snášely z nebe a zakryly zločin. Zakryly naše stopy. Tómas byl mrtvý a my jsme si počínaly velmi uvážlivě. Byly tu dva sněžné skútry. Tómasův se musel zřítit do rozsedliny. To převzala Bettý. Odjela do vzdálenosti dvou set metrů od rozsedliny, otočila se, přidala plyn a těsně před okrajem rozsedliny seskočila ze skútru, který se zřítil dolů, narazil do protější stěny a zmizel v hlubině lávového příkrovu. Ze dna rozsedliny stoupal kouř. Bettý vstala a střásala ze sebe sníh. Chtělo se mi zvracet. Cítila jsem, jak ve mně stoupá hořká žluč a neustále jsem si musela odplivovat do sněhu.

Bettý mě obklopila péčí.

Cítím se lépe, když na to, co se stalo, myslím jako na sen. Jako na něco neskutečného, co se vlastně ani nestalo.

Tak bych to měla nejraději, jako něco, co sice vidím, co se ale nestalo. A já vím, že brzy se probudím, a pak už nebudu v té špinavé cele, ale doma ve svém pokoji a budu se dívat na tatínkovu fotografii na nočním stolku a on se na mě bude usmívat jako vždy.

Musím se probudit.

Kéž bych se probudila.

Bettý a já jsme se dívaly dolů do rozsedliny. Sněžný skútr ležel tak blízko Tómase, že to dělalo dojem nehody.

Na tento výlet na sněžných skútrech jsme se vydali ve třech, a pak se stala ta tragická nehoda, když se Tómas zřítil do rozsedliny. Oddělil se od nás a řekl, že si chce vyzkoušet nový typ sněžného skútru. Tómas si jej koupil teprve před týdnem a celý tento víkendový výlet se konal především proto, aby si ho vyzkoušel. Nějaký jeho kamarád z Reykjavíku měl víkendovou chatu, kterou nám dal k dispozici. Nestála v žádné rekreační oblasti, ale úplně osamoceně v odlehlé pustině. Přesně to pravé místo pro zimní vyjížďku, řekl ten kamarád, ale zmínil se také o tom, že Tómas, Bettý a já si budeme muset dávat pozor na rozsedliny, které se nalézají v oblasti severovýchodně od domu.

Tómas byl proslulý bezohlednými způsoby. Bylo o něm známo, že ať jede jakýmkoliv vozidlem, pedál plynu má na doraz a nikdy nepoužívá přilbu nebo bezpečnostní pásy.

Odstoupila jsem od okraje a sklesla do sněhu. Bettý přišla ke mně a poklekla vedle mě. Vzala mě za bradu a zvedla k sobě můj obličej tak, že jsme si pohlížely do očí.

„Dost dlouho jsme mluvily o tom, že to uděláme,“ řekla.

„Neřekla jsi mi, že to bude teď. Já…“

„Co?“

„Mluvit o tom je něco jiného,“ řekla jsem.

„Žádné problémy nebudou.“

„Tomu nevěřím. Víš, co jsi udělala? Zabila jsi ho!

Zabila jsi Tómase!“

„My,“ řekla Bettý a vstala. „Nezapomínej na to. Udělaly jsme to pro sebe. Pro naši budoucnost.“

„Budoucnost?“ zasténala jsem.

Stále sněžilo. Bettý mě uklidňovala prostřednictvím lží, které si připravila.

Když se nevrátil z vyjížďky na sněžném skútru a začalo se stmívat, vyrazily jsme ho hledat. Jely jsme na druhém skútru a pokoušely jsme se sledovat jeho stopy, ale celý den sněžilo a foukal tak silný vítr, že stopy zmizely. Volaly jsme a křičely, ale marně. Pak jsme se vrátily zpátky do chaty.

Nebyla tam síť, takže jsme nemohly použít mobil. Musely jsme jet k nejbližšímu venkovskému stavení, odkud jsme zavolaly policii a záchranáře.

Lidé na tom statku nás nechali u sebe. Byla půlnoc a my jsme seděly v jejich obývacím pokoji. Paní domu uvařila kávu. Oba manželé a jejich již dospělé děti se o nás dojemně starali.

Ačkoliv mi to Tómas udělal, plakala jsem. Nikdo si nezaslouží takovou smrt.

Bettý jen němě seděla a nijak nereagovala.

Policie a týmy záchranářů dorazily na statek ještě v noci. Jely jsme s nimi na chatu, která stála na velmi

odlehlém místě, protože její majitel si nepřál být obtěžován.

Od rána napadlo obrovské množství sněhu, a proto byla jízda na chatu spojena s velkými obtížemi. Když vyšlo najevo, že pohřešován není nikdo menší než Tómas Ottósson Zoega, byly povolány nejen další týmy záchranářů, ale také vrtulník pobřežní stráže. Firma najala další vrtulníky. Za svítání vypadala krajina kolem chaty jako nějaké podivné bitevní pole s vrtulníky, terénními vozidly, motorovými sáněmi, desítkami mužů a štěkajících psů, kteří se rozptýlili do všech světových stran.

Bettý a já jsme se také podílely na pátrání. Jely jsme na sněžném skútru a se záchrannými týmy se brodily hlubokým sněhem. Bettý nastoupila do vrtulníku a přelétávala nad krajinou. Naše výpovědi byly důležité. Mohly jsme podat informace, protože jsme viděly, kterým směrem Tómas vyjel a mohly jsme říci, že naposledy jsme ho viděly na východním obzoru. Vyslechli nás a zorganizovali pátrání v souladu s našimi výpověďmi.

Nic z toho nebyla pravda.

Viděli, že jsem v šoku, a řekli mi, že bych si měla jít lehnout. V domě panoval totální chaos, protože si z něj udělali základnu. Našla jsem jeden nepoužívaný pokoj a naprosto vyčerpaná se položila na postel, ne proto, že jsem čtyřiadvacet hodin nezamhouřila oka, ale pro to, co jsme, Bettý a já, udělaly. Toužila jsem vykřičet to do tváře

prvnímu, kdo mi přijde do cesty. Přiznat se ke všemu.

Osvobodit se od všeho, co mě trýznilo.

Já jsem ho nezabila. Pokud to vůbec může být omluva.

Nevěděla jsem ani, že to má Bettý v úmyslu. Sice jsem vždycky cítila jisté uspokojení, když se o tom mluvilo, spřádaly se plány a já jsem si představovala, jaké to bude, až bude po všem. Teprve když rána dopadla, pochopila jsem, jaká neúprosná a nezlomná vůle za ní byla.

Nepodílela jsem se na plánování vraždy. Tak daleko jsme ve svých rozhovorech nikdy nezašly. Když na Tómase dopadlo dvouruční kovářské kladivo, měla jsem pocit, že současně zasáhlo i mě.

Už nevím, čemu mám věřit. Jsem spoluviník, do jisté míry spoluviník.

Ale nejsem vražedkyně.

Nejsem vražedkyně.

21

Krev stříkala na všechny strany. Křičela jsem na Bettý a viděla, jak Tómas klesá na kolena a ztrácí vědomí. Dusila jsem se a chtělo se mi zvracet. Koutkem oka jsem zahlédla, jak Bettý pustila kladivo. Tómas ležel bez hnutí na sněhu.

Od toho znásilnění jsem se mu vyhýbala. Bettý věděla, že už pro něj nejsem ochotná pracovat. Po té hrůze jsem ho

už nikdy nechtěla vidět. Už jsem s ním nikdy nechtěla mluvit. Už nikdy jsem s ním nechtěla mít nic společného.

Nejraději bych ho dovlekla před soud, ale Bettý do mě mluvila tak dlouho, až jsem od toho upustila. Řekla mi, že by to nebylo vhodné, ale jen proto, že měla v úmyslu něco docela jiného. Už tehdy to byla hotová věc. Měla už své plány a nakázala mi, že musím dělat, jako by se nic nestalo, jestliže ty plány mají vyjít.

Vím, že Tómasovi navrhla, abychom se smířili. Mně řekla, že to je příležitost. Oni vyjeli den přede mnou. Když jsem dorazila, právě se chystali na výlet a byli připraveni k odjezdu. Tómas a já jsme se nepozdravili. Byl už venku a vytáčel motor. Neměl ani helmu, ani ochranné brýle. Bettý mi řekla, abych si pospíšila, oblékla si lyžařskou kombinézu a posadila se na skútr k ní. Tómas mezitím vyrazil.

Bettý mluvila o tom, že „teď se naskytla příležitost“.

Pokoušela jsem se přemýšlet o tom, jak nejméně to šlo.

Znělo to strašně podivně, úplně jako v nějakém laciném krváku. Někdy mi to připadá, jako bych tam jela proto, abych Bettý zabránila v provedení jejího úmyslu. Nebo abych viděla, jak daleko zajde. Někdy si myslím, že jsem tam jela proto, abych byla svědkem možné vraždy.

Už nevěřím, že někdy usnu. Tómas mě pronásleduje i ve spánku. Pokaždé, když si zdřímnu, je tady a vzhlíží ke mně z rozsedliny žalujícíma očima. Nezbavím se ho. Bojím

se usnout a mít zase před očima jeho a to všechno, krev, skútr, Tómase.

A Bettý s tím strašným krvelačným výrazem a krvavými stříkanci na obličeji.

Nemám v úmyslu uhýbat před odpovědností. To je pod mou úroveň a nepřichází to v úvahu. Dělala jsem, co mi nařídila, a pomáhala jí zahladit stopy. Slepě jsem ji poslouchala. Pro ni bych udělala cokoliv. Už jsem to jednou řekla. Měla nade mnou moc, kterou bych jen těžko dokázala vysvětlit, a díky ní jsem byla úplně slepá. Věřila jsem, že z toho vyvázneme. Domnívala jsem se, že se nám podaří, aby to vypadalo jako nehoda, a že pak budeme volné. Bettý by měla svoje peníze. Já bych měla Bettý.

Než jsme vyjely, abychom se připojily k Tómasovi na jeho novém sněžném skútru, Bettý se zeptala, jestli mě někdo viděl, když jsem vyjížděla z města.

„Ne,“ řekla jsem. „Vyjela jsem hodně časně. Byla ještě úplná tma.“

„Zastavila jsi někde cestou?“

„Ne, jela jsem rovnou sem. Nikdo mě neviděl.“

„Setkala ses s někým včera večer?“

„Ne.“

„Volala jsi někomu nebo někdo tobě?“

„Ne,“ řekla jsem.

Přikývla.

„Pojď,“ řekla, „pojedeme.“ Tělo nenašli.

Navzdory technickým vymoženostem, navzdory psům a zkušeným záchranářům. Když se počasí změnilo a vypukla bouře, nemohly už být nasazeny vrtulníky. Pátrací oddíly se musely na dva dny stáhnout na základnu, a když se počasí umoudřilo, krajina se úplně změnila. Bettý a já jsme nijak moc nepomohly. Bettý začala hrát truchlící vdovu. Dostalo se jí veškeré účasti, jakou žena v jejím postavení zasluhuje.

V její blízkosti se mluvilo jen šeptem, nosili jí kakao a ujišťovali svou účastí. Občas ji někdo účastně objal. Když už bylo více méně jasné, že pátrací akce skončí neúspěchem, odletěly jsme vrtulníkem do Akureyri a z letiště nás odvezli domů. Bettý se nechala dopravit do svého a Tómasova velkého domu. Když jsem vešla do svého řadového domku, nezmohla jsem se na nic jiného, než že jsem úplně vysílená padla do postele.

Byl večer a v domě byla tma. Všude panovala černočerná tma.

Nevím, jestli jsem usnula nebo jen dřímala v polospánku, když najednou zazvonil telefon. Byla to Bettý.

Slyšela jsem, že kouří. Její hlas zněl chraptivě.

„Je u tebe všechno v pořádku?“ zeptala se.

„Ne,“ řekla jsem. „Nic není v pořádku. Vůbec nic. Oni určitě přijdou na to, co se stalo. Dostanou se nám na stopu.

Skončíme ve vězení. Nic není v pořádku, Bettý! Nic!“

„Jen klid,“ řekla chlácholivě.

„Já jsem nevěděla, že to chceš udělat takhle,“ řekla jsem. „Nikdy jsme o tom nemluvily. Co sis při tom myslela?

Proč jsi mi nic neřekla?“

„Prostě se naskytla příležitost,“ vysvětlovala Bettý.

„Jsem si jistá, že všechno dobře dopadne. Oni ho hned tak nenajdou.“

„Panebože, Bettý, co jsme to udělaly?“ zasténala jsem.

„Co jsme to udělaly?

„Nic, Saro,“ řekla Bettý. „Mysli na to, pořád. Nic jsme neudělaly. V této chvíli je nejdůležitější neměnit výpověď.

Tómas odjel na sněžném skútru a nevrátil se. Mysli na to.

To je to nejjednodušší. Tómas odjel a nevrátil se.“

„Ach, Bettý…“

„Já vím, miláčku.“

Slyšela jsem, jak vdechuje kouř řecké cigarety. Toužila jsem být u ní. Přitulit se k ní. Být s ní. Cítit její sílu. „Můžeš ke mně přijít?“ zeptala jsem se. Mlčení. „Bettý?“

„Ne,“ odpověděla. „Musíme si dávat pozor. V téhle chvíli si nemůžeme dovolit žádné klepy. Později, drahoušku, později budeme spolu.“

„Bettý…“ vzlykala jsem do telefonu.

„Všechno bude v pořádku, Saro. Musíme stát při sobě a držet se naší historky. Pak bude zase všechno v pořádku.

Rozuměla jsi?“

Plakala jsem do telefonu.

„Rozuměla jsi?“ opakovala ostře.

„Ano,“ odpověděla jsem. „Musíme držet při sobě. Já vím.“

„Všechno bude zase v pořádku,“ řekla. „Věř mi, prosím tě. Budeš mi věřit?“

„Ano,“ řekla jsem. „Já… věřím ti…“

„V příštích týdnech se nebudeme stýkat.“

„Ne.“

„Pracovala jsi pro Tómase a byla jsi rodinná přítelkyně.“

„Ano.“

„Já jsem byla jeho hodná, věrná žena.“

„Ano.“

„Až ho najdou, bude to určitě hotový blázinec.“

„Ano,“ řekla jsem. „Bude to hotový blázinec.“

„Ty a Leó jste měli přijet na návštěvu společně. Ale jemu do toho na poslední chvíli něco přišlo.“

„Ano,“ řekla jsem. „Proto jsi přijela sama.“

„Ano.“

Najednou jsem se vzpamatovala. Leó? Řekla Leó? Co je s ním?

„Ale já jsem k vám přece neměla jet s ním,“ řekla jsem.

„Co tím vlastně myslíš? Proč o něm mluvíš?“

„Mohlo by jim být podezřelé, že jsme s Tómasem měly být jen my dvě. Chápeš? Někdo by za tím mohl větřit nějakou neřest… my dvě a on… to nemůžeme dopustit. Já jsem s ním mluvila a Leó…“

„Ty jsi s ním mluvila? Vždyť jsme přece právě přijely do města!“

„…a on je ochoten to udělat. Je ochoten říci, že měl jet k nám, ale na poslední chvíli mu do toho něco přišlo. Bude to tak lepší.“

„Proč Leó? On něco ví? Ty jsi mu… ty jsi mu něco řekla?“

„Neví nic,“ řekla Bettý. „Udělá to pro Tozziho.

Poprosila jsem ho o to. Bude mlčet. Nechce, aby Tómasovo jméno vláčeli špínou. I tak bude spousta nechutných řečí a Leó nám chce pomoci odstranit aspoň tohle podezření.“

„Ale nechtěl vědět, proč má lhát? Nebylo mu to podezřelé? Nepřeskočilo ti, že jsi jej do toho zatáhla?

Nepřeskočilo ti, že jsi s ním mluvila? On teď třeba bude mít podezření a…“

„Vůbec na nic se neptal,“ řekla Bettý, „a o žádném podezření nemůže být řeč. Okamžitě pochopil, o co jde, a je více než ochoten zabránit tomu, aby Tómasovo jméno vláčeli špínou.“

„Leó?“

„Je to tak lepší.“

„Proč jsi to nejdřív neprojednala se mnou?“

„Nebyl čas.“

„Ale…“

„Věř mi,“ řekla Bettý. „Všechno bude v pořádku.“

„Ale…“

Neměla jsem jinou možnost. Věřila jsem jí. Vždycky jsem jí věřila. Pak jsme si prošly výpovědi, které jsme ještě neprocvičovaly, jak byl naplánován víkend, že Leó měl přijet se mnou, ale něco mu do toho přišlo.

22

Právní zástupce mi jednoho dne řekl, že mám návštěvu.

Podal si stížnost, že nebyl vždy připuštěn k výslechu, a problém trochu nafoukl. Proto se cítili dlužníky a proto taky vymohl povolení k návštěvě.

„Já jsem o návštěvu nežádala,“ řekla jsem.

Stál se svou aktovkou ve dveřích cely a usmíval se, jako by mi prokázal neocenitelnou službu.

„Ona přišla za mnou,“ řekl. „Považuji za správné, abyste se setkaly.“

„Kdo? Kdo je ta ona?“

„Tvoje matka,“ řekl.

„Moje matka?“

„Ano, proč se tomu tak divíš?“

„Moje matka měla v úmyslu mě navštívit?

„Neměla to v úmyslu, ale přišla se mnou. Čeká venku,“

prohlásil samolibě.

„Tady? Moje matka čeká venku?“

„Pojď, děvče,“ řekl advokát.

„Neříkej mi děvče,“ řekla jsem. Někdy to dělá a mně to vždycky jde na nervy.

„Dobrá,“ řekl.

„Nemám zájem ji vidět.“

Nebyla bych o nic víc šokovaná, kdyby mi řekl, že můj otec vstal z mrtvých. Vztahy mezi matkou a mnou byly velmi špatné. Nechtěla mít se mnou nic společného a vyhýbala se mi. Od svého milovaného bratříčka jsem věděla, že prohlásila, že už nejsem její dcera.

„Samozřejmě bys ji ráda viděla,“ řekl advokát, který nevěděl o našich vztazích. „Je to přece tvoje matka!“

„Ne,“ řekla jsem. „Řekni jí, ať jde pryč.“ Úžasem oněměl.

„Přišla za mnou,“ řekl po dost dlouhé chvíli. „Dalo mi to hodně práce, než jsem zařídil tuhle návštěvu. Nevím, co máte mezi sebou, o tom mi není nic známo, ale tvoje matka mi připadá jako velmi milá paní, která má velkou starost o svou dceru. Promluv si s ní. Udělá ti to dobře.“

„Proč mě chce vidět?“

„Zeptej se jí sama,“ řekl advokát.

„Ona mě nemůže vystát,“ řekla jsem.

„Promluv si s ní,“ řekl. „Udělá ti to dobře.“

Byla štíhlejší, než jak jsem si ji pamatovala. A zestárla.

Protože jsme už velmi dlouho nestály tváří v tvář, byl obraz,

který jsem si uchovala v paměti, úplně jiný než skutečnost.

Jak teď stála proti mně, viděla jsem, jak krutě si čas zahrává s člověkem. I s tak krásnou a elegantní ženou, jako byla maminka. Stále ještě si barvila vlasy na blond a líčila oči.

Její obličej vypadal protáhlejší, objevily se na něm vrásky a na rukou vystoupily žíly. Pokusila se o úsměv, ale vyšel z toho škleb.

„Každého tady prohledávají,“ řekla.

Nepozdravila. Neučinila žádný pokus se ke mně přiblížit, obejmout mě, říci několik slov útěchy nebo třeba výčitek. Stěžovala si.

„Určitě to bylo nepříjemné,“ řekla jsem. „Proč jsi přišla?“

„Snad smím navštívit svou dceru, aniž bych to musela vysvětlovat.“

„Zatím jsi to neudělala.“

Odmlčela se. Obě jsme mlčely.

„Mnoho času mi nedali,“ řekla.

„Ne,“ řekla jsem.

Pak jsme zase chvíli mlčely.

„Mluvila jsem s tou lékařkou,“ řekla konečně.

„S lékařkou?“

„S tou, co tě navštívila tady ve vězení.“

„S tou psychiatrickou? Ty jsi volala té psychiatričce?“

„Byla velmi milá. V novinách psali, že zkoumají tvou duševní způsobilost, jak to tam bylo uvedeno. Co všechno o

tobě napsali v novinách! Zjistila jsem si, kdo tě vyšetřuje, a pak jsem jí zavolala.“

„Jak?“

„No, prostě jsem zavolala.“

„Ne, já myslím, jak jsi to zjistila.“

„Prostřednictvím našeho domácího lékaře. Ona je s ním nějak vzdáleně příbuzná nebo co. Dovolila jsem si ji navštívit. Nezdálo se, že by proti tomu něco měla.“

„Proč jsi jí volala?“

„Chtěla jsem vědět, jak se ti daří.“

„Proč?“

„Co myslíš tím proč? Jsi moje dcera.“

„Kterou považuješ za nesnesitelnou. Zapomněla jsi na to? Zapomněla jsi, že jsem jiná? Že jsem lesbička?“

„Nemá smysl tak mluvit,“ řekla. „Nemá smysl se tak rozčilovat jen proto, že jsem s tebou chtěla mluvit.“

Dívala jsem se na ni a málem jsem jí vykřičela do obličeje všechen svůj nahromaděný vztek. Měla jsem chuť dát jí pocítit veškerou svou úzkost a zlost, fobii a hrůzu a patřičně jí vyříkat svůj názor. Ale neřekla jsem nic. Dívala se někam za mou hlavu, jako by si mi netroufla pohlédnout do očí.

„Promiň,“ řekla jsem.

„Udělala jsi to?“ zeptala se. „To, co stojí v novinách?“

„Přišla jsi proto, aby ses to dověděla?“

„Ne, já nevěřím tomu, co se píše v novinách. Nevěřím, že bys mohla udělat něco takového. Moje dcera ne.“

„Tvoje dcera?“

„Ano, moje dcera.“

„Tvoje dcera, lesbička?“

Podívala se na mě.

„Nikdy jsem nechápala, jaká jsi.“

„Nepokusila ses o to.“

Řekla jsem to ostřeji, než jsem zamýšlela.

„Možná ne,“ řekla. „Možná bychom to mohly trochu poopravit.“

„Poopravit?“

„Promluvit si o tom. Možná bychom se měly posadit a promluvit si o tom, o tobě a o nás. Já vím, že jsem ne…“

Viděla jsem, jak těžko se jí o tom mluví. „Určitě se cítíš hrozně,“ řekla. „Můžeš mi říct, co se stalo? Vím, že nejsi schopná nikomu ublížit.“

„Jsi si tím jistá? Vždyť o mně vůbec nic nevíš! Už tolik, tolik let jsi o mně nechtěla nic vědět. Dlouho ses za mě styděla a teď určitě ještě víc než dřív!“

„Přesto jsem přišla sem, abych si s tebou promluvila,“

řekla. „Vím, že jsem pro tebe neměla velké porozumění…“

„Velké porozumění!“ opakovala jsem po ní.

„…a je to jen moje vina, že jsme ztratily jakékoliv spojení, ale ráda bych to změnila. Ráda bych ti pomohla.“

„Nemyslíš, že je na to příliš pozdě?“

„Nikdy není příliš pozdě,“ řekla. „Co ti řekla ta psychiatrická?“

„Řekla, že by bylo dobré, kdybychom se sešly a promluvily si.“ Zaváhala.

„Že ti to udělá dobře, protože jsi na tom špatně.“

„A tebe najednou přepadly výčitky svědomí?“

„Já…“

„Řekla ti, že bys měla projevit aspoň trochu porozumění chudince holčičce, ačkoliv je taková, jaká je?“

„Ona… Mluvila jsem i s tvým bratrem.“

„Tvoje pomoc mi není k ničemu,“ řekla jsem a vstala.

„Ani teď, ani dřív mi k ničemu nebyla. Nikdy. Rozumíš?

Celá léta jsem pro tebe byla vzduch a ani teď nemáš v mém životě co pohledávat. Vůbec nic. Je příliš pozdě, chápeš?

Pro tebe, a pro mě taky!“

Šla jsem ke dveřím, které se okamžitě otevřely. Službu měla Guolaug s módními botami na dřevěné podrážce.

„Chtěla bych zpátky do cely,“ řekla jsem. „Ale můžeš zůstat venku déle,“ řekla a podívala se na matku.

„Nemám zájem,“ řekla jsem a vyšla z místnosti. Pak jsem si vzpomněla na jednu malou poznámku, otočila jsem se ve dveřích a vykřikla:

„A mému bratrovi můžeš říct, aby mi políbil prdel!“

23

Po pěti týdnech našli Tómasovo tělo. Tehdy dlouho silně pršelo. Týmy záchranářů z Akureyri to nevzdaly, ačkoliv oficiálně bylo pátrání zastaveno. Stále znovu pročesávaly okolí, až bylo konečně jejich úsilí korunováno úspěchem. Na lanech se spustili do rozsedliny, tělo vynesli ven a pomocí popruhů vyzvedli sněžný skútr. Jednali naprosto nerozvážně, ti mladí lidé z oddílu záchranářů, kteří byli velmi pyšní na svůj výkon a na to, že tělo našli. Policie byla všechno jiné, jen ne potěšená. Za okolností, které doprovázely případ, bylo třeba, aby u vyproštění byla kriminální policie. Záchranáři měli nález neprodleně ohlásit, aniž se čehokoliv dotkli.

Když se do toho konečně vložila policie, tělo se již nalézalo na palubě vrtulníku, směřujícího do Akureyri.

Sněžný skútr stál na okraji rozsedliny a muži ze záchranného týmu později připustili, že se jej dotýkali.

O Bettý jsem po celou dobu neslyšela. Pokoušela jsem se jí dovolat, ale nebrala telefon. Sice jsme se domluvily, že se musíme chovat velmi zdrženlivě, ale stejně jsem měla pocit, že se mi úmyslně vyhýbá. Možná to bylo tím, že jsem se cítila pronásledovaná a trpěla strašlivým pocitem viny, který na mě útočil ze všech stran a doléhal takovou silou, že jsem málem šla na polici a pověděla jim, co se stalo.

Všechno. Od chvíle, kdy jsem Bettý uviděla v tom přednáškovém sále, až po okamžik, kdy jsme zahlazovaly naše stopy na okraji rozsedliny.

Nebyla jsem s to pracovat. Odjela jsem do Reykjavíku do svého nového bytu, po kterém jsem zoufale pobíhala jako tygr v kleci. Toužila jsem po Bettý. Toužila jsem mluvit s ní, cítit její sílu, slyšet její uklidňující hlas, slyšet ji, jak říká, že se všechno urovná. Toužila jsem po tom, abych ji slyšela říkat, že to brzy bude za námi. Že všechno bude pohřbeno a zapomenuto a že už budeme moci být spolu, navždy.

Potřebovala jsem ji tak moc, že jsem málem přišla o rozum.

Stále znovu jsem se jí pokoušela volat. Pokoušela jsem se vyhledat uklidňující slova, o kterých jsem věděla, že je má pro mě připravená, ale bylo to, jako by se po ní slehla zem.

Byla o tolik silnější než já. V té strašné době mě očividně nepotřebovala. O spojení se mnou se nepokusila.

Neřekla jediné slovo. Vůbec nic.

Poslední, co jsem od ní slyšela, bylo: věř mi.

Šla jsem sice do pobočky podniku v Reykjavíku, ale de facto jsem nebyla schopná práce. Po jedné poradě, během které jsem byla úplně mimo, mi kolegové navrhli, abych šla domů a dopřála si klid. „Vezmi si volno, máš ještě několik dní nevyčerpané dovolené.“

Předtím, než bylo nalezeno Tómasovo tělo, mě jednou pozvali na kriminální policii v Reykjavíku. Zjevně šlo o naprosto rutinní záležitost. Případ byl projednáván jako pohřešování. V Akureyri nebyl čas na to, aby byla moje výpověď zaprotokolována. Nyní se to mělo napravit. To mi

do telefonu řekl velmi sympatický kriminalista a zeptal se mě, jestli se u něj můžu zastavit zítra dopoledne.

Bettý a já jsme si spolu nacvičily výpovědi a mně bylo naprosto jasné, že se od nich nesmím odchýlit, ale neměla jsem tušení, co oni vědí, a nedokázala jsem si vůbec představit, na co se budou ptát. Ostatně, nemohli nic vědět, ale přesto jsem byla přesvědčená o tom, že už jen z výrazu obličeje na mně poznají, že jsem se dopustila nekalých machinací. Dříve jsem nebyla schopná přesvědčivě lhát, to až teď. Teď jsem v tom mistr.

S Bettý už podle všeho mluvili. Jeden z kriminalistů byl Lárus, který mě později vyslýchal častěji. Druhého jsem už nikdy neviděla. Myslím, že Lárus ho oslovoval Sigurdur.

Když jsem vešla, mluvili o nějakém Erlendurovi a o kostře, nalezené v jezeře Kleifarvatn.

Zeptali se mě, jaký vztah byl mezi mnou a Leónem.

Vzpomněla jsem si, co říkala Bettý, a opakovala její slova.

Mezi námi nebyl žádný jiný vztah než to, že jsme oba pracovali pro Tómase a s Bettý a Tómasem jsme se přátelili také čistě jen na základě pracovních vztahů. Tómas a Leó byli dobrými přáteli. Bettý a já jsme byly dobré přítelkyně.

Víkend jsme původně měli strávit ve čtyřech, ale Leó mi na poslední chvíli oznámil, že má něco naléhavého. Souhlasně přikyvovali.

„A on chtěl vyzkoušet nový skútr, myslím Tómas?“

„Pokud vím, ten sněžný skútr byl úplně nový.“

„Ano, to je pravda,“ řekl Lárus.

„Byl u toho ještě někdo jiný?“

„Ne, nikdo.“

„Jen vy dvě ženy a Tómas? Stávalo se to často?“

„Ne. Leó říkal, že mu do toho něco přišlo.“

„Ano, to je pravda, Bettý říkala to samé.“

V duchu jsem jí poděkovala, že ji to napadlo. Myslela na všechno.

„Ten víkend naplánoval Tómas,“ řekla jsem a oni souhlasně přikývli.

Zeptali se mě na několik podrobností a já jsem měla dojem, že jsem bojovala statečně. Hrála jsem si na rozpačitou, mluvila tiše a vzhlížela k nim s ustaraným, zoufalým výrazem, hlavně proto, abych nevypadala nervózní a potlačila obavy.

Vycházela jsem z toho, že Bettý, truchlící vdova, je v Akureyri, ale jednoho dne jsem se dověděla, že se zdržuje v Reykjavíku. Zoufale jsem se jí pokoušela dovolat. Jako předtím nikdo nebral telefon. Jela jsem k její vile v Thingholtu, ale uvnitř nebylo ani světlo, ani jiné známky přítomnosti obyvatel. Zůstala jsem sedět v autě před domem a čekala, ale neukázala se.

Chovala jsem se směšně, tak totálně směšně, jako bych ztratila poslední zbytky zdravého rozumu, který jsem ještě měla. Dokonce jsem si nasadila sluneční brýle. Jela jsem k hotelu Sága a číhala i tam. Nevím, na co jsem tehdy myslela.

Nevěděla jsem, co udělám, až ji uvidím. Vyrazím z auta a rozběhnu se k ní? Zavolám na ni?

Nikde jsem se s ní nesetkala. Neznala jsem jiná místa, kde by se v Reykjavíku mohla zdržovat. My jsme se scházely buď v hotelu, nebo v její vile, nebo v mém bytě.

Dala jsem jí klíč od svého bytu a ona někdy k mé velké radosti přicházela neohlášená.

Nevěděla jsem, jak daleko mohu zajít. Ta nejistota mě skličovala. Mohu jít docela otevřeně do hotelu a zeptat se po ní? Bylo by to podezřelé? Nemohlo by se mi to později vymstít? Proč bychom se neměly setkat? Než se to stalo, byly jsme přece údajně přítelkyně. Lidé nás vídali spolu.

Proč tedy ne teď? Není stejně podezřelé, jestliže jsme se nyní přestaly vídat a úplně přerušily styky? Chtěla jsem se na to všechno zeptat Bettý a slyšet její: všechno zase bude v pořádku.

Byla jsem tak sama. Byla jsem tak úplně strašně sama.

Seděla jsem v autě před hotelem Sága a dumala nad tím, aniž jsem došla k nějakému závěru. Pokoušela jsem se odůvodnit sama před sebou skutečnost, že bych vešla dovnitř a zeptala se po Bettý. Dříve jsem to dělala s úsměvem na tváři. Teď by to mohlo být nebezpečné, nebo co vlastně? Byly jsme přítelkyně. Přece se můžeme stýkat.

Mohu se po ní ptát. Proč bychom se nesměly stýkat?

Vystoupila jsem z auta.

Bohudíky jsem si to uvědomila a sňala jsem brýle, než jsem vešla do haly. Stála tam žena, kterou jsem ještě nikdy neviděla a srdce mi poskočilo úlevou. Neznala mě. Ale v okamžiku, kdy jsem se blížila k recepci, zazvonil telefon a ona zvedla sluchátko. Z kanceláře vyšla moje známá, ta usměvavá blondýna s velikými ňadry, která se za mnou vždycky dívala, jako bych byla na cestě za sexuálními orgiemi.

Na vycouvání bylo příliš pozdě. Už mě viděla.

„Bettý tu není,“ řekla tak hlasitě, že se to rozlehlo po celé hotelové hale.

Měla jsem strašný vztek sama na sebe, na svou hloupost. Pak jsem dostala vztek na ni. Jako bych nemohla mít nějaký jiný důvod k návštěvě hotelu než setkání s Bettý.

Co jí je do toho, co tady dělám? Proč se, ksakru, plete do mého života? Já jsem tu osobu vůbec neznala. Když jsem přišla do hotelu, někdy jsem z pouhé zdvořilosti prohodila nějakou poznámku o počasí nebo o něčem podobně nezávazném. Chtěla jsem jí právě odpovědět, že mám v baru schůzku s někým jiným, když najednou začala o Tómasovi.

„Není to strašné, co se stalo chudákovi Tómasovi?“

spustila. „Prostě hrůza. Člověk si musí dávat pozor, když chce podnikat podobné vyjížďky, to je známá věc. Během takových jízd lidé dělají úplně bláznivé kousky.“

Nebylo mi jasné, jestli ví, že jsem byla u té osudové jízdy. Neměla jsem ale čas se nad tím zamyslet.

„Bettý tady byla před třemi dny, ale jen jednu noc,“

řekla, přestože jsem se na nic neptala.

„Ach tak,“ řekla jsem.

„Ano, chudinka, byla ve velmi špatném stavu. Sotva mě pozdravila.“

Ne a dobře udělala, říkala jsem si v duchu. Bettý si určitě dala moc dobrý pozor na to, aby se pouštěla do tlachání s takovou hloupou husou.

Usmála jsem se.

„Ráda jsem tě viděla,“ řekla jsem a otočila se k restauraci. Byl tu ještě jeden východ, kterým jsem chtěla vyjít. „Mám tady schůzku s…“

„Člověk potřebuje dobré přátele,“ řekla ta žena. „Musí to být strašné, když se pak ocitne v tak nepříjemné situaci.“

„Ano,“ řekla jsem, „to rozhodně.“

„Proto je dobré mít přátele,“ dodala.

„Ano.“

„Dříve taky někdy přišel do hotelu,“ řekla, „ten člověk, se kterým tady byla. Přijel pro ni.“

„Snad se uvidíme…“ řekla jsem a pokračovala ve směru k restauraci.

Věděla jsem, že se za mnou dívá, a pokusila jsem se působit lhostejně. Její hlas mi ještě zněl v hlavě. Přijel pro ni. Někdy přišel do hotelu.

Zastavila jsem se.

Konečně pochopila, že si s ní nechci povídat, a naklonila se k obrazovce počítače, aniž si byla vědoma toho, co řekla. Jaký význam mohou mít její slova. Když vzhlédla, podivila se, že mě vidí stát u recepce. Usmála jsem se.

„Byl to ten…“ řekla jsem a dělala, že si vzpomínám na jméno, které mi vypadlo z paměti, a doufala, že dokončí větu. Nevyšlo mi to.

„Kdo?“ zeptala se.

„Ten, co přijel pro Bettý,“ řekla jsem. „Nebyl to Helgi, určitě ho taky znáš.“

„Ne,“ řekla.

Možná to jen tak hrála, protože jsem ji předtím tak zkrátka odbyla. Rozhodně mi nehodlala nijak pomoci. Ale také jsem nesměla budit pozornost, což jsem právě udělala.

„V pořádku,“ řekla jsem. „Díky.“

Uzavřený obličej se uvolnil.

„Nemůžu si vzpomenout, jak se jmenuje,“ řekla.

„Nepříjemný člověk. Chodil ji sem často navštěvovat. Když tady nebyl Tómas.“

„On chodil Bettý navštěvovat?“

„Ano, takový nemožný chlap. Jednou se tady pro nic za nic pustil do číšníka. Nadával mu a málem mu jednu vrazil.

Jako by to neměl v hlavě v pořádku.“

Musela jsem být opatrná. Nesměla jsem projevit přílišnou zvědavost.

„Ach tak,“ řekla jsem, jako bych si na něco vzpomněla.

„Tak to byl určitě ten, no, jak se jmenuje…“

„Ano,“ řekla. „Teď jsem si vzpomněla. Jmenuje se Leó.

Už si vzpomínám. Leó. Často tady přenocuje, když je v Reykjavíku. Tady v hotelu jde všem na nervy.“

24

Klap-klap… klap-klap… klap-klap…

Ležím ve tmě a zapomínám počítat kroky, zatímco se vzdalují. V mé hlavě to víří, myšlenky přicházejí a odcházejí a já je nemám pod kontrolou. Útočí na mě ze všech možných směrů a nejnaléhavější jsou ty, které bych nejraději potlačila, abych se vyhnula jakémukoliv střetnutí.

Pokouším se ty myšlenky osvobodit od všeho, co mě v poslední době trýznilo, a odvést je jiným směrem, ale není to tak jednoduché. Přicházejí ke mně stále znovu, dokonce i když se pokouším sedět u tatínka, slunce svítí do oken a padá na květiny, které jsem mu přinesla. Leží tam, bolestí se nemůže hýbat a dívá se na mě.

Já si prohlížím jeho ruce, které kdysi byly tak krásné a silné. Vzpomínám si na to, jak si je myl, dlouho a důkladně, jako nějaký chirurg.

Už nemůže mluvit. Jeho dech je krátký a přerývaný.

Myslím, že se nesmířil s tím, že musí zemřít, a to je to

nejhorší. Vidím mu to na očích. Jak se na mě dívá a mlčky mi dává na srozuměnou, že smrt není fér.

Tozziho smrt taky nebyla férová. To vím. Nikdo si nezaslouží zemřít tak, jak zemřel Tozzi. Podivně. Být zcela nečekaně zavražděn. Nehraje vůbec žádnou roli, o jakého člověka se jedná. Nikdo by neměl umírat tak, jako zemřel Tozzi. Měla jsem čas o tom přemýšlet. Měla jsem čas toho litovat a hluboce toho lituji. Hluboce lituji toho, co jsem udělala. Vím, že podobná slova, když už je po všem, nic neznamenají, ale to, co říkám, myslím upřímně. Hluboce toho lituji. Navzdory tomu, co mi udělal. Teď už vím, že to byla jen nepatrná součást tohoto nanejvýš komplikovaného zločinu.

Zkazila jsem si vzpomínky na tatínkovy poslední dny.

Pokaždé, když si vzpomenu na tatínka, vnutí se mi obraz Tozziho. Tatínkovi byl dopřán čas, aby se rozloučil a uspořádal svoje záležitosti, a pak dlouhé, trýznivé noci čekal, až přijde smrt, aby si ho odvedla. Mohl se rozloučit se životem, a přestože se nesmířil s tím, že má podlehnout, alespoň věděl, kdo je jeho nepřítel. Tozzi nevěděl naprosto nic. Bettý a já jsme byly smrt a my jsme ho sténajícího poslaly do temnot. Byl by nějaký rozdíl, kdyby dohra byla jiná? Litovala bych toho stejně hluboce? Copak se už vůbec neznám? Znala jsem se vůbec někdy?

Odehrává se to před mýma očima jako sněhobílý zlý sen.

Pokouším se to potlačit, ale nedaří se mi to. Nedokážu to. Co jsem to udělala? Jak to mohlo takhle skončit?

Bezmocně ležel dole v rozsedlině a vzhlížel k nám.

Když jsme ho vlekly k okraji rozsedliny, byl v bezvědomí.

Bettý ho měla na svém skútru. Já jsem jela za ní na druhém.

Nebylo to daleko k místu, kde je takových rozsedlin víc.

Bettý to tam dobře znala, nevím odkdy. Možná tam jezdila s Tozzim, asi i v létě. Vím jen to, že měla všechno naplánované a připravené do nejmenšího detailu.

Když jsme ho přes okraj shodily do hloubky, myslely jsme, že je mrtvý. Narazil hlavou do skály, byl to strašlivý zvuk, a dopadl na záda. Pak následovalo podivné ticho a najednou jsme uslyšely zasténání. Podívaly jsme se na sebe, nahnuly se a viděly, jak se na nás dívá z hlubiny. Nemůžu zapomenout na bolest v jeho očích, naprosté nepochopení a strach. Na ten pohled nikdy nezapomenu. Byl to stejně zmučený výraz, jaký měl můj tatínek na smrtelné posteli.

Bylo to, jako by se pokoušel něco zavolat. Pak se jeho oči zavřely.

„Možná bychom ho mohly zachránit,“ řekla jsem Bettý.

„Nemluv nesmysly,“ řekla. „Je mrtvý.“

„Nevěděla jsem, že ho napadneš. Na co jsi při tom myslela?“

„Co sis myslela, že asi budeme dělat tady v té pustině?“

zasyčela na mě. „Hrát karty? Nepokoušej se vyvléknout z

odpovědnosti! Lítáme v tom obě. Lítáme v tom obě,“

opakovala. „Čím dříve si to uvědomíš, tím lépe, rozumíš?“

Upřeně se na mě zadívala.

„Je to muž, který tě znásilnil,“ řekla. „Muž, který mě celá léta bil. Muž, který stál mezi námi. Zbavily jsme se ho.

Jsme volné.“

„V pořádku, Bettý,“ řekla jsem. „Už je to v pořádku, Bettý.“

Pokud možno se vyhýbám vzpomínce na okamžik, kdy jsme stály na kraji rozsedliny a ona mě políbila na rty, objala mě a řekla, že to bylo něco, co jsme obě chtěly, přály si a po čem jsme toužily. Už nevím, jak dlouho jsme stály u té rozsedliny nad Tozziho mrtvolou. V podstatě nevím vůbec nic z toho, co se dělo pak, až do chvíle, kdy jsme dorazily na ten statek a nalhaly těm lidem, že Tómase pohřešujeme.

Bettý vzala všechno do svých rukou. Zdálo se, že velmi dobře ví, co má dělat, jako by všechno předem naplánovala do nejmenšího detailu. Dokonce i počasí bylo na její straně.

Když na to myslím, vzpomínám si, že Bettý po první ráně poklekla vedle Tómase, a vší silou nechala kladivo dopadnout ještě dvakrát. Chtěla mít jistotu. Když jsme se vrátily do chaty, spálila svou lyžařskou kombinézu a popel rozprášila do všech světových stran.

Co je platné, když člověk něčeho lituje? Mně to nepomůže. Lituji a prosím Boha, aby mi odpustil, ale nevede se mi o nic lépe. Přišel za mnou pastor. Požádala jsem o jeho

návštěvu. Mluvila jsem s ním o smrti a o tatínkovi. Poradil mi, abych se modlila. Modlím se. A stejně se dál soužím.

Nenalézám duševní klid. Třeba se to změní, když řeknu pravdu. Když řeknu, jak to všechno souvisí. Když promluvím s Dorou a ke všemu se přiznám. Možná by se mi pak vedlo lépe.

Ale co mám přiznat?

Co přesně mám přiznat? Mám říci, že miluji Bettý, protože to je můj jediný přečin v celém případě?

Přála bych si, abych věděla, co bych měla přiznat.

Myslím, že by mi hodně pomohlo, kdybych to opravdu věděla.

V týdnech, které potřebovali, aby našli Tómase, se mi pokud vím, vyhýbala. Během té doby jsem ji jen jednou zastihla na telefonu. Zeptala jsem se, co dělá Leó.

„Kde jsi, Bettý?“ bylo první, co jsem ze sebe vypravila.

Zkoušela jsem jedno z jejích mobilních čísel a poté, co jsem se o to bůhví pokolikáté pokoušela marně, se mi tentokrát ozvala.

„Neměly bychom spolu mluvit,“ řekla. Kouřila, slyšela jsem to na jejím hlase. A také nebyla střízlivá.

„Proč ne?“ zeptala jsem se. „Proč se mi vyhýbáš?“

„Opravdu se na to musíš ptát?“ řekla. „Spojím se s tebou, jakmile to půjde. Až se všechno urovná. Rozumíš?

Musíš přece vědět, co jsi udělala. Doufám, že je ti jasné, že musíš být opatrná.“

„Proč byl Leó u tebe v hotelu?“ zeptala jsem se.

„Leó? V hotelu?“

„Co je mezi ním a tebou?“ zeptala jsem se. „Proč teď najednou vstoupil do hry?“

„O jakém hotelu mluvíš?“

„Nelži mi, Bettý,“ řekla jsem a klesla hlasem. „Já vím, že jste spolu byli v hotelu Sága.“

„V hotelu Sága?“ řekla zamyšleně. „My jsme nebyli spolu v hotelu Sága, Leó mě tehdy jen odtamtud odvezl.

Přijela jsem do Reykjavíku kvůli nějaké poradě, šlo o Tozziho a podnik. Proboha, přestaň s těmi nesmysly.“

„On pro tebe jen přišel?“

„Pochopitelně! Přestaň s tím.“

Odmlčely jsme se.

„Řekla jsi jim, jak to s ním bylo?“ zeptala se po chvíli.

„Vyprávěla jsi policii, že Leó nemohl?“

„Ano,“ odpověděla jsem. „Řekla jsem jim, že jsme k vám měli jet společně. Oni to ale už věděli. Ty jsi jim to taky řekla.“

„A co oni?“

„Myslím, že mi to věřili. Nemůžeme se vidět? Jen jednou jedinkrát.“

Úpěnlivě jsem ji prosila. Nevýslovně jsem toužila být s ní.

„Vyloučeno, srdíčko moje,“ pronesla měkce. „Až to všechno pomine, pak… Zatím musíš být silná. Buď silná jako já a všechno bude dobré.“

Trochu mě to uklidnilo.

Přesto ve mně ještě něco hlodalo, něco, co řekla a čemu jsem nerozuměla.

„Miláčku, já už musím jít,“ řekla.

„Co jsi tím myslela, když jsi řekla, že přece musím vědět, co jsem udělala?“ zeptala jsem se. „Co to znamená?“

„Co?“

„Ty jsi řekla, že přece musím vědět, co jsem udělala. Co jsi tím vlastně myslela? Proč jsi to vyjádřila tímhle způsobem? Znělo to, jako bych to udělala já.“

„Kdy jsem to řekla?“

„Před chvílí! Řekla jsi: musíš přece vědět, co jsi udělala.

Co jsi tím myslela?“

„Ale tak se přece uklidni, Saro, já opravdu nevím, o čem mluvíš. A teď se nemůžeme vybavovat přes mobil, to prostě nejde.“

„Jako by to celé byla jen moje záležitost, to tím myslíš?

Že jsem to celé udělala já? Myslíš to tak?“

Vypnula mobil. Křičela jsem: Bettý! Bettý! Bettý!, ale už tam nebyla.

Krátce poté jsem začala sbírat informace. Chápala jsem Bettý, když mi vysvětlila, že se v současné době nesmíme stýkat, že to je příliš nebezpečné, ale znejistěla jsem, když

jsem se dověděla, že Leó byl s ní v hotelu Sága. To bylo naše místo. Bettý tvrdila, že pro ni jen přijel, a já jsem se s tím původně spokojila. Konec konců to tak mohlo být. O

dva dny později mi to ale už nestačilo.

V té době jsem totiž docela náhodou potkala Tozziho bývalého personálního ředitele. Sice jsme si nebyli představeni, ale on mě od vidění znal. Napadlo mě, že se asi se mnou setkal na nějaké Tozziho party.

Bylo to v „Islandském domě“ v Reykjavíku. Šla jsem se projít a nějak jsem se ocitla poblíž univerzity a právnické fakulty, na které jsem před mnoha a mnoha léty studovala, alespoň mi to tak připadalo. Došla jsem k „Islandskému domu“, posadila se do kavárny a najednou přišel k mému stolu, myslím ten personální ředitel. Byl asi padesátiletý, poměrně korpulentní a jmenoval se Oskar. Podala jsem mu ruku.

U firmy už nepracoval a řekl mi, že tam skončil přibližně v té době, kdy jsem já začínala. Pamatoval si mě z nějaké party, přesně jak jsem předpokládala. Nyní byl docentem na univerzitě, myslím že v oboru podnikové ekonomiky.

„V těch horách nahoře to muselo být hrozné,“ řekl a podle všeho věděl, že jsem byla při tom. Nezeptala jsem se, odkud to ví. Ve zprávách byla řeč jen o „hostech“, jména nebyla uvedena. O vyplnění podobných mezer se obvykle postarají drby, většinou dokonce s překvapující přesností.

„Ty víš, že jsem byla u toho?“ zeptala jsem se.

„Člověk leccos zaslechne,“ odpověděl. „Říkalo se ty a Bettý, jeho žena. Ona je přece tvoje dobrá známá, ne?“

„Nejraději bych o tom mluvila tak málo, jak je to jen možné,“ řekla jsem a dodala, že na někoho čekám. Podívala jsem se na hodinky, abych dala najevo, že chci mít pokoj.

Pokoušela jsem se ujasnit si, jestli jsem opravdu slyšela ten podtón v jeho hlase, když říkal, že já a Bettý jsme dobré přítelkyně. Nevěděla jsem, jestli jsem nezrudla. Zadívala jsem se z okna kavárny na malý rybníček před domem.

„Ano, samozřejmě ano, to úplně chápu,“ řekl, ale rozhodně se nechystal k odchodu. „Je to hrůza zemřít takovým způsobem. A ani nebýt nalezen.“

„Oni ho určitě najdou,“ řekla jsem.

Málem jsem se rozplakala. Venku panovalo bezvětří a studený rybníček byl hladký jako zrcadlo.

„No tak,“ řekl a jak se zdá konečně pochopil, že si přeji, aby mě nechal na pokoji. „Jsem rád, že jsem tě viděl. Ty budeš asi dál pracovat v podniku.“

„Myslím, že ano,“ řekla jsem.

„Bettý by si to určitě přála. Koneckonců musela tvrdě bojovat, aby tě přijali.“

Přikývla jsem a byla ráda, že se konečně zvedl k odchodu. Otočil se a vyšel z kavárny. Dívala jsem se za ním a viděla, jak se zastavil v hale u jednoho z vystavovaných

objektů. Byla tam výstava starého grónského náčiní k lovu tuleňů.

Sama pro sebe jsem se usmála. Lidé si vždycky myslí, že všechno vědí, ale v podstatě nemají nejmenší ponětí.

Bettý nijak nebojovala za to, abych byla přijata. Tómas Ottósson Zoega osobně chtěl právníka s mou specializací a poslal Bettý, aby se mnou promluvila. Klepy obrátily pravdu vzhůru nohama.

Klepy…

Zadívala jsem se do vstupní haly, vstala a šla k tomu muži. Velmi pozorně si prohlížel nějaké železné předměty a dost se podivil, když jsem se zastavila vedle něj.

„Byl to Tómas,“ řekla jsem, „kdo mě chtěl získat pro práci ve firmě. Ne Berty. To musí být nějaké nedorozumění.

Nechtěla bych, aby… Někdy je příliš mnoho řečí a z toho plyne nedorozumění. Chtěla jsem to jen vysvětlit.“

„Samozřejmě,“ řekl. „Možná jsem si to jen špatně zapamatoval; ostatně nehraje to nejmenší roli.“

„Pro mě to hraje roli,“ řekla jsem, zatímco jsem rozpačitě postávala vedle něj a nevěděla, jestli mám mluvit dál, nebo zmizet.

„To jen…“ zaváhal.

„Co?“

„Šlo jen o to, co Tómas svého času řekl, když mi sdělil, že budeš pracovat pro firmu.“

„Co řekl?“

„Nechci se tě nějak dotknout,“ řekl, „a on na to taky neměl sebemenší právo. Vím, že jsi firmě prokázala skvělé služby, například v souvislosti s obchodními styky s Německem.“

„Nemám ponětí, o čem mluvíš,“ řekla jsem. „Co Tómas přesně řekl?“

Přešel k další zasklené vitríně a se zájmem si prohlížel nejrůznější provedení grónských nožů na stahování kůží.

„Řekl, že neví, co si má s tebou počít, a vyjádřil pochybnost, jestli mu vůbec budeš nějak užitečná.“

„Jak prosím?“

„Pochyboval, jestli mu vůbec budeš nějak užitečná.“

„Opravdu to řekl?“

„Už jsem řekl, že na to neměl žádné právo. Já jsem mu řekl, že předem nemůžeme vědět, co z toho bude, když tě přijme. Ale v každém případě se mu rozhodně nelíbilo, že byl prakticky přinucen tě přijmout. Prostě nechápal, jaký to má smysl.“

„Ale… proč mě tedy přijal?“

Otázku jsem položila bez rozmyšlení, protože jsem tu stála jako bez ducha nad tím, co mi prozradil bývalý personální ředitel, ale odpověď jsem znala, dřív než otevřel ústa.

„Pokud jsem tomu dobře rozuměl, byl vystaven silnému tlaku,“ řekl ten člověk.

Zírala jsem na starý lovecký nůž a v hlavě mi vířily myšlenky, které se točily kolem okamžiku, kdy Bettý vkročila do přednáškového sálu a já jsem na ni poprvé pohlédla.

„Pokud jsem tomu dobře rozuměl, jeho žena mu namluvila, že bys mohla být cennou spolupracovnicí, a to díky hlubokým znalostem evropského hospodářského prostoru. A…“

Zaváhal.

„A co?“ zeptala jsem se, zatímco jsem se dívala přes sklo vitríny. „On ustoupil.“

25

Když jsem si to začala objasňovat, věděla jsem o Bettý jen jedno, totiž že ji miluji víc než svůj život. Myslím, že nikomu neprospívá milovat tak, jak já jsem milovala Bettý.

V mém případě to skončilo katastrofou.

Bettý téměř nikdy nemluvila o své minulosti. Jako by žádná neexistovala. Ale ze mě vytáhla všechno, já jsem jí vyprávěla věci, o kterých jsem předtím s nikým nepromluvila, o své matce, bratrovi, o otci a jeho boji se smrtí. Pokaždé, když jsem se pokusila vyměnit si s ní roli a přimět ji, aby zase vyprávěla něco ona, změnila téma a prohlásila, že není co vyprávět.

V několika málo případech se přece jen stalo, že přede mnou odhalila zlomek z historie svého dětství a mládí.

Připadalo mi, že má ohavné vzpomínky, což není nic divného, pokud si uvědomíme, v jakém prostředí vyrůstala, Breidholt s matkou alkoholičkou a surovým nevlastním otcem, který nešel pro ránu daleko.

Jednou mi vyprávěla o první dívce, se kterou žila. Řekla i jméno, Sylvia. Dověděla jsem se o ní jen to, že se seznámily v činžovním domě, který obývaly rodiny, žijící ze sociální podpory. Obě bydlely ve stejném vchodu a Bettý vyprávěla o různých sexuálních hrátkách s touto dívkou, které se většinou odbývaly v prádelně ve sklepních prostorách obytného bloku. Sylvia byla o dva roky starší.

Byly spolu půl roku, pak se Sylvia odstěhovala. Tak zněla verze, kterou vyprávěla Bettý.

Když jsem začala pátrat po této ženě, nevěděla jsem, jestli je Sylvia její pravé jméno. Nejprve jsem hledala v telefonním seznamu, kde bylo několik žen tohoto jména.

Můj další krok byl telefonát jednomu známému do zájmového spolku homosexuálů; požádala jsem ho, aby se podíval, jestli mají v kartotéce členů jistou Sylvii. Byla tam.

Byla taky v telefonním seznamu, a tak jsem jí zavolala.

Nikdy neslyšela o žádné Bettý.

Ještě jednou jsem zavolala známému a zeptala se, jestli by nevěděl o nějaké Sylvii, která ale není členem. Prohlásil, že to pro mě vypátrá a zavolá mi zpátky. Ozval se o dva dny

později. Dal si práci, mluvil se spoustou lidí a konečně se dověděl o ženě toho jména, která nyní údajně bydlí ve čtvrti Árbaer. Zase jsem popadla telefonní seznam a našla Sylvii z Árbaeru. Když jsem zavolala, přišla k telefonu. Chvíli jí trvalo, než pochopila, o co jde. Myslím, že něco pila. Ale najednou zřejmě pochopila, o čem mluvím. Velmi dobře se na Bettý pamatovala.

Předstírala jsem, že jsem z redakční rady publikace, která má být vydána při příležitosti výročí školy, kterou ona a Bettý navštěvovaly. Měla by to být do jisté míry dojemná záležitost, proto jsme se rozhodli shromáždit staré historky z nejrůznějších ročníků a pokud možno i fotografie bývalých žáků. Sylvia o to neměla nejmenší zájem a prohlásila, že k tomu nemá co říci. Teprve když se mi podařilo stočit řeč na její bývalou přítelkyni Bettý, zabrala.

Sylvia bydlela v malém, ne příliš světlém bytě. Okno obývacího pokoje vedlo do zahrady za domem, kde vedle nepoužívaného pískoviště visela osamělá houpačka. Sylvia byla nervózní, zapalovala si jednu cigaretu od druhé a vypadala o deset let starší, než kolik jí podle mého názoru mohlo být. Pozvala mě k sobě domů a požádala, abych ze státního obchodu přinesla dvě láhve vodky. Když jsem s nimi dorazila, vzala si je, ale o placení nepadlo ani slovo.

Výhled na vodku byl nejspíš příčinou, že mě pozvala.

Neprodleně si nalila skleničku, pak se na mě podívala, jestli mi má taky nabídnout, a když jsem zavrtěla hlavou, naráz do

sebe převrátila obsah, znovu naplnila skleničku a posadila se. Nyní působila o něco klidněji. Podle všeho pracovala jako pečovatelka u doma ležících pacientů. Po vyčerpávajícím rozhovoru o škole a starých časech jsem začala mluvit o Bettý, nejprve opatrně, ale pak poměrně přímo.

„Ty Bettý znáš?“ zeptala se.

„Jen povrchně,“ odpověděla jsem krátce. „Volala jsem jí v souvislosti s tím projektem a ona mě odkázala na tebe.“

Sylvia přikývla a dopřála si další doušek.

„To už je hodně let, co jsem se s ní naposledy setkala,“

řekla. „Tedy, určitě… myslím, že to bylo určitě před patnácti lety nebo tak nějak. Ona se odstěhovala do Akureyri.“

„To je pravda,“ řekla jsem. „Jaká byla tehdy, když jsi ji znala?“

Na jednu stranu jsem nechtěla prozradit žádné svoje informace a na druhou jsem nechtěla vypadat příliš zvědavá.

„Byla správná,“ řekla Sylvia. „Nejinteligentnější holka, jakou jsem v životě potkala. Nenechala si absolutně nic líbit.

Klidně se mohla měřit s klukama, v ničem si s nima nezadala.“

Zeptala jsem se, jestli nemá nějakou fotografii Bettý z doby, kdy chodila do školy.

„Ne,“ protáhla Sylvia, „myslím, že ne. Nemám vůbec žádné fotky z té doby. U nás doma se nefotilo a u Bettý taky ne. Její táta…“

„Nebyl to nevlastní otec?“ skočila jsem jí do řeči.

„Jo a ten chlap byl bezcitný a neurvalý dobytek. Když tloukl její mámu, bylo to slyšet po celým baráku.“

„Měla Bettý sourozence?“

„Ne, vlastně počkej, měla, ale v každým případě nevlastní, dva bratry, takový grázly. Byli starší a Bettý se s nima nijak nesžila. Myslím, že jeden z nich tehdy dokonce seděl.“

Sylvia vstala a nalila si další skleničku. Zdálo se, že nemá nejmenší potřebu jakkoli vysvětlovat, proč do sebe za bílého dne nalévá neředěnou vodku. Podobné skrupule dávno hodila za hlavu.

„Vždycky snila o tom, že bude jednou bohatá,“ řekla, když se zase usadila. „Když jsme se seznámily, Bettý měla v životě jen jeden jediný cíl, a to zbohatnout. Chtěla se koupat v penězích. Aby si mohla všechno dovolit a vést luxusní život. Často mluvila o tom, co všechno by dělala, kdyby byla bohatá. Chtěla žít na nějakém ostrově na slunném jihu a už nikdy se nevrátit do téhle posrané země.“ Sylvia se zasmála.

„Myslím, že o tom jsme snily všechny,“ řekla. Pak se zase napila.

„Mluvila vždycky jen o posrané zemi, nenáviděla chladno a celé to svinstvo v zimě. Byla strašně rafinovaná, to teda byla. Ale bylo v ní něco… něco…“

„Co?“

„Já nevím, jak bych to vyjádřila. Snad falešného.

Neměla vůbec žádnou morálku. Myslela vždycky jenom na sebe. Vyznala se v umění štvát proti sobě děcka v baráku i ve škole a některé děti šikanovala a pronásledovala tak, že si netroufly vytáhnout paty. Ale taky uměla být neskutečně milá a něžná a tak nějak…“

Sylvia byla nyní natolik ovlivněná alkoholem, že mluvila stále tišeji a najednou se odmlčela uprostřed věty.

Zamyšleně tu seděla, v ruce svírala prázdnou skleničku a nořila se do vzpomínek, které podle všeho zatlačila někam do pozadí.

„Ty asi víš, jaká byla, že ano? Možná že je pořád ještě taková.“

„Jaká byla?“

„Na holky. Je pořád ještě taková?“

„Já ji…“

„Byla správná, to se jí musí nechat.“

Sylvia vstala, uchopila láhev a postavila ji na stůl.

Vodky už byla jen polovina.

„Bettý ale neměla nic proti klukům. Tehdy chodila s klukama i holkama. Byla předčasně vyspělá…“

Sylvia se na mě podívala.

„Asi bych o ní tak neměla mluvit. Neprozradila jsem nějaké tajemství?“

„Nemyslím,“ řekla jsem rozpačitě, abych aspoň něco řekla.

„Slyšela jsem, že byla na potratu.“

„Na potratu?“

„Kamarádka mojí sestry dělá u jednoho doktora…“

„Slyšela jsem, že nemůže mít děti,“ přerušila jsem ji.

„Fakt?“

„Určitě.“

„Tak já jsem tedy slyšela něco úplně jiného!“ Sylvia se nedala splést. „Ty si asi myslíš, že lžu. Ty si asi myslíš, že jsem si všechno vymyslela.“

„Ne,“ řekla jsem, „nic takového, jen jsem… Pro mě je to novinka, myslela jsem…“

Sylvia vyprázdnila skleničku.

„Pamatuješ se, kdy to bylo?“ zeptala jsem se.

„Asi před třemi lety nebo tak nějak.“

„Víš, co stalo Tómasovi, jejímu muži?“ řekla jsem.

„Ano, ano, bylo to ve zprávách.“

Toto odhalení mě úplně vyvedlo z míry. Příliš dobře jsem se pamatovala na to, jak Bettý se mnou mluvila o svých a Tómasových problémech. Jak mi vyprávěla o tom, že potratila, a o problémech s umělým oplodněním. Opravdu mohla zajít tak daleko, že by si všechno vymyslela?

„O tom ale v té publikaci psát nebudeš, viď?“ zeptala se Sylvia. „O tom potratu a o tom, že byla na holky a že se nikdy neukáže.“

Sylvia si ještě jednou naplnila skleničku, vstala a držela ji v ruce.

„Řekla něco o tom… ne, to by bylo dost divné…“

„O čem měla mluvit?“

Sylvia šla k oknu a zadívala se do zahrady, na houpačku a pískoviště.

„Tady v téhle zahradě si nikdy nehrají děti,“ řekla. „V

tomhle baráku jsem ještě nikdy neviděla žádné děti.“

„Ne, to…“

„Říkala něco o mně?“ přerušila mě a patrně vycházela z toho, že jsem za ní přišla od Bettý.

Chvíli mi trvalo, než jsem pochopila, co myslí.

„Říkala něco o mně?“ opakovala.

„Prosila mě, abych tě pozdravovala,“ zalhala jsem a pohrdala sama sebou pro tuto lež.

26

Za velkého klapání mě Gudlaug vedla vězeňskou chodbou do místnosti, kde probíhaly výslechy. Nejraději bych jí řekla, že by si místo sandálů s dřevěnou podrážkou měla koupit měkké mokasíny, ale filmy mě poučily, že dozorci ve vězení se nemají provokovat.

Tentokrát na mě Dora a Lárus už čekali. Někdo byl za zrcadlem, protože oba byli vybraně zdvořilí, zejména Lárus.

Jindy takový nebýval. Oba byli nanejvýš spořádaně oblečeni. Taky mi připadalo, že Dora vypadá nějak lépe.

Podívala jsem se do zrcadla, ale jako obvykle jsem neviděla nic jiného než sebe v té šeredné místnosti.

Přemýšlela jsem, jestli je na druhé straně osobně policejní prezident.

Lárus zapnul záznamník. Přečetl pracovní název případu a řekl datum a hodinu. Bylo krátce po desáté. Domnívám se, že dopoledne, ale pro mě to nehrálo žádnou roli.

„Mluvili jsme o tom údajném znásilnění, Saro,“ řekl Lárus, který se usilovně snažil být naprosto korektní. „Ty popíráš, že to bylo znásilnění.“

„To je otázka?“ odpověděla jsem.

„Znásilnil tě Tómas?“ zeptal se Lárus.

„Ne,“ řekla jsem, „to neudělal.“

„Řekla bys, že by to, pokud by to udělal, pro tebe byl dostatečný důvod k vraždě?“

„Pokud?“

„Žádné hraní se slovíčky,“ řekla Dora. „Máme řešit dost dalších věcí.“

„Ano,“ řekla jsem. „Myslím, že násilník zasluhuje smrt, ale k žádnému znásilnění nedošlo.“

„Proti tomu stojí výpověď tvé přítelkyně,“ řekla Dora.

„Lže,“ řekla jsem. „Copak to nechápete? Nechápete, že všechno, co říká, je lež?“

„Jen klid,“ řekl Lárus.

„Vlez mi na záda!“ vyrazila jsem ze sebe. „Bettý byla na interrupci, věděli jste o tom? Řekla vám to? Ptali jste se jí na to? Ptali jste se jí, proč byla na interrupci?“

„Co to má společného s případem?“ zeptala se Dora.

„Společného s případem?“ opáčila jsem. „Přece jste od policie. Zjistěte si to. Zjistěte si, proč řekla Tómasovi, že nemůže mít děti. Zeptejte se jí, jestli by s ní Tómas neměl rád děti, jenže to nevyšlo. Zeptejte se, proč šla na potrat.“

„Nemáme v ruce nic, co by se vztahovalo k nějakému potratu,“ vysvětloval Lárus.

„Ne, samozřejmě ne! Vy asi potřebujete palcové titulky přes pět novinových sloupců, aby vás něco napadlo?“

Podívali se na sebe.

„Jste velmi podivní kriminalisté,“ řekla jsem. „Něco takového jsem ještě nezažila. Jestliže vám někdo fakta nenaservíruje až pod nos, koukáte jako telata na nová vrata!“

Lárus se honem podíval do zrcadla.

„Bettý byla na potratu,“ řekla jsem, teď už o něco klidněji. „Mně vyprávěla, že s Tómasem nemůžou mít děti.

Přesto vím, že byla na potratu. Vysvětlit se to dá jen dvěma způsoby. Buďto byla těhotná s Tómasem a z nějakého důvodu dítě nechtěla a lhala, že nemůže mít děti.“

„Nechápu, co tím zamýšlíš,“ řekl Lárus. „Co mají spory o dítě společného s tímto případem?“

„Ona Tómase obelhala. Mohli mít dítě, ale Bettý nechtěla. Z nějakého důvodu se postarala, aby dítě nepřišlo a předstírala, že to nejde. Pravděpodobně užívala nějaký antikoncepční prostředek, ten ale selhal.“

„Ale proč?“

„Zeptejte se jí,“ řekla jsem. „Vy jste od policie. Já nejsem povinná dělat za vás vaši práci. Zeptejte se jí, proč Tómas od ní neměl mít dítě. Podívejte se do karet v nemocnicích, promluvte si s lékaři. Já jsem slyšela o jednom potratu, ale možná jich bylo víc.“

„Chceš tím říci, že ona nechtěla mít s Tómasem děti?“

„Zeptejte se jí, proč nechtěla s Tómasem rodinu. Proč se zajímala jen o jeho peníze, jeho bohatství, o luxusní domy a cestování a výlety.“

Podívala jsem se do zrcadla.

„Promluvte si s ní o tom!“

„Tam nikdo není,“ řekla Dora.

„Ale ovšemže ne!“ řekla jsem.

„A ta druhá možnost?“ zeptala se Dora. „Řekla jsi, že k tomu mohla mít dva důvody. Že byla těhotná s Tómasem, nebo…“

„Co si myslíš ty?“

„Já bych si ráda poslechla, co si myslíš ty,“ řekla Dora.

Usmála jsem se. Lárus se díval střídavě na mě a na Doru. Zdálo se, že úplně ztratil nit.

„Byla těhotná, ale dítě nebylo Tómasovo.“

„Dítě nebylo Tómasovo?“ jako ozvěna opakovala Dora.

„A čí tedy?“ řekl Lárus, který se střídavě díval na mě a na Dóm.

„Mám jisté podezření, ale…“

„Jaké podezření?“ zeptala se Dora. Mlčela jsem.

„Myslím, že ti nijak neposlouží, když budeš mlčet,“ řekl Lárus.

„A stejně málo si posloužím, jestliže s vámi budu mluvit. Vůbec byste neměli mluvit se mnou, ale s Bettý.“

Dora se podívala na Láruse a v jejich tvářích se objevilo něco, co jsem si nedokázala vysvětlit.

„Na Bettý máme dobrý kontakt,“ řekla a zase se mi podívala do očí.

Zůstala jsem na ni zírat.

„Co tím myslíš?“

„S Bettý si nemusíš dělat žádné starosti,“ řekl Lárus. „Je tady?“

Dívali se na mě a neodpovídali.

„Bettý je tady?“

Mlčeli.

„Je ve vyšetřovací vazbě? Je tady v některé ze zdejších cel?“

Nedostala jsem žádnou odpověď. Dívala jsem se na Doru, která opětovala můj pohled. Když jsem se podívala na Láruse, měla jsem dojem, jako by na jeho rtech pohrával úsměv. Vrátila jsem se pohledem k Doře a zastihla ji, jak mrkla k zrcadlu. Udělala to bleskově a ani neotočila hlavu.

Vypadala, jako by mi chtěla něco říct. Napřímila jsem se, zadívala se jí upřeně do očí a najednou mi došlo, co mi chtěla říci. Opřela jsem se. Otočila jsem hlavu a zadívala se do zrcadla.

Vycítila jsem její přítomnost.

Za zrcadlem byla Bettý.

27

Když se našlo Tómasovo tělo, byla média u vytržení, jak se dalo očekávat. Jela jsem autem a zapnula rádio, když vysílali první zprávu o nálezu. Stála jsem před semaforem a zapomněla na všechno kolem sebe. Vzpamatovala jsem se, až když někdo zabušil na okénko mého auta. Propásla jsem celou zelenou a muž v autě za mnou mě zasypal nadávkami.

Vyrazila jsem, to už zase svítila červená, a málem jsem způsobila dopravní nehodu. Zajela jsem ke kraji a seděla jako v transu, zatímco jsem si představovala to nejhorší, co se teď stane, až bude tělo podrobeno pitvě. Horoucně jsem si přála, aby došli k závěru, že Tómas se stal obětí nehody, a aby nám nešlo nic dokázat.

Byla jsem právě na cestě za jednou ženou, kterou jsem předtím nikdy neviděla a vůbec ji neznala. Potřebovala jsem několik dní, abych ji vypátrala, a to za pomoci registru obyvatel, místního úřadu v Akureyri a jedné agentury, o níž jsem dosud nevěděla, že vůbec existuje; pořádala volby královny krásy severního Islandu. Ta žena se jmenovala Stella a dnes žila v Reykjavíku, měla dvě děti a byla rozvedená. Žila v bytovce v Grafarvoguru a vedla mateřskou školu. To všechno mi řekla do telefonu a dodala, že jí by vyhovovalo, kdybych se u ní zastavila kolem sedmé. Všimla jsem si, že trochu zaváhala, když se dověděla, o co půjde, totiž že s ní chci mluvit o konkurenčním boji při soutěžích krásy, ale dala si říci. Možná byla zvědavá. Přesně jako já.

Byla stále ještě velmi krásná a v mnohém se podobala Bettý, s těmi hustými černými vlasy, tmavou pletí, smyslnými rty a hnědýma očima. Ale měla v sobě něco dětsky nevinného. Udržovala se v dobré formě a určitě chodila cvičit. Nebylo na ní vidět, že má dvě děti. V duchu jsem si říkala, že se s ní mohl rozvést jen naprostý pitomec.

Právě vařila večeři, a když přede mnou šla do kuchyně, všimla jsem si, že trochu kulhá. Řekla, že děti si ještě hrají venku.

Dívala jsem se na její nohu a okamžitě jsem si vzpomněla na tu historku z volby královny krásy.

„Budeme mít aspoň trochu klidu,“ řekla s úsměvem.

„Mám štěstí, že moje děti nerady vysedávají doma. Mně to

připadá příšerné trávit dětství a mládí surfováním po internetu a koukáním na televizi.“

„Ano,“ řekla jsem a usmála se. Na první pohled mi byla sympatická. „Člověk dnes děti ani nevidí venku.“

„Proč chcete psát o soutěžích krásy?“ zeptala se a posadila se ke kuchyňskému stolu. „Copak se o to vůbec ještě někdo zajímá?“

Posadila jsem se k ní. Když jsem jí volala, předstírala jsem, že jednám z pověření jednoho nakladatelství v Akureyri, které má v plánu vyzpovídat lidi do knihy, která se bude týkat soutěží krásy. V podstatě šlo o stejnou záminku jako u Sylvie, jen o trochu jinou lež. Nikdy jsem nebyla nijak obratná lhářka. Stella mi sice nejspíš věřila, ale přesto si nebyla jistá, jestli mě má pozvat domů. Okamžitě jsem vycítila, že je jí velmi proti mysli se k tomu vyjadřovat.

Nakonec to vzdala, ale když jsem přišla k ní domů, vycítila jsem stejné váhání jako po telefonu. Vypadalo to, že účast v soutěži má spojenou jen s nepříjemnými vzpomínkami. Ještě po tolika létech cítila hořkost.

„Oni soudí, že zájem o něco takového trvá,“ řekla jsem a myslela tím objednavatele publikace. „Ostatně tam budou také fotografie a na podobných akcích se podílí mnoho lidí.

Věří, že se to bude docela dobře prodávat. Půjde o velké soutěže stejně jako o předkola a konkursy v jednotlivých částech země.“

„Tehdy jsem žila na severu a zúčastnila se dvou,“ řekla.

„Poprvé jsem skončila druhá a podruhé jsem odstoupila ještě během soutěže, lépe řečeno nemohla jsem se účastnit finále.“

„O tom jsem slyšela. Někdo mi to vyprávěl.“

„Pořád ještě se o tom mluví?“

„Měla jsi tehdy autonehodu nebo něco takového, že?“

„To nebyla nehoda,“ řekla Stella. „Od té doby kulhám.

Nejraději bych o tom vůbec nemluvila. Doufám, že o tom nechceš psát.“

Mlčela jsem.

„Mluvila jsi s Bettý?“ zeptala se najednou. „Bettý?“

zeptala jsem se.

„Vyhrála tu soutěž, tu druhou, ze které jsem odstoupila.“

„Ano,“ řekla jsem a nevěděla, jestli mám říci, že Bettý znám, nebo raději ne.

„Právě jsem slyšela ve zprávách, že našli jejího muže,“

řekla Stella. „Několik týdnů ho pohřešovali.“

„Myslíš toho rejdaře?“ zeptala jsem se. „Taky jsem to slyšela, cestou sem. To byl manžel Bettý?“

„Od začátku chtěla jen ulovit bohatého muže,“ řekla Stella.

„Co byla ta Bettý zač?“

„Bettý byla skutečná štětka nejhoršího druhu,“ řekla Stella a její obličej ztvrdl. „Byla bisexuální, to jsi věděla? V

době, kdy jsem ji znala, šla do postele s mužem i ženou.“

Zavrtěla jsem hlavou.

„Vzpomínám si, jak jedné z účastnic soutěže úplně zamotala hlavu. Byla to taková docela normální holka z Dalvíku. Když se seznámila s Bettý, strašně se změnila, doslova ji vynášela do nebe. Taková je Bettý. Vláká lidi do svých sítí a už je nepustí. Jednou se dokonce pokusila o mě.

Pochopitelně byla krásná a elegantní, ale mně byla protivná.

Na tom se nic nezměnilo. To jí klidně můžeš říct, jestli ji uvidíš.“

„To nezní zrovna tak, jako byste byly dobré přítelkyně,“

prohodila jsem, abych něco řekla.

„Ty jsi neslyšela, co mi provedla?“

Zavrtěla jsem hlavou.

„Nechci, abys o tom psala, ale měla bys to vědět, abys byla informovaná, pokud se s ní setkáš. Ona to vždycky popírala, ale já vím, že to byla ona, ona a její přítel.“

„Její přítel?“

„Bettý byla fakt štětka.“

„Co bylo s tím přítelem?“

„Ona měla jen jeden cíl, a to zbohatnout,“ řekla Stella, která mě nejspíš vůbec neposlouchala. „Nakonec se jí to podařilo. Nejspíš zdědí velký majetek, že?“

Chtěla jsem odpovědět, ale skočila mi do řeči.

„Ještě dnes mám vztek, když si vzpomenu, co se tehdy stalo.“

„A co? Co se vlastně stalo?“

Stella zvedla nohu a přejela dlaní po kotníku.

„Mám v něm šrouby,“ řekla. „Nemůžu jím hýbat.“

„Myslíš ten kotník?“

„Ano, tenhle kotník. Byl úplně rozdrcený. Sice mi ho nějak dali dohromady, ale zůstal nepohyblivý. Nemohu ho ohnout a pociťuji jej, jako bych měla dřevěnou nohu. Stalo se to dva dny před finále soutěže. Jela jsem na kole dolů do Oddeyri, bylo pozdě večer a tou dobou už lidé moc nejezdí.

Provoz byl prakticky nulový. Najednou jsem ale za sebou slyšela auto a zajela těsně ke kraji, protože tam nebyl chodník. Když jsem se otočila, auto se plnou rychlostí řítilo přímo na mě. Blatník auta přimáčkl kotník ke kolu a roztříštil ho.“

Na chvíli se odmlčela.

„Mohl mě zabít.“

„Kdo?“

„Přítel Bettý. Viděla jsem ho, než na mě najel. Řekla jsem to policii. Vyslýchali ho, ale on všechno popřel. Policie nemohla nic dělat. Nedalo se to dokázat.“

„A ty víš, kdo to byl?“

„Ano.“

„Kdo tedy?“

„Její přítel.“

„Její přítel? Bettý?“

„Ano.“

„Jmenoval se Leó.“

„Leó?“

„Ano, Leó. Byl z Reykjavíku.“

Bylo mi, jako by se čas zastavil. Zírala jsem na ni a hned nepochopila, co to řekla. Nepochopila jsem, co to znamená, jen to, že jde o něco hrozného. Něco strašlivého.

Bettý a Leó. Musela mi to opakovat třikrát.

„Něco není v pořádku?“ zeptala se.

„Ach ne, ne, jen jsem se kousla do jazyka.“

Něco jsem říci musela. Ale zrudla jsem a oči se mi naplnily slzami.

„Jak víš, že to byl Leó?“ vykoktala jsem a předstírala, že mě bolí ten nešťastný jazyk.

„Jak vím, že to byl Leó?“ opakovala Stella. „Zavolala mi, když už ten titul měla v kapse. Zavolala mi do nemocnice a ptala se na můj kotník. To byla celá Bettý. Jako vždy nad věcí, snad byla dokonce pod vlivem drog. A pak mi to řekla. Řekla mi to přímo do obličeje.“

„Co řekla?“

„Leó tě pozdravuje. Řekla: Leó tě pozdravuje.“ Mlčely jsme.

Dveře se prudce rozlétly a dvě děti vtrhly dovnitř k matce.

„A pak zavěsila,“ řekla Stella a přejela si dlaní po kotníku.

Zírala jsem do zrcadla v místnosti, kde mě vyslýchali.

„Je za tím?“ vykřikla jsem.

„Jen klid,“ řekl Lárus. „Za zrcadlem nikdo není.“

„Nehraj divadlo, Saro,“ řekla Dora. „Není to k ničemu, to přece víš. Jinak půjdeš okamžitě zpátky do cely.“

„Co vám všechno řekla?“

„Bettý tam není,“ řekl Lárus. „Uklidni se!“

Zvedla jsem se, aniž bych odvrátila pohled od zrcadla.

Oni rovněž vstali. Dveře se otevřely a dozorce se postavil na práh.

„Uklidni se,“ řekla Dora mírně.

„Co jsi jim napovídala?“ křičela jsem do zrcadla.

„Sednout!“ nařídil Lárus a se žádostí o pomoc pohlédl na strážného.

„Tak se přece posaď,“ řekla s naprostým klidem Dora.

„Za zrcadlem nikdo není. To je jen tvá představa. A i kdyby tam někdo byl, tak Bettý rozhodně ne. Věř mi. Je naprosto vyloučené, že by Bettý mohla být tam za zrcadlem.“

Pokusila jsem se uklidnit a zadívala se na ni.

„Nelžeš mi?“

„Ne,“ ujistila mě Dora.

„Mně lžou všichni,“ řekla jsem. „Od začátku mi všichni lžou.“

„Jen klid,“ řekla Dora, „teď se zase posaď a promluvíme si o tom, kdo ti lhal.“

„Všichni mi ve všem lhali,“ řekla jsem.

Napětí v místnosti se trochu uvolnilo. Dozorce nerozhodně přešlapoval ve dveřích. Dora mu dala znamení, aby se vzdálil. Lárus se zase posadil. Dora a já jsme ještě stály, hleděly si do očí a já jsem měla pocit, že mi rozumí.

Trochu jsem se uklidnila a svezla se na židli.

„Mně lžou všichni,“ opakovala jsem.

„Máme svědeckou výpověď jistého muže,“ začala opatrně Dora. „Vzpomněl si na jisté věci, které o tobě řekl Tómas Ottósson Zoega. Povím ti, o co se jedná. Ale nesmíš se zase rozčilovat. Rozumíš? Jinak se obratem vrátíš do cely.“

„A s tím divadlem by to pomalu stačilo,“ prohlásil Lárus.

„Co tím vlastně myslíš? Jaká svědecká výpověď?“

„Tómas tomuto muži, jednomu ze svých přátel z rybolovu, řekl, že to máš ráda trochu drsněji. Chápeš, o čem mluvím?“

„Drsněji?“

„S násilím,“ řekl Lárus. „O čem to vlastně mluvíte?“

„O tvém sexuálním životě.“

„O mém sexuálním životě?“ Seděli mlčky.

„Můj sexuální život? Někdo mluvil o mém sexuálním životě? Tómasův přítel z rybolovu?“

„Je to pravda?“ zeptala se Dora.

„Ne, to není pravda,“ řekla jsem. „To je lež. Zase taková zatracená lež. Proč by se měl Tómas bavit o mém sexuálním životě? On přece o něm vůbec nic nevěděl.“

To muselo pocházet od Bettý, jako všechno ostatní.

Pravděpodobně Tómase krmila nejrůznějšími nepravdivými informacemi. A přesně tu samou hru hrála s policií.

„Máme svědka, že to bylo jinak,“ řekl Lárus. „Bylo jinak?“

„Že mezi vámi existoval poměr,“ řekla Dora. „Nebo něco jako poměr, kolísající mezi láskou a nenávistí, tak nějak bych to asi vyjádřila.“

„Já a Tómas?!“

„A že skončil tím znásilněním,“ řekl Lárus. „Proto jsi měla důvod k pomstě. Tady máme motiv vraždy.“

„Kdo si vymyslel ty hanebné lži? Už jsem vám tisíckrát řekla: k žádnému znásilnění nedošlo. Tómas a já jsme spolu neměli žádný poměr, ksakru!“

Nevím, jak o tom mám mluvit. Nic z toho, co se mi stalo a do čeho jsem se sama zapletla, není tak bolestné jako to znásilnění, a já nejsem schopná říci, co se tam odehrálo.

Jsou to pekelná muka. Znám jedinou metodu, jak se s tím vypořádat, totiž zatlačit to do co nejhlubších propastí duše.

Zlomky občas proniknou na povrch a způsobí, že se schoulím hrůzou. Jeho ruce na mém těle. Jeho dech, páchnoucí po alkoholu. Jeho váha, která na mně spočinula.

Moje chabé kopance. Bolest, když…

A ta trýzeň.

Všechna ta trýzeň, kterou už nedokážu zaplašit.

Dlouho panovalo naprosté mlčení. Dívali se na mě a skoro to vypadalo, jako by se mnou měli soucit. Měla jsem toho dost. Dost lží a hry na schovávanou. Víc než dost.

„Vy jste opravdu ještě na nic nepřišli?“ zeptala jsem se konečně.

„Na co jsme měli přijít?“ odpověděla Dora.

„Na Bettý a mě,“ řekla jsem.

„Co je s Bettý a s tebou?“ zeptal se Lárus.

„Měly jsme spolu poměr,“ řekla jsem. „Ona klamala Tómase se mnou, ne naopak. Bettý a já jsme měly poměr.“

28

Už si nevzpomínám, jak jsem se od Stelly dostala domů.

Nevím, jak jsem řídila. Když jsem se s ní rozloučila, byla jsem v myšlenkách někde úplně jinde. Ptala se mě, jestli mi je dobře. Viděla, že mě něco vyvedlo z rovnováhy, ale nemohla vědět co. Chudák Stella. Když jsem se dostala do svého bytu, byla jsem u konce se silami a lehla si na pohovku. Byla jsem naprosto zmatená a nevěděla, co si

mám myslet. Svět se mi točil před očima a unikal mému chápání.

Leó a Bettý.

Už zase. Bettý a Leó a pak já, na kterou se to všechno mělo shodit.

Ležela jsem na pohovce jako ochromená a pokoušela se najít v tom souvislosti. Kdy ti dva začali plánovat Tómasovu vraždu? Když se Bettý a Tómas dali dohromady? Když to v jejich vztahu začalo skřípat? A jak jsem se do toho dostala já? Proč právě já?

V temném bytě ostře zazvonil telefon.

Dovlekla jsem se k němu a zvedla sluchátko. Bylo obchodní ředitel z Akureyri. Požádal mě o vypracování odpovědí na několik otázek, týkajících se nějakých právně pochybných případů, a zeptal se, kdy s tím může počítat.

Abych ho uspokojila, vymyslela jsem si nějaké lži. Pak začal mluvit o Tómasovi a že už konečně bylo nalezeno jeho tělo. Poslouchala jsem ho naprosto duchem nepřítomná, až mě najednou napadlo, abych se na něco zeptala. Nejdřív jsem mluvila obecně, a pak se zmínila o přátelství Tómase a Lea.

Okamžitě mi na to skočil. „Tómas a Leó rozhodně nebyli přátelé. Leó u nás začal asi před čtyřmi lety a poměrně rychle se vypracoval až na jeho pravou ruku. Je to takový ten… všechno ví, všechno zná, všemu rozumí…

Uměl se Tómasovi zalíbit. Typický Leó, ten se vyzná!“

Z tónu jsem vyrozuměla, že ten člověk ho rozhodně neměl v lásce.

„A proč u vás tedy pracuje?“

„O to se postarala Bettý.“

„Bettý?“

„Říkala, že je to nějaký její příbuzný nebo co.“

„Příbuzný?“

„Ano.“

„Ale Leó není její příbuzný,“ řekla jsem se zaťatými zuby.

Můj potlačovaný vztek nešlo přeslechnout, a taky vzbudil jeho zvědavost.

„Proč se na něj vůbec ptáš?“ zeptal se dost udiveně.

Nevěděla jsem, co mám říct, a tak jsem praštila se sluchátkem. Vytrhla jsem šňůru ze zástrčky a telefon shodila na zem.

Bojovala jsem se slzami.

Musela jsem se setkat s Bettý. Musela jsem s ní mluvit.

Musela jsem to slyšet od ní. Musela mi to říci sama.

Vyskočila jsem leknutím, když z mobilu, ležícího na stole v obývacím pokoji, zaznělo: The Hills are alive with the Sound of Music. Šla jsem ke stolu a zírala na přístroj, zatímco zněla ta absurdní melodie. Nepřestávala a nepřestávala. Sebrala jsem mobil a odpověděla.

„Tady je policie,“ řekl hlas na druhém konci.

„Chceš tím říci, že ty a Bettý jste měly lesbický vztah?“

Lárus mi očividně nevěřil.

„Ty a Bettý jste spolu žily?“ zeptala se Dora.

Dora, vždy tak korektní. Vždy zdvořilá. Ničím se nedá vyvést z klidu. Je snad osamělá, stejně jako já? Její ruce ležely na stole mezi námi a já jsem se podívala, jestli má snubní prstýnek. Žádný jsem neviděla. Mně připadala osamělá. Bylo to na ní vidět. Málokdy se usmála. Ale možná se v této místnosti nesmělo usmívat.

„Podle mého mínění si Bettý nevybírá,“ řekla jsem a podívala se na Láruse. „Muž nebo žena, to pro ni není žádný rozdíl. Bettý myslí jen na sebe a pro tu malou Bettý je správné všechno.“

Seděli a nejspíš čekali, že řeknu něco víc. Stále ještě jsem měla pocit, že sedí za zrcadlem, ale pravděpodobně tam nikdy nebyla. Někdy jsem na ni myslela tak intenzivně, že jsem téměř cítila její blízkost.

„Já jsem Tómase nezabila,“ řekla jsem. „Já jsem to nebyla. Řekla jsem vám to tisíckrát.“

„Kdo tedy?“ řekla Dora.

„Byla to Bettý,“ řekla jsem. „Bettý Tómase zabila a svrhla do rozsedliny. Řekla jsem vám to už stotisíckrát.“

Lárus se usmál. Takže se přece jen v této místnosti smělo usmívat.

„Bettý říká něco jiného,“ prohlásil. „Říká, že jsi to byla ty. A má alibi.“

„A pak je tu ještě to kovářské kladivo,“ řekla Dora.

Viděla jsem na ní, že má se mnou soucit.

„Ano, jistě,“ řekla jsem. „To malé kladivo. O tom jsem vám všechno řekla.“

„My ti nevěříme,“ řekl Lárus. „Tak jednoduché to je.“

„A nikdo se tomu nemůže divit,“ řekla Dora.

Stella si ještě dokázala vzpomenout na jméno dívky z Dalvíku, která se tehdy zúčastnila volby královny krásy a šíleně se zamilovala do Bettý. Stella se domnívala, že stále ještě žije v Dalvíku, ale v telefonním seznamu nebyl nikdo toho jména. Měla opravdu zvláštní jméno, možná proto si je nechala. Jmenovala se Minerva.

V telefonním seznamu Reykjavíku bylo jen několik málo žen tohoto jména a jako předtím jsem jim začala volat.

Večer zatím značně pokročil. Nevím přesně, co jsem se chtěla dovědět, proč jsem se chtěla mučit dalšími hovory o Bettý, ale měla jsem pocit, že musím shromáždit co možná nejvíc informací.

Mluvila jsem se třemi Minervami, než jsem padla na tu pravou. Na Bettý se pamatovala, ale na rozdíl od Sylvie a Stelly hned zavěsila. Napsala jsem si její adresu a okamžitě vyjela.

Minerva bydlela ve velkém bungalovu ve Fossvoguru.

Před dvojitou garáží stála dvě poměrně nová auta, džíp a

BMW. Otevřít přišla žena stejného věku jako Bettý.

Očividně nečekala žádnou návštěvu.

„Před chvílí jsem volala,“ řekla jsem. „Kvůli Bettý.“

Chtěla mi beze slova zabouchnout před nosem, ale já jsem se opřela o dveře a zabránila jí v tom.

„Nebude to trvat dlouho,“ řekla jsem.

„Zmiz,“ řekla mi.

„Musíš mi pomoci.“

„Kdo je to?“ zaslechla jsem volání z domu a v hale se objevil chlapec.

Minerva otevřela dveře.

„Nikdo,“ řekla chlapci. „Prosím,“ obrátila se ke mně.

Zaváhala jsem.

„Řekni otci, že budu potřebovat jeho pokoj. Je tu nějaká paní, která vybírá peníze na školní výlet.“

Minervě ta lež splynula ze rtů s neskutečnou lehkostí.

Chlapec zmizel někde v domě a já jsem byla postrčena do malé místnosti hned vedle hlavního vchodu a dveře se zavřely.

„Co ode mě chceš?“ zeptala se tiše.

„Jen několik informací,“ odpověděla jsem. „O Bettý.

Znala jsi ji, když jsi žila v Dalvíku.“

Rozhlédla jsem se. Podle fotografií na zdech byl její muž zubař.

„Proč se ptáš na Bettý?“ zeptala se. „Kdo jsi?“

„Její přítelkyně,“ řekla jsem a v duchu hledala hodnověrně znějící lež. Ušetřila mi námahu.

„Znala jsem ji, když jsem ještě žila na severu,“ řekla a zjevně chtěla mít rozhovor co možná nejrychleji za sebou.

„Spolu jste se zúčastnily volby královny krásy, že?“

„Bettý nebyla moje kamarádka,“ řekla. „S ní se nikdo nemohl kamarádit. Nedalo se jí věřit.“

„Neměla přítele, který se jmenoval Leó a pocházel z Reykjavíku?“

„Leó,“ odfrkla si pohrdavě, „takový mizera!“

„Co udělal?“

„Nutil ji, aby tancovala, jak on pískal. Měl ji ve své moci. Bettý mi jednou řekla, že mu za něco vděčí, za něco, co pro ni udělal. Její nevlastní otec se ji pokusil znásilnit.

Víš o tom?“

„Ano, ještě když bydlela v Breidholtu.“

„Leó a ona se kamarádili od dětství. On ji zachránil před tím chlapem a zmlátil ho. Myslím dokonce, že ho snad málem zabil. On ji ten nevlastní otec už dlouho obtěžoval a osahával. Leó byl jediný, komu důvěřovala.“

„Od té doby ses s ní nestýkala?“

„Ne, vůbec ne,“ odpověděla Minerva. „Já…“

„Co?“

„Naletěla jsem jí,“ řekla. „Jak to myslíš?“ Podívala se na mě.

„Nevím, proč ti to vyprávím,“ řekla najednou. „Myslím, že jsem ve stejné situaci jako ty,“ řekla jsem.

Dlouze se na mě zadívala, a pak konečně pokývala hlavou, jako by pochopila, na co narážím.

„Byl to Leo, kdo najel do Stelly před finále soutěže?“

„Oba se tím báječně bavili.“

„Bavili?“

„Že jim nikdo nemůže nic dokázat.“ Dveře se otevřely a muž z fotografie strčil hlavu do místnosti.

„Nedáte si kávu?“ zeptal se. Minerva vstala.

„Ne, děkujeme, miláčku, ta paní už odchází.“

Pak se na mě podívala a já jsem viděla, že její mlčení je naléhavou prosbou, abych zmizela. Bylo to, jako bych do jejího domova zanesla nějakou špínu, které se hned tak nezbaví.

29

Pršelo a pouliční lampa před domem ve čtvrti Thingholt byla rozbitá. Světlo se ztrácelo v dešti a blikalo v pravidelných intervalech, což působilo jako malé blesky.

Zaparkovala jsem ve značné vzdálenosti a krčila se na sedadle. Nevěděla jsem, jestli zná moje auto. V domě se nesvítilo. Čekala jsem tam už tři hodiny a pozorovala blikající lampu. Neměla jsem ponětí, kde Bettý je. Stejně dobře mohla být v Akureyri, ale musela jsem něco

podniknout. Prostě jsem nedokázala jen tak sedět doma a čekat.

Už věděli, že Tómas nezemřel na následky nehody. Ten muž od policie, který mi volal, mi řekl, že se mnou musí mluvit ještě dnes večer. Bylo to předvolání. Když jsem se zeptala, o co jde, řekl, že získali nové informace v souvislosti s úmrtím Tómase Ottóssona Zoegy. Znělo to velice formálně. Polekala jsem se, když mluvil o úmrtí.

Nepůjde tedy o Tómasovo zmizení, ale o jeho smrt.

Po rozhovoru s Minervou jsem bezcílně jezdila tmou a nevěděla ani, kam jedu. Když jsem se zase uklidnila, byla jsem někde za městem. Otočila jsem a dostala nápad jet k paláci, kde bych mohla zastihnout Bettý.

Lucerna neklidně probleskovala deštěm a do mě se dala zima. Myslela jsem na Bettý a na to, jak to všechno dokázala tak uspořádat. Sice jsem měla jen velmi mlhavou představu o tom, co přesně se dalo do pohybu, ale jasné mi bylo přinejmenším to, že mě chce dostat do větších nepříjemností, než jsem kdy mohla tušit. Připravovala to a ve stejném okamžiku mi říkala, jak mě miluje.

Kdo je ta žena? Nedosti na tom, že byla schopná spáchat vraždu, ona ji dokázala minuciózně naplánovat jako něco naprosto normálního a nyní ji kletba skutku dostihla, dostihla nás, ale já jsem byla v jejích rukou více než nástroj bez vlastní vůle. Nevěděla jsem, že má v úmyslu zabít Tómase na naší vyjížďce. Nevěděla jsem, že je rozhodnuta

provést něco, o čem jsme se lehkomyslně a napůl v žertu bavily. To, co jsme říkaly, nikdy nebylo myšleno vážně, byla to jen hra. Jako všechno, co jsme dělaly. Jako její nevěra. Jako náš sexuální život.

Do ulice vjel taxík a zastavil před domem. Dost dlouho stál u obrubníku. Viděla jsem obrysy řidiče a nějaké postavy na zadním sedadle. Když se dvířka otevřela, ta osoba ze zadní sedačky vystoupila.

Byla to Bettý.

Napřímila jsem se.

Taxík odjel a Bettý kráčela k domu. Otevřela jsem dvířka, vystoupila a utíkala k ní. Právě za sebou zavírala, když jsem vyběhla po schodech a strčila ruku mezi dveře.

„Bettý, musím s tebou mluvit!“

Zjevně se lekla a podívala se na mě tak ohromeně, jako by uviděla strašidlo.

„Pusť mě dovnitř,“ řekla jsem. „Volala mi policie.

Musím s tebou mluvit!“

Na okamžik se zamyslela a nakonec se rozhodla.

Pootevřela o něco víc a já jsem vklouzla dovnitř. Ještě vyhlédla ven, jestli mě někdo nesledoval, a pak zabouchla dveře.

„Řekla jsem ti, abys mě nechala na pokoji,“ prohlásila popuzeně, jakmile se ke mně otočila. „Nesmíme se ukazovat pohromadě.“

„Proč ne?“ zeptala jsem se. „Všichni přece vědí, že jsme se přátelily. Všichni přece vědí, že jsme obě byly u toho, když Tómas zemřel. Proč bychom měly úplně přerušit styky? Proč, Bettý? Není to daleko víc podezřelé, když spolu vůbec nemluvíme?“

„Pojď dál,“ řekla a moje otázky prostě přešla. Svlékla si volný norkový kožich a přehodila jej přes opěradlo židle.

Pod ním měla vínově červené šaty, které jsem na ní ještě neviděla.

„Dáš si něco k pití?“ zeptala se.

Přikývla jsem. Rozhlédla jsem se a myslela na všechny ty chvíle, kdy jsme, Bettý a já, byly samy v tomhle domě.

Nic se nezměnilo, a přesto bylo všechno úplně jinak.

„Proč se mi vyhýbáš?“ zeptala jsem se.

„To přece víš, hlupáčku. Přece jsme o tom mnohokrát mluvily. Víš, co jsme udělaly.“

„Já vím, co jsi udělala ty,“ řekla jsem. „Nejsem si jistá, co jsem měla udělat já.“

Podala mi skleničku italského likéru.

„K čemu ten tón?“ řekla. „Nejsme přítelkyně?“

Posadila se na velikou pohovku v obývacím pokoji, z kabelky vytáhla krabičku cigaret a zapálila si.

Vdechla jedovatě modrý kouř. Když jej opět vydechla, byl téměř bílý.

„Na to bych se já ráda zeptala tebe,“ řekla jsem a posadila se na židli proti ní. Rozsvítila překrásnou stojací

lampu, jediné osvětlení v tomto obrovském prostoru. Matná záře obklopovala nás obě, nás, které jsme si dřív byly tak blízké. Dým z řecké cigarety tančil ve světle lampy pomalý valčík a rozpouštěl se v nic. Ulicí občas projelo auto.

„Co jsi to říkala? Co od tebe chtěla policie?“

„Říkali, že si se mnou musí promluvit. Ještě dnes večer.

Už mají výsledky pitvy Tómasova těla. Slyšela jsi o tom?“

„Ne,“ řekla Bettý. „Celý večer jsem nebyla doma.“

„Kde jsi byla?“ zeptala jsem se. „A v plné parádě?

Veselá vdova se tedy už zase baví?“

„Co to má znamenat?“

„Vzpomínáš si na ženu, která se jmenuje Sylvia?“ řekla jsem a naklonila se dopředu. „Svého času to byla tvoje dobrá přítelkyně. Pamatuješ se na ni?“

Bettý se na mě podívala a mně se zdálo, že jí na rtech pohrává úsměv. Původně jsem to považovala za optický klam, ale pak se úsměv rozšířil. Patrně se mi posmívala.

„Co jsi vlastně vyváděla?“ zeptala se a její krásné bílé zuby zasvítily. „Tajně sis hrála na policii?“

„Vyprávěla mi o tom potratu.“

„O potratu?“

„Ano, o potratu, na kterém jsi byla.“

„Co si myslí, že o mně ví?“

„Vzpomínáš si na Stellu?“ zeptala jsem se.

Bettý nakrčila čelo. Pak zavrtěla hlavou.

„Ale na tu by ses mohla pamatovat. Kulhá. Je to velmi milá žena. Trochu je ti podobná. Tmavovlasá a štíhlá. Dost krásná na to, aby získala titul královny krásy a kromě toho by určitě vyhrála i titul Miss Sympatie.“

Bettý se na mě dívala a patrně pochopila, o čem mluvím. Zamáčkla cigaretu.

„Jak se jí daří?“ zeptala se a já jsem si všimla, že si už zdaleka není tak jistá.

„Kotník je úplně nepohyblivý. A nemám ti vyřídit žádný pozdrav.“

„Proč jsi s ní mluvila? Proč se motáš po celém městě a žvaníš? Nepřeskočilo ti? Neměla jsi pár týdnů čekat a zachovávat klid, abys nic neohrozila? Co tě to vůbec napadlo?“

„Potkala jsem jednoho muže.“

„Ty jsi potkala jednoho muže?“

„Řekl mi, že to nebyl Tómas, kdo mě chtěl zaměstnat, ale ty. Je to tak? Ty jsi mi říkala, že tě Tómas zvlášť poslal, protože mu moc záleží na mé spolupráci. A teď jsem se dověděla, že Tómas o mě ani v nejmenším nestál, naopak.

Na sto procent jsi to všechno naplánovala ty.“

„Jakou roli to hraje?“

„To záleží na tom, kdy to všechno začalo.“

„Co jako? Co mělo začít?“

„To celé. Záleží na tom, kdy jsi na to poprvé pomyslela.

Nebo jsi na to vůbec nepomyslela? Možná ti to našeptal někdo jiný. Všechny ty lákavé miliony.

Jeho miliardy. Nebyla to cesta, jak je všechny strčit do vlastní kapsy a nemít při tom na krku toho obtížného Tómase?“

Bettý se na mě podívala a mlčela. Viděla jsem, že horečně uvažuje, jak má zareagovat na můj výpad a na skutečnost, že jsem si o ní opatřila informace. Nemohlo jí uniknout, že jsem se vzbouřila: „Co jsi to říkala o potratu?“ zeptala se. „Já si na žádnou Sylvii nevzpomínám. Nevím, kdo ti co nalhal…“

„A pak je tady ještě Leó,“ řekla jsem. „Co mi řekneš o něm? Jak jsi Tómase přiměla k tomu, aby ho zaměstnal? Jak to mohl ve firmě dotáhnout tak daleko? Kdy to začalo, Bettý? A proč sis vybrala mě? Proč právě mě?“

Bettý se nedala vyvést z klidu a natáhla ruku po cigaretě. Vylovila jednu z krabičky a zapálila ji svým zlatým zapalovačem. Pak si přehodila nohu přes nohu a uhladila šaty. Byla naprosto klidná. To já jsem ztratila trpělivost.

„Kde jsi byla?“ zeptala jsem se.

„Tómas je tady, v Barónsstíguru,“ řekla a usrkla italského likéru. „Kvůli pitvě. Musela jsem, jak se tomu jen říká, identifikovat mrtvolu. Ukázali mi mrtvolu, miláčku.

Ukázali mi, co jsi s Tómasem udělala. Jednoduše jsem se

zhroutila a přiznala se, že jsem kvůli tobě lhala. Člověku udělá dobře, když konečně řekne pravdu.“

„Ty ses přiznala? Ty?“

„Ano.“

„O čem to mluvíš? Co jsi jim napovídala?“

„Vyprávěla jsem jim o tobě a o Tómasovi,“ řekla Bettý.

„Konečně jsem jim řekla pravdu, a víš, Saro, člověku to udělá docela dobře, když uleví svému svědomí. Oni mi ukázali, jak jsi ho zabila, a řekli, že jsi mu zezadu dala ránu, buď těžkým kladivem nebo malým perlíkem. Na to přišli rychle. Mimochodem šlo o tři rány. Byl u toho soudní lékař a tak. Policisté byli ostatně velmi milí a snažili se mi pomoci, Saro. Měli soucit s vdovou.“

„Co že jsi udělala?“

„Oni považovali za velmi důležité, že jsem do chaty dorazila až o den později než ty a Tómas.“

„Ty o den později? Ale to já jsem přijela o den později!“

„Řekla jsem jim, že jsem se zdržela ve městě a přijela teprve druhý den ráno. Tómas a ty jste byli v chatě celou noc sami.“

„Ty jsi tam jela s Tómasem. Já jsem přijela až druhý den.“

„To přirozeně můžeš klidně tvrdit,“ řekla Bettý, „ale policie prostě potřebuje takovou maličkost, které se říká alibi. Leó zajistil moje. Pracovali jsme spolu v kanceláři a

připravovali cestu do Londýna, kterou bychom podnikli, kdybys Tómase nezabila. Když jsem se s tebou druhý den sešla v chatě, byla jsi celá rozčilená, protože Tómas zmizel, a prosila jsi mě, abych vypověděla, že jsem po celou dobu byla s vámi. Hledaly jsme a hledaly, ale nemohly ho najít a mně se nakonec podařilo přimět tě k souhlasu, že oznámíme jeho zmizení.“

„Já tomu nemůžu věřit,“ zasténala jsem. „To ty jsi ho zavraždila!“

„Mají na mušce jedinou osobu,“ řekla Bettý, „a to jsi ty.“

„Proč by ti měli najednou věřit, že jsi přijela až o den později? Původně jsi říkala něco úplně jiného.“

„Řekla jsem jim, že jsi mě zapřísahala, abych tak vypovídala, a tehdy mě nic špatného nenapadlo. Ty jsi byla rozrušená, protože Tómas zmizel a potřebovala jsi mou podporu. Jako tvoje dobrá kamarádka jsem se rozhodla ti pomoci. Když ale dnes večer vyšlo najevo, že jsi ho zavraždila, nemohla jsem přirozeně setrvat u té lži.“

„Ty vážně myslíš, že ti to projde?“

Bettý se usmála.

„Mám pocit, že je to neprůstřelné,“ řekla. „Leó se o to postaral.“

Pochopila jsem jen tolik, že to, co říká, je nebezpečné.

Teprve postupně jsem začala chápat věci, které mi dříve byly hádankou. Výslech ze strany Bettý, než jsme vyjely na

skútrech, totiž jestli jsem s někým nemluvila nebo mě někdo neviděl odjíždět z města. Jak mě přiměla, abych na polici vypověděla, že Leó měl jet původně se mnou, ale pak mu do toho něco přišlo. Celá ta pečlivě zaranžovaná lež, aby se podezření svezlo na mě.

„Ten poslední večer, než jsme odjeli z města, byl Leó zavolán k Tómasovi,“ řekla Bettý. „Tómas mu řekl, že se chce s tebou sejít v chatě v horách. Sám. Vzpomínáš si, jak jsem se tě ptala, jestli tě někdo viděl nebo jestli jsi někde cestou zastavila, jestli jsi večer s někým nemluvila?“

Přikývla jsem, ale v myšlenkách byla někde úplně jinde, protože jsem se pokoušela poskládat úlomky.

„Od toho okamžiku byl Tómas prakticky mrtvý,“ řekla Bettý.

Pečlivě zamáčkla cigaretu.

„Na první pokus,“ řekla. „Není to neuvěřitelné?“

Dora na mě při výslechu upřeně hleděla. Bylo na ní vidět, že nevěří ani slovu z toho, co jsem řekla. Lárus seděl vedle ní a zase měl na rtech ten podivný úsměv.

Od posledního výslechu uplynulo čtyřiadvacet hodin.

Teď už mi šlo jen o to říci pravdu. Věděla jsem, že Bettý to neudělá. Lhala po celou dobu.

„Co tím Bettý myslela?“ zeptala se Dora. „Na první pokus.“

„To nevím,“ řekla jsem. „Nejspíš že to spolu naplánovali a že jim to vyšlo hned napoprvé. Možná měli v záloze ještě další plány pro pozdější příležitosti. Copak to nechápete? Jde jen a jen o to svalit vinu na mě, to přece musíte vidět! Je to přece jasné! Řekla jsem vám všechno!

Musíte mi věřit! Doro! Oni se pokoušejí svést to na mě!“

„Nevidíš sama, jak je to absurdní?“ zeptal se Lárus.

„Není tu absolutně nic, co by podepřelo tvou výpověď.

Právě naopak, všechny indicie mluví proti tobě.“

„Saro,“ řekla Dora. „My jsme nenalezli žádný důkaz o tom, že Bettý byla na interrupci.“

„Přiměla lékaře, aby lhal. Ona už je taková. Lidé pro ni udělají všechno.“

„My nevíme, který lékař to údajně měl provést,“ řekla Dora, která se nedala vyvést z klidu. „V nemocnicích k tomu není žádná dokumentace.“

„Pak si to nechala udělat v nějakém soukromém sanatoriu.“

„A ten Leó byl svého času podezřelý, že najel na Stellu, ale bylo to tvrzení proti tvrzení. Ty nemáš alibi na večer a noc, kdy jste byli s Tómasem na chatě v horách.“

„A kromě toho je tady ještě ten perlík,“ řekl Lárus. „Jak máme věřit něčemu jinému?“

30

Upřeně jsem hleděla na Bettý. Všechno, co řekla, tvořilo nezpochybnitelný logický celek. Dokonce i když jsem většinu z toho slyšela poprvé a v prvním okamžiku jsem všemu nerozuměla, pochopila jsem dost, abych viděla, že chce celou vinu svalit na mě.

„Proč mi to děláš?“ zasténala jsem.

Bettý vstala.

„Teď bys měla jít,“ řekla.

„Ty a Leó, po celá ta léta! Jak dlouho jste se připravovali na tenhle komplot? To byl jeho nápad? A proč zrovna já?“

Bettý zaváhala.

„Vybrala jsem si tě,“ řekla.

„Ty sis mě vybrala?“

„Jednou jsem náhodou vyslechla, jak se o tobě baví nějací právníci. Že jsi lesbička. Znali tě ze studií. Připadalo mi to… připadalo mi to rozkošné.“

„Takže to všechno bylo naplánované od A do Z?“

„Většina.“

„Ale to znásilnění… To jsi taky…?“

„Řekla jsem mu, že to máš ráda s trochou násilí a že jsi do něj celá pryč a rozhodně se s ním chceš vyspat, ale bez určité tvrdosti že to nepůjde. Řekla jsem mu, že přistoupíš

na všechno. Pak šlo jen o to svést vás dohromady. Tómase jsem znala velmi dobře. Něco takového si nemohl nechat ujít. Mimochodem jsem věděla, že tě hodně chce.“

„Co ty jsi… co ty vlastně jsi za člověka? Vždyť tě mlátil! Každou chvíli tě napadl…“

Bettý zavrtěla hlavou.

„Ale ta zranění? Přece jsem to viděla!“

„Leó a já,“ řekla Bettý. „My… museli jsme se postarat o to, abys byla na mé straně a nenáviděla Tómase, aby…“

„Abych hned nešla na policii, až ho zabiješ? Abych tak dlouho hrála hru na schovávanou, až…“

„…až to všechno svedu na tebe,“ dokončila větu.

„To tě tak zřídil Leó?“

„Jeď teď domů, Saro.“

V hořejším patře se zabouchly dveře a bylo slyšet kroky na schodech.

Obě jsme se podívaly tím směrem a uviděly, jak Leó schází dolů. Byl bos, na sobě měl černé kalhoty a modrou košili. Vypadal, jako by se právě probudil. Díval se střídavě na mě a Bettý a nakonec zůstal očima viset na Bettý.

„Něco se děje?“

„Právě odchází,“ řekla Bettý.

„Řekla jsem jim, že Leó a já jsme měli jet na chatu společně,“ řekla jsem.

„Ano, zlatíčko, to já přece vím. Leó ale neměl nejmenší ponětí, o čem mluvíš, a to bylo pro policii nanejvýš

zajímavé. Že jsi se pokusila do těch lží zatáhnout dokonce i jeho. On také informoval polici o tvých pletkách a napětí mezi tebou a Tómasem.“

Leó přistoupil k Bettý, políbil ji na tvář a objal ji, jako by mi chtěl ukázat, jak moc se milují. Aby mi dokázal, že já jsem v jejím životě nikdy nehrála nejmenší roli.

„Kdyby vyšetřování skončilo výrokem, že šlo o neštěstí, co pak?“

„Nic,“ řekl Leó. „Vůbec nic. Kromě toho, že by ses nedostala do žádných problémů.“

„Já jsem vážně vycházela z toho, že na nic nepřijdou,“

řekla Bettý. „Ale kdo se vyzná v soudním lékařství?“

„Takže to všechno byla lež?“ řekla jsem. „Tómas tě nepodváděl. Nikdy na tebe nevztáhl ruku. A klidně jste mohli mít dítě. Ty ses toho svého zbavila.“

„Leó se domníval, že děti by věc jen zkomplikovaly.“

„Já tomu nevěřím. Jak jen můžeš být taková…“

„Na tvém místě bych koukala jet domů,“ řekla Bettý.

„Člověk nikdy neví, co by tam policie mohla najít,“ řekl Leó.

„Co tím myslíš?“

„Pod špinavým prádlem nebo v komoře s harampádím za krabicí s vánočními ozdobami.“

„Co tím chceš říct? Ty jsi byl v mém bytě?“

„Dělej, ať jsi doma,“ řekla Bettý. „Než to najdou.“

„Co najdou?“

Přistoupila jsem těsně k Bettý a upřeně se jí zadívala do očí.

Vyhnula se mému pohledu, ale já jsem ji popadla za bradu a donutila, aby se na mě podívala. „Co jsi mi udělala, Bettý?“

„Jeď domů, Saro,“ řekla. „Bettý?“

Bettý se mi vytrhla. „A my?“ řekla jsem. „My?“

„My. My dvě! Co bude s námi? Ty jsi to opravdu naplánovala dřív, než jsme se setkaly? Nikdy v tom nebylo nic jiného? Opravdu nebylo nic mezi námi dvěma?“

„Saro…“

„Ty jsi mě celou tu dobu jen využívala? I když… když jsme byly spolu… když jsme…“ Pokrčila rameny.

„Já vím, že nejsem dobrý člověk. To připouštím.

Nejsem žena, jakou chceš ve mně mít. Nejsem jako ty a netoužím být milovaná. To mi nic neříká. Vůbec nic.“

Podívala se na mě a našpulila rty.

„Chudinka Sara, která vždycky chtěla, aby ji někdo miloval. Někdo jako tatínek.“

Pokusila jsem se na ni plivnout, ale měla jsem úplně sucho v ústech.

„Raději jdi, má milá, než Leó ztratí trpělivost,“ řekla Bettý. „Celou dobu na tebe žárlil. Nemůže snést pomyšlení na to, že jsme spolu měly sex.“

Podívala jsem se na něj.

„Co jsi dělal u mě doma?“

„Však uvidíš,“ řekl a strčil do mě. „Nech Bettý na pokoji!“

„Jaký bych měla důvod Tómase zabít?“

„Vyprávěla jsi mi o tom znásilnění,“ řekla Bettý.

Přistoupila těsně ke mně a pohladila mě po tváři. „Bylo to odporné znásilnění, ale ty jsi to nechtěla udat, přestože já jsem ti radila opak. A já jsem slyšela, jak jsi řekla, že bys ho nejraději zabila.“

„A co pak, ty jsi byla milující manželkou, která se nás pokusila smířit?“

„Tómas měl hodně chyb, Saro, a to jsem také policii zcela otevřeně řekla.“

„Ale já jsem nic neudělala, to přece víš.“

„Saro, pokus se pochopit jednou provždy. Nemusela jsi nic dělat. Stačilo prostě jen být tady.“

Odstrčila jsem její ruku.

„Bettý!“

„Já vím,“ řekla. „I já tě někdy postrádám. Postrádám tvůj jazýček.“

Naklonila se, až se její rty dotkly mého ucha a zašeptala tím svým chraptivým hlasem:

„Nikdo nelíže tak krásně jako ty.“

V divokém zděšení jsem jela domů, vběhla do bytu a přímo do koupelny, kde jsem přehrabala špinavé prádlo, ale nic jsem nenašla. Otevřela jsem dveře do komory. Pak

zazvonil zvonek. Podívala jsem se z okna. Před domem stála tři auta s pruhy a blikajícími majáčky, ale nehoukala. Slyšela jsem, jak někdo buší na dveře. Někdo volal moje jméno.

„My víme, že jsi uvnitř,“ zavolal jeden z nich.

Popadla jsem krabici s vánočními ozdobami a roztrhla ji.

Zvonek nepřetržitě zvonil a někdo bušil do dveří.

Pustila jsem krabici s vánočními ozdobami, stála v komoře a vzlykala. Hledala jsem na podlaze a na stěnách. Jističe jsou v kovové skříňce, zapuštěné ve zdi, a já jsem si všimla, že je pootevřená.

Slyšela jsem, jak vstupní dveře povolily.

Byli v mém bytě.

Slyšela jsem, jak se blíží.

Otevřela jsem skříňku s pojistkami a okamžitě jsem ho uviděla.

Malý perlík, kterým byl zavražděn Tómas.

… později

Byla jsem odsouzena za smrt Tómase Ottóssona Zoegy.

Odseděla jsem si už dva roky a při dobrém chování mi jich zbývá ještě sedm.

Mám tedy více než dost času k přemýšlení.

Nikdo mi nevěřil. Perlík byl pokryt otisky mých prstů.

Ve svém zoufalství a vzteku jsem jej popadla do ruky a rozmáchla se proti policistovi, který už stál v komoře. To mou pozici u soudu nijak nevylepšilo. Všechno, co říkali Bettý a Leó, bylo od začátku považováno za hodnověrné.

Oni měli v rukou trumfy. Oba od začátku dobře věděli, co dělají. Já jsem byla jejich obětí a neměla jsem nejmenší šanci jim uniknout. Stejně jako Tómas.

Můj advokát dělal, co mohl. Jedna z otázek, které položil, se týkala vražedné zbraně: proč bych ji odvážela ze severu do Reykjavíku a schovávala v komoře? Nezdá se pravděpodobnější, že ji tam někdo podstrčil, aby posílil podezření vůči mně? Při soudním líčení hrála ta věc s vražednou zbraní důležitou roli, ale moje argumenty nenalezly sluchu. Státní zástupce dal přizvat psychiatričku, která považovala za pravděpodobné, že jsem si zbraň ponechala proto, že jsem v hloubi duše toužila po tom, aby pravda vyšla najevo. Dříve nebo později bych se přiznala, protože bych podlehla pocitu viny. Podle názoru policie

jsem měla v úmyslu předmět doličný zničit, ale už jsem se k tomu nedostala. Protože jsem se neodvážila ukrýt zbraň v blízkosti místa činu, odvezla jsem ji do Reykjavíku. Policie vnikla do mého bytu v okamžiku, kdy jsem se jí chtěla zbavit.

Soudní jednání vzbudilo obrovský zájem, jak se ovšem dalo očekávat. Přátelé a známí Tómase Ottóssona Zoegy seděli v soudní síni a nespouštěli ze mě oči. Bettý se objevila jen pro tu chvíli, kdy byla na pořadu její svědecká výpověď. Přišla celá v černém. Mlčky jsem na ni hleděla, zatímco odříkávala ty svoje lži, ale ona se ani jednou nepodívala mým směrem.

Znásilnění bylo dalším bodem, kterého se státní zástupce pevně držel. Během výslechů, úplně nakonec, jsem přiznala, že mě Tómas znásilnil. Dora to ze mě vytáhla.

Byla jsem na konci sil. Musela jsem se za každou cenu dostat z vyšetřovací vazby, chtěla jsem jim říci celou pravdu, ať už mi budou věřit nebo ne. A tak jsem jim vyprávěla, jak se Tómas na mě vrhl. Státní zástupce učinil ze znásilnění hlavní motiv vraždy. Ve svém plaidoyer uvedl, že jsem čin údajně chladnokrevně a promyšleně naplánovala, neobyčejně dobře připravila a provedla a obzvlášť rafinovaně zastřela. Soud došel k závěru, že byla dostatečně prokázána úmyslnost činu. Odvolala jsem se.

Výsledek byl stejný.

Dostala jsem maximum. Šestnáct let, ze kterých si při dobrém chování odsedím jen devět.

Vím, že by tady měli být Bettý a Leó, ne já.

Nespravedlnost překročila jakoukoliv myslitelnou míru, byla jsem zavřena za zločin, který spáchali oni. V podstatě mi ale je jasné, že nejsem tak úplně bez viny. Vím, že jsem k tomu zločinu byla připravena společně s Bettý. Měla jsem jí krýt záda. Byla jsem spoluviníkem, to nechci popírat. Ale hlavně jsem se provinila tím, že jsem se jí dala vést.

Bettý z toho vyklouzla, ale možná přece jen existuje nějaká vyšší moc, která se postará o spravedlnost. Kdo ví?

Při otevření závěti vyšlo najevo, že Bettý přijde zkrátka.

Tómas ji několik dní před svou smrtí vyškrtl ze své poslední vůle, takže nedostane ani jedinou mizernou korunu, jak to výslovně uvedl. Mimochodem, tato skutečnost jí velmi pomohla u soudu, protože moje obhajoba se opírala o to, že Bettý zabila Tómase pro peníze, protože prý věděla, že po něm zdědí velké jmění. Tento argument byl potřen novým ustanovením v závěti, protože Bettý prohlásila, že o tom věděla. V jejím vztahu k Tómasovi se schylovalo ke krizi.

Měli v úmyslu se rozejít.

Byla to neobyčejně přesvědčivá vdova, ačkoliv jsem viděla, že jen stěží přemáhá vztek. V těch strašných chvílích mi dělalo nevýslovně dobře vidět ji v soudní síni a vědět, že z celé historie vyjde stejně chudá, jako byla, než poznala Tómase.

To, co řekla, byla pravda. Jejich vztah byl v krizi a ona věděla, že Tómas má v úmyslu se s ní rozejít a nic jí nenechat. Věděla, že čas kvapí. Když pak ale našla vhodnou oběť, byla dokonale připravena. Všechno, co si předsevzala, vyšlo, jen jedno ne, mimochodem to, co pro ni bylo nejdůležitější: když se jí podařilo plán uskutečnit, bylo příliš pozdě.

Pak jsem se o ní dověděla už jen to, že zase bydlí v Breidholtu a Leó s ní.

Možná právě to je určitá forma spravedlnosti.

Skončila doba návštěv. Nový dozorce, kterého neznám, mě dovedl do návštěvní místnosti. Věděla jsem, kdo tam na mě čeká. Maminka někdy přijde, jinak mě nenavštěvuje nikdo. Změnila se. Přestože to zní divně, od té doby, co jsem ve vězení, se naše vztahy zlepšily. V každém případě jsou lepší než kdy předtím. O mém homosexuálním zaměření se nezmiňuje. Ptá se, jak se mi daří, a pokaždé, když přijde, mi přinese nějakou maličkost. Říká, že mi věří. A to ve všem, co říkám. Říká, že jsem byla po celý život čestná a nikdy bych nebyla schopná udělat to, z čeho jsem byla obviněna.

Říká, že mě zná lépe. V maminčině životě jsou věci prosté.

Buď černé nebo bílé. Mně ještě není docela jasné, jak důležitá pro mě je. Jak je pro mě dobré vědět, že i ve zlých časech je na mé straně. Jednou jí to řeknu.

Mám v úmyslu se dobře chovat. Vím, že to je dlouhá doba. Vleče se v těch zdánlivě nekonečných dnech, ve

kterých se nic neděje. Dny se stávají týdny, týdny měsíci, a jednou, ve vzdálené budoucnosti, uplyne další rok.

Hodně na ni myslím, a většinou ty vzpomínky moc bolí.

Ale ne vždycky. Myslím na to, co bylo mezi námi. Na čas, který jsme spolu prožily, než se to všechno zkazilo. Když jsem se u ní cítila dobře. Postarala se o to, abych se cítila tak dobře, jako nikdy dřív ve svém životě. To mi, navzdory všemu, darovala.

Teď ležím ve své cele. Nastává večer. Světlo zhaslo a celá věznice je podivně tichá. Naučila jsem se cenit si toho ticha. Ticho a tma jsou nyní mými přáteli.

Jako vždy, když tu tak ležím ve své osamělosti a přemýšlím o tom, co se stalo, moje myšlenky bezděčně doputují k Bettý. Celá se schoulím do klubíčka. Někdy mě vzpomínky přemohou tak, že mi vytrysknou slzy.

Jak moc mi chybí!

Jak moc mi chybí její letmé polibky na mém těle.

Ach, Bettý…