Viktor Arnar

Ingólfsson

POZDNÍ

POKÁNÍ

„Vzpomínáš si na mě?“ ozvalo se od dveří toalety, které byly pootevřené. Tlustý muž si myl ruce v půlkulatém umývadle z lesklé ušlechtilé oceli.

„Ano, dnes večer jsme spolu už jednou krátce mluvili,“

odpověděl, aniž by zvedl oči.

„Ovšem, dnes jsme se spolu už bavili. Ale vzpomínáš si na mě?“

„Měl bych?“

„Ano, ale možná už mě nepoznáváš.“

„No jo,“ řekl tlustý muž a otřepal si mokré ruce nad umývadlem.

„Už je to hodně let, Antone. Bylo mi tenkrát teprve devět.“

Tlustý muž jménem Anton vzal ze stolu vedle umývadla čistý ručník a pečlivě si utíral ruce. Nakonec si ručníkem přejel přes odulý obličej a otřel si z čela kapky potu.

„Dobrý věk,“ řekl.

Na chvíli zavládlo mlčení, potom druhý muž tiše, téměř šeptem, řekl: „To byl můj poslední dobrý rok.“

Anton se otočil a pohlédl ke dveřím. Chvíli zamyšleně pozoroval muže, který stál mezi nimi. Tlusťochova zapadlá očka ožila a kolem koutků úst se mu mihlo něco jako úsměv.

„Ale ano, vzpomínám si na tebe. Uchoval jsem si tě v paměti ještě pár let po našem setkání,“ řekl a vzápětí dodal: „Byl jsi první.“

„Neříkej,“ odpověděl ten druhý, stále ještě tak tiše, že ho bylo sotva slyšet. „Vážně?“

„Vím, že jsem si tenkrát počínal dost nešikovně.

Pravděpodobně jsem tě poranil.“

„To ano.“

Anton odložil ručník a šel ke dveřím. Ten druhý ustoupil stranou a Anton vyšel na chodbu. Chvíli se zdálo, jako by měl namířeno po schodech o patro níž, pak se ale zastavil a zamířil k místnosti na druhé straně chodby. Ten druhý ho následoval.

Byla to prostorná kancelář, na jejím konci stál velký psací stůl. Anton se dotkl vypínače vedle dveří a rozsvítil.

Aniž by se ohlédl, řekl: „Choval jsem se tenkrát zbrkle a diletantsky. Ale bylo mi teprve osmnáct a moc jsem se neovládal, bylo to poprvé, jak už jsem říkal.“

„Ano,“ řekl ten druhý, „neovládal.“

Anton vytáhl z náprsní kapsy doutník a luxusním plynovým zapalovačem si zapálil. Jeho tlusté tváře se nafoukly ještě víc, když silně potáhl z doutníku, aby se správně rozhořel.

Pak mluvil dál, zatímco zapalovačem ještě zapálil svíce ve dvou vysokých svícnech na nízkém stolku u pohovky.

„Pak jsem se ale brzy naučil, jak na to,“ řekl. „Potom už jsem nikomu neubližoval. Snažím se, aby se chlapci se mnou cítili dobře. Učím je poznávat sebe samé…“

Oba muži chvíli mlčeli a hleděli na sebe. Konečně ten druhý přerušil mlčení a otázal se: „Takže dál zneužíváš děti?“

Anton odmítavě zavrtěl hlavou. „Nikdy jsem nikoho nezneužil. Tak to může nazvat jedině ignorant. Takové lži rozšiřují lidé, kteří nevědí, co je intimní přátelství a láska. Já těm chlapcům pomáhám dozrát. Otevírám před nimi báječné obzory, vedu je k tomu, aby dokonale vnímali své tělo.

Když se k nim dostanu dřív, než je příliš pokazí puberta, vždycky se mi to podaří. Pláčou rozkoší, když jsme hotovi.“

Ten druhý muž zalapal po dechu. „Co je to za chlapce?

Jak to, že ti to prochází?“ zeptal se roztřeseným hlasem.

„Samozřejmě je třeba postupovat velice opatrně, mezi lidmi existuje ještě příliš mnoho předsudků. Většinou jezdím do Indonésie. Tamější chlapci jsou tak pěkní.“

„A opravdu tě nikdy nikdo neudal?“

„Ne, samozřejmě že ne. Platím dobře a o vše je postaráno. Také chodím jen do nejlepších domů.“

„Pane bože. Ti lidé ti prodávají své děti?“

Anton přešel napříč pokojem a posadil se na bytelnou židli u psacího stolu, teprve pak odpověděl: „Hostitelé mě

znají a ví, jak jsem citlivý. Vybírají pro mě nové chlapce, protože nikdo se k nim nechová tak ohleduplně jako já.

Ostatní zákazníci jsou většinou neuvěřitelně hrubí, jsou to naprosto necitliví břídilové. Jsou schopni ty chlapce odrovnat za deset minut, ti jsou pak vystrašení a uzavření.

Něco takového se pak dá jen sotva napravit.“

„To musí přestat,“ zašeptal druhý muž.

Anton pokračoval, jako by ho neslyšel. „Já si počínám jemně, mám citlivý přístup, který chlapce uklidňuje. Je třeba mít s nimi trpělivost. Novému chlapci se věnuji, jen když na to mám celou noc. A díky viagře si člověk může dát na čas.“

Po chvíli mlčení řekl ten druhý: „Někdo musí zasáhnout.“

Sáhl do kapsy saka, vytáhl pár mincí a poskládal je do komínku vedle svícnů. Pak zopakoval ještě jednou: „Někdo musí zasáhnout a učinit tomu přítrž.“

Anton sáhl po telefonu na psacím stole a vyťukával dlouhé číslo, které četl z papírku před sebou. Krátce nato se anglicky představil. Na druhé straně musel být zaměstnanec nějakého hotelu v jiném městě a Anton si objednával pokoj na několik nocí. Přečetl číslo kreditní karty, kterou držel v ruce, musel je zopakovat dvakrát.

Druhý muž si naslinil palec a ukazováček a zhasl jednu svíčku.

03:05

Na nočním stolku začaly z mobilu tiše hrát první tóny skladby Johanna Sebastiana Bacha „Air na g struně“, pak stále hlasitěji, až bylo skladbu jasně rozpoznat, i když kvalita zvuku nebyla nejlepší.

Arngrímur Ingason, velvyslanecký rada islandské ambasády v Berlíně, potřeboval jistý čas, aby tóny dokázal zařadit a opravdu se probudit. V ložnici byla tma, takže věděl, že je noc. Jeho tělo nebylo připravené na nečekané vytržení z hlubokého spánku. „Jdi zase spát,“ radily mu nervy v reakci na jinak uklidňující hudbu. Arngrímur ještě jednou na chvíli zavřel oči, pak ale natáhl ruku po přístroji.

Hodiny na displeji ukazovaly něco po třetí. Melodie prudce zmlkla, jakmile s velkou lítostí stiskl tlačítko přijetí hovoru.

„Ano?“

Muž na druhém konci mluvil německy: „Promiňte, že vás ruším, pane Ingasone. Tady Achim Wolf, bezpečnostní pověřenec velvyslanectví, mám noční službu.“

Velvyslanecký rada se v posteli posadil.

„Promiňte, že vám volám v tuto hodinu, pane Ingasone, ale je tu na islandském velvyslanectví jistý problém.“

„Problém?“

„Ano, pane Ingasone, pravděpodobně to není nic vážného. Velvyslanec Björnsson měl včera večer hosty…“

„Na velvyslanectví?“

„Ano. Nejprve se tam v osmnáct hodin konala jistá schůzka, ale protáhla se až do večera. Velvyslanec potom nechal dovézt z nějaké restaurace jídlo, hosté se zdrželi déle, než bylo v plánu.“

Velvyslanecký rada se s povzdechem posunul ke kraji postele.

„Jsou pořád ještě v domě?“ zeptal se a sáhl po svých brýlích, které ležely na nočním stolku.

„Ne, pane Ingasone. Pan velvyslanec před dvaceti minutami společně se svou paní budovu opustil.“

„Dobrá. Doufám, že to nevzbudilo velký rozruch.“

„Ne, ne. O to také vůbec nejde.“

„Tak v čem je tedy problém, pane Wolfe?“

Achim Wolf hledal správná slova.

„Jde o něco jiného, pane Ingasone.“

„O co?“

„Jedna z osob, které jsou zapsány na seznamu hostů islandského velvyslanectví, nebyla zaregistrována při odchodu.“

„Chcete tím říct, že ta osoba je dosud na velvyslanectví?“

„Ano, pane Ingasone. Jmenuje se Eiríksson. Jeho pas se ještě nachází zde na recepci.“

„Eiríksson? Islanďan?“

„Ano, Islanďan. Křestní jméno je Anton.“

„Anton Eiríksson? To jméno mi nic neříká.“

„To jsem ani nepředpokládal,“ řekl Achim Wolf.

„Promiňte, možná je ten telefonát z mé strany poněkud předčasný. Je možné, že prostě někde na velvyslanectví usnul, aniž by si toho pan velvyslanec všiml. Můj kolega říká, že on i jeho paní vypadali už dost podroušeně, když opouštěli dům. Nechal objednat taxíky pro sebe i ostatní hosty.“

„Takže teď je jeden z nich ještě uvnitř?“

„Ano. Bohužel jsme zjistili, že jeden z návštěvnických průkazů chybí, až v okamžiku, kdy byl velvyslanec už pryč.“

„A ten muž je na velvyslanectví?“

„Ano. Ujistili jsme se, že se nenachází nikde ve společném prostoru všech vyslanectví. Musí se pořád ještě nacházet v budově islandské ambasády.“

„Rozumím.“

„Pane Ingasone, smíme na půdu velvyslanectví vstoupit jen v nouzových případech. Jestli ten muž jen zaspal…“

„V pořádku, rozumím. Přijedu a podívám se po něm.“

Arngrímur pohlédl na hodinky na nočním stolku. „Jsem tam za dvacet minut,“ dodal po chvíli a ukončil hovor.

Velvyslanecký rada ještě chvíli podržel telefon v ruce, zatímco si promýšlel další kroky. Potom předvolbou vybral jedno číslo a objednal si taxík.

„Přijede hned,“ potvrdila mu centrála taxislužby.

Mám ještě deset minut, pomyslel si Arngrímur a opatrně vstal. Pelest postele byla vysoká a on se o ni mohl při prvním kroku opřít. Cítil svůj věk, v červnu mu bylo pětašedesát. Klouby nebyly po nočním spánku ještě připravené k pohybu, také v pokoji byla zima, protože okno bylo otevřené. V noci se citelně ochladilo, začínal se ohlašovat podzim.

Arngrímur došel strnulým krokem do koupelny a rozsvítil. Zatímco jeho oči přivykaly světlu, vyčistil si zuby.

Potom si pečlivě sčesal šedivé vlasy dozadu, holení ale nepovažoval v této situaci za nutné. Na to bude dost času na velvyslanectví. Pokud se mezitím už nestihne vrátit domů, může se na velvyslanectví i osprchovat, než přijdou kolegové. V jedné skříni ve své kanceláři má tašku s toaletními potřebami a čisté spodní prádlo.

O osm minut později už měl na sobě i pečlivě vyžehlené kalhoty a čistou košili a vázal si kravatu. Když o pár minut později vycházel z domu, držel se zpříma a jeho pohyby byly distingované jako obvykle. Nový pracovní den na islandském velvyslanectví v Berlíně začal.

03:20

Před domem stál taxík s běžícím motorem a zapnutými světly, diesel přívětivě pobrukoval. Řidič stál venku a kouřil cigaretu. Pozdravil a přidržel Angrímurovi dveře. Potom jen

napůl vykouřenou cigaretu zamáčkl a její zbytek si schoval do kapsičky bundy, než sedl za volant.

„Velvyslanectví severských zemí, Rauchstrasse jedna,“

řekl Arngrímur.

„Velvyslanectví severských zemí,“ zopakoval řidič tiše a vyrazil.

V tuto noční hodinu nebyl na ulicích prakticky žádný provoz, a tak cesta netrvala dlouho. Během necelých pěti minut projeli Klingelhoferstrasse severním směrem, po levé ruce se objevila východní strana budovy velvyslanectví severských zemí, osvětlená silnými reflektory. Zelený měděný pás na patnáctimetrových vnějších stěnách je charakteristickým znakem tohoto komplexu budov, v němž sídlí pět severských velvyslanectví, ale i zcela nezaměnitelným orientačním prvkem v městské krajině.

Většina desek je zasazena kolmo, avšak na některých místech se naklánějí v různých úhlech od pětačtyřiceti do devadesáti stupňů a propouštějí světlo z nitra budov.

Řidič odbočil vlevo do Stulerstrasse a pak hned ještě jednou vlevo do Rauchstrasse, kde zastavil. Měděný pás objeli skoro celý a teď se nacházeli u jižní strany, která vypadá úplně jinak. Skleněná stěna pod osvětlenou přečnívající střechou umožňuje pohled do vnitřního dvora mezi budovami jednotlivých velvyslanectví, kterému se říká Plaza. Hlavní vchod do komplexu budov se nachází v domě

obloženém vodorovně naskládanými světlými dřevěnými deskami.

Arngrímur taxikáři zaplatil, počkal si na účtenku a vystoupil. Cestou k osvětlenému vchodu si všiml, že ho bezpečnostní pověřenec už zahlédl. Dveře se otevřely, jakmile se k nim přiblížil, a on vstoupil do vstupní chodby.

„Mnohokrát děkuji, že jste přijel, pane Ingasone.“

Hlas bezpečnostního pověřence se ozval z reproduktoru v recepční místnosti, oddělené silným bezpečnostním sklem, takže zněl poněkud plechově.

„Chcete, aby vás někdo na vaši ambasádu doprovodil, pane Ingasone?“

„Ne, děkuji, pane Wolfe. Ohlásím se, kdybych potřeboval pomoc.“

„Dobře, pane Ingasone. Jsem vám k dispozici.“

Arngrímur vzal do ruky čipovou kartu, kterou měl na šňůrce pověšenou na krku, a zastrčil ji do čtečky. Dveře se otevřely a hned se za ním zase zavřely. Uvnitř strčil kartu do další čtečky, načež se otevřely i vnitřní dveře.

Nyní stál zase venku na Plaze a nadechl se chladného, čerstvého nočního vzduchu.

Všechny budovy jsou stejně vysoké. Finské velvyslanectví leží po pravé straně a proti němu se po levé straně nachází dánské velvyslanectví. Vzadu vlevo je islandská ambasáda, tato budova je ze všech nejmenší.

Zvenčí je obložena deskami ze světlého ryolitu, čímž se

odlišuje od ostatních budov, u nichž dominují sklo, ocel, dřevo a tmavý kámen.

Cesta přes Plazu ke vchodu islandského velvyslanectví sice není dlouhá ani třicet metrů, nicméně Arngrímur vnímal noční chlad velmi citelně. Přesto před vchodem do budovy zůstal stát a přemýšlel, co dál. Možná by přece jen bylo lepší mít někoho s sebou, ale tím by se také všechno podstatně zkomplikovalo, protože bezpečnostní pověřenci musejí o svých nočních pochůzkách vést obšírné zápisy. To byl také hlavní důvod, proč ho Wolf požádal, aby přijel. Pokud němečtí bezpečnostní pověřenci po skončení pracovní doby sami vstoupí do některé z vylidněných ambasád, pak je třeba o tom pořídit podrobnou zprávu, kterou musí podepsat celá řada instancí. Snad bude jen třeba toho velvyslancova známého lehkým dloubnutím probudit, doprovodit ho ven a zavolat mu taxík. Pak bude problém vyřešen, němečtí bezpečnostní pověřenci na všechno zapomenou a žádné obšírné zprávy nebude zapotřebí.

Tmavý štít s islandským státním znakem se nacházel vlevo od vchodu na načervenalé ryolitové stěně, zatímco napravo se na úrovni přízemí táhly po celé délce domu zvlněné betonové desky.

Arngrímur znovu zastrčil čipovou kartu do čtečky a tentokrát musel také naťukat na klávesnici svůj PIN.

Skleněné dveře se s bzučivým zvukem otevřely a on vešel do domu.

Motiv zvlněného betonu pokračoval i uvnitř ve vstupním prostoru budovy. Za recepčním pultem se nacházely jen počítač a jedna židle. Přes den tu většinou nikdo nebýval, nanejvýš šofér, když nebyl právě služebně venku. Návštěvníci velvyslanectví, kteří se po vstupní kontrole dostanou až sem, použijí zvonek a představí se do domácího telefonu.

Světlo zvenku dopadalo oknem do areálu schodiště.

Arngrímur proto nemusel rozsvěcovat. Krátký pohled na ovládací panel mu prozradil, že bezpečnostní zařízení je vypnuté. Velvyslanec musel být opravdu hodně unavený, když dům opouštěl, pomyslel si Arngrímur, zatímco pohledem utkvěl na dvou poloprázdných vinných sklenicích na pultu v recepci. Jeho první myšlenkou bylo vzít je s sebou do kuchyňky, pak je ale nechal být. Jistě bude mnohem důležitější najít napřed toho muže a vyprovodit ho z domu. Potom může v klidu vše uklidit.

Prohlídka domu mu nezabere moc času. Budova má sice tři patra a je podsklepená, ale základní plocha je malá. Na každém patře je jen jediná chodba a tři až čtyři místnosti.

Archiv je stále zamčený a všichni zaměstnanci velvyslanectví své kanceláře na konci pracovní doby zamykají. Jde tedy jen o to, aby zkontroloval konferenční místnost, kuchyňku, toalety a eventuálně pracovnu velvyslance. Možná také sklep, ten si ale nechá až nakonec.

V přízemí se nacházely jen recepce, jedna toaleta a zamčené místnosti archivu. Tam jistě nikdo nebude.

Velvyslanecký rada se tedy vydal do dalšího patra a rozsvítil, jakmile vstoupil dveřmi ze schodiště do chodby.

Po pravé ruce měl čtverý dveře, troje z nich byly zamčené, ale čtvrté, ty od konferenční místnosti s velkým stolem a deseti židlemi, byly pootevřené. Tam zjevně pořádal velvyslanec večeři. Špinavé nádobí, vinné sklenky a zbytky jídla v kartónových krabicích tvořily na stole bohapustý nepořádek, uprostřed stály dvě prázdné láhve od koňaku. V

jedné krabici z vínově rudého kartonu s dvanácti přihrádkami a utrženým víkem se nacházely dvě neotevřené a šest prázdných lahví. Dvě stály na stole, dvě chyběly. V

místnosti to odporně páchlo zvětralým červeným vínem a kouřem. Jeden špinavý talíř byl použitý jako popelník.

„No skvělé…,“ řekl Arngrímur nahlas sám pro sebe.

Rozhlédl se po místnosti a nakonec i pod stůl, kde mu pohled ulpěl na prázdné krabici od koňaku, která se válela pod jednou židlí.

Těžko by to už mohlo být horší, pomyslel si a znovu se vrátil do chodby, aby se podíval na toaletu na druhé straně.

Někdo se tam vyzvracel do záchodové mísy a neměl pak už dost rozumu, aby po sobě spláchl. Podle toho to tady také páchlo.

Snad abych se raději připravil na nejhorší, opravil se Arngrímur v duchu, zatajil dech, naklonil se k toaletě a

ukazováčkem stiskl splachovač. Zápach ještě zesílil, když proud vody břečku nadzvedl, než zmizela v kanalizaci.

Ve druhém patře byly kromě kuchyňky všechny místnosti zamčené. V kuchyňce ale nechali rozsvíceno, skříňky, ze kterých si vzali skleničky a nádobí, byly otevřené, stejně jako zásuvka na příbory. Arngrímur zavřel skříňky i zásuvku a přešel k oknu, odkud byl výhled na Plazu. V noci tam nikdo nechodil. Jedinou známkou života bylo světlo v okně ostrahy ve společném domě všech velvyslanectví, v takzvaném Felleshusu. Vlastně by se dalo mluvit o pokojné noci.

Když Arngrímur vyšel zpět na chodbu, podíval se na WC a rozsvítil. Bylo tam vše v pořádku, vlastně téměř vše.

Poklop na toaletě byl totiž zvednutý a v míse plaval nedopalek cigarety. Arngrímur znovu stiskl splachovač a sledoval, jak vodní vír špačka stahuje. Potom opatrně sklopil víko a znovu vyšel na chodbu. Krátce zůstal stát a naslouchal. Pracoval v tomto domě už řadu let a znal každý zvuk. Každý dům má v noci své vlastní hlasy, nikde nevládne úplné ticho, uvažoval. Kdyby tady někdo chodil, hned by ho zaslechl. Nezaslechl ale ani sebemenší šramot.

Arngrímur vyšel po schodech do dalšího patra a nahlédl do tmavé chodby nejvyššího patra. Sáhl na kliky prvních dvou dveří na pravé straně, dveře byly zamčené. Toaleta nalevo byla otevřená, ale nikdo tam nebyl.

Zbývala tedy jen velvyslancova kancelář, která byla rovněž otevřená. Arngrímur se přiblížil ke dveřím a nahlédl dovnitř. Kromě světla z velké svíce, která hořela na tlustém svícnu, panovala v místnosti tma; závěsy byly zatažené a světla zhasnutá. Ve slabém svitu třepetavého plamínku vešel Arngrímur do místnosti a prohlížel si svícen, na různých místech různě tlustý válec z pálené hlíny. Stál na nízkém stolku, vedle něho se nacházel ještě druhý podobného vzhledu, na něm ale svíce nehořela. Svícny působily rustikálním dojmem, zcela jistě se nejednalo o sakrální předměty.

Ta scéna ale byla čímsi tak zvláštní, že Arngrímur cítil, jak mu běhá mráz po zádech a jak se mu ježí chloupky na šíji. Když se pomalu otočil, v jeho zorném poli se ocitl velvyslancův psací stůl, jenž byl zcela ponořen do tmy. Na židli za ním seděla mohutná postava, s hlavou skloněnou dopředu.

Arngrímurovi na okamžik ztuhla krev v žilách, pocítil závrať a nějakou dobu zůstal stát jako zkamenělý, ale pak se mu krev opět rozproudila.

„Haló,“ řekl Arngrímur, ale nedoufal, že se dočká odpovědi.

„Haló,“ zopakoval ještě jednou, když se postava nepohnula. Protože se ani tentokrát nedočkal žádné odpovědi, sáhl po vypínači u dveří a rozsvítil.

Chvíli trvalo, než strávil pohled, který se mu naskytl.

Muž seděl na židli u psacího stolu v předklonu, ruce mu visely podél těla. Vypadal, jako by pozoroval vlastní břicho, rozříznuté od hrudi až ke slabinám. Rukojeť velkého nože mu trčela ve spodní části řezu jako nějaký obscénní symbol.

Arngrímur potřeboval nějaký čas, aby pochopil, že to na podlaze pod židlí není jen krev. Z břišní dutiny vyhřezla střeva, jakož i obsah žaludku, to vše se rozlilo na světlých parketách u mužových nohou a vytvořilo velkou louži. Z

neznámého důvodu ale Arngrímurovi neulpěl pohled na louži, nýbrž na velkém doutníku, který držel muž mezi prsty. Na jeho špičce zůstaly dva centimetry popela, což dokazovalo, že doutník v jeho ruce hořel ještě dlouho, než zhasl.

Je vůbec možné, že byl tak drzý a kouřil tady? To byla první jasná myšlenka, kterou Arngrímur dokázal dát dohromady. Dokonce si namlouval, že jeho narůstající pocit nevolnosti pochází z doutníkového kouře, nikoli z nesnesitelného smradu, který stoupal z vnitřností na podlaze a z rány zející v mužově břiše.

10:30

„Řekl jsem vám už stokrát, že nebudu odpovídat na otázky nějaké poloopici,“ řekl zadržený počtvrté a s

úšklebkem zíral na Birkira Li Hinrikssona. Oba seděli ve vyšetřovací místnosti reykjavícké kriminální policie.

„Co jsi dělal předevčírem v noci?“ zeptal se Birkir popáté, aniž by se řasy jeho mandlových očí jakkoli pohnuly. Takové poznámky ho nedokázaly odvést od práce.

Mohl by se sice ohradit, ale už dávno se naučil podobné řeči jednoduše přeslechnout. Pouhá slova se ho nemohla dotknout, a už vůbec ne, když za nimi nevězelo nic než čistá ignorance. Vnímal to se stejným klidem, jako by na něho štěkal špatně vedený pouliční podvraťák.

Když se Birkir Li narodil koncem roku 1970 ve Vietnamu, měl jen své křestní jméno Li. V islandském registru obyvatelstva měl jako rok narození uvedeno 1972, protože do té doby o něm neexistovaly žádné údaje, a datum narození bylo stanoveno na 10. ledna, den, kdy roku 1979 se skupinou uprchlíků z Malajsie dorazil na Island. V té době už nikdo z jeho rodiny nežil. Když se později jeho pěstounská vietnamská rodina přestěhovala do Spojených států, on zde zůstal, vyrostl v péči staršího islandského manželského páru a nakonec přijal jméno podle svého pěstouna Hinrika.

„Co jsi dělal minulou noc?“ zeptal se Birkir pošesté.

„Tak dobrá, řeknu ti, co jsem dělal. Sledoval jsem tvoji matku, když se tam dole u loděnice kurvila s tím ksindlem z ruského trawleru, ten chlápek s kapavkou tě pozdravuje.“

Zadržený se rozřehtal a samolibě pohlédl na Birkirova

kolegu Gunnara Maríusona, který seděl otráveně na druhém konci stolu a opíral si rukou hlavu. Světlo od stropu se odráželo od Gunnarovy růžové pleši, a když naklonil hlavu, dvojitá brada mu klesla na prsa.

„Nebude už čas na oběd?“ zeptal se, když Birkir neprojevil ani náznak iniciativy, že by chtěl ve výslechu pokračovat.

„Je přece teprve půl jedenácté,“ řekl Birkir.

Gunnar pohlédl na zadrženého. „Neměli bychom tady s tímhle udělat krátký proces?“ zeptal se, narovnal se na židli a naklonil se mohutným tělem hrozivě nad stůl.

Den předtím došlo v centru Reykjavíku v jednom z interkulturních kontaktních center ke vloupání. Někdo v budově založil požár a sejf odnesl do auta, které čekalo venku před domem. Bezpečnostní kamery jistého zahraničního velvyslanectví na opačné straně ulice pořídily kvalitní záběry blonďatého muže v kožené vestě; sejf mu dvakrát vypadl z rukou, než se ho muži podařilo naložit na sedadlo starého kombíku těžko identifikovatelné značky. V

pozadí šlehaly z oken plameny.

Potřebovali celý den, aby prozkoumali místo činu a domluvili se s velvyslanectvím, že jim dají záběry kamery k dispozici. Případ byl v podstatě vyřešený. Ten blonďák byl po celém městě známý psychopat. Gunnar ho dnes ráno o půl sedmé zastihl v jeho bytě.

Zadržený teď napodoboval opičí řev a současně se škrábal na bocích. Pak se opět rozeřval smíchy.

Birkir pozoroval mužovu tvář. Její proporce byly zvláštní, oči měl daleko od sebe a hlava se mu směrem vzhůru kuželovitě zužovala. Tlustý nos s podivným útvarem na špičce trčel velkými nosními dírkami nahoru.

„Degenerace,“ řekl Birkir.

Zadržený se přestal smát. „Hej, co je to, co je to?“

zeptal se. „Umí poloopice něco cizozemsky?“ Jeho hlas zněl ječivě a zpitvořeně.

„Zrůdnost,“ dodal na vysvětlenou Birkir. „Co tím chceš naznačit?“

„Tví rodiče byli asi sourozenci, že?“ zeptal se Gunnar.

Obličej zadrženého se zkřivil vztekem a jeho těžká pěst vyletěla proti Gunnarově hlavě. Ten to zjevně očekával.

Uhnul ráně, ale podařilo se mu paži zachytit, zkroutil ji muži za záda a přitlačil ho hrudí na stůl.

„Aúúú!“ zavyl zadržený, když na něho Gunnar nalehl celou svou vahou, takže se nemohl ani pohnout.

„Tomu sráči dokonce ještě teď smrdí ve vlasech spálenina,“ řekl Gunnar. „Ani osprchovat se neumí.“

„Seřežu tě, jestli mě ihned nepustíš,“ vyl blonďák.

„První pokus šel vedle,“ odpověděl Gunnar klidně.

„Já tě… potom…,“ ujišťoval ho zadržený.

Dveře výslechové místnosti se otevřely a vešel Magnús Magnússon, hlavní komisař oddělení těžkých zločinů.

„Chlapci,“ řekl, když uviděl, co se děje. „Co to má znamenat?“

Gunnar se opatrně narovnal, aniž by však pustil paži zadrženého. Druhou rukou vytáhl z kapsy bundy ocelová pouta.

„Napadení kriminalisty ve službě,“ řekl důstojně a nasadil zadrženému pouta.

„Au, to bolí,“ řekl zadržený.

„Soudní příkaz k vyšetřovací vazbě už máme,“ řekl Magnús. „Takže tohle teď může počkat. Odveďte ho do cely a pak přijďte hned na poradu ke mně. Jde o nový případ.“

11:45

„Máme tu jeden velký problém,“ vysvětloval vrchní komisař Magnús, obvykle veselý a spokojený člověk. Nyní bylo zřejmé, že ho něco tíží. Navzdory opálení ze srpnové dovolené v Itálii vypadal pobledle. Hnědý tón pleti obvykle ladil s jeho upravenými prošedivělými vlasy a mohutným knírem, avšak momentálně byl Magnús spíš rozcuchaný a vypadal přepadle. Táhlo mu na šedesátku, ale na svůj věk byl ještě ve formě, třebaže mu už nad opaskem vystupovalo rostoucí bříško.

Zavřel dveře své kanceláře a dlouho vážně hleděl na Gunnara a Birkira.

„Musím vás v jisté naléhavé záležitosti poslat do Berlína,“ řekl konečně. „Zítra ráno letí přímý spoj.“

„Do Německa?“ řekl Gunnar a zavrtěl hlavou. „To vůbec nepřichází v úvahu. Já do zahraničí nejezdím.“

„Co tím chceš říct?“ zeptal se Magnús, kterého jeho reakce zjevně zaskočila.

„Já do zahraničí nejezdím,“ zopakoval Gunnar.

„Vždyť přece umíš německy. A přece už jsi někdy byl v zahraničí, nebo ne? Máš přece pas, že ano?“

„Ano, ano a ne.“

„Co to má znamenat?“ zeptal se Magnús.

„Vždyť víš, že jeho matka je Němka. On samozřejmě německy umí,“ odpověděl Birkir místo Gunnara.

„Ale byl přece už někdy v zahraničí, ne?“ Magnús se tázavě zadíval na Birkira.

„Jednou byl na dovolené na Mallorce, jenže se tam přecpal tak, že mu bylo hrozně zle. A od té doby už do zahraničí nechce. A pas také nemá.“

Gunnar věnoval Birkirovi nenávistný pohled. „Náhodou jsem se nepřecpal, byla to infekční salmonelóza. Šest týdnů jsem měl průjem.“

„Pořád si přece na internetu prohlížíš německé stránky,“

pokračoval Magnús.

„Jenom ty, kde jsou fotbal a nahotinky,“ poznamenal Birkir.

„Zpravodajské stránky také,“ řekl Gunnar naštvaně.

„Krom toho jsem tam dostal úžeh.“

„Kde?“ zeptal se Magnús.

„Na Mallorce.“

Magnús zaúpěl a řekl: „Jenže Berlín není totéž co Mallorca a v tuto roční dobu tam rozhodně úžeh nehrozí. A když se budeš s jídlem držet zpátky, nedostaneš ani průjem.“

„V letadle mívám záchvaty klaustrofobie,“ prohlásil Gunnar vztekle. „Ta sedadla jsou moc úzká…“

„Výmluvy jako obvykle…,“ řekl Magnús. „Nejde o to, že bych tě prosil, abys letěl do Berlína. Je to rozkaz.“

Gunnar zrudl jako rak. „V mém popisu práce není nic o tom, že mám vést vyšetřování v jiných zemích,“ řekl. „A proč nás musíš posílat čmuchat právě do Berlína, zatraceně?“ dodal.

Magnús s odpovědí krátce zaváhal. „Na islandském velvyslanectví byla minulou noc spáchána vražda. Dnes ráno jsem byl předvolán na ministerstvo zahraničí.“

Gunnar zavrtěl hlavou a řekl: „Po tom nám přece nic není, to je věc berlínské kriminálky.“

„Bohužel ne,“ prohlásil Magnús tiše. „Pro velvyslance a pro ministerstvo se jedná o dost prekérní situaci.“

„A jak by to vyšetřování v Berlíně mělo vlastně probíhat?“ zeptal se Birkir.

„Musíte zmapovat situaci, vyslechnout svědky a sepsat zprávu,“ odvětil Magnús. „Pak uvidíme, co dál. Anna poletí

s vámi a postará se o ohledání místa činu. Už jsem s ní mluvil. Potřebuji na to své nejspolehlivější lidi, takové, kteří umějí dělat svou práci a držet jazyk za zuby. Vše, co půjde do médií, musí jít přes ministerstvo.“

„Já tam nejedu,“ řekl Gunnar.

„To si myslíš ty,“ odpověděl Magnús vztekle. Pak prudkým trhnutím otevřel v psacím stole jednu zásuvku a vytáhl papír, který ležel zcela navrchu. Hodil ho na stůl a řekl: „Když už je tu řeč o popisu práce a podobných formalitách, tak bychom si snad měli napřed udělat jasno.

Tato stížnost z advokátní kanceláře v Kópavoguru mi přišla koncem minulého týdne. Stojí v ní, že jsi jim dělal potíže při vyřizování jisté pozůstalosti.“

„To bylo kvůli tomu advokátovi, který byl zastřelen při lovu hus v Daliru?“ zeptal se Gunnar.

„Ano. Přichází snad v úvahu ještě další případy tohoto druhu?“

„Jedná se o ten statek. Slíbil jsem místním lidem, že se postarám o to, aby si mohli obytný dům, chlévy a půdu vykoupit. V té věci s nimi zatraceně zametli.“

Magnús udeřil dlaní do stolu. „Ti advokáti říkají, že jsi lidem, kteří tu usedlost chtěli koupit a učinit nabídku, volal a vyhrožoval jim.“

Gunnar svraštil čelo a prohlásil: „Jenom jsem těm supům řekl, že se v tom kraji vyskytují společensky nebezpeční duchové.“

„Ti advokáti říkají, že prý museli to vlastnictví prodat za méně než polovinu skutečné ceny.“

„I to bylo víc než dost, pokud přihlédneme k současné ekonomické situaci. Ten sedlák a jeho dcera si museli vzít velkou půjčku, což dnes rozhodně není nic jednoduchého.“

„No dobrá. Ale je v tvých pracovních povinnostech něco o maření úplně normální obchodní transakce nějakými povídačkami o strašidlech?“

„Mé pracovní povinnosti říkají, že mám dělat správné věci, pokud je to jen trochu možné.“

„Normální reakcí na tuto stížnost by bylo, kdybych ti nařídil neplacenou dovolenou, dokud nebude případ vyřešen,“ zavrtěl Magnús hlavou. „Kdyby se ukázalo, že je to pravda, zřejmě by sis musel sbalit svých pár švestek.

Pokud by nenásledovalo trestní oznámení, mohl bys opět začít od začátku u pohotovostní policie.“

Gunnar se chystal odporovat, ale Birkir ho mávnutím ruky zastavil. „Je nějaká alternativa?“ zeptal se.

„Mám v té kanceláři jisté styky, o kterých bych se nerad šířil. Když budeš souhlasit, že do toho Berlína poletíš, mohu se pokusit tu záležitost nějak urovnat.“

„Měl by sis nechat projít hlavou, jestli z toho chceš vyjít tak lacino,“ řekl Birkir Gunnarovi.

Gunnar dlouze přemýšlel, než se odhodlal odpovědět.

„No dobrá, tak tedy poletím. Ale jen pro tentokrát.“

„Tak jdi a nech si vystavit pas,“ řekl Magnús a sáhl po telefonu. „Dám vedoucímu oddělení vědět, že ho ze služebních důvodů potřebuješ hned.“

Úterý, 13. října

05:30

Byla tma jako v pytli, lilo jako z konve a od východu fičel vítr silou pěti stupňů. Třídenní sníh rychle tál a vysoko stříkal pod koly několika málo aut, která byla venku tak pozdě v noci či časně zrána, podle toho, z jaké perspektivy se na to člověk díval. Už od prvního října se v celé zemi ujala vlády zima s mrazy a padajícím sněhem, zatímco tlaková níže z jihozápadu, která s sebou přinášela teplejší vzduch z jihu, se dočasně nacházela západně od Islandu.

Proto se toho rána držela teplota nad bodem mrazu, ale podle předpovědi to nemělo trvat dlouho, níže se měla přesunout k východu, načež se měly opět vrátit mrazy s ledovým severákem a hustým sněžením.

Birkir, Gunnar a Anna z oddělení zajišťování stop se sešli na autobusovém nádraží. Dohodli se na tom už včera večer, protože kriminální policie musela kvůli krizi šetřit.

Peníze na taxík prý nejsou, autobus musí stačit.

„Brý ráno,“ bylo to jediné, co si v tu časnou hodinu řekli. Všichni byli nevyspalí a chlad jim pronikal až do kostí. Birkir koupil tři jízdenky a nechal si vystavit účtenku.

Mezitím se Gunnar vydal do bufetu, aby si objednal obložené chlebíčky a kávu.

Anna si šla ven zakouřit. Bude to pro ni dlouhý den.

Normálně vykouří tři krabičky denně, ale teď bude muset vydržet bez cigarety jednak hodinovou cestu autobusem do Keflavíku, jednak následný tříhodinový let do Berlína.

Kouření se na ní velmi podepsalo, vypadala skoro na sedmdesát, i když podle pasu jí bylo teprve pětapadesát.

„A co má Magnús v ruce proti tobě?“ zeptal se Gunnar, když se Anna vrátila dovnitř. Nedokázal si představit, že by se někdo mohl vydat na tak dalekou cestu dobrovolně.

„Tři napomenutí za kouření ve veřejných budovách,“

odpověděla mezi kašlem. Hlas měla chraplavý a hluboký.

„Slíbil, že to hodí pod stůl, když pojedu. Co vytáhl na tebe?“

„Pár drsnějších telefonátů s právníky.“

„Drsné telefonáty?“

„Možná ne tak docela. Spíš šlo o rady, jak by měli v jisté záležitosti postupovat.“

„To je zakázané?“

„Já myslel, že ne, ale v dnešní době je už zřejmě zakázané všechno, co není povoleno vyhláškou a štemplem,“ řekl Gunnar a pokrčil rameny.

Anna přikývla a strčila si do úst nikotinovou žvýkačku.

„Jak to během letu vydržíš?“ zeptal se Gunnar, který také dlouho kouřil a věděl, co je závislost.

„S pomocí prášku na spaní a žvýkačky,“ odpověděla Anna.

Birkir na ně zamával, aby šli k východu.

„Myslím, že jsem si zapomněl vzít druhé kalhoty,“ řekl Gunnar a poplácal starou sportovní brašnu, která představovala jeho jediné zavazadlo.

„Tak si nějaké koupíš v Berlíně, když bude třeba,“ řekl Birkir. „Rád ti pomůžu nějaké vybrat.“

On sám byl oblečen dokonale, na sobě měl perfektně vyžehlený šedý oblek a také jeho černý kufr na kolečkách vypadal hodně nově. V tašce přes rameno měl ještě notebook. Anna měla s sebou zavazadla dvě, jednu malou cestovní brašnu a solidní kufr s technickým vybavením.

„Nemám peníze,“ řekl Gunnar po krátkém přemýšlení.

„Když budeš potřebovat kalhoty, půjčím ti na ně,“ řekl Birkir. Věděl, že si Gunnar svou kreditní kartu rozstříhal a používá jen hotové peníze. Pokud tedy nějaké má…

Pozorovali, jak jejich věci nakládají dolů do zavazadlového prostoru autobusu. Birkir a Gunnar nastoupili, ale Anna si ještě zapálila jednu cigaretu.

„Jestlipak se smí kouřit na velvyslanectví?“ zeptal se Gunnar s účastí.

„Nemám tušení,“ řekl Birkir a pohodlně se opřel do sedadla. „Až pro nás přijede šofér z ambasády, můžeme se ho zeptat.“

„No jo,“ řekl Gunnar a také se opřel. Zanedlouho usnul a probudil se, až když přijížděli ke Keflavíku.

Když si vytahovali z autobusu svá zavazadla, zastavil za nimi taxík a vystoupil z něho mladý muž v černém obleku.

Zamířil přímo k nim a zeptal se: „Vy jste z kriminální policie a cestujete do Berlína?“

„Ano,“ odpověděl Birkir.

„Dobrá,“ řekl muž. „Řekli mi, že vás prý…“ Odmlčel se a pak váhavě pokračoval: „…že je mezi vámi jeden, který…“

„Vypadá jako Číňan,“ dokončil za něho větu Gunnar.

„Ano… Já jsem z ministerstva zahraničních věcí.

Poletíme spolu. Mám se postarat o právní záležitosti a o spolupráci s německým ministerstvem zahraničí. Jmenuji se Sigmundur.“

Muž z ministerstva všechny pozdravil stiskem ruky.

„Ten případ je mimořádně složitý,“ řekl. „Ministerstvo zahraničí a ministerský rada kladou velký důraz na to, aby byl veden kompetentně. Proto jsem byl pověřen jeho řízením.“

„Když je to tak, musíme letět i my?“ zeptal se Gunnar s nadějí v hlase.

„Cože? No ovšem. Ministerský rada trvá na tom, aby se případem zabývala islandská kriminální policie. Ty jsi určitě ten, který umí německy, že? Jistě ten případ brzy objasníme.“

„Máš nějakou zkušenost s takovým vyšetřováním?“

otázal se Gunnar.

„Ne, s vraždami ne, ale jisté obtížné záležitosti jsme už na ministerstvu řešit museli. Měl jsem už co do činění s několika evropskými policejními ředitelstvími.“

„To se hned cítím mnohem lépe,“ řekl Gunnar a se sklopenou hlavou vešel do letištní budovy.

07:45

Vyjeli po eskalátoru a u vchodu do letadla je přivítala letuška.

Muž z ministerstva zahraničních věcí se podíval na kriminalisty a omluvně se usmál.

„Ach ano, tady se naše cesty rozdělují. Nasbíral jsem tolik bodů, že jsem si mohl objednat letenku v business class.“ Ukázal hlavou dopředu. „Uvidíme se v Berlíně.“

Sigmundur zabočil doleva a zmizel v přední části letadla. Ostatní tři se protlačili k řadě 23 abc. Anna šla první a vmáčkla se na sedadlo u okna, kde se připoutala a strčila si do úst novou žvýkačku.

Birkir se zeptal Gunnara, jestli chce sedadlo u uličky.

Gunnar zíral se zjevnými známkami zděšení na sedadlo, do kterého měl vměstnat své mohutné tělo, a pak na Annu u okna. Byla štíhlá, středně vysoká, přesto své sedadlo téměř úplně zaplňovala.

„Tady mám sedět?“ zeptal se, ukázal tlustým prstem na sedadlo 23c a podíval se na Birkira.

„Žádná jiná možnost zde není,“ pokrčil Birkir rameny a posadil se na své místo. Také on byl štíhlý a sotva středně vysoký, ale sedadlo zaplnil.

„Omluvte mě na okamžik,“ řekl Gunnar. Protlačil se mezi pasažéry, kteří směřovali k zádi letadla, zase dopředu.

„Afsakid. Verzeihung. Sorry,“ říkal ustavičně a nakonec letušce u vchodu do business class věnoval široký úsměv.

„Promiň, ale musím ještě něco říct svému kolegovi tam vepředu,“ řekl, když se protahoval kolem vyjevené ženy.

Sigmundurovo sedadlo bylo podstatně širší než to, které bylo souzeno Gunnarovi. Bavil se se svou sousedkou, mladou ženou, kterou znal Gunnar z fotek luxusních magazínů. Nedokázal si ale vzpomenout, čím si svou publicitu zasloužila.

„Promiň, kamaráde,“ řekl Gunnar a poklepal muži z ministerstva na rameno. Ten k němu udiveně vzhlédl.

„Máme tu takový malý problém, který se musí vyřešit.“

„Prosím?“

„Na těch úzkých sedadlech dostávám záchvaty klaustrofobie,“ řekl Gunnar a ukázal palcem k zadní části letadla. „Záchvaty klaustrofobie?“

„Ano. A vždycky, když nějaký dostanu, tak nad sebou trochu ztrácím kontrolu a vyrážím pak zvláštní zvuky.“

Gunnar ze sebe vydal tlumený zvuk, který připomínal řev býka.

Ministerský úředník se s pocitem trapnosti rozhlédl.

„Obávám se, že mě pilot nechá vysadit ještě dřív, než vzlétneme.“

„Jak prosím?“

„To by asi nebylo moc dobře. Vzpomínáš si přece, že ministerský rada kladl velký důraz na to, abych byl u toho, že? Mluvím německy, jak víš.“

„Ano… A co?“

„Asi by nebylo dobré, kdyby mě nechali vysadit.“

„Ne.“

„Takže musíme něco podniknout, co říkáš?“

„Chceš, abych promluvil s pilotem?“

„Ne.“

„Co tedy?“

„Vyměň si se mnou místo.“

„Cože?“

Gunnar ze sebe vyrazil ještě jedno „búúú“ a usmál se tak široce, že výjimečně jasně ukázal proluku mezi předními řezáky. Mladá žena u okýnka na Gunnara zděšeně zírala.

Úředník z ministerstva zahraničních věcí se ještě jednou rozhlédl a zjistil, že další cestující z business class scénu se zájmem pozorují. Vstal, otevřel skříňku nad svým sedadlem a vytáhl z ní aktovku.

„Číslo 23c. Uvidíme se v Berlíně,“ řekl mu ještě Gunnar na cestu.

08:00

Birkir sledoval, jak muž z ministerstva přichází chodbičkou a dívá se po číslech sedadel. U řady 23 se zastavil, otevřel přihrádku na zavazadla, a protože už byla skoro plná, nacpal do ní svou aktovku jen tak tak. Pak se beze slova posadil a připoutal se.

„Je od vás velmi laskavé, že jste si s mým kolegou vyměnil místo,“ řekl Birkir.

Ministerský úředník ještě chvíli mlčel, ale pak se obrátil k Birkirovi. „Ten tvůj kolega, není tak trochu cvok?“ zeptal se.

„Je to dobrý kriminalista, poctivý a důkladný,“

odpověděl Birkir. „Jen tu a tam mívá podivné záchvaty.

Doufám, že ho to tam vedle nechytlo.“

Sigmundur se podíval na Birkira a řekl: „Choval se jako choromyslný.“

Birkir se omluvně usmál. „Není o nic šílenější než ty nebo já,“ řekl. „Nanejvýš se občas chová trochu spontánně.“

„Tak tohle mu tedy neprojde,“ řekl Sigmundur.

Rozepnul si pás a chystal se vstát.

„Počkej. Moment,“ řekl Birkir a sáhl po Sigmundurově paži. „Možná by nebylo špatné, kdybys zůstal tady a cestou mě trochu zasvětil do toho případu. Ušetří nám to čas v Berlíně.“

Muž z ministerstva klesl zpět na sedadlo. Krátce uvažoval a pak řekl: „No dobrá. Jen doufám, že v Německu

nebude dělat problémy. Je to velmi ošemetná záležitost.

Ministr zahraničních věcí je opravdu znepokojený.“ Znovu si zapnul pás.

„Ne, nebude dělat problémy, to ti slibuji. Gunnar se umí chovat,“ odpověděl Birkir. „Co o tom případu vlastně víš?“

Sigmundur vytáhl z náprsní kapsy smartphone.

„Tady,“ řekl, „tento text přišel dnes ráno e-mailem.

Jedná se o oficiální prohlášení, které bude v devět hodin přečteno na tiskové konferenci na ministerstvu zahraničních věcí.“

Birkir četl z displeje: „Včera ráno našel zaměstnanec velvyslanectví mrtvolu v prostorách islandské ambasády v Berlíně. Vnější okolnosti vedou k závěru, že k smrti nedošlo přirozeným způsobem. Mrtvý je islandské národnosti, nikoli však zaměstnanec velvyslanectví. Momentálně ještě není možné zveřejnit jeho jméno. Pracovníci islandské kriminální policie se nacházejí na cestě do Berlína, kde budou ve spolupráci s bezpečnostními pověřenci velvyslanectví severských zemí, berlínskou kriminální policií a ministerstvy zahraničních věcí obou zemí pracovat na objasnění případu.“

„Bylo by lepší, kdybychom mohli s tím tiskovým prohlášením ještě nějakou dobu počkat,“ řekl Sigmundur, „ale už včera se něco dostalo na veřejnost a lidé od médií už visí na telefonech.“

Vypnul přístroj, zatímco se letadlo vzdalovalo od odbavovací plochy. „Víš ještě něco?“ zeptal se Birkir.

„Velvyslanecký rada Arngrímur Ingason zavolal minulou noc ministerskému radovi, aby ho informoval, co nalezl po svém příchodu na ambasádu. Ministerský rada se omezil jen na to, že ještě časně ráno nechal svolat krizovou poradu, kde se rozhodlo, že té věci musíme přijít na kloub sami.“

„A co vlastně nalezl?“

„Našel ve velvyslancově kanceláři muže s nožem v břiše.“

„Kdo je ten muž?“

„Jmenuje se Anton Eiríksson a byl to velvyslancův starý známý. Muž se spoustou peněz, který pracoval především v Asii, kde dělal cosi na způsob obchodního agenta.“

„Proč nebyl případ svěřen německé policii?“

„Ta věc nevypadá pro velvyslance dobře. Uspořádal v noci na pondělí na ambasádě večírek. Něco takového není normálně dovoleno, proto se za to bude muset zodpovídat.“

„Co to bylo za akci?“ zeptal se Birkir.

„Velvyslanec je pozval na odpoledne do společného sálu velvyslanectví severských zemí na autorské čtení nějakého básníka. Po jeho skončení se pak zřejmě užší skupina přesunula do budovy velvyslanectví. Údajně mělo jít o jakési jednání. Potom velvyslanec objednal z restaurace jídlo, což bylo naprosto nevhodné, na takové akce není

ambasáda určena. Oproti tomu je speciálně pro takovéto příležitosti zařízena velvyslanecká rezidence. Měl tedy hosty pozvat tam, případně měli jít do nějaké restaurace, pokud k tomu byl důvod.“

„Nevíš, proč dal přednost ambasádě?“ zeptal se Birkir.

„Ne. To je jedna z mnoha otázek, na které musíme nalézt odpověď. Po jídle ti lidé dál pili až do druhé hodiny, a když společnost konečně odcházela, velvyslanec zřejmě zapomněl hosty při odchodu přepočítat. Němečtí bezpečnostní pověřenci zjistili, že jeden z hostů musel zůstat v budově ambasády, a spojili se s velvyslaneckým radou Arngrímurem.“

„Kolik lidí tam bylo celkem?“ zajímalo Birkira dál.

„Napřed jich bylo osm, ale krátce pojedenácté dorazila ještě velvyslancova žena, takže jich bylo devět. Arngrímur včera poslal jejich seznam faxem. Kontrola ve velvyslanectvích severských zemí zaznamenává všechny hosty, kteří procházejí bezpečnostní bariérou. Hosté zde nechávají pasy tak dlouho, dokud jsou v budově, a bezpečnostní pověřenci zapisují všechna jména. Všichni hosté byli islandské národnosti, což je jeden z důvodů, proč tu záležitost považujeme za interní.“

„Co je to za lidi na tom seznamu?“

„V první řadě velvyslanec a jeho žena,“ odpověděl Sigmundur. Odmlčel se, zatímco letadlo burácelo na

startovací dráze a zvedlo se do vzduchu. Jakmile dosáhli solidní výšky, zeptal se: „Znáš je?“

„Slyšel jsem o tom muži,“ řekl Birkir. „Byl činný v politice.“

„Ano, přesně tak, řeknu ti krátce jen pár podrobností.

Konrád Björnsson je velvyslancem v Berlíně už asi rok, předtím byl dvacet let poslancem parlamentu. Na stranickém sjezdu kandidoval proti úřadujícímu vedení strany a téměř se stal předsedou strany, chyběl mu jen jediný hlas.“

„Na to si vzpomínám,“ řekl Birkir.

„Ano, byl to pamětihodný víkend v politice,“ řekl Sigmundur. „O dva měsíce později se tato strana navzdory velkým volebním ztrátám zcela překvapivě stala jedním ze členů nové vládní koalice. Konrád ovšem nepřicházel na ministerské místo vůbec v potaz, a tak bylo nakonec rozhodnuto, že ho pošlou jako velvyslance do Berlína. V

mládí totiž studoval na vysoké škole ekonomické v NDR, takže mluví obstojně německy.“

„A osvědčil se?“ zeptal se Birkir.

„Dosud pracoval bez závažnějších chyb. Má po boku Arngrímura Ingasona, to je nejzkušenější a nejspolehlivější velvyslanecký rada, který je momentálně ve službě, navíc už řadu let pracuje na berlínském velvyslanectví. Má v malíku veškeré pracovní postupy a dokázal se postarat, aby nedocházelo k žádným velkých problémům. Až do včerejška.“

„Co myslíš tím ‚bez závažnějších chyb‘?“

„V parlamentu byl Konrád Björnsson takový ten typ poslance, který se zasazuje za svůj volební obvod. Nikdy nebyl v pozici, aby se posadil do pohodlného hnízda. Ten jeho vzestup na stranickém sjezdu byl čistě náhodný.

Stranický předseda se kvůli svému příliš bezstarostnému zacházení s kasou dostal do malérů a Konrád byl jediný, kdo byl po ruce jako protikandidát. Stranický dorost mu při vnitrostranických primárních volbách těžce dýchal za krk, takže musel něco podniknout, aby se připomenul a znovu si upevnil pozici ve straně. Proto se nechal nést na vlnách, které se na sjezdu vzedmuly, a málem se stal předsedou. Na velvyslanectví odváděl nejlepší práci, když nic nedělal. To je naštěstí normální stav.“

„Není to trochu trapné?“ zeptal se Birkir. „Konrád je střízlivý přibližně dvě hodiny denně,“ odpověděl Sigmundur. „Na ambasádě se objevuje v deset hodin, ale už v poledne si dá prvního panáka. Pak si o něho už nikdo nemusí dělat starosti. Někdo mi říkal, že prý většinu času tráví psaním svých pamětí. Oproti tomu jeho žena se častokrát chopí iniciativy a zcela spontánně zve umělce na různé kulturní akce. Často se konají zcela neplánovaně, takže se pak musí zaměstnanci ambasády potýkat s problémy, které se týkají financování. Po bankovním krachu se peníze shánějí ještě hůř, protože sponzoři se nyní hledají opravdu těžko…“

„Říkal jsi, že ta dáma se onoho večera připojila ke společnosti později.“

„Ano, jmenuje se Hulda. Jak jsem už řekl, přišla na velvyslanectví velmi pozdě a pak v noci odjela s Konrádem domů. Ta žena je pěkné číslo. Vykládá se, že ji protlačil na ten stranický sjezd jako zástupkyni nějaké vnitrostranické ženské iniciativy, aby hlasovala pro něho. Ale ona musela před nastávajícím slavnostním večerem jít ještě ke kadeřníkovi a úplně zapomněla, že má být při volbě předsedy strany. To byl ten jeden hlas, který chyběl k remíze, protože pak by musel mezi Konrádem a stávajícím předsedou rozhodnout los. Tahle událost se mezi nimi dvěma často zmiňuje, když dojde k manželské hádce.“

„A jaký bude mít to, co se včera stalo, dopad na velvyslancovo postavení?“ zeptal se Birkir.

„Určitě bude hned odvolán, přinejmenším dočasně. Já budu velvyslanectví reprezentovat navenek, dokud se nevrátí nebo nebude akreditován nový velvyslanec.“

„Jaká další jména jsou ještě na tom seznamu?“

Mezitím letadlo dosáhlo plné výšky a Sigmundur znovu zapnul svůj smartphone.

„Jak jsem řekl, Arngrímur nám ten seznam včera odfaxoval. Především je třeba uvést čestného hosta, Jóna Sváfnissona, také se mu říká ,Sluneční básník‘. Víš, kdo to je?“

„Znám jeho báseň: Kdy i den i sen jsou čím dál jasnější, tu ani vánek se tě netkne snad. A tak dál.“

„Ano, takže ho znáš,“ řekl Sigmundur. „V Německu právě vyšel překlad jeho básní. Velvyslancova žena ho pozvala do Berlína, kde měl minulou neděli ve společném sále velvyslanectví autorské čtení. Měl s sebou přítele, který dělá grafickou úpravu jeho knih, výtvarníka jménem Fabían Sigrídarson.“

„Měl ten Sluneční básník na programu autorská čtení ještě v jiných částech Německa?“

Sigmundur se podíval na displej, než odpověděl: „Ano, první bylo to vystoupení v Berlíně a podle Arngrímurova přehledu jeho cesta končí příští víkend na knižním veletrhu ve Frankfurtu.“

„Co další jména?“

Sigmundur předčítal: „Unnar Mathieu, módní návrhář z Reykjavíku, a jeho partner Starkadur Gíslason.“

„Číslo pět a šest,“ počítal Birkir s ním.

„Helgi Kárason, který dosáhl mezinárodní proslulosti svými keramickými pracemi, a Ludvík Bjarnason. Oba připravují výstavu ve Felleshusu, společné budově velvyslanectví severských zemí, která má být zahájena po Novém roce. Ludvík asistuje umělcům při výstavách v zahraničí a častokrát bývá uváděn jako vedoucí výstav.“

„To jsou tedy sedmý a osmý.“

„A krom toho samozřejmě ten mrtvý, Anton Eiríksson.“

„Devět. Takže to byli samí muži?“

„Ano, až na velvyslancovu ženu. Samozřejmě nevím, do jaké kategorie počítáš ty dva teplouše.“

„Co tím myslíš?“ zeptal se Birkir. „Jsou to muži, takže je samozřejmě počítám mezi muže. U vás na ministerstvu se to tak nedělá?“

„Ale ano, pravděpodobně ano…“

„Je možné, že by byli v domě ještě nějací další hosté?“

„To je nanejvýš nepravděpodobné. Bezpečnostní pověřenci prošli své podklady a zkontrolovali také záběry bezpečnostních kamer. Do domu se dá sice také dostat z podzemní garáže, ale bezpečnostní kamery zachytí každého, kdo tudy projde. Bez čipové karty a PINu se tam nikdo nedostane.“

„Takže ten čin musel spáchat jeden z nich?“

„Ano, to z toho vlastně vyplývá.“

„Víme, kde se ti lidé momentálně nacházejí?“ Po nahlédnutí na displej Sigmundur prohlásil: „Velvyslanec a jeho žena jsou v Berlíně. Básník a jeho společník odjeli do Frankfurtu. Zbývající čtyři jsou buď na cestě zpět na Island, nebo tam už dorazili, to záleží na tom, co se Arngrímur dozvěděl od velvyslance.“

„Nepodniklo se nic, aby byli ještě včera zajištěni?“

„O tom nic nevím. První reakce na ministerstvu byly poněkud chaotické. Když se věc konečně začala řešit, zjistilo se, že mezitím už všichni z Berlína odjeli, a tak

můžeme jen doufat, že budou co možná nejdřív nalezeni na Islandu.“

„Bylo by lepší, kdyby je bylo možné už včera ráno všechny vyslechnout, nejlépe jednotlivě. Německá kriminální policie by to jistě provedla a my bychom dnes mohli ve vyslýchání pokračovat.“

„To by snad bylo poněkud drastické opatření, kdyby všichni ti lidé byli zadrženi v Berlíně,“ odpověděl Sigmundur váhavě.

Birkir mlčel a přemýšlel. „Snad s nimi budeme moci brzy mluvit,“ řekl nakonec.

Sigmundur se dál zabýval svým smartphonem, zatímco Birkir přemýšlel o případu. Anna u okýnka tiše chrápala.

13:50

Jakmile přistálo letadlo v Berlíně na Schönefeldu, oznámila jedna letuška z reproduktoru, že teplota ve městě je dvanáct stupňů Celsia.

Birkir, Anna a Sigmundur se znovu setkali s Gunnarem až v dlouhé chodbě letištní budovy. Právě si cpal do kalhot košili, která se mu během letu vyhrnula.

„Člověče, myslím, že jsem celou tu dobu prospal,“ řekl omluvně.

Birkir měl podezření, že Gunnar svůj let zahájil tak, že si nechal od letušky přinést dvě jídla a tři až čtyři láhve piva, teprve pak usnul.

„Takže sis tedy odpočinul,“ řekl Gunnarovi.

Sigmundur nesouhlasně pošilhával po Gunnarovi, ale neřekl nic. Už telefonoval.

Anna rychle spěchala do kuřácké zóny, aby si zapálila.

Na ostatní zamávala, ať jdou dál, a řekla: „Doženu vás hned.“

„Šofér z velvyslanectví je na letišti,“ řekl Sigmundur.

„Čeká nás u východu.“

Birkir pozoroval Gunnara, zatímco mířili k pohyblivým pásům se zavazadly.

„A jaký je to pocit, být opět v Německu?“ zeptal se.

„Je to trochu divné,“ přiznal Gunnar a rozhlédl se.

„Samozřejmě jsem zvyklý slýchat němčinu, například od zahraničních turistů. Ale tady je jí člověk úplně obklopený.

Mám ten jazyk rád, máma jím na mě mluvila dřív, než jsem se naučil islandsky.“

Birkir měl pocit, jako by Gunnarův hlas zněl trochu nejisté. „Vím, že cestuješ nerad,“ řekl Birkir. „Ale nechápu, proč jsi ještě nikdy nebyl v Německu.“

„Moje matka má z Německa fobii od té doby, co utekla na Island,“ odpověděl Gunnar. „Krátce před koncem války tam zažila ošklivé věci, situace v Německu byla tenkrát jistě hrozná. Odešla na Island z Lübecku, ale kořeny měla ve

východním Německu, to bylo její Německo. Byla přesvědčena, že pokud by někdy znovu vkročila na německou půdu, už by ji z té země nikdy nepustili zpátky.“

„Ale pak se přece v NDR komunistický systém zhroutil, ne?“ řekl Birkir. „Ani po sjednocení Německa neměla lepší pocit?“

„Ne, vůbec ne. Je přesvědčena, že všechno půjde k čertu. Krom toho má utkvělou představu, že v Evropě znovu vypukne válka. Vždycky reaguje velmi negativně, když začnu mluvit o cestě do Německa, a tak jsem si prostě zvykl na myšlenku, že to není na pořadu dne.“

„A co si myslí o tvé nynější cestě?“ zeptal se Birkir.

„Řekl jsem jí, že musím služebně do Egilsstadiru,“

odpověděl Gunnar. „Nesmíš mě prozradit.“

„Pokusím se,“ řekl Birkir.

14:30

Šofér velvyslanectví stál před celní bariérou a držel nad hlavou ceduli s nápisem „Islandské velvyslanectví“. Byl to poměrně malý muž mezi čtyřicítkou a padesátkou, oblečený do slušivého obleku. Husté tmavé vlasy měl pečlivě sčesané dozadu. Sigmundur ho pozdravil anglicky a své společníky představil jako „Icelandic police“.

Gunnar muži přátelsky pokynul, ten se uctivě uklonil.

“Please, follow me, „ řekl muž anglicky a zamířil před nimi k východu.

Birkir zatahal Gunnara za rukáv a oba zůstali trochu pozadu. „Pokus se s ním navázat rozhovor. Možná by nám mohl být užitečný.“

Gunnar přikývl. „Uvidíme, co nám řekne.“

V prostoru vyhrazeném pro krátké parkování čekalo velké BMW z velvyslanectví a šofér otevřel zavazadlový prostor. Obratně uložil pět zavazadel a pak přidržel zadní dveře Anně, která ještě dřív, než nastoupila, musela zamáčknout cigaretu. Sigmundur se chtěl posadit vedle řidiče, ale Gunnar mu poklepal na rameno.

„Já mám delší nohy než ty a tlustější zadek,“ řekl a zašklebil se zeširoka, až bylo dokonale vidět mezeru mezi jeho zuby.

Sigmundur zaváhal, ale pak se posadil na zadní sedadlo vedle Birkira a Anny.

„Děkujeme za vyzvednutí,“ řekl Gunnar německy šoférovi, když vyjeli. „Doufám, že vás to moc neobtěžovalo.“

„Ach, vy jste Němec,“ řekl šofér. „Žijete už dlouho na Islandu?“

„Celý svůj život,“ řekl Gunnar. „Má matka je Němka, po válce odešla na Island.“

„Chápu. Naučila vás německy dobře.“

„Mluvíme spolu vždycky německy, ale myslím si, že náš jazyk je trochu staromódní.“

„Mluvíte velmi dobrou spisovnou němčinou,“ řekl řidič.

„Mnohokrát děkuji za kompliment,“ řekl Gunnar a věnoval se pozorování města za okýnkem. Potom dodal: „To je opravdu moc ošklivá věc, myslím to, co se stalo na velvyslanectví. Víte o tom něco?“

„Nejen velmi málo. Bylo nám jen řečeno, že včera ráno našli ve velvyslancově kanceláři někoho mrtvého. Všechny zaměstnance to šokovalo. Celé velvyslanectví je uzavřeno, a tak musejí lidé pracovat v náhradních prostorách.“

„Vy tedy nevíte, kdo je ten mrtvý?“

„Ne, nic víc jsem se nedozvěděl. Včera ráno nás velvyslanecký rada Ingason všechny svolal na poradu a řekl, že ten mrtvý nebyl zaměstnancem velvyslanectví, ale že ho pan velvyslanec dobře znal.“

Gunnar chvíli mlčel a užíval si výhled na metropoli.

Nikdy předtím ještě neviděl takové velkoměsto a byl tím poněkud zaskočen. Mezitím přemýšlel, jakým směrem dál vést rozhovor. Cítil, že řidič není zvlášť ochotný mluvit o svém pracovišti, ale že je příliš zdvořilý, aby to dal přímo najevo. Nejlepší bude změnit téma. „Jakpak si vlastně stojí Hertha? Sleduji Bundesligu na internetu.“

Šoférova tvář se rozjasnila. „Ach, vy se zajímáte o německý fotbal?“

„Ano, Hertha je mé mužstvo,“ prohlásil Gunnar.

„Opravdu?“

„Ano, už od roku 1995, kdy za ně začal hrát Sverisson.“

Řidič se celý rozzářil. „Ano, Jolly Sverisson,“ řekl. „Na toho všichni vzpomínají. Byl to úžasný hráč, možná ne nejrychlejší, ale byl spolehlivý a měl velké nasazení. Udělal pro mužstvo hodně, tenkrát to bylo opravdu hodně silné mužstvo.“

„Jenže teď prohráli šestkrát za sebou…“

„To je pravda, momentálně se jim vůbec nedaří…“

Po krátkém mlčení se Gunnar zeptal: „Jaký on vlastně je, ten velvyslanec?“

„Má své dobré stránky,“ odpověděl řidič váhavě.

„A jaké?“

„Chová se ke všem velmi zdvořile a je vděčný za všechno, co pro něho uděláte. Mluví dobře německy a je velmi vstřícný.“

„A co špatné stránky?“ vyzvídal Gunnar.

„Vlastně není nic, co by stálo za řeč. Rád si občas dá…“

Řidič pustil pravou rukou volant a udělal pohyb, jako by pil ze sklenice. „Chápete…“

„Ano, chápu. Ale určitě ne tak, že by nevěděl o světě, viďte?“

„Eh… Ano, občas se stane, že mi v autě usne, když ho vezu z nějaké akce domů. Domovník mi pak ve velvyslanecké rezidenci musí pomoct ho odnést do domu.“

„A co velvyslancova paní?“

Řidič otázku přeslechl. „Tamhle vepředu je zoologická zahrada,“ řekl. „Brzy budeme u cíle. Pan Ingason vás přijme.“

„Velvyslanecký rada Ingason? A velvyslanec ne?“

„Ne, velvyslanec je doma. Velvyslanectví momentálně řídí pan Ingason. Velice spolehlivý a bezúhonný pán. Pro velvyslanectví je nepostradatelný.“

Od té chvíle se řidič plně soustředil na řízení a ostře zabočil doprava. Po levé straně se objevil komplex budov, před kterým se tyčilo pět stožárů s vlajkami severských zemí.

15:05

Šofér zastavil u chodníku, vystoupil a otevřel Anně dveře. Postarší pán je čekal před domem, došel k nim a vítal je, jak vystupovali, jednoho po druhém.

„Jsem velvyslanecký rada, mé jméno je Arngrímur Ingason,“ řekl a opakoval své jméno při každém stisku ruky.

Birkir představil nejprve sebe a pak oba kolegy: „Gunnar Maríuson, Anna Thordardóttir.“

Nakonec pozdravil Arngrímur Sigmundura, tentokrát bez představování. Zjevně se znali.

„Mockrát děkuji, že jste zareagovali tak rychle,“ řekl Arngrímur kriminalistům, kteří se věnovali svým zavazadlům. Gunnar se ujal Annina kufru s technickým vybavením. Ta využila příležitosti a zapálila si cigaretu.

„To je přece naše povinnost,“ řekl Birkir a rozhlédl se.

Skleněnou přední stěnou viděl do vnitřního dvora mezi budovami jednotlivých ambasád. Měděný pás byl odtud skoro mimo dohled, ale seskupení budov se ve slunečním světle pěkně vyjímalo.

Šofér řekl Arngrímurovi něco německy, pak znovu nasedl do auta a odjel.

„Jede pro velvyslance,“ řekl Arngrímur. „Dnes ráno jsme na tiskové konferenci tady ve Felleshusu informovali média a pak hned odjel Konrád domů, aby si trochu

odpočinul. Rád by se ale zde s vámi setkal co možná nejdřív. Objednal jsem vám pokoje v hotelu, ale předpokládal jsem, že byste asi nejdřív chtěli vidět velvyslanectví a místo činu.“

„Ano,“ odpověděl Birkir, „To nesnese odkladu.“

„Přesně tak. Prosím, pojďte za mnou,“ řekl Arngrímur a vyrazil před nimi ke vchodu. Anna ještě pořád držela v prstech cigaretu, a tak zůstali před vchodem stát, aby ji mohla v klidu dokouřit.

Birkir se podíval nahoru. Nad vchodem byly nad sebou zasazeny podlouhlé desky, na kterých stálo v šesti jazycích: „Velvyslanectví severních zemí“. Úplně dole německy, na pátém řádku islandsky, úplně nahoře finsky, dále pak dánsky, norsky a švédsky, ale mezi těmito nápisy viděl Birkir velký rozdíl. Pravopis byl podobný, ovšem Birkir se ve skandinávských jazycích moc nevyznal.

„Především si musím promluvit se zaměstnanci ambasády,“ prohlásil Sigmundur. „Jsou ve Felleshusu, že?“

„Ano,“ odvětil Arngrímur a popsal Sigmundurovi cestu do konferenční místnosti, kam byli zaměstnanci vyslanectví dočasně přemístěni. Sigmundur se rozloučil a zmizel ve vchodu.

„Dalo by se mu nějak naznačit, aby se nám nepletl do práce?“ zeptal se Gunnar.

„Pokusím se,“ odpověděl Arngrímur, aniž by hnul brvou.

Anna zamáčkla cigaretu a Arngrímur s nimi zamířil k přepážce pro návštěvníky.

„Tady prosím odevzdejte pasy, poté dostanete návštěvnický průkaz,“ řekl.

Obdrželi bílé plastové kartičky s islandskou vlajkou, které se daly připnout. Potom prošli za Arngrímurem dvoukřídlými dveřmi, které jim otevřel čipovou kartou, a vešli do vnitřního dvora.

„Ten dům, kterým jsme právě prošli, je společný dům,“

řekl

Arngrímur. „Říkáme mu Felleshus, jak jste slyšeli. Je tam recepce a nacházejí se tam také konferenční místnosti a výstavní sály, jakož i bufet. Dvě z konferenčních místností jsme na dnešek zabrali pro zaměstnance naší ambasády.

Tady vlevo je dánské velvyslanectví.“ Postupně ukazoval na jednu budovu po druhé. „Islandské velvyslanectví je tamhle v rohu, pak následují norské, švédské a finské tady napravo.“

Venku před finským velvyslanectvím zpíval nějaký dětský sbor.

Lidé vycházeli z jednotlivých ambasád, aby si mohli děti poslechnout. Mezi domy bylo na slunci teplo a na čerstvém vzduchu bylo příjemně. Islanďané bezděky zůstali stát a poslouchali ten jasný zpěv bez hudebního doprovodu.

Sbor dozpíval píseň a diváci zatleskali. Mladá sbormistryně se uklonila a poděkovala za potlesk. Potom udala tón a sbor

začal další píseň. Arngrímur se už chystal pokračovat v cestě, ale pak se opět zastavil, když zazněly první tóny.

Birkir tu píseň znal a slyšel, že ji děti zpívají v islandštině.

Výslovnost sice nebyla nejlepší, což se ovšem dalo čekat, avšak děti zpívaly velmi pěkně a čistě. Byla to velmi známá islandská píseň na text básně Jóna Sváfnissona, básníka, který byl v osudný večer hostem na velvyslanectví. Byla to úžasná náhoda, nicméně ta píseň je ve sborovém provedení velmi oblíbená ve všech severských zemích.

Když den i sen jsou čím dál jasnější, tu ani vánek se tě netkne snad.

Já neptám se však, odkud přichází ani kam by se mohl ještě hnát.

Jaro a volnost nedají mi spát.

Když potok zurčí a zeleň trávy konejší, vábivá touha vůkol začne prudce plát.

Zpívám ti písně ještě krásnější, než bych kdy jindy uměl zazpívat.

Jaro a volnost nedají mi spát.

Když hory září a jezera jsou modřejší a táhnou mraky, jež mám tak rád, tu myslím na tebe a vidím krásnější svět kolem, nezmohl by se zdát.

Jaro a volnost nedají mi spát.

Sbor přezpíval všechny tři sloky a sklidil velký potlesk.

Birkir se podíval na své společníky, kteří všichni s úsměvem tleskali. Jen Arngrímur ne. Stál jako zkamenělý a odvrátil se od ostatních. Když potlesk dozněl, krátce se ohlédl a vykročil k islandskému velvyslanectví.

Birkir přidal do kroku a Arngrímura dohonil.

„Je dnes velvyslanectví otevřené?“ zeptal se.

Arngrímur si dvakrát odkašlal, než konečně odpověděl: „Ne, považovali jsme za lepší ho zavřít, než budete se svou prací hotovi. Jak jsem řekl, zaměstnanci velvyslanectví byli provizorně přemístěni do Felleshusu. Tam mají přístup k naší síti a také všechny telefonáty jsou přesměrovány tam.

Konzulární služebny ve Felleshusu jsou normálně otevřené a návštěvníci jsou odkazováni na ně.“

Mezitím už došli ke vchodu islandského velvyslanectví a čekali na ostatní. Birkir uvažoval, jestli Arngrímurův hlas zněl skutečně nejisté, když mu odpovídal.

„Prosím,“ řekl Arngrímur, když otevřel vstupní dveře a pustil je dovnitř. „Německá kriminální policie tu byla včera ráno a provedla první ohledání místa činu, aby se mohla odvézt mrtvola. Dohodli jsme se, že pitva se provede zde, v Berlíně. Jinak je všechno tak, jak to bylo včera ráno.“ Nyní už zněl Arngrímurův hlas opět normálně. „Komisař Tobias Fischer se později zastaví a přinese předběžnou zprávu.“

Birkir vyhlédl z okna naproti vchodu do malého atria mezi domem a měděnou stěnou. Bylo vydlážděno černými lávovými deskami.

Když si Arngrímur všiml, co zaujalo Birkirovu pozornost, řekl: „Ty desky mohou být zespodu osvětleny červeným světlem, takže pak připomínají rozžhavenou lávu.

Až budete mít víc času, mohu vám ukázat celou budovu a říct vám něco víc o její architektuře.“

Nechali si zavazadla v prostoru recepce a vyšli po schodech do prvního patra.

„Tady v té konferenční místnosti se konal ten večírek,“

řekl Arngrímur a ukázal na otevřené dveře. „Jednání s částí skupiny probíhalo ve velvyslancově kanceláři.“

„Kdo se toho jednání účastnil?“ zeptal se Birkir.

„To by vám měl nejlépe říct sám velvyslanec, až přijde,“ řekl Arngrímur. „Sice jsme o tom včera mluvili, ale nejsem z toho rozhovoru moc chytrý.“

„Ty jsi nebyl celý den na velvyslanectví?“

„Ne, celý víkend jsem byl ve Stuttgartu a do Berlína jsem přijel teprve v neděli pozdě večer. Jedna islandská rodina utrpěla v pátek těžkou autonehodu, manželský pár se dvěma dětmi. Matka přišla o život, ostatní leží zranění v nemocnici. Je to hrozné. Byl jsem u nich, dokud do nemocnice nedorazili jejich islandští příbuzní.“

„Takže to byl pro tebe těžký víkend?“

„Ano, to tedy byl… A konec je v nedohlednu. Ale to k tomuto zaměstnání patří. Bývají takové dny. Nestěžujeme si.“

„Rozumím,“ řekl Birkir a rozhlédl se po místnosti.

Zápach zbytků jídla potlačil alkoholové výpary, které se nad vším ještě stále vznášely, do pozadí.

„Zde hosté jedli,“ řekl Arngrímur. „Doufám, že mi později dovolíte, abych tady nechal uklidit.“

„Uvidíme, co budeme moci dělat,“ řekl Birkir.

Vyšli nahoru do dalšího patra a Arngrímur jim ukázal kuchyňku pro personál.

„Nádobí a příbory pocházejí odtud, stejně jako skleničky,“ řekl Arngrímur. „Víno museli přinést ze sklepa.

Jinak se, jak se zdá, tady v onu noc nic moc nedělo.“

„Mrtvolu jsi našel v poschodí nad námi?“ zeptal se Birkir.

„Ano. Velvyslancova kancelář se nachází v nejvyšším patře.

Ten mrtvý tam seděl u psacího stolu, když jsem ho našel. Byl to strašný šok.“

„My teď ale nahoru nepůjdeme,“ řekl Birkir. „Nejprve musíme mít v rukou informace německé kriminální policie o výsledcích jejich předběžného ohledání místa činu, až potom se může dát Anna do práce.“

„Samozřejmě se musí postupovat systematicky, tomu rozumím,“ řekl Arngrímur a podíval se na náramkové hodinky. „Ten německý komisař dorazí za chvíli.“

Birkir se rozhlédl a řekl: „Bylo by dobré, kdybyste nám mohli dát k dispozici jednu z místností, které byly předevčírem večer zamčené.“

Arngrímur přikývl. „O patro níž je prázdná kancelář, kterou používáme, když máme praktikanty, momentálně v ní nikdo není. Velvyslanec nemá od této místnosti klíč, proto tam jistě toho večera nikdo nevstoupil.“

15:45

Když znovu sešli do prvního patra, zazvonil Arngrímurovi mobil.

„To byla recepce ve Felleshusu, ten německý komisař dorazil,“ oznámil po krátkém rozhovoru.

„Já se ho ujmu,“ řekl Gunnar. „Neříkal jsi, že je tam někde bufet? Umírám hlady.“

„Samozřejmě, prosím o prominutí. Ovšemže musíte dostat něco k jídlu.“

„Mně stačí sendvič a perlivá voda,“ řekl Birkir. „A bylo by dobře, kdyby to mohli donést sem.“

„Pro mě také jeden sendvič a k tomu kolu,“ řekla Anna.

„Ale napřed si musím jít ven zakouřit.“

Gunnar odešel s Arngrímurem do Felleshusu, kde se setkali s komisařem Tobiášem Fischerem z berlínské kriminální policie, vysokým mužem s hustými šedými vlasy a pěstěným, krátce zastřiženým plnovousem. Šedýma očima lišácky pozoroval okolí. Gunnar ho pozdravil německy a zjevně si hned napoprvé dobře porozuměli. Rozhodli se promluvit si v bufetu v prvním patře, aby mohl Gunnar něco pojíst.

„Líp mi to s plným žaludkem myslí,“ vysvětloval Gunnar.

Objednal si dvojitou porci gulášové polévky a k ní chleba, Fischer si objednal kousek koláče a šálek kávy.

Arngrímur podepsal účet a zmizel se sendviči, minerálkou a kolou.

„Island, někdy se tam musím vypravit, podívat se na ty hory, ledovce a horké prameny,“ řekl Fischer, když se usadili u jednoho stolu v koutě.

„Jasně,“ odvětil Gunnar s úšklebkem. „Příští schůzka se bude konat v Reykjavíku.“

Fischer měl u sebe vražednou zbraň, byla zabalená v průhledném sáčku a ležela v kartónové krabici. Otevřel krabici a podal ji Gunnarovi. Ten si prohlížel předmět přes průhledný sáček, velký lovecký nůž s koženou rukojetí, který byl celý od krve.

„To je nůž, který použil vrah,“ vysvětloval Fischer.

„Americký výrobek. Čepel je 19 centimetrů dlouhá, celková

délka činí 27,3 centimetrů. Takzvaný SOG Super Bowie.

Podle výrobcova ceníku stojí dvě stě šedesát dva dolarů.

Tady v Německu se neprodává, jak jsme zjistili. Krev bohužel zalila rukojeť poté, co ji vrah pustil. Takže na ní není jediné místo, na kterém by se daly najít otisky prstů nebo dlaně. Ostří je zcela neporušené a tak ostré, jak jen u takového nože může být. S takovým nožem by se dala rozříznout i nejsilnější hovězí kůže.“

Fischer vytáhl z aktovky obálku formátu A4, otevřel ji a vytáhl z ní velké barevné fotografie. První z nich ukazovala zavalitého muže, který seděl u velkého psacího stolu, nakloněný dopředu. Na sobě měl tmavošedý oblek a bílou košili, u krku rozepnutou. V mužově břiše zela velká otevřená rána, ve které vězel nůž. Řez byl veden přes košili a tlak zevnitř ránu široce otevřel, na nejširším místě až na patnáct centimetrů.

„Pachatel zbraň zabodl oběti hluboko do břicha mezi prsní kost a pupek,“ vysvětloval Fischer. „Pravděpodobně pravou rukou, protože řez je veden trochu doleva. Potom jediným silným trhnutím táhl nůž dolů a rozřízl břicho až ke stydké kosti. Když nůž pustil, vyhřezly z otvoru krev, vnitřnosti i obsah žaludku a přelily se přes rukojeť. Velmi pravděpodobně i na vrahovu ruku a paži. Oběť následkem šoku a ztráty krve během pár vteřin ztratila vědomí a pak jistě brzy zemřela.“

„Není pravděpodobné, že by ten muž volal o pomoc nebo by při útoku hlasitě vykřikl?“ zeptal se Gunnar.

„Zcela jistě. To ale bylo sotva slyšet o dvě patra níž, kde se konal večírek. Kdybyste chtěli, mohli bychom vám pomoci to vyzkoušet. Je ale možné, že mu přitom vrah volnou rukou držel ústa. Stopy toho by eventuálně mohla zjistit pitva.“

„Jak daleko jste se dostali s vyšetřováním?“ zeptal se Gunnar. Fischer vytáhl zápisník. „Včera ráno v 10:27 jsme obdrželi od cizineckého úřadu příkaz, abychom se vydali na místo činu a provedli běžné ohledání mrtvoly. Také jsme zajistili odklizení mrtvoly a její převoz do ústavu soudního lékařství. Po příchodu na místo činu jsme pořídili četné fotografie a také lékařské vyšetření se změřením teploty a odebráním vzorků. Potom jsme objednali speciální firmu, aby se postarala o odvezení mrtvoly a odstranění toho, co leželo na podlaze.

Cizinecký úřad kladl zvláštní důraz na to, abychom se drželi instrukcí odpovědných lidí z islandského velvyslanectví. A ty zněly, že máme po odvezení mrtvoly další vyšetřování zastavit. Naše oddělení zajišťování stop se tedy nemohlo místem činu zabývat, neprovedli jsme ani žádné výslechy. Cizinecký úřad zdůrazňoval, že vyšetřování spadá výhradně do kompetence islandských úřadů. Proto máme poskytnout podporu jen na vyžádání, protože velvyslanectví je exteritoriální území.“

„Zatracený úřední šiml. Tím se vyšetřování zdrželo o celý den,“ řekl Gunnar. „Ale vy jste doufám neposlechli, co?“ Fischer se omluvně usmál. „Mnoho jsme dělat nemohli.“ Vytáhl z aktovky peněženku, zabalenou do plastového sáčku. „To měl u sebe.“

„Něco zvláštního?“

„Ne, peníze v hotovosti, bankovní karty, vizitky, nějaký klíč.“

„Jeden klíč? Myslíte snad svazek klíčů?“

„Ne, žádný svazek klíčů. Jen jediný klíč v jedné kapsičce peněženky. Pravděpodobně od sejfu.“

„Rozumím,“ řekl Gunnar. „Ještě něco?“

„Ano, ovšem,“ řekl Fischer. „Z pouhé zvědavosti jsem jméno toho muže zadal do našeho vyhledávacího systému, abych se podíval, jestli se někde neobjeví.“

„A vyšlo něco najevo?“

„Hlídáme už dost dlouho zvlášť pozorně německé státní občany, které podezíráme, že se v různých asijských zemích dopouštějí sexuálního zneužívání dětí. Je za tím záměr zjednodušit právní podklady, které umožní trestní stíhání zde v Německu. A informujeme také příslušné úřady v dotyčných asijských zemích o podezřelých osobách, aby mohly proti těmto obchodníkům s lidmi a pedofilům zasáhnout. Něco z toho, co jsme v těch zemích vyšetřili, se nachází z hlediska našich pracovních instrukcí a zákonů v jisté šedé zóně, ale podle našeho názoru účel světí

prostředky. Jméno tohoto Eiríkssona se objevilo na seznamu od jednoho našeho informátora v Indonésii. Eiríksson je tam známý pod jménem,Tenderloin‘ a byl na tomto trhu velmi aktivní. Takovéto typy se samozřejmě pokoušejí své skutečné jméno co možná nejlépe utajit, ale náš informátor byl Eiríkssonovi dva dny v patách a díky úplatku se mu podařilo dostat se ke kopii Eiríkssonova hotelového účtu.

Vycházím z toho, že Anton Eiríksson není nijak běžné jméno, takže sotva můžeme mít pochybnosti. Bohužel ale dosud neexistují žádné jasné instrukce, jak bychom měli nakládat s takovými informacemi o příslušnících jiné národnosti, a proto ohledně jeho osoby ještě nebylo nic podniknuto.“

„Jak jste byli na Eiríkssona upozorněni?“

„Byl velmi častým hostem v jednom takzvaném wellness hotelu, který má mimořádně špatnou pověst. Děti v útlém věku, chlapci i děvčata, tam jsou zaměstnávány údajně na poskytování jednoduchých služeb, které však ve skutečnosti spadají do kategorie těžkého sexuálního zneužívání. Ty děti pocházejí z nejchudších rodin nejnižších společenských vrstev a je velmi obtížné podchytit, co se tam děje.“

„Rozumím,“ řekl Gunnar a prohlížel si jednu z fotografií mrtvoly. „To je ten nejhorší lidský druh. Toho jistě nebude nikdo postrádat.“

„To jistě ne,“ řekl Fischer. „A tak brutální útok nasvědčuje tomu, že se někdo pomstil za nějaké těžké zneužití.“

„Jaké by byly vaše další kroky ve vyšetřování?“

„Pečlivé zajištění všech stop v celém patře. Otisky prstů, vlasy, stopy DNA. Kdybyste potřebovali technickou podporu, mohu zavolat naše experty. Váš islandský kolega se může účastnit úplně všeho, ujistit se, že analýza probíhá k vaší spokojenosti, a následně si vzorky převzít. Tímto způsobem by se jistě postupovalo rychleji.“

„Skvělý nápad a skvělá nabídka,“ řekl Gunnar. Vytáhl z kapsy mobil a zavolal Birkirovi. Po krátké výměně názorů přikývl.

„Ano, mnohokrát děkuji. Mí kolegové a velvyslanec by vám byli za vaši podporu velmi vděční.“

Nyní sáhl po svém mobilu Fischer.

„Přijedou hned,“ řekl po krátkém telefonátu. „Podle instrukcí cizineckého úřadu vás máme podporovat, jak jen to bude možné.“

Gunnar vyprázdnil druhý talíř polévky a rukávem si otřel

„Dobrou chuť,“ řekl jakýsi muž, na první pohled asi tak padesátník. Přistoupil k jejich stolu s notebookem pod paží.

„Jmenuji se Wolf. Patřím k místnímu bezpečnostnímu štábu a měl jsem službu předevčírem v noci. Pan Ingason mě požádal, abych vám předal zprávu o tom, co jsme dosud

zjistili.“ Muž měl na sobě nenápadnou uniformu, identifikační karta mu visela na šňůrce na krku.

Gunnar a Fischer vstali, podali mu ruku a představili se.

Gunnar přivolal obsluhu a požádal ji o další kávu.

„Zkontrolovali jsme veškerá bezpečnostní zařízení, která by nám mohla poskytnout podklady o průběhu těch událostí o víkendu,“ řekl Wolf, když se znovu posadili. „Sepíšeme ještě podrobnou zprávu, ale chtěl jsem vám sdělit, co víme už teď.“

„Mnohokrát děkuji,“ řekl Gunnar, „to by nám velice pomohlo.“

Wolf otevřel notebook a spustil ho. Potom z kapsy vytáhl pár listů z bloku a položil je na stůl.

„Podle

automatického

záznamu

systému

byl

bezpečnostní systém v islandském velvyslanectví zapnutý minulý pátek v sedmnáct třicet, když poslední zaměstnanec opustil velvyslanectví,“ přečetl z jednoho lístku. „Ten systém je velmi výkonný, u všech vchodů se nacházejí automatické senzory a na všech patrech jsou další senzory, které registrují každý pohyb. Po celý víkend se nevyskytl žádný signál. K první odchylce došlo v neděli v 18:10, když velvyslanec odemkl dveře hlavního vchodu islandského velvyslanectví a vypnul bezpečnostní systém na kontrolním panelu ve foyeru. Můžeme tedy se stoprocentní jistotou říci, že tam v té době nebyl nikdo, dokud nevstoupil velvyslanec.“

Mezitím Wolf otevřel jeden soubor, na monitoru se objevila Plaza. Několik mužů vstoupilo do obrazu a přibližovalo se k islandskému velvyslanectví.

„Z těchto záznamů bezpečnostních kamer, které střeží otevřený prostor mezi ambasádami, vyplývá, že spolu s velvyslancem vešlo do islandského velvyslanectví sedm osob. Všechny tyto záznamy dostanete na CD společně se zprávou. Dále vidíme, že velvyslanec vychází a u hlavního vchodu ve Felleshusu přebírá dodávku jídla. Ve 22:55

dorazila taxíkem k hlavnímu vchodu jistá žena a představila se jako manželka islandského velvyslance. Sama zavolala svému muži, který pak došel ke vchodu a nechal ji zapsat jako hosta. Při této příležitosti řekl velvyslanec bezpečnostním pověřencům, že schůzka brzy skončí, ale z nějakého důvodu se protáhla. Ve 2:25 zavolal velvyslanec nočnímu hlídači a požádal ho, aby objednal tři taxíky. Ve 2:41 i opustili dva muži islandskou budovu a vstoupili do Felleshusu. Odevzdali návštěvnické průkazy a dostali zpět pasy.“

Wolf dále předčítal z jednoho ze svých papírů: „Byli to podle záznamů nočního hlídače pan Gíslason a pan Mathieu.

Deset minut nato přišlo do Felleshusu z islandské ambasády šest osob, manželé Björnssonovi, pan Sváfnisson, pan Sigrídarson, pan Kárason a pan Bjarnason.“

Nyní se na monitoru objevila další sekvence. Jakýsi muž podpíral ženu, která šla bosky a v ruce držela jednu

botu. Další, poměrně vysoký muž v košili udělal pár neobratných tanečních kroků a přitom šermoval pažemi, třetí měl sako přes ruku, které pravděpodobně patřilo onomu tanečníkovi, a spolu s tím druhým se pokoušel vést muže po svém boku. Čtvrtý byl zjevně tělesně postižený, protože silně kulhal, a pátý si držel rukama břicho a šel poněkud v předklonu. Poté skupinka zmizela z dosahu kamer.

„Pan Sváfnisson nemohl svůj návštěvnický průkaz najít a pan velvyslanec Björnsson se zaručil za vydání jeho cestovního pasu. Björnssonovi se odebrali rovnou k jednomu z čekajících taxíků a odjeli. Zbývající čtyři pánové nasedli do druhého taxíku. Bezpečnostní pověřenec je nespouštěl z očí, protože pan Sváfnisson byl velice rozčilený a hlučný. Taxikář najednou vystoupil z auta a odmítl ty lidi odvézt. Chtěl zavolat policii. Bezpečnostní pověřenec pak vyšel na ulici a celou záležitost urovnal. Pan Sváfnisson se posadil dozadu a ostatní tři slíbili, že na něho dohlédnou.

Když potom pan Kárason zaplatil taxikáři sto eur navíc, aby je zavezl do hotelu, taxikář už nic nenamítal. Tenhle rozruch byl pravděpodobně tím hlavním důvodem, proč si bezpečnostní pověřenec hned nevšiml, že jeden z mužů chybí; jeho pas ležel stále ještě na recepci. Když to zjistil, okamžitě mi zavolal do bytu, kde jsem spal, protože jsem měl pohotovost. Hned jsem vstal a prohledali jsme celý venkovní prostor, ale nikoho jsme nenašli. V hlavní centrále jsme si pak ihned všimli toho, že velvyslanec zapomněl při

odchodu zapnout bezpečnostní zařízení na islandské ambasádě. Naše pravidla ovšem říkají, že smíme do budovy vstoupit jen tehdy, když zaznamenáme poplašné signály nebo se vyskytnou jiné zvláštní okolnosti. K tomu ovšem té noci na pondělí nedošlo, proto jsem se rozhodl zavolat panu Ingasonovi, který odtud bydlí poměrně nedaleko. On je také za islandské velvyslanectví pověřen kontaktem s bezpečnostními pověřenci, proto to bylo logické řešení. Pan Ingason dorazil taxíkem ve 3:27 a úplně sám šel do islandského velvyslanectví. V 3:43 se vrátil zpět k nám do recepce a sdělil nám, že chybějícího hosta našel mrtvého.

Zeptal jsem se ho, jestli si je zcela jistý, že je ten muž mrtvý, jestli bych neměl přece jen zavolat sanitku, ale pan Ingason prohlásil, že o tom nemůže být sebemenších pochyb.

Následně jsem se ho zeptal, jestli má pro nás nějaké příkazy, a on mi odpověděl, že má především v úmyslu spojit se co nejdřív s islandskými úřady. Chtěl si zatelefonovat z islandské ambasády. Nakonec mě ještě požádal, abych rezervoval konferenční místnosti ve Felleshusu a abych zaměstnance islandského velvyslanectví posílal právě tam, jakmile přijdou do práce. K tomu je třeba ještě dodat, že kamera střežící přístup do podzemní garáže islandského velvyslanectví po celou dobu od pozdního pátečního odpoledne až do včerejšího poledne, kdy byla mrtvola odvezena, nezaregistrovala žádný pohyb. To ostatně

koresponduje se senzory na dveřích. Pomocí nich nikdo neotevřel.“

„Tahle kamera tedy funguje, i když je systém vypnutý?“

zeptal se Gunnar.

„Ano. Kdykoli se dveře otevřou, zaznamená se přesný čas, ale pokud je systém vypnutý, nezazní žádné poplašné signály.“

„Mohl by nějaký odborník dveře otevřít, aniž by to senzor hlásil?“

Wolf zavrtěl hlavou. „To by bylo každopádně velmi komplikované. Výrobce dokonce tvrdí, že je to nemožné.“

„A co ty budovy ostatních velvyslanectví? Ani tam po celý ten večer nikdo nebyl?“

„Pár lidí tudy prošlo, ale nikdo z nich se nepřiblížil k islandské ambasádě. Ta totiž stojí na pozemku, který je poněkud stranou od ostatních. Máme záznamy dvou kamer, které střeží vchod, ale na nich jsou zachyceni jen lidé, které jsem zmínil předtím, že vstoupili do budovy, případně vyšli ven.

„Ta vražedná zbraň je poměrně dost velký nůž,“ řekl Gunnar a ukázal Wolfovi krabici. „To nejsou žádné kontroly, aby se takové zbraně na velvyslanectví nedostaly?“

„Kontrola zbraní je rozdílně přísná,“ odpověděl Wolf.

„Existují tři bezpečnostní stupně. Nejvyšší se uplatňuje, když je stav politického napětí, případně když se objeví

nějaké konkrétní výhrůžky, jako například když jisté skandinávské noviny uveřejnily karikatury proroka Mohameda, nebo tak něco. To je pak mimořádně povolána zvláštní externí bezpečnostní služba a zbraňová kontrola je podobná jako při nejpřísnějších kontrolách na letišti.

Nejnižší bezpečnostní stupeň platí prakticky po devadesát procent času, a tak to bylo také tu neděli. Ve dvojitých vchodových dveřích Felleshusu se nachází detektor kovu.

Nereaguje na drobné mince nebo mobily v kapsách návštěvníků, nýbrž jen na větší objekty, například pistole nebo větší nože. Pokud toto zařízení zareaguje, vnitřní dveře se neotevřou a hosté jsou požádáni, aby zůstali stát. Službu konající bezpečnostní pověřenec pak provede osobní prohlídku. Předpokládám, že nůž jako tento by systém uvedl do činnosti, můžeme to pak vyzkoušet.“

Gunnar přikývl a řekl: „Všechno tedy poukazuje na to, že vrahem byla některá z osob, které se zúčastnily toho večírku.“

„Všechno ostatní je zcela vyloučené,“ přisvědčil Wolf a přikývl.

Gunnar se obrátil na Fischera. „Kdybyste měli plnou moc ten případ vyšetřovat, jistě byste je už včera všechny zajistili, izolovali je a podrobili intenzivnímu výslechu, že?“

zeptal se.

„Ano,“ odpověděl Fischer. „Jistě by to nějakou dobu trvalo, než bychom získali schopné tlumočníky, ale zkusili

bychom všechno, abychom si hned udělali obrázek o průběhu celé té události.“

Gunnar přikývl. „Namísto toho se nám teď svědci rozprchli do všech stran a krom toho měli dost času, aby se mezi sebou domluvili na výpovědi. Vrah je na svobodě a schopný všeho.“

„Přesně tak,“ souhlasil Fischer.

16:00

Velvyslanec Konrád Björnsson dorazil na ambasádu, právě když Birkir a Anna pojídali v zapůjčené kanceláři v prvním patře chlebíčky. Velvyslanec byl menší, obtloustlý muž, napomádované řídké šedé vlasy měl sčesané dozadu.

Pravou nohou dělal výrazně kratší krok, takže kulhal.

„Dobrou chuť,“ řekl a mávl rukou, když chtěl Birkir hned odložit chlebíček, aby se s ním přivítal. „Nenechte se v jídle vyrušovat,“ dodal bodře a usedl na volnou židli.

Zatímco Birkir dojídal, prohlížel si velvyslance. Bylo mu jasné, v jakém stavu se Konrád nachází. Vypadal jako někdo, kdo ráno trpí následky nadměrného požívání alkoholu, ale je na to tak zvyklý, že je to pro něj vlastně normální stav. Na odulé tváři měl hluboké vrásky a pod očima se mu rýsovaly temné kruhy, oči byly zarudlé, přesto však bdělé a jasné.

Náhle se ozval Birkirův mobil. Byl to Gunnar, který mu oznamoval, že jim německý komisař nabídl podporu při analýze místa činu. Annu ta zpráva potěšila. Viděla před sebou už práci na několik dní, kterou bude muset v této budově odvést zcela sama. Také velvyslanec souhlasil, když mu Birkir vysvětlil, že by jinak muselo velvyslanectví zůstat uzavřené několik dní.

Anna odložila napůl sněžený sendvič na talířek a vyšla si ven zakouřit. Birkir vytáhl z kapsy diktafon a podíval se na velvyslance.

„Nebude ti vadit, když si náš rozhovor nahraji?“ zeptal se. „Je velmi důležité, abych všechno mohl předat dál zcela přesně.“

Velvyslanec přikývl. „Samozřejmě, to je v pořádku,“

řekl.

„Pak tedy začni tím, co se tu stalo v neděli,“ řekl Birkir, načež zaznamenal na pásek místo, čas a partnera rozhovoru.

„Odkud přesně mám začít?“

„Kdy jsi toho dne přišel na velvyslanectví? Co to bylo za akci?“

„Přišel jsem do Felleshusu asi o půl třetí. Autorské čtení mého přítele Jóna Sváfnissona začalo ve tři ve velkém sále.

Před nedávnem mu vyšla kniha veršů v německém překladu, proto přicestoval, aby zde tu knihu prezentoval.“

„Byli na té akci jen pozvaní hosté?“

„Ne, ne. Čtení bylo veřejné, tak bylo také inzerováno v kulturních rubrikách berlínských novin. Krom toho jsme pozvali Islanďany, kteří žijí v Berlíně, a četné německé přátele Islandu. Já osobně jsem se spojil s několika islandskými hosty ve městě a informoval jsem je o tom čtení. Také Jón si přivedl pár lidí, celkem tu bylo asi šedesát posluchačů. Nejprve asi půl hodiny předčítal nějaký německý herec a po krátké pauze další půlhodinu, možná ještě o něco déle, předčítal Jón.“ Velvyslanec se ušklíbl.

„Popravdě řečeno, byl to hrozně nudný program, ale při tomto povolání musí člověk leccos přetrpět. My diplomaté se musíme obrnit velkou trpělivostí a být schopni snést pořádnou dávku nudy, pokud chceme přežít.“

Úsměv mu však rychle zmizel z tváře, když zjistil, že se Birkir netváří nijak pobaveně. „O přestávce jsem zašel za všemi, které jsem znal, a pozval jsem je po čtení na malé občerstvení. Bylo to asi třicet lidí. Počkali na mě ve foyeru, zatímco básník podepisoval své knihy, a pak jsme se vydali do vyššího patra, kde jsem jim nabídl malé pohoštění. Hosté se pomalu vytráceli a asi tak v šest jich už zbylo jen osm. Do šesti jsem měl objednanou obsluhu ve Felleshusu. Ale chtěl jsem si ještě s některými promluvit osobně, a tak jsem se rozhodl, že spolu s nimi půjdeme na velvyslanectví. Seznam hostů máš, že?“

Birkir přikývl.

„Jenže brzy dostali někteří z nich hlad, proto jsem objednal z jedné asijské restaurace jídlo, a pak jsme se společně posadili do zasedací místnosti.“

„Proč jsi je nepozval do své rezidence?“ zeptal se Birkir.

Konrád se pousmál. „Za normálních okolností bych to udělal, ale momentálně mám v Berlíně na návštěvě tchána a tchýni. Není sice pěkné, že něco takového říkám, ale ti staroušci v jednom kuse melou pantem a jsou tak únavní, že jsem hosty nechtěl vystavit setkání s nimi.“

„Je to tak zlé?“ zeptal se Birkir.

„Jde hlavně o to, že se oba cítí velmi nepříjemně v přítomnosti lidí, kteří pijí alkohol,“ řekl Konrád. „A nemohu je prostě poslat do postele, když máme hosty,“ dodal.

Birkir pozvedl obočí. „Proč jsi tedy své hosty nepozval do nějaké restaurace?“ zeptal se.

„To bych byl jistě udělal, kdyby u toho nebyl můj přítel Jón Sváfnisson, kterému říkáme Sluneční básník,“ odpovídal velvyslanec trpělivě. „Má totiž nepříjemný zvyk, že musí ostatní neustále bombardovat svými básněmi, přitom se občas postaví na židli nebo na stůl. Ve společnosti tohoto okouzlujícího člověka se mi už dvakrát stalo, že nás z nějakého podniku vyhodili. Ne, bylo to velmi promyšlené a rozumné rozhodnutí, že jsme zůstali na velvyslanectví. Tam bylo pak třeba nechat uklidit jen několik místností, na což máme personál.“

„Ale byli jste i v jiných částech domu, že?“

„Ano, jak už jsem řekl, potřeboval jsem si promluvit s některými lidmi z této skupiny, k čemuž mi posloužila kancelář ve třetím patře. Krom toho jsme potřebovali nádobí a příbory z kuchyňky ve druhém patře. Někteří hosté také použili toalety ve vyšších patrech, když ta v prvním byla obsazená.“

„Se kterými lidmi jsi vedl rozhovory?“

„Nejprve s Helgim Kárasonem, tím uměleckým keramikem, a s organizátorem jeho výstavy Ludvíkem Bjarnasonem. Po Novém roce mají na několik týdnů rezervovaný velký výstavní sál, tak si ho prohlédli. V našem rozhovoru šlo o účast velvyslanectví na výstavě, aby se o praktickou realizaci postarali mí kolegové. Vlastně za to zodpovídá Arngrímur Ingason, můj velvyslanecký rada, ten se měl s těmi lidmi sejít, ale zabránily mu v tom služební povinnosti.“

„Proč se ta schůzka konala v neděli?“ zeptal se Birkir.

„Hodilo se to, protože oba chtěli přijít na to čtení. Bylo to dohodnuto už dlouho předtím.“

„A ty další rozhovory, ty byly také dohodnuty předem?“

„Ne, spíš se jednalo o takovou diskuzi, která navazovala na předchozí banket. Bavil jsem se se Slunečním básníkem a jeho společníkem o knižním veletrhu ve Frankfurtu. Chtěli, abych tam přijel a zúčastnil se malé oslavy při příležitosti vydání té knihy, pravděpodobně jim šlo o to, abych uhradil

náklady. Poslední rozhovor byl jen krátký, seznámil jsem toho módního návrháře Unnara Mathieua se zesnulým Antonem Eiríkssonem. Anton měl skvělé kontakty na Dálném východě, které se v neposlední řadě vztahovaly i na výrobce textilu. Mohl poskytnout kontakty na solidní a levné výrobce, což se v dnešní době, kdy všude chybí kapitál, může hodit. Byl u toho také Unnarův společník Starkadur.“

„Zůstal pak Anton ve tvé pracovně sám?“

„Nechal jsem je tam všechny tři, aby si mohli promluvit o pracovních věcech. Po krátké době přišli všichni tři dolů.

Anton s námi večeřel, ale nevím, kdy pak zase vyšel nahoru.

Dvakrát nebo třikrát se mě ptal, jestli si z mé kanceláře může zatelefonovat, ale zřejmě si zavolal ještě víckrát. Asi proto, že v jiných částech světa už začal pracovní den.

Naposledy šel nahoru pravděpodobně krátce předtím, než jsme opustili budovu.“

„Takže nevíš, kdo s ním zůstal ve tvé kanceláři jako poslední?“

„Ne, to nevím, zatraceně. Pořád si s tím lámu hlavu, ale na nic nemůžu přijít.“

„Máš nějaké vysvětlení pro to, jak je možné, že sis nevšiml, že Anton zůstal uvnitř, když jste opustili dům?“

„Člověk by neměl mluvit špatně o své ženě, ale mezi námi, když se k nám Hulda připojila, začala na sebe upoutávat pozornost. Někdy se chová dost hystericky, když

se bavím s pár příjemnými lidmi. Když už chtěli hosté odejít, požádal jsem hlídače u vchodu, aby objednal tři taxíky. Předpokládal jsem, že Anton odešel s první skupinkou, a když jsme odcházeli, nic divného mi na tom nepřipadlo. Dokonce si myslím, že někdo řekl, že už je pryč, ale nevzpomínám si, kdo to byl. Hulda a já jsme opustili Felleshus spolu se čtyřmi hosty.“

„Jsi si jistý, že si nevzpomínáš, kdo řekl, že už je Anton pryč?“ zeptal se Birkir. „To by mohlo být hodně důležité.“

Konrád zavrtěl hlavou. „Já vím, že je to důležité,“ řekl, „ale nejsem si ani stoprocentně jistý, že to někdo opravdu řekl. Možná jsem prostě jen předpokládal, že odešel s Unnarem a Starkadurem.“

„A ani ten bezpečnostní pověřenec si nevšiml, že jeden z hostů chybí, když jste odcházeli?“

„Ne, ale ten muž za to nemohl. Sluneční básník se choval poněkud nevhodně. Ztratil návštěvnický průkaz, musel jsem se za něho zaručit, aby mu vrátili pas. Potom urazil taxikáře a ten hlídač to musel urovnávat, protože já a má žena jsme už mezitím druhým taxíkem odjeli. Vedoucí bezpečnostního štábu mi to vysvětlil.“

„Odkud jsi znal Antona?“

„Podporoval mě v politice už třicet let, znali jsme se dobře. Původně pocházel z mého volebního obvodu a za starých časů byl velmi dobrý lovec voličských hlasů. Když pak začal se zahraničním obchodem, nechal se přemluvit,

aby daroval nějaké peníze do stranické pokladny. Já jsem ho zase několikrát seznámil s nadějnými obchodními partnery.

Myslím, že pro něho bylo obchodně výhodné, že mě znal.“

„O jaké obchody se jednalo?“

„Anton se skvěle vyznal v Asii, relativně dost brzy si začal během svých cest vyhlížet různá výrobní místa. Velice obratně pak pomáhal entrepreneurům, aby tam mohli nechat za dobré ceny vyrobit zboží. Mnozí se na něho obraceli.“

„Entrepreneurům?“

„Ano, přesně tak se jim říká. Podnikatelé. Schopní muži s dobrými nápady. Takový muž s prvotřídními styky a znalostí místních kultur může být velmi užitečný. Dokonce se už mluvilo i o tom, že by měl Anton někde v Asii dělat velvyslance, ale ministr kvůli nějakým klepům nakonec zaváhal.“

„Jakým klepům?“

„O tom nevím prakticky vůbec nic.“

„Anton neměl rodinu?“

„Byl svobodný a děti neměl.“

„A o ty obchody se staral úplně sám?“

„Ano, měl jednoho asistenta, který cestoval s ním.“

„Ten asistent s ním předevčírem na velvyslanectví nebyl?“

„Ne. A Anton přišel až po tom čtení… Sám.“

„Ozval se ti ten asistent?“

„Ano, volal včera, protože se Anton nevrátil do hotelu, ve kterém byli ubytovaní. Arngrímur ho informoval o Antonově smrti a zapsal si jeho jméno. Ten muž souhlasil, že zůstane v hotelu, pokud se s ním bude chtít policie spojit.

Arngrímur má jeho jméno a telefonní číslo.“

„Kdo vůbec věděl o tom, že zde Anton bude?“

„Nemám tušení. Já jsem se to dozvěděl teprve krátce před tím čtením, když mi Anton zavolal a chtěl mě pozvat na večeři. Řekl, že se nečekaně zdrží na noc v Berlíně a že se chce se mnou sejít. Já jsem ho pak požádal, ať přijde na velvyslanectví, a on přišel.“

„Ten vrah tedy musel nějak jinak zjistit, že bude Anton na velvyslanectví, je to tak?“

Velvyslanec zaváhal. „Ano, pokud to tedy věděl předem,“ řekl nakonec.

„Musel to vědět, jinak by přece u sebe neměl tu zbraň.

Nebo ji snad mohl najít někde tady?“

„Ne,“ prohlásil Konrád a rázně zavrtěl hlavou. „Pokud vím, byl to lovecký nůž.“

„U kterého z tvých hostů bys nejspíš předpokládal, že by u sebe mohl nosit takový nůž?“

„To opravdu nemám tušení.“

„A určitě se takový nůž nenacházel v nějaké zásuvce ve tvém psacím stole?“

„Ne.“

16:50

Arngrímur, Gunnar a Tobias Fischer stáli před Felleshusem a čekali na vůz s pracovníky berlínské skupiny zajišťování stop. Arngrímur s nimi zašel k vjezdu do podzemní garáže a dálkovým ovladačem otevřel vrata. Auto pomalu sjelo po rampě dolů a trojice mužů je pěšky následovala. Arngrímur jim ukázal východ k islandskému velvyslanectví vzadu v rohu. Takto se dala potřebná výstroj přenést do domu mnohem rychleji, než kdyby se s ní tahali přes Felleshus a Plazu. Stejnou cestou byla také včera odvezena z budovy ambasády mrtvola.

„Předpokládám, že lidé z bezpečnostní služby nechají zde ve sklepním vchodu prověřit všechna kontrolní zařízení.“

„Postarám se o to,“ řekl Arngrímur a otevřel dveře do sklepa ambasády.

Čtyři příslušníci skupiny zajišťování stop, všichni oblečení v bílém, vystoupili z auta a vytáhli z něj brašny se svou výstrojí, zatímco Fischer si něco zapisoval do notesu.

Pak list vytrhl a podal ho Gunnarovi.

„Zde jsou jména mých čtyř kolegů,“ řekl a dodal: „Jen pro formu.“

Gunnar si lístek vzal a se všemi se stiskem ruky přivítal.

„Mnohokrát děkujeme, že nám pomůžete s vyšetřováním,“

řekl.

Muži odnesli brašny do výtahu a vyjeli do třetího patra, kde je očekávala Anna, stejně jako oni oblečená v bílém ty věkovém obleku.

„Vítejte,“ řekla mezi kašlem.

Gunnar zaslechl, jak nejmladší z mužů řekl svému kolegovi: „Zřejmě si s sebou vzal svoji babičku.“

Fischer to zřejmě zaslechl také, protože chytil mladého muže lehce za paži a tiše řekl: „Jen žádné nezdvořilosti, prosím. Myslete na to, že jsou to vaši kolegové.“

Mladík zrudl. Pak přikývl a zašeptal: „Omlouvám se, pane Fischere.“

Gunnar mužům Annu představil. „Bude sledovat vaši práci a vše potvrdí svým podpisem,“ řekl. „Budu vám k dispozici, když bude třeba něco přeložit.“

Tobias Fischer se obrátil ke Gunnarovi a řekl: „Já už tady momentálně nemám co na práci. Ohlaste se, když mě budete potřebovat.“

Pak napsal na vizitku své telefonní číslo a podal ji Gunnarovi. „Tady máte všechny informace a také mé soukromé telefonní číslo.“

„Mockrát vám děkuji za pomoc,“ řekl Gunnar.

„Chystáte se kromě vyšetřování v Berlíně ještě něco podniknout?“ zeptal se Fischer s úsměvem.

Gunnar se krátce zamyslel a pak prohlásil: „Chtěl bych jít do zoologické zahrady.“

„Do ZOO? Z nějakého speciálního důvodu?“

„Ještě jsem nikdy neviděl slona.“

Fischer se zasmál. „Ach tak,“ řekl. „Dnes je ostatně poslední den, kdy ještě platí letní otevírací doba do 18:30.

Možná se ještě dnes stihnete jít na slona podívat. Od zítřka už bude otevřeno od 9:00 do 17:30. Vím to tak dobře proto, že někdy odtud odvážím dceru, která tam pracuje.“

Gunnar se podíval na hodinky a řekl: „Myslím, že to nechám až na zítra. Ale dnes večer bych si rozhodně chtěl dát někde poctivý řízek. Nevíte, kde je dělají dobré?“

„Výborný nápad,“ řekl Fischer. „Správný vídeňský řízek dostanete například v restauraci Mowenpick v Evropském centru. To se dá snadno najít. Od stolků u okna je skvělý výhled na Breitscheidplatz a Kurfürstendamm.“

Gunnar doprovodil Fischera až do foyeru společného domu, kde se rozloučili.

„Dáte mi vědět, až toho vraha najdete, že ano?“ řekl Fischer a na rozloučenou potřásl Gunnarovi rukou.

„No jasně,“ řekl Gunnar. Zavřel za Fischerem dveře a obrátil se k Birkirovi, který právě scházel ze schodů. Bylo na čase vyměnit si informace.

17:10

Birkir dostal od Arngrímura jméno a telefonní číslo Eiríkssonova asistenta. Po poradě s Gunnarem vyťukal číslo na mobilu. Muž se ihned ohlásil a vzápětí si dohodli

schůzku v hotelu. Birkir se tam nechal odvézt řidičem velvyslanectví. I když to nebylo daleko, stejně jim cesta trvala víc než deset minut, protože kvůli hustému dopravnímu provozu čekali dlouho u semaforů.

Když Birkir dorazil do hotelové vstupní haly, znovu zavolal na stejné číslo: „Birkir Li Hinriksson. Už jsem v hotelu.“

„Vidím tě,“ zněla odpověď.

Z jedné pohovky v hotelovém baru se zvedl nevelký, ale svalnatý muž a zamířil k Birkirovi.

„Ty jsi od islandské kriminálky?“ zeptal se trochu překvapeně. Měl hluboký hlas, vyholenou hlavu a ostře řezané rysy.

„Ovšem,“ řekl Birkir a ještě jednou se představil.

„Búi Rútsson,“ řekl muž a zkoumavě se podíval na Birkira. „Čína?“ zeptal se.

„Vietnam,“ odpověděl Birkir.

„Ale s čínským zázemím?“

„Pravděpodobně.“

„Aha.“

„Máš klíč od Antonova pokoje?“ zeptal se Birkir.

„Ano, naše pokoje leží vedle sebe a mezi nimi jsou spojovací dveře. Klíč mám.“

„Tak tedy pojďme na pokoj,“ řekl Birkir. „Až budu odcházet, vezmu s sebou Antonova zavazadla.“

„Rozumím.“

Búi došel s Birkirem k výtahu a stiskl tlačítko do čtvrtého patra. Na konci dlouhé chodby otevřel Búi kartou dveře dobře vybaveného pokoje, ze kterého spojovacími dveřmi přešli do pokoje vedlejšího.

„To je Antonův pokoj,“ prohlásil Búi. Na posteli ležel otevřený kufr s oblečením a vedle rovněž otevřený kufřík na akta s četnými dokumenty.

„Už jsem si všechno zabalil, co nejdřív hotel opustím.

To je dobře, že se postaráš o Antonovy věci, aspoň se s tím nemusím tahat.“

Birkir ukázal na dvě křesla, která stála u nízkého stolku, a oba se posadili. Birkir vytáhl z kapsy diktafon a zapnul ho.

„Úterý, třináctého října, sedmnáct hodin čtyřicet minut.

Birkir Li Hinriksson hovoří s Búiem Rútssonem,“ řekl Birkir do diktafonu. „Souhlasíš s tím, aby byl náš rozhovor zaznamenaný?“

„Ano, souhlasím,“ odpověděl Búi.

„Jméno?“

„Búi Rútsson, jak jsi říkal.“

„V jakém vztahu jsi byl s Antonem Eiríkssonem?“

„Pracoval jsem pro něho.“

„V jaké funkci?“

„Jako bodyguard.“

„Myslíš tím tělesného strážce?“

„Ano.“

„Jinak jsi pro něho nedělal nic?“

Búi odpověděl poněkud váhavě: „Pro jednu osobuje víc než těžké postarat se o bezpečnost u obchodníka jako Anton.

Cestoval po spoustě zemí.“

Birkir nadzvedl obočí. „Žádné jiné úkoly?“ zeptal se.

Búi pokrčil rameny. „Občas se něco naskytlo, když jsme byli v bezpečném hotelu,“ řekl. „Například jsem bral telefony, když měl Anton nějakou práci. Někdy jsem také objednával letenky a hotely. Krom toho jsem měl na starosti všechno, co se týkalo služebního personálu v hotelech, a staral jsem se o posílání jeho věcí do čistírny nebo do prádelny. Vykonával jsem všechny ty praktické činnosti, které patří k tomu, když je člověk dlouhodobě na cestách.

Na takových obchodních cestách jsem musel být prakticky čtyřiadvacet hodin denně v pohotovosti.“

„Cítil se Anton ohrožený?“

„Navštěvoval místa, která nejsou bezpečná.“

„Měl nějaký stálý domov?“

„Měl pronajatý zařízený byt v Londýně.“

Búi sáhl do náprsní kapsy a vytáhl navštívenku. „Tady je adresa,“ řekl. „Pod stejnou adresou je registrovaná také jeho firma,“ dodal.

Birkir vstal a přešel k posteli, aby prozkoumal kufřík na akta.

K jeho dnu byl řetízkem připojený také kroužek s několika klíči.

„Měl také nějaký byt na Islandu?“ zeptal se Birkir.

„Myslím, že ne,“ odpověděl Búi. „Nikdy jsem s ním na Islandu nebyl. Kdykoli tam letěl, dostal jsem volno.

Předpokládám, že když byl v Reykjavíku, bydlel v nějakém hotelu.“

„Kde bydlíš ty?“

„Mám byt ve Španělsku. Když mám volno, jsem tam.

Na zítřek mám objednanou letenku do Barcelony. Asi to bude delší dovolená.“

„Máš klíč od Antonova londýnského bytu?“

„Ano.“

„Musím tě požádat, abys mi ten klíč odevzdal.“

Búi pokrčil rameny a sáhl do náprsní kapsy. „Mám v tom bytě ještě nějaké hadry a pár dalších věcí, ale ty si můžu vyzvednout později,“ řekl, zatímco sundával klíč z kroužku, a podal ho Birkirovi.

„Kdy jsi začal pro Antona pracovat?“

„Před třemi lety.“

„Co jsi dělal předtím?“

„Dva roky jsem byl policistou v Reykjavíku a pak jsem si udělal v USA kurz pro osobní strážce. Potom jsem pracoval pro jednu firmu, která posílala lidi do celého světa, aby vykonávali různé strážní zakázky. Když se se mnou spojil Anton a nabídl mi pevné místo, souhlasil jsem. Bylo to lepší než Irák nebo Afghánistán.“

„Víš o někom, kdo usiloval Antonovi o život?“

Búi znovu pokrčil rameny. „Byl to mazaný člověk naší doby a při svých kšeftech určitě nejednou někoho pěkně natáhl. Ale nevím o nikom, kdo by měl zájem pronásledovat ho sem do Berlína. Samozřejmě to může být špatný odhad.“

„Říkal jsi, že jsi byl na cestách v pohotovosti nonstop?

Proč jsi v tu neděli večer nebyl s ním?“

Búi zaváhal. Bylo na něm vidět, že je mu ta otázka nepříjemná. „Někdy dostávám volno, když je Anton na návštěvě v nějakém bezpečném domě,“ řekl. „Předpokládali jsme, že velvyslanectví bezpečné je, ale byla to chyba. V

mém CV se to nebude zrovna dobře vyjímat.“

„Co jsi dělal v neděli?“

„Jel jsem v taxíku s Antonem k velvyslanectví a pak jsem ho doprovodil až do budovy, zatímco taxikář čekal venku. U vchodu se naše cesty rozdělily.“

„Co jsi dělal potom?“

„Šel jsem do nějakého bordelu.“

Birkir byl trochu zaskočen Búiovou upřímností. „Může ti to někdo potvrdit?“ zeptal se.

Búi se posměšně ušklíbl. „Nemám tušení, kde jsem byl.

Jenom jsem taxikáři řekl, jaké mám potřeby, a on mě někam odvezl. Když jsem dostal patřičnou službu, nechal jsem si portýrem objednat taxík a odjel jsem zpět do hotelu. Najít ten podnik by mohlo být dost komplikované. Ani jsem si nevšiml, kde to bylo.“

„Kdo věděl, že se Anton chystá na velvyslanectví?“

„Nikdo to nevěděl. Byla to spontánní akce.“

„Jak to myslíš?“

„Přiletěli jsme z Jakarty a do Berlína jsme dorazili v sobotu večer. V neděli jsme měli pokračovat ve dvě v cestě do Hamburku, ale v jedenáct dopoledne byla ta schůzka v Hamburku telefonicky zrušena. Anton mi přikázal, abych letenku stornoval, a v následujících hodinách měl několik telefonátů. Pak ho ještě napadlo, že by mohl velvyslance pozvat na večeři. Konrád bývá většinou k takovým věcem svolný, ale tentokrát měl zřejmě nějaké služební povinnosti, a tak navrhl, aby Anton přišel na velvyslanectví. A teprve tehdy se Anton rozhodl, že pojede na ambasádu, a já jsem objednal taxík.“

„Takže nikdo nevěděl, že je v Berlíně?“

„To sotva. Anton své cestovní plány nikdy nevytruboval. Dokonce i já jsem se častokrát dozvěděl cíl příští cesty až ve chvíli, kdy byly rezervovány letenky.“

„Co měl Anton v plánu na pondělí?“

„Letět na další konferenci, myslím, že do Paříže, možná také do Londýna. Buď to nebylo ještě jisté, nebo mi to prostě neřekl.“

„Myslíš, že by šel Anton s velvyslancem do nějaké restaurace bez tebe?“

„Ne, to by mi zavolal, abych je doprovodil. Mám mobil vždycky po ruce, i když mám volno. Některé z lepších restaurací tady ve městě jsou zvyklé, že hosté přicházejí se

svými bodyguardy. Jsou tam dokonce pro našince i extra stoly, odkud má člověk přehled. Zodpovídá za to vrchní číšník, myslím, že je to pro ně hodně lukrativní.“

„Nosíš v práci u sebe zbraň?“

„To je profesní tajemství. Nicméně vlastním různá zbrojní povolení.“

„Měl Anton na Islandu nějakou rodinu?“

„Ne. Jeho rodiče už zemřeli, sourozence nemá a o zbývajících příbuzných mluvil vždycky s despektem.

Zanechal závěť.“

„Budeš něco dědit?“

„Ne,“ ušklíbl se Búi. „Anton mi dal jasně najevo, že nedostanu ani cent, kdyby měl natáhnout brka. Říkal, že by má pozornost mohla polevit, kdybych si dělal naděje na dědictví.“

„A měl pravdu?“

„To člověk nikdy neví…“

„Víš, kdo jsou ti dědicové?“

Búi pokrčil rameny. „Občas mluvil o tom, že by jeho majetek měli zdědit sirotci v Indonésii.“

„To je od něho pěkné gesto,“ poznamenal Birkir trochu ironickým tónem.

Búi se ušklíbl. „Ano, dalo by se říct, že Anton měl děti rád.“

„Víme, že byl Anton pedofil. Jak se k těm dětem dostával?“

Birkir položil svou otázku tak zběžně, jako by se jednalo o zcela normální pokračování jejich předchozího rozhovoru. Na okamžik měl dojem, že už se Búi chystá odpovědět, ale ten najednou zalapal po dechu.

„Nevím, o čem mluvíš,“ řekl.

„Můžeš to klidně říct, ten muž je mrtev. Nedlužíš mu už žádnou loajalitu.“ Búi mlčel.

„Máš snad podobné zájmy?“ zeptal se Birkir, „Máme se o to zajímat?“

„Já si kupuji jen dospělé ženy, které ví, o co jde,“

prohlásil Búi. „Prostituce je v Berlíně legální řemeslo.“

„To je možné,“ odpověděl Birkir a pak se zeptal: „Je možné, že by Antonova sexuální orientace mohla mít něco společného s jeho smrtí?“

Búi zavrtěl hlavou. „Opravdu netuším, o čem mluvíš.

Náš rozhovor je u konce.“

Vzápětí vstal, odešel do sousedního pokoje, zavřel za sebou dveře a zamkl je.

17:15

Zaměstnanci německé kriminálky se okamžitě pustili do práce ve třetím patře. Dle dohody se soustředili právě na tuto část, na chodbu, toaletu a velvyslancovu kancelář, jakož i na schodiště do druhého patra a kabinu výtahu. Nanesli

prach na zjišťování stop na různá místa, kde se někdo mohl něčeho dotýkat, tmavý prášek na světlá místa a světlý na tmavá místa. Každý otisk prstu byl vyfotografován, potom sňat pomocí průsvitné lepivé fólie a upevněn na kousek lepenky. Veškeré plochy byly prohlédnuty se speciální lampou, aby se zjistily možné stopy od krve. Podlahy a nábytek byly systematicky vyčištěny vysavačem, přičemž se všechen vysátý materiál shromáždil ve filtrech, jež byly pečlivě zabaleny do krabic a popsány.

Velvyslanec potvrdil, že během večera a noci byli postupně v jeho kanceláři aspoň jednou všichni hosté, proto měly otisky prstů jakožto důkazní materiál jen nepatrný význam. Dalo se však předpokládat, že by se z jejich polohy a kvality dalo leccos usoudit o průběhu událostí. Většina otisků však pocházela od zaměstnanců velvyslanectví nebo jiných návštěvníků, takže bude zřejmě dost obtížné vytvořit si celkový obraz. Každopádně hlavní bylo prozkoumat místo činu se vší důkladností, protože později už to nebude možné.

Bylo třeba čekat, jestli z toho vyjdou nějaké použitelné indicie.

Anna toho neměla moc na práci. Sledovala německé kolegy při vyšetřování, připisovala své iniciály ke všem popsaným vzorkům a v pravidelných intervalech si chodila ven zakouřit.

Hlavní pozornost se soustředila na velvyslancovu kancelář. Rozměrnou židli u psacího stolu sice při odvážení

mrtvoly trochu posunuli, ale předtím křídou na podlaze přesně zakreslili, kde stála židle včera ráno. Stejně byla na podlaze zaznamenána i pozice nohou zavražděného.

Nahnědlá vrstva na podlaze vyznačovala obrysy krvavé louže. Lidé, kteří mrtvolu odváželi, sice sebrali vše, co leželo na podlaze, ale aby vyčistili i skvrnu, to mezi jejich povinnosti nepatřilo. Na psacím stole ležel bílý sáček s popiskovým lístkem. V něm se nacházel velký doutník, vykouřený ale jen z malé části. Telefonní sluchátko nebylo ve vidlici, nýbrž viselo na šňůře dolů skoro až k podlaze.

Vedoucí německého týmu věnoval psacímu stolu a židli extrémní pozornost. Našel veškeré otisky prstů. Nakonec se zaměřil na nápadný otisk ruky na hraně stolu naproti židli.

Předvedl Anně, že se tam možná někdo levou rukou opřel, aby mohl pravou bodnout. Jeden z jeho kolegů ho v tomto postoji vyfotografoval. Otisk dlaně byl velmi zřetelný a bude vhodný při srovnávání.

V rohu místnosti se nacházela sedací souprava, která se skládala z pohovky, dvou křesel a nízkého konferenčního stolku, na němž stály dva velké svícny. Jejich výšku odhadovala Anna nejméně na padesát centimetrů. Jedna svíce sice téměř dohořela, avšak druhou někdo zapálil, ale po krátké době ji zase zhasl. Knot byl černý, ale moc vosku se nerozpustilo.

Anna sledovala jednoho ze členů týmu, jak se pokouší na svícny nanést prášek na zjištění otisků. Její pozornost

vzbudilo několik mincí na stole, stejně jako úlomky nějakého bílého materiálu, který vypadal spíš jako sádra než pálená hlína. Muž ze skupiny na ně ukázal a Anna přikývla.

Posbíral mince opatrně pinzetou a vložil je do obálky, kterou pak popsal. Anna připsala ATH. Stejným způsobem naložili i s kousky sádry.

Na glazuře svícnů se ukázala spousta otisků rukou, ale muž měl problémy najít nějaké úplné, které by mohl zajistit.

Nakonec se podíval na Annu, pokrčil rameny a ona přikývla.

Z toho nic nebude a beztak není jisté, jestli ty předměty s činem nějak souvisí.

Rukou v rukavici opatrně sáhla po svícnu, ve kterém svíčka hořela déle, nadzvedla ho a prohlédla si spodní stranu. Dno bylo uzavřené zřejmě sádrou, v níž byla vyrytá velká, hrubá písmena HK.

„Haló,“ řekla, aby upoutala pozornost technika, který se zaměřil na jiné věci. Když se po ní ohlédl, naznačila mu volnou rukou, ať to vyfotí. Muž přikývl a udělal několik snímků svícnu, který Anna natáčela ze všech stran. Nakonec ho zase postavila na stůl a zvedla druhý svícen. Když ho obrátila a podívala se na spodek, zjistila, že jeho dno je proražené. Vznikla tak velká díra, svícen byl dutý.

“ Thad er nefnilega Thad, „ řekla Anna.

„Co prosím?“

Anna se usmála a zavrtěla hlavou, pak ukázala na skládací měřítko v mužově kapse a strčila prsty do díry ve dně svícnu.

Němec pochopil význam jejího pohybu, vytáhl měřítko a strčil ho do svícnu, co to šlo nejhlouběji. Oba se pak podívali na výsledek, jednatřicet centimetrů.

Anna dovedla nahoru Gunnara a velvyslance a požádala je, aby se na svícen podívali.

Konrád vysvětlil, proč stály svícny na stole. „Jsou to exponáty na tu lednovou výstavu. Helgi je poslal napřed, aby se mohly použít k propagaci během příprav výstavy.

Bedna s nimi sem došla asi před čtrnácti dny, hned jsme ty svícny vybalili. Od té doby stojí tam. Organizátor výstavy mě a Helgiho s těmi objekty vyfotografoval, chtěl snímek poslat islandskému tisku.“

Anna ukázala na svícen s vydlabaným dnem. „Bylo by možné, aby ten nůž byl ukrytý uvnitř?“ zeptala se Gunnara a Konráda. „Místa je tam dost.“

„Ale k čemu by to bylo, proboha?“

„K činu, který s ním byl spáchán,“ řekla Anna.

„Ano, ale nikdo přece nemohl předem vědět, že bude Anton v Berlíně,“ namítl Konrád.

„Zdá se, že někdo to vědět musel,“ řekl Gunnar.

Anna ukázala na mince a kousky sádry, které muž ze zajišťovací služby sesbíral, a vysvětlila jim, kde se nacházely. „Ten, kdo ty mince tady na stole naskládal na

sebe, jimi mohl prorazit dno svícnu tak, že ho zvedl a udeřil jím dolů na mince.

„Helgi pro to bude mít nějaké vysvětlení,“ řekl Konrád.

„Když jsme u toho stolu seděli, byly na něm jen ty svícny.“

„Vezmeme je s sebou na Island,“ řekl Gunnar. „Helgi je pravděpodobně už na cestě tam, promluvíme si s ním, až se vrátíme.“

„Obal je dole ve sklepě,“ konstatoval Konrád. „Byla to speciálně zhotovená bedna, svícny se do ní měly zabalit i na zpáteční cestu.“

17:55

Když řidič velvyslanectví vysadil Birkira před hotelem, odjel k velvyslancově rezidenci, aby tam vyzvedl jeho manželku a dovezl ji na ambasádu.

Arngrímur ji přivedl za Gunnarem. Velvyslanec po rozhovoru s Birkirem odešel do Felleshusu. „Paní Hulda Björnssonová,“ řekl Arngrímur poněkud obřadně.

Gunnar vstal. „Jmenuji se Gunnar,“ řekl.

Žena si ho krátce změřila od hlavy k patě a pak s úsměvem došla k němu.

„Aha, pravý islandský kriminalista, jak milé,“ řekla žena a podala mu ruku.

Byla poměrně malá, stejně jako její muž, dokonce se mu i trochu podobala, alespoň co se postavy týkalo. Jen její věk

odrazoval Gunnara od domněnky, že je tak v pátém nebo šestém měsíci.

„Ty mě budeš vyslýchat, drahoušku?“ zeptala se, jakmile stiskla Gunnarovi ruku.

Zjevně měla ve zvyku přistupovat k lidem co nejblíž a na ty, kdo jsou vyšší než ona, hledět s hlavou hluboce zakloněnou. Drobný, kulatý obličej, nalíčený, aby budil dojem mladistvé svěžesti, lemovala blond trvalá.

„Potřebuji od tebe slyšet, co mi můžeš říct o tom nedělním večeru,“ odpověděl Gunnar s bradou hluboko zabořenou do dvojitého podbradku, protože musel sklánět hlavu, aby viděl ženě do obličeje.

„Jak si to mám všechno pamatovat, drahoušku? Člověk potkává tolik lidí, všechno pak zase rychle zapomíná.“

Gunnarovi začala z toho postoje tuhnout šíje, proto opatrně o pár kroků poodstoupil a dosedl na židli.

„Posaď se, prosím,“ řekl a ukázal na židli na druhé straně stolu.

Žena se posadila a obrátila se na velvyslaneckého radu.

„Drahý Arngrímure, nech mi prosím přinést jedno caffé latte. A tomu policistovi také.“

Znovu se obrátila ke Gunnarovi. „Doufám, drahoušku, že piješ latte, nebo ne?“

Gunnar vytušil, že by nemělo smysl nabídku odmítnout.

Ta ženská mu nedá pokoj, dokud něco nepřijme. Podíval se

na Arngrímura, pokrčil rameny a řekl: „A k tomu ještě tak dva, tři obložené chlebíčky.“

Arngrímur přikývl. „Zavolám hned do bufetu a požádám někoho, aby vám kávu a ty chlebíčky přinesl.“

„Dobře,“ řekla Hulda. „A já a ten policista nesmíme být v žádném případě rušeni.“

Arngrímur na sobě nedal ani v nejmenším znát, co si o její poznámce myslí. Opustil místnost a zavřel za sebou dveře.

„Někdy mi připadá, že se do všeho až moc plete,“

zašeptala Hulda.

Gunnar zapnul diktafon a řekl unaveně: „Berlín, islandské velvyslanectví, úterý, třináctého října. Gunnar Maríuson hovoří s paní Huldou Björnssonovou.“

„Nemusíš být tak formální, drahoušku,“ prohlásila Hulda a ledabyle mávla rukou.

„Jsi provdána za velvyslance Konráda Bjórnssona, je to tak?“ zeptal se Gunnar.

„Ó ano, už od svých osmnácti. Člověk se s tím musí nějak smířit.“

„Pověz mi všechno o té neděli. Byla jsi na tom čtení?“

„Ano, byla jsem tam. Momentálně jsou u nás na návštěvě mí rodiče, tak tam byli také. Potom jsem je odvezla rovnou domů, protože byli poněkud unavení. Už jim táhne na devadesát.“

„Později večer jsi ale pak ještě jednou přijela na velvyslanectví, že?“

„Ano. Měli jsme v rezidenci pár hostů, kteří byli pozváni na večeři, a když bylo po všem, odjela jsem zpátky na velvyslanectví. Na večeři jsme měli pozvané mé dvě staré přítelkyně a jejich manžely, pak tam byli samozřejmě i mí rodiče. Konrád tam měl být také, ale pak zavolal a nějak se omluvil. Prostě hrůza. Museli jsme večeřet bez něho.“

„Proč jsi potom jela na velvyslanectví?“

„Chtěla jsem mu dát jasně najevo, co si o takovém chování myslím. Objednala jsem si taxík, jakmile hosté odjeli a tatínek s maminkou odešli spát.“

„Bavila ses s těmi velvyslancovými hosty?“

„Ano, vím přece, co se sluší, i když je manžel takový hlupák. Vzala jsem si Konráda stranou a dala mu najevo, co ho čeká. Samozřejmě jsem se pak věnovala hostům. Byli tam ti dva okouzlující teplouši, strašně zábavní. Ti hoši se tak úžasně vyznají v módě.“

„Co ho čekalo?“ zeptal se Gunnar.

„Co prosím?“ Hulda zřejmě jeho otázku nepochopila.

„Co jsi dala svému muži najevo?“

„Ach tak.“ Hulda se usmála. „Nu ano, mívám občas ve zvyku svému manželovi ztrpčovat život, když se ke mně chová nemožně. To ale není nic pro tvé uši.“

„Setkala ses i s Antonem?“

„Samozřejmě, pozdravil mě, to přinejmenším.

Vzhledem k faktu, jak hnusně se k němu ostatní chovali, jsem se vlastně divila, že se zdržel tak dlouho.“

„Dal mu někdo přímo znát svou nelibost?“

„Ti mí teplouši s ním vůbec nechtěli mluvit. Sluneční básník se mu jen posmíval a nazýval ho obchodníkem s lidmi. Jónův přítel, ten umělec, se nebavil s nikým, je nějaký nemocný. Jen Helgi se s Antonem bavil. Helgi je opravdový gentleman, je také slavný po celém světě.“

„Slavný?“

„Ano, jeho keramické práce jsou jedinečné. Nakupují je umělecké galerie po celém světě. A zde v Berlíně se jeho výstava očekává s mimořádným napětím.“

„Všimla sis, kdo ještě opustil tu místnost, když šel Anton naposledy telefonovat nahoru?“

„Ne, drahoušku. Byla jsem zaměstnaná.“

„Zaměstnaná?“

„Ano, drahoušku. Zatímco jsem klábosila s těmi teplouši, zula jsem si levou botu, protože mě dřela na patě.

Někdo ji pak někam odkopl. Když jsme se chystali k odchodu, nemohla jsem ji najít. Chtěla jsem, aby mi Konrád pomohl hledat, ale byl moc opilý. Tak jsem na něho vyjela.

Hosté se okamžitě z místnosti vytratili, zatímco jsme si to s Konrádem vyříkávali, zbabělci. Ale pak přišel Helgi a uklidnil mě, on je tak zdvořilý a roztomilý. Rozumí ženám,

konečně byl už také třikrát ženatý, jak jsem slyšela. Ale botu jsme nenašli, takže jsem musela přeběhnout k taxíku bosky.“

„To asi nebylo zrovna moc příjemné, že?“

„Helgi mě podpíral. Dokonce mi nabídl, že mě přenese v náručí, ale to opravdu nebylo třeba.“

21:00

Lidé z berlínského oddělení zajišťování stop dokončili práci a sbalili si věci. Arngrímur opatřil Anně prázdnou krabici od sektu, do které mohla uložit všechny vzorky.

Svícny znovu zabalili do speciálně zhotovené bedny, která byla přinesena ze sklepa. Byla vyrobena z vodotěsné překližky a uvnitř vyčalouněná nařezanou pěnovou gumou.

Víko se zajišťovalo solidními šrouby.

Arngrímur se nabídl pověřit převozem na Island expresní doručovací službu, s níž mělo velvyslanectví nejlepší zkušenosti. Stejně mělo být naloženo i s Antonovými zavazadly, které s sebou Birkir dovezl z hotelu.

Vše by mělo do Reykjavíku dorazit do dvou dnů.

Anna nakonec ještě nechala sejmout otisky prstů všem zaměstnancům velvyslanectví. Tím její práce v Berlíně skončila, zítra odletí z Berlína přes Kodaň na Island.

Velvyslanec a jeho žena odjeli domů, také zaměstnancům ambasády skončila pracovní doba. V domě zůstal pouze Arngrímur.

Birkir se ještě jednou důkladně rozhlédl po konferenční místnosti, ve které se konala večeře a následující oslava.

Pokud by tam nebylo nic podezřelého, neviděl důvod, proč by ji měli ještě zítra prozkoumávat němečtí specialisté.

Birkir prolezl celou místnost po čtyřech, hledal stopy krve nebo něco podobného, co by s sebou mohl vrah snést z vyššího patra, ale nic nenašel. Nicméně aspoň našel pod stolem ve skoro prázdné krabici s červeným vínem básníkův návštěvnický průkaz. Pod jednou židlí ležela krabice od láhve koňaku, a když do ní nahlédl, našel uvnitř dámskou botu.

Nakonec si Birkir půjčil od Anny fotoaparát a systematicky celou místnost vyfotografoval. Potom oznámil Arngrímurovi, že mohou začít s úklidovými pracemi. Ten už objednal speciální úklidovou firmu, aby se postarala o to, že bude velvyslanectví do zítřejšího rána dokonale čisté, aby se mohlo znovu zpřístupnit veřejnosti.

Anna dala svolení k úklidu třetího patra. Navíc se musel objednat instalatér. Lidé ze zajišťování stop totiž na toaletě odšroubovali sifon a umývadlo a obsah nechali vytéct do speciálních umělohmotných nádob se šroubovacími uzávěry.

Voda měla načervenalé zbarvení, což poukazovalo na to, že si tam někdo smýval krev. Lidé ze zajišťování stop ovšem sami nedokázali dát umyvadlo znovu do pořádku, proto musel být přizván instalatér. Arngrímur napsal na bílou

cedulku „Závada“ a nalepil ji na dveře toalety. To nespěchá, říkal si.

Třebaže Gunnar po rozhovoru s velvyslancovou ženou spořádal tři obložené chlebíčky, měl už zase hlad. „Teď půjdeme na večeři,“ řekl Anně a Birkirovi, když si přinesli zavazadla.

Arngrímur se zeptal, jestli mají nějaké zvláštní přání.

Aniž by se ptal ostatních, odpověděl Gunnar okamžitě: „Vídeňský řízek v restauraci Möwenpick v Evropském centru.“

Arngrímur se usmál. „To není špatná volba,“ řekl. „Tam bude kuchyně ještě v provozu, jistě vás tam dobře obslouží.

Hotel máte po cestě, můžete si tam odložit zavazadla.“

Arngrímur objednal taxík a vyprovodil je ven. Anně řekl: „Řidič velvyslanectví tě zítra ráno vyzvedne v hotelu a odveze na letiště.“

Taxík přijel a řidič naložil zavazadla do kufru. Gunnar se posadil na přední sedadlo a řekl řidiči jméno hotelu. Cesta tam jim trvala čtyři minuty, a když taxík zastavil před vchodem, vyšel ven uniformovaný portýr s ručním vozíkem.

Gunnar vystoupil a prohodil s portýrem pár slov. Muž přikývl a vzápětí naložil zavazadla, která Gunnar vytáhl z kufru, na vozík.

„Evropské centrum, Möwenpick,“ řekl Gunnar taxikáři, když si znovu nastoupil. Potom se obrátil k Anně a Birkirovi

a řekl jim, že portýr prozatím zaveze jejich zavazadla do jeho pokoje.

Asi po deseti minutách taxík znovu zastavil. Birkir zaplatil. Když vystoupili, vnořili se do velkoměstského života. Nacházeli se na velkém náměstí mezi dlouhými bulváry s živým provozem. Jejich pozornost ale neupoutala ani tak spousta aut, jako spíš trosky starého kostela uprostřed náměstí. Rozbombardovaná památka upomínala na jinou skutečnost, byla to věčná připomínka nejhorších let tohoto významného města. Vedle kostela se tyčila moderní pětiúhelníková věž, která nebyla o nic vyšší než zřícenina, zatímco na druhé straně se nacházela nízká osmiúhelníková budova ve stejném stylu. Okna z namodralého skla byla zevnitř osvětlená.

„Pamětní kostel císaře Viléma,“ řekl Gunnar uctivě.

„Vedle se nachází zvonice a kaple.“

„Viděla jsem tu budovu na fotkách,“ řekla Anna a zapálila si cigaretu. „Je velmi působivá.“

Birkir přikývl a řekl: „Člověk cítí, jak je to město prostoupené historií. Škoda, že jsme ve službě. Rád bych tu zůstal o pár dnů déle, abych se tady trochu porozhlédl.“

„Já mám hlad,“ prohlásil Gunnar a obrátil pohled k Evropskému centru na druhé straně, mnohem méně zajímavé budově. Mowenpick se nacházel v prvním patře této bezduché krychle.

Číšník ani nemrkl, když si Gunnar objednal dvojitou porci vídeňského řízku a dvě velká piva. Birkir a Anna si vybrali kuřecí prsa a k pití si dali jen vodu.

Když si objednali, zeptal se Birkir: „Co tedy po dnešním dnu o té vraždě víme?“

„Máme velice zajímavý otisk ruky z psacího stolu,“

odpověděla Anna. „A je nanejvýš pravděpodobné, že vražedná zbraň byla na velvyslanectví propašována v dutém svícnu. Kdyby se to dalo dokázat, hodně bychom v případu pokročili. Jinak ale analýza místa činu nedospěla k nijak zvláštním závěrům. Průběh činu budeme možná schopni zrekonstruovat, až získáme svědecké výpovědi.“

„Spolu s tím německým komisařem jsme se pokusili ten nůž pronést průchodem z Felleshusu do vnitřního dvora.

Detektor kovu okamžitě zareagoval, takže se vnitřní dveře neotevřely. Ale ten bezpečnostní pověřenec říkal, že to mohlo být v neděli jinak, protože byl celý vnitřní prostor uzavřený a velvyslanec své hosty pustil dovnitř svou čipovou kartou. V neděli také nebyla u dveří stráž, takže je mohl velvyslanec otevřít, i kdyby se detektor kovu ozval.

Není nijak hlasitý a utichl by ihned, jakmile by byly dveře otevřeny kartou. Ten bezpečnostní pověřenec u vchodu se o to nestaral a taková událost nebude registrována ani elektronicky.“

„Nepředpokládám, že by velvyslance napadlo své hosty prohledat, i kdyby něco začalo bzučet. Tu možnost musíme ponechat otevřenou,“ řekl Birkir.

„Krom toho se zjistilo, že vrah byl pravděpodobně pravák,“ řekl Gunnar. „Tím můžeme vyloučit eventuální leváky ve skupině. Velvyslancova žena je levačka, alespoň tedy držela kávový šálek levou rukou.“

„Velvyslanec je pravák,“ řekl Birkir.

„Takže zůstává dál ve hře,“ řekl Gunnar. „Musíme si důkladněji prohlédnout záběry z té bezpečnostní kamery, především ty sekvence, na nichž hosté v noci opouštějí velvyslanectví. A krom toho musíme ještě vyslechnout šest svědků a sejmout jim otisky prstů a dlaně.“

Birkir přikývl a řekl: „Nejvíc mě znepokojují ty výpovědi, že se Anton rozhodl jít na velvyslanectví až v neděli v poledne. Pachatel měl tedy málo času, aby si opatřil zbraň, což absolutně nezapadá do teorie, že se nůž nacházel v tom dutém svícnu.“

„Jak to složit dohromady?“ zeptal se Gunnar.

„Podle mého ta vražda nebyla naplánovaná,“ řekl Birkir. „Myslím si, že se tam ten nůž dostal za jiným účelem, ale přišel vhod, když vrah dospěl k závěru, že Anton žil už dost dlouho.“

„Myslíš, že měl vrah vyhlédnutou jinou oběť?“ zeptal se Gunnar.

„Ano. Ale možná se spletl.“

„A kdo tedy měl být obětí?“ zeptal se Gunnar. „Možná velvyslanec,“ odpověděl Birkir. „Celé se to přihodilo v jeho kanceláři. Anton a velvyslanec mají podobnou postavu.“

„Pak se velvyslanec dosud nachází v nebezpečí. Ale jaký by měl pachatel důvod, aby na velvyslance zaútočil?“

„Ten muž je poněkud sporná postava. Možná ví něco, co je někomu jinému velice nepříjemné. Kdosi se zmínil, že píše memoáry.“

„Neměli bychom ho tedy varovat?“ zeptal se Gunnar.

„Zavolám pak ještě tomu Sigmundurovi z ministerstva a navrhnu mu, aby velvyslanec zůstal ve své rezidenci, dokud neodletí na Island,“ řekl Birkir.

„Jestli byl opravdu ten nůž ukrytý ve svícnu, pak se ten umělec nachází přirozeně v seznamu podezřelých na nejvyšším místě,“ řekl Gunnar. „Máme ho na Islandu nechat zatknout?“

„Ne, prozatím se budeme tvářit, že jsme si těch svícnů nevšimli. Myslím, že Helgi Kárason neuteče, a pokud potřeboval zničit nějaký důkazní materiál, už to beztak dávno udělal.“

Číšník přinesl nápoje a postavil je na stůl.

Gunnar zvedl pivní sklenici a řekl: „A tímto prohlašují tento den za oficiálně skončený. Skal! Na zdraví!“

Středa, 14. října

09:30

Po vydatné snídani v hotelu odjel Birkir taxíkem na velvyslanectví. Arngrímur si ho vyzvedl na recepci ve Felleshusu. „Jsi sám?“ zeptal se Arngrímur. „Ano.“

„Tvůj kolega má něco na práci ve městě?“

„Je v ZOO,“ řekl Birkir.

Arngrímur se musel pousmát. „Dobrý nápad,“ řekl.

„Počasí je pěkné, i když se už dost ochladilo.“

Birkir to dál nerozváděl. „Také my jsme už skoro hotovi,“ řekl. „Potřebujeme už od vás jen informace, kde najdeme Slunečního básníka a jeho společníka na tom veletrhu, poté odletíme do Frankfurtu. Následně bychom se měli vrátit na Island.“

„Knižní veletrh začal dnes ráno, Jón Sváfnisson je na stánku H 251 v hale 6. Dnes je také na veletrhu jedna zaměstnankyně velvyslanectví, která nám sdělila, že tam Jón dorazil.“

Birkir si to zapsal a pak řekl: „Byl bych ti vděčný, kdybys mi mohl říct ještě víc o těchto budovách. Vždycky pomůže, když má člověk jasnou představu o místě činu.“

„Samozřejmě. A potom vás náš řidič odveze na letiště,“

řekl Arngrímur a rozhlédl se, zatímco přemýšlel, odkud

začít. „Tímto vchodem se vstupuje nejprve do Felleshusu, kde se koná spousta akcí, a pak samozřejmě také k velvyslanectvím,“ dodal. „Na jižní straně se ovšem nachází ještě jeden vchod pro konzulární oddělení všech pěti zemí.“

„A do jednotlivých velvyslanectví se nedá dostat jiným vchodem?“

„Ale dá, z podzemní garáže, jenže přístup do ní je značně omezený. Tam jsme byli včera.“

Arngrímur vedl Birkira k dvojitým dveřím naproti hlavnímu vchodu do Felleshusu. „Toto je náš produkční sál,“ řekl a otevřel dveře. Birkir nahlédl do auditoria.

„Tady Jón Sváfnisson předčítal své básně,“ řekl Arngrímur. „Sál má kapacitu přibližně pro sto lidí.“

Auditorium mělo vysoký strop a stupňovitě stoupající řady sedadel. Stěny byly obloženy tmavočervenými deskami, jež velikostí a tvarem připomínaly měděné desky venku. Čalounění sedadel mělo stejně rudou barvu.

„Velmi příjemný sál pro nepříliš velké akce,“ řekl Arngrímur. „Pro autorská čtení, přednášky, koncerty a také pro konference.“

„Je Jón Sváfnisson v Německu známý?“ zeptal se Birkir.

„Četl jsi jeho básně?“ odpověděl váhavě Arngrímur protiotázkou.

„Ano. Mnohé z nich jsou hodně dobré.“

„Ano, jsou dobré, na Islandu jsou také hodně známé.

Především ty zhudebněné. Tady jim to ovšem není nic platné.“

„Ale tu knihu mu tady přece vydali, ne?“ řekl Birkir.

„To ano, ale v žádném renomovaném nakladatelství.

Jeden německý podivín, který už dvacet let navštěvuje každoročně Island, aby se naučil islandsky, přeložil výbor jeho básní do němčiny. Mám-li být upřímný, tak nijak zvlášť dobře, ale Jón si usmyslel, že své básně vydá v Německu. Tak dlouho velvyslance otravoval, až nakonec Konrád tu věc hodil na mě. Já jsem pak navázal kontakt s jedním nakladatelstvím, které vydává knihy, když si sami zaplatíte náklady. Sluneční básník je zámožný, a tak poukázal Konrádovi potřebné peníze. Jón to viděl jako provizi nebo náklady na marketing. Věří, nebo to aspoň předstírá, že takové věci k tomu prostě patří, takže se jedná 0

úplně normální vydání.“

„Dá se ta knížečka dostat v knihkupectví?“

„Ve velmi omezeném množství v některých knihkupectvích, s nimiž má ten nakladatel smlouvu, ale samozřejmě se to nerozprodá. Znám tu firmu, protože jsem před nějakou dobou sestavil takovou malou knížečku, sbírku citátů o diplomatech a jejich práci, po léta jsem ty citáty sbíral a překládal do islandštiny, jmenuje se Diplomacie. Ta firma ji pro mě upravila do knižní podoby, ale nebyla určena k prodeji. Jen jsem ji rozdával při různých příležitostech.

Potěšilo by mě, kdybych směl jeden exemplář dát i tobě, až potom půjdeme do mé kanceláře. Jestli s tím budeš souhlasit.“

„Ano, mockrát děkuji,“ řekl Birkir.

Vyšli ze sálu a Arngrímur zavřel dveře. Potom zamířil před Birkirem po schodišti nahoru doprostřed interiéru.

Když došli do druhého patra, řekl velvyslanecký rada: „Tohle je výstavní prostor, kde bude Helgi Kárason instalovat svá díla. Momentálně je zde výstava finského uměleckého skla. Další výstavní prostory se nachází o patro výš.“

„Tady se konal ten velvyslancův banket po autorském čtení?“ zeptal se Birkir.

„Ano, tady se dají dobře pořádat bankety. Hosté přitom mají příležitost prohlédnout si výstavu.“

„Nevíš, jestli nemá velvyslanec nějaké nepřátele?“

zeptal se Birkir spontánně.

Ta otázka Arngrímura překvapila. „Myslíš takové, kteří by ho chtěli napadnout nebo…“

„Ano.“

Arngrímur zavrtěl hlavou. „Ne. Myslím, že jak jeho političtí přátelé, tak i protivníci byli rádi, když odešel z politiky. Od té doby je totiž neškodný.“

„A co jeho nynější zaměstnání?“

„Je kladen maximální důraz na to, aby nenatropil žádné škody.“

„Byl ale jmenován velvyslancem jen tak pro nic za nic, což se jistě některým lidem nezamlouvalo. Jak se k tomu stavíš třeba ty?“

„V těchto kruzích si člověk zvykne, že se na velvyslanecká místa dosazují bývalí politici. Častokrát disponují přehledem a zkušenostmi, které z nich udělají vynikající diplomaty.“

„Je to i Konrádův případ?“

„Má jisté vlastnosti, které se mu v tomto povolání hodí.

Vše, co chybí, vyrovnají dobří spolupracovníci.“

„Píše memoáry. Myslíš, že by mohl odhalit něco, co by někoho kompromitovalo?“

„To těžko,“ řekl Arngrímur. „Konrád samozřejmě ví o některých věcech, které by se neměly dostat na veřejnost, ale považoval by za nepoctivé, kdyby svým bývalým spolubojovníkům vpadl do zad. A na takové věci on má čich. Krom toho si nemyslím, že by v těch memoárech příliš postoupil. Sice častokrát sedává v kanceláři a nahrává na diktafon nějaké staré historky, ale někdo by ten materiál musel pořádně zpracovat, aby z toho vznikla kniha.“

Vyšli nahoru po dalším schodišti. Arngrímur zamířil doleva. „A tady je náš bufet.“ Birkir uviděl světlý sál s asi dvaceti stoly. Tři z nich byly obsazené.

„V tomto patře se nachází také několik zamčených místností, které jsou určeny pro pořádání pracovních schůzek v malých skupinách,“ pokračoval Arngrímur. „Je

ovšem zapotřebí si je včas objednat. Mohu vám nabídnout kávu, případně něco jiného?“

„Ne, děkuji,“ řekl Birkir. „Před chvílí jsem se nasnídal.

Odkdy pracujete v tomto domě?“

„Oficiálně od 20. října 1999. Islandské velvyslanectví sem bylo ale přestěhováno už v červenci. Když Berlín nahradil Bonn na pozici hlavního města, musela si zahraniční zastupitelstva tady ve městě najít nové prostory.

Je to velice zajímavá historie.“

Znovu sešli do přízemí. U průchodových dveří dostal Birkir svůj návštěvnický průkaz a musel odevzdat pas. Poté prošli dvojitými dveřmi na vnitřní dvůr mezi ambasádami, na Plazu.

„Vlády severských zemí se navzájem dohodly, že budou navenek vystupovat společně, a v roce 1995 získaly tento pozemek. Byl vypsán konkurz na projekt a jako oceněný byl vybrán návrh s tím měděným pásem, obklopujícím celý areál. Je patnáct metrů vysoký, dvě stě dvacet šest metrů dlouhý a skládá se ze tří tisíc osmi set padesáti měděných desek. Toto ohrazení severských ambasád patří k pozoruhodnostem Berlína a považuje se za vskutku zdařilé.

Myslím, že Berlíňané jsou s výsledkem velmi spokojeni…

Vedou tudy i turistické okružní jízdy a slyšel jsem, že někteří průvodci městem o nás mluví jako o ambasádách IKEA,“ dodal Arngrímur s úsměvem.

Birkir si prohlížel měděný pás. „Nebylo by možné, aby ho někdo přelezl?“ zeptal se.

„To těžko,“ odpověděl Arngrímur. „Ostraha je velmi přísná. Pokud vím, tak pás nepozorovaně nepřeletí ani pták.“

Birkir se zadíval na dům přímo naproti nim.

„To je dánská ambasáda,“ řekl Arngrímur. „Na ochranu před sluncem je obložena perforovanými deskami z ušlechtilé oceli.“

Během další cesty ukázal Arngrímur doprava.

„Stejnému účelu slouží u finské budovy panely z modřínového dřeva,“ řekl.

Birkir si prohlížel panely se silnými příčnými trámy, které zakrývaly skoro celou budovu. „Je nasnadě, že každý stát si zvolil elementy typické pro svou zemi,“ řekl. „Já bych ovšem nerad každoročně nechával mořit všechno to dřevo.“

„Domnívám se, že u modřínového dřeva to není nutné,“

odpověděl Arngrímur. „Ale máte pravdu, že každá z budov má svůj vlastní ráz.“

Nyní se nacházeli před obrovskou žulovou deskou, jež tvořila součást fasády další budovy.

„To je norské velvyslanectví,“ řekl Arngrímur. „Ten žulový blok dovezli z Norska v celku. Deska je vysoká přes čtrnáct metrů, široká pět metrů a silná místy až sedmdesát centimetrů. Váží přibližně sto dvacet tun. Jistě nebylo snadné dopravit sem tak velký kámen.“

Birkir přistoupil k žulovému bloku blíž. „Byl tady už někdy dřív?“

„Prosím?“

„Anton Eiríksson.“

„Aha, ten… Ne, pravděpodobně nikdy předtím na velvyslanectví nebyl. Konrád mi včera řekl, že do rezidence přišel jen jednou. Jistě si chtěl budovu velvyslanectví prohlédnout, když se mu k tomu v neděli naskytla příležitost.“

„Ty ses s ním tedy nikdy předtím nesetkal?“

„Dokud žil, tak ne. Poprvé jsem ho viděl až tehdy, když jsem ho našel mrtvého.“

Nepříliš vysoký starší muž a druhý, mladší, vyšli z islandského velvyslanectví. Arngrímur se uklonil, když se setkali, a oba muži úklonu opětovali.

„To je argentinský velvyslanec. Momentálně je doyen,“

řekl Arngrímur, když oba muži zašli do Felleshusu.

„Co to znamená?“

„Slouží nejdéle ze všech velvyslanců v Berlíně, proto je jejich mluvčí a zástupce vůči německé vládě. Navštívil Konráda, aby mu vyjádřil svoji účast kvůli tragickým událostem v našem domě.“

„Je to důležitá pozice?“

„Někdy může být. Délka služby je velmi důležitá, protože je základem hierarchie, která hraje velkou roli při všech oficiálních příležitostech.“

„Taková hierarchie je nutná?“

„No ovšem. Je to prastará tradice. Dříve, když se představitelé různých zemí scházeli, představoval zasedací pořádek vždycky problém. Stále se přeli, v jakém pořadí mají vystupovat při oficiálních příležitostech.“

„Nestačilo by abecední pořadí?“ zeptal se Birkir.

„Ne, ne. Bylo to vždy velmi důležité. Papež Julius II. se už v roce 1504 pokusil o vytvoření hierarchie mezi zástupci různých zemí. Na prvním místě stála Svatá říše římská, dále Francie, potom Španělsko. To se v určité formě udrželo až do osmnáctého století, ale v důsledku zmatků a změn za napoleonských válek prý během Vídeňského kongresu, na němž měla být Evropa nově uspořádána, spolu kočí vyslanců vedli souboje o místa pro své pány. Nakonec se shodli na tom, že velvyslanci budou v hierarchii odstupňováni podle toho, jak dlouho jsou ve funkci. Kdo byl na svém místě akreditován nejdéle, stal se mluvčím ostatních.“

„A to zůstalo zachováno?“

„V podstatě ano. Ale může samozřejmě dojít také k trapné situaci, například když byl velvyslanec toho strašného Somozova režimu v Nikaragui několik let služebně nejstarším velvyslancem ve Washingtonu. Ale v každém případě je to lepší systém, než kdyby diplomatům měli místa kordem vybojovávat kočí, respektive šoféři.“

„Takové šermířské souboje mohou být zajímavé,“

poznamenal Birkir. Pak ukázal napravo a zeptal se: „A tamto je tedy švédská ambasáda?“

„Ano, přesně tak. Na švédské budově rovněž převládají ocel, kámen a sklo, stejně jako u dalších severských zemí.

Odsud se díváme na vápencovou stěnu, která je zasazena do budovy. Uvnitř se táhne do výšky a odděluje konferenční místnosti od foyeru. Mimořádně zdařilé řešení.“

„Znal jsi ještě někoho z těch nedělních hostů na velvyslanectví?“

„Jednou jsem tady v Berlíně s něčím pomáhal Unnaru Mathieuovi. Také Ludvík už ve Felleshusu pořádal nějaké výstavy, při kterých jsme se seznámili. S ostatními jsem se, pokud si vzpomínám, nikdy nesetkal.“

„Myslíš, že je pravděpodobné, že by Antona zavraždil Unnar?“

„Ne, to je naprosto vyloučené.“

„Takže my jsme sem stejně jako Norové dovezli kameny,“ řekl Birkir a otočil se. Islandské velvyslanectví sousedilo s norským a bylo zvenčí obloženo rudohnědými deskami. „Co je to za kámen?“

„To je ryolit z Hamarsfjórduru u Djúpivoguru. Materiál pochází z přírodních suťových svahů, které vznikly zvětráváním skály, v Reykjavíku ho nařezali na tenké desky.

Stálo značné úsilí, než německé stavební úřady tento materiál akceptovaly, něco takového tady vůbec neznají.

Odborníci ho nechali podrobit maximálně důkladným testům ve dvou ústavech.“

Birkir opět změnil téma. „Ty tedy neznáš toho Unnarova muže, toho Starkadura, že?“

„Je docela dobře možné, že mi byl někdy představen, ale nevzpomínám si na to.“

„Nic víc tedy o něm nevíš?“

„Bohužel ne.“

Nyní se přibližovali k islandské ambasádě.

„Styl islandské budovy je nápadně prostší ve srovnání s ostatními,“ řekl Birkir.

„Ano. Podle mého názoru je to příhodné,“ řekl Arngrímur. „Budova má tvar dvoudílného kvádru, jeden díl tvoří schodiště, kde je nejnápadnějším prvkem zvlněný pískovaný beton, druhý díl tvoří kancelářská část s ryolitovým obložením.“

Nyní stáli u vchodu a Arngrímur otevřel Birkirovi svou čipovou kartou.

„Ty Slunečního básníka osobně neznáš?“ zeptal se Birkir. „Ne.“

„Nikdy ses s ním nesetkal?“

„Nepamatuji se.“

„Nu dobrá,“ řekl Birkir zamyšleně. „Kolik čtverečních metrů má ta budova?“ zeptal se.

„Celkem čtyři sta,“ řekl Arngrímur. „Každé patro má asi osmdesát metrů čtverečních. Užitná plocha je tedy relativně

malá a také není nijak zvlášť praktická, protože služební prostor, schodiště a výtah zabírají dost místa. Ale tak to prostě je. Máme tu také jen osm pracovníků, proto spolu vycházíme relativně dobře.“

„Existovalo nějaké lepší řešení?“

„Vlastně ne. Když probíhaly plánovací práce pro tento areál, objevil se nápad umístit islandské velvyslanectví do jednoho patra nad norskou ambasádu. Jsem rád, že se to nerealizovalo, podle mého mínění se ta budova velmi pěkně vyjímá mezi ostatními, i když je dost skromná.“

„Setkal ses už někdy s Helgim Kárasonem?“

Arngrímur se zjevně nenechal zmást tím, že Birkir ustavičně mění téma, přičemž některé otázky, které se týkaly velvyslancových hostů, občas zopakoval. S odpovědí ani na okamžik nezaváhal: „Chtěli jsme se sejít kvůli té jeho nadcházející výstavě, ale protože jsem neměl čas, promluvil si s ním velvyslanec. Nikdy jsem se s Helgim nesetkal.“

„Kdy se měla ta schůzka konat?“ zeptal se Birkir.

„V neděli.

„Není to neobvyklé?“

„Je, ale Helgi neměl nikdy jindy čas. Pokud vím, má hodně nabitý program. Zde na velvyslanectví prostě patří k práci, že sloužíme i v neděli. Jsme na to zvyklí.“

„Ludvík zde byl, protože Helgiho výstavu organizuje. S

ním ses už někdy předtím setkal, že?“

„Ano, jak už jsem říkal, jednou jsem se s ním krátce setkal. Aranžoval ve Felleshusu už jednu výstavu. Je to skutečný odborník. Jinak jsem s ním ale neměl co do činění, setkali jsme se až při vernisáži.“

„A ten pravděpodobně nemá sklony k násilnostem, stejně jako ostatní hosté, je to tak?“

„Ne, to tedy opravdu nemá,“ řekl Arngrímur, aniž by hnul brvou.

„Fabían, ten Jónův přítel, představuje poslední jméno na seznamu velvyslancových hostů. Toho znáš?“

„Ne.“

Po schodech vyšli do prvního patra. Dveře kanceláří byly otevřené a na chodbě se ozývaly hlasy. Práce velvyslanectví už zřejmě opět probíhala jako dřív.

Ve třetím patře Arngrímur odemkl svou vlastní kancelář.

„Dejte nám vědět, pokud byste potřebovali naši pomoc,“ řekl. „Také potřebujeme instrukce, jak naložit s mrtvolou Antona Eiríkssona.“

„Jestli se nepřihlásí žádný příbuzný, musí se o nějakou formu pohřbu postarat stát,“ odpověděl Birkir. „Náklady se uhradí z pozůstalosti.“

„Potom bych navrhoval kremaci zde v Berlíně,“

prohlásil Arngrímur. „Potom pošleme urnu na Island, pohřeb proběhne ve vší tichosti. Taková je normální

procedura v případě islandského státního příslušníka, který zemře v zahraničí a nemá žádné příbuzné.“

Arngrímur vytáhl z jedné police malou knížku a podal ji Birkirovi. „To je ta knížka, kterou jsem vám chtěl darovat.

Výroky a citáty o práci diplomatů.“

Birkir si útlou knihu vzal. Na obálce bylo gotickým písmem napsáno: Diplomacie, vybral a přeložil Arngrímur Ingason.

„Mnohokrát děkuji,“ řekl Birkir a prolistoval první stránky. Citáty byly většinou krátké, u každého se uváděl pramen a autor výroku. Na samém začátku stálo: Diplomacie 1) diplomatická služba na zahraničním zastupitelství, 2) citlivost, obratnost, pod tím pak bylo uvedeno drobným písmem: „Islandský slovník“.

Birkir četl dál:

„Bývaly doby, kdy diplomaté vyjednávali významné smlouvy ohledně války a míru a královské sňatky. Dnes se jedná většinou o obchodní smlouvy a velikost krabic na boty. The Diplomat První povinností diplomata je nenechat se ničím překvapit. Heinrich von Bülow Diplomat tě dokáže poslat k čertu takovým způsobem, že se na cestu těšíš. Caskie Stinnet Diplomatický je ten, kdo nikdy neuráží neúmyslně. The Diplomatś Dictionary.“

Arngrímurovi zazvonil mobil a velvyslanecký rada přijal hovor. Nakonec řekl: „Tvůj kolega Gunnar čeká u vchodu. Přikázal jsem, aby ho vpustili dovnitř.“

„Dobrá. Jinak jsme tady už skončili. Musíme vyrazit, abychom dojeli včas na letiště.“

Sešli dolů do foyeru a Arngrímur otevřel vnější dveře.

Gunnar šel směrem k nim a kývnutím hlavy je pozdravil. V

jedné ruce držel Currywurst a ve druhé housku.

„Viděl jsi slony?“ zeptal se Birkir.

„Ano.“

„No a? Jací byli?“

„Představoval jsem si je větší,“ odpověděl Gunnar a zakousl se do uzeniny.

14:00

Na frankfurtském letišti si Birkir a Gunnar vzali taxík a Gunnar řekl řidiči jméno hotelu, který jim velvyslanectví objednalo. Nacházel se poblíž letiště. Gunnar odnesl do hotelu zavazadla, zatímco Birkir čekal v autě.

„Vše vyřízeno,“ řekl Gunnar, když se vrátil a požádal řidiče, aby s nimi zajel ke knižnímu veletrhu.

„Ke kterému vchodu?“ zeptal se taxikář.

„Pravděpodobně k hlavnímu,“ řekl Gunnar.

Tato cesta trvala podstatně déle, ale nakonec přece jen uviděli návěstní tabuli ke knižnímu veletrhu. Projeli kolem

několika parkovacích domů a pak se před nimi objevila skupina velkých hal. Nad výstavištěm se tyčila mohutná věž.

„Ve které budově se koná ten knižní veletrh?“ zeptal se Gunnar řidiče.

„Veletrh je ve všech halách výstaviště,“ odpověděl řidič. Zastavil na místě vyhrazeném pro taxíky a ukázal najeden vchod. „Tudy se dostanete dovnitř,“ řekl.

Birkir zaplatil a nechal si vystavit účet. Potom zamířili ke vchodu, kde narazili na jednoho z pořadatelů.

„Kde se dají koupit vstupenky?“ zeptal se Gunnar.

„Dnes žádné vstupenky nejsou,“ odpověděl muž. „Pro veřejnost je veletrh otevřen až v neděli.“

Gunnar zavrtěl hlavou a řekl: „Jsme od islandské kriminální policie a potřebujeme se setkat s jedním mužem, který je dnes tady.“

Muž si je nedůvěřivě změřil pohledem a řekl: „Počkejte zde. Musím si o tom promluvit se svým nadřízeným.“

Odvrátil se a chvíli mluvil do vysílačky. Pak dostal odpověď do sluchátek.

„Kde chcete toho hosta hledat?“ zeptal se.

„Stánek H 251 v přízemí, hala 6,“ přečetl Gunnar z lístku.

„Máte u sebe průkazy?“

Gunnar a Birkir ukázali své pasy a služební průkazy.

Muž si vše důkladně prohlédl a pak se znovu s kýmsi spojil

vysílačkou. Nakonec se zeptal: „Může vám někdo potvrdit vaše poslání tady?“

Gunnar mu ukázal vizitku Arngrímura Ingasona s hlavičkou velvyslanectví.

„Můžete zavolat tady tomu pánovi na velvyslanectví v Berlíně. Ví, proč jsme tady.“

Muž vyhláskoval Arngrímurovo jméno do vysílačky a nakonec přečetl ještě telefonní číslo.

„Počkejte zde,“ řekl a zmizel za dveřmi.

Za deset minut se znovu objevil se dvěma navštívenkami. „S těmi můžete dnes dovnitř,“ řekl. „Toho muže najdete tady,“ dodal a ukázal jim místo na přehledném plánku výstaviště, který jim dal společně s navštívenkami.

„Mnohokrát děkujeme,“ řekl Gunnar. Nejprve Birkir a pak i on strčili lístky do čtečky a vešli na výstaviště.

S pomocí plánku našli po dlouhém pochodu přes volná prostranství mezi budovami halu číslo 6. I když se to tam lidmi a knihami jen hemžilo, nebyl pro ně žádný problém najít stánek H 251. Velké snímky islandské krajiny na stěnách prezentovaly nějakou novou fotografickou publikaci, další výzdobu tvořily portrétní snímky známých islandských spisovatelů. Jakýsi štíhlý muž s prořídlými vlasy stál u jednoho stolu a rovnal informační brožury.

“ Gódan daginn, „ řekl Birkir.

„Cože? Ach tak, gódan daginn,“ odpověděl muž a s úžasem se zadíval na Birkira. „Ty jsi Islanďan?“

Birkir přikývl. „Ano. Jsme od islandské kriminální policie a hledáme Slunečního básníka Jóna Sváfnissona.“

„Proboha… Doufám, že jste ho přišli zatknout.“

„Měli bychom?“

„Už z něho tady všichni ode dne, kdy začal veletrh, šílíme…“

„Z jakého důvodu?“

„Máme společný stánek s několika středně velkými nakladatelstvími a kdosi měl ten pitomý nápad, že pozval Slunečního básníka. Celý den nedělá nic jiného než problémy.“

„Jakého druhu?“ zeptal se Birkir.

„Jón nemá ani potuchy, jak to na takovém veletrhu chodí. Tady není možné hovořit jen tak s kdekým, pokud si několik týdnů předem nedomluvíte schůzku. Jón prostě obchází velká nakladatelství a pokaždé chce mluvit s šéfredaktorem. A mezitím pochoduje po chodbách a z plna hrdla huláká ty své básně, jako by to bylo nějaké místo pro umělecké akce či happeningy. Jenže tady představují autorská čtení pečlivě připravené akce. Členové ochranky ho už třikrát zadrželi a pokaždé nám ho přivedli sem, protože má vstupenku vystavenou na tento stánek. Zatkněte ho, ať se ho konečně zbavíme.“

„Pokud to mohu posoudit, momentálně k tomu ještě není důvod,“ odpověděl Birkir.

„Ničí dobrou pověst islandské literatury, to není dostatečný důvod?“

„Jistě, ale…“

„Už sem zase jde. Musím nutně na jednu schůzku.

Pohlídejte stánek, ale především toho člověka. Jste za něj zodpovědní.“ S těmito slovy nakladatel zmizel.

Sluneční básník Jón Sváfnisson byl vskutku impozantní a nepřehlédnutelný zjev. Navzdory jeho výšce se mu podařilo navléci se do modrých džínů s náprsenkou takové velikosti, že i na jeho mohutné postavě značně vlály.

Nohavice měl vyhrnuté až nad staré kožené pohorky a v pase mu byly kalhoty tak široké, že držely jen na ramínkách.

Červeně kostkovanou bavlněnou košili měl vpředu ledabyle zastrčenou do kalhot. Vybledlé dlouhé vlasy mu na spáncích divoce

odstávaly,

také

rozměrná

lysina

byla

nepřehlédnutelná. Kolem hlavy měl uvázaný velký červený kapesník, aby mu vlasy nepadaly do obličeje. Spodní část tváře mu zakrýval neupravený plnovous. Jeho pichlavé, jasně modré oči si oba kriminalisty pozorně změřily.

„Co po mně chcete?“ zaburácel, když se Birkir a Gunnar představili.

„Vyšetřujeme vraždu na berlínském velvyslanectví,“

odpověděl Birkir. „Nebo jsi snad o ní ještě neslyšel?“

„Stala se nějaká strašná vražda na velvyslanectví?! Ale jo, pravděpodobně to zase někdo hodil na mě. Také zde se nacházejí lidé, kteří nedělají nic jiného, než že šíří drby, i

když předstírají, že obchodují s literaturou.“ Jón divoce gestikuloval, aby svým slovům dodal důraz.

„Ten večer jsi byl na velvyslanectví,“ řekl Birkir.

„Opravdu?“

„Ano, stalo se to v neděli na tom večírku po tvém autorském čtení.“

„Ach ano, už vím. Byl to ten tlustý nezvaný host, ten odporný obchodník s lidmi, kterého odkrouhli. Tu noc někdo prokázal lidstvu velkou službu. Domnívám se, že já jsem to neudělal, na to bych si pravděpodobně pamatoval.

Ale jisté to není. Kdo může vědět, jestli někoho nezabil?“

„A odkud víš, že byl zavražděn právě tento muž?“

zeptal se Birkir.

„Duch Svatý mi to zvěstoval,“ odpověděl Jón a zvedl ruce k nebi.

Birkir a Gunnar se na sebe navzájem podívali.

„Řekla mi to ta kočka z velvyslanectví, která tu byla dnes ráno,“ vysvětloval Jón a řval smíchy. „Nejmenoval se ten nafoukaný hajzl Anton?“

„Ano, jmenoval se Anton,“ odvětil Birkir.

„Takže se na tom shodneme. Nevrátíme se teď zase k prodávání literatury? Čas je vzácný, musím dnes ještě mluvit se spoustou lidí,“ prohlásil Jón.

„Anton několikrát odešel nahoru do velvyslancovy kanceláře, aby si odtud zatelefonoval. Nebyl jsi někdy v té kanceláři spolu s ním?“

„Ne… I když… Ne, zatraceně, jak to mám vědět? Byl jsem úplně namol…“

Birkir se bezradně podíval na Gunnara, který se široce usmál.

„Tvůj společník na cestách, ten Fabían, je s tebou i tady na veletrhu?“ zeptal se Birkir.

Jón se teatrálně rozhlížel kolem sebe. „Ne, nemám ten dojem,“ řekl potom s hraným údivem.

„Kde ho můžeme najít?“ vyptával se Birkir trpělivě.

„Fabíane! Fabíane! Fabíííane!“ křičel Jón a pokaždé o něco víc zvýšil hlas.

Hosté u sousedních stánků se po nich zvědavě ohlíželi.

Když si Jón všiml, že na sebe přitáhl pozornost několika lidí, zvedl jednu svou knihu a zvolal: „Básně, islandské básně na prodej. Pojďte sem a podívejte se, milí přátelé.“

Lidé od něj ihned odvrátili pohled, někteří se co nejrychleji vypařili.

„Musím si opatřit nějakého agenta,“ řekl básník a burácivě se zasmál.

Birkir chtěl něco říct, ale Gunnar mu položil ruku na rameno. „Běž a dej si někde čaj. Myslím, že nejlepší bude, když si s tím básníkem trochu popovídám sám.“

„Tak se tedy uvidíme za půl hodiny,“ pokrčil rameny Birkir.

Když se Birkir vzdálil, ukázal Gunnar na ledničku, která stála v zadní části stánku. „Tam by mohlo být něco slušného k pití, ne?“

Také Jónův zájem znovu ožil, došel k chladničce a otevřel ji. Objevily se láhve s pivem a islandským brennivínem. Gunnar vytáhl dvě pivní láhve, otvírák ležel na chladničce. Otevřel láhve, jednu podal Jónovi a sám si řádně loknul z druhé.

„Fabían s tebou nejel do Frankfurtu?“ zeptal se.

Jón najeden zátah vyprázdnil půl láhve, teprve pak odpověděl: „Měl jsi fakt dobrý nápad… Zdá se, že nejsi tak blbý.“

Gunnar zopakoval svou otázku.

Jón se znovu napil. „Fabían? Ne, ten se mnou nepřijel.

Ten chudák je na tom bídně. Už měl toho zatraceného harcování dost. V pondělí se vrátil rovnou na Island. Raději jsem měl letět s ním.“

Gunnar se posadil na jednu židli a Jón na druhou. Pili mlčky, a když obě láhve vyprázdnili, dali si ještě jednu rundu.

„Jak dobře znáš ty lidi, kteří byli v neděli večer na velvyslanectví?“ zeptal se konečně Gunnar.

„Všichni znají mě a já znám všechny, kdo mají náladu se mnou pít,“ řekl Jón. „Jak se jmenuješ?“ zeptal se potom.

Zřejmě už zapomněl, že Birkir předtím Gunnara představil.

Gunnar mu řekl své jméno a zeptal se: „Jednalo se o tvé známé z Reykjavíku?“

„Známé?! Konrád a já jsme spolu často chlastali. A to jak doma, tak i v zahraničí. O lyrice sice nemá ponětí, ale má rád improvizované básně, především sprosťárny.

Některé dobré znám. Je libo malou ukázku?“

„Později. Odkud znáš Fabíana?“

„Fabían je můj adoptovaný syn.“

„Tvůj adoptovaný syn?“

„Ano, možná adoptovaný bratr nebo adoptovaný otec.

Ujal jsem se ho už v útlém věku a bydlí u mě, pokud není zrovna v nemocnici. Pravděpodobně je rozumnější než já, občas mi dává dobré rady. To je také třeba.“

„Proč v nemocnici?“

„Ve cvokárně. Dřív trpíval strašně zvláštními depresemi, cosi na způsob duchovní hluchoty, tak to alespoň říkal ten cvokař. Byl někde na měsíci a totálně na sebe kašlal, dokonce do něho museli cpát jídlo trychtýřem a utírat mu zadek. Byl naprosto bezmocný. To se ale časem zlepšilo, znovu přistál na zemi, má zase jakžtakž všech pět pohromadě. Pak ale dostal rakovinu a teď proti té zatracené nemoci bojuje už spoustu let.“

Jón zvedl prázdnou láhev, Gunnar donesl z chladničky další, otevřel ji a podal ji Jónovi.

„Znal jsi Antona?“

„Jen z doslechu.“

„Nikdy jste se nesetkali?“

„Ne.“

„Myslíš, že se Fabían mohl někdy ocitnout s tím Antonem ve velvyslancově kanceláři o samotě?“ zeptal se Gunnar.

„Chceš říct, jestli si myslím, že Fabían Antona zabil?“

„Ano, dalo by se to vyjádřit i tak.“

„Tomu nevěřím. Jak byl zavražděn?“

Gunnar otázku přešel a pokračoval protiotázkou: „Fabían toho Antona znal?“

„Ne.“

„A co ti další hosté, Helgi, Ludvík, Unnar a Starkadur?

Znal jsi je z Reykjavíku?“

„V Reykjavíku zná každý každého.“

„Takže jsou to tví staří známí?“

„Jak se to vezme…“

„Myslíš si, že by někdo z nich mohl připadat v úvahu jako Antonův vrah?“

Jón se hlasitě rozesmál. „Podle mého názoru by tento Anton dokázal udělat vraha z kohokoli. Nevím sice, kdo je ten šťastlivec, ale budu se modlit, abyste ho nenašli. Udělal jen to, co bylo třeba udělat už dávno.“

„Jak to myslíš?“

„Anton byl obchodník s lidmi a vykořisťovatel. Smrt takového vyvrhele není žádná ztráta.“

„Odkud to víš?“

„Drby, můj milý, drby.“

„A jsou pravdivé?“

„Ne, ten chlap provozoval v Asii pravděpodobně jen charitu pro chudé. Proč se mě na to ptáš, zatraceně? Mně přece nebylo nic do toho, abych tomu chlapovi něco dokazoval nebo se o něho staral. Mně po něm prostě nic není, ať už je živý, nebo mrtvý.“

Ještě než Anna odletěla zpět na Island, vybavila Gunnara vším, co potřeboval ke snímání otisků prstů. Vytáhl teď z kapsy svoje nádobíčko a řekl: „Musím ti sejmout otisky prstů, abychom tě mohli vyloučit jako možného pachatele.“

„Otisky prstů?“ Jón vyskočil a zahrozil pěstí. „To nepřichází v úvahu, chlapečku. Něco takového ode mě nedostaneš.“

„Ale pomůže nám to při vyšetřování.“

„Je mi fuk, co vám pomůže a co ne. Já se od vás osahávat nenechám. Moje lupy ve vlasech a umaštěné prsty jsou moje soukromá věc.“

„Vždyť to přece není vůbec nebezpečné.“

„Pro mě je to štvanice na člověka. Nic ode mě nedostaneš.“

„No dobrá. A kde tě můžeme zastihnout v příštích dnech?“

„Na Islandu, zatraceně. Tady už nemám co pohledávat.

Nikdo se mnou nechce mluvit, navíc Konrád zrušil

prezentaci, která se zde měla konat. Plány se změnily, prohlásil. Mé básně najdou své čtenáře na jiném místě a v jinou dobu. Pravděpodobně až po mé smrti. Před živým básníkem se musejí mít lidé na pozoru, mohl by říct pravdu.“

Gunnar vstal a chtěl se rozloučit.

„Polib mi prdel,“ prohlásil básník a vyřítil se do chodbičky mezi stánky.

Gunnar ho zaslechl křičet: „Lyrika, kupte si islandskou lyriku! Milí přátelé, zde se nabízí kniha básní!“

Gunnar ještě uslyšel, jak nějaká žena u vedlejšího stánku zaúpěla: „Bože můj, ten Islanďan už zase začíná.“

Birkir nebyl u pultu s občerstvením, a tak mu musel Gunnar zavolat, aby ho vůbec našel. Birkir mu řekl číslo chodby, ve které se nacházel. Když ho Gunnar konečně našel, prohlížel si Birkir u nějakého velkého stánku knihy o klasické hudbě.

„Už jsem dostal spoustu nabídek,“ řekl Birkir. „Čína je na knižním veletrhu čestný host a všichni si myslí, že jsem nějaký čínský vydavatel. Možná je právě teď správná chvíle změnit zaměstnání.“

„Asi budu nachlazený,“ řekl Gunnar a potáhl nosem.

„Co ti řekl Sluneční básník?“ zeptal se ho Birkir.

Gunnar mu vylíčil svůj rozhovor s Jónem Sváfnissonem. „Nepostoupili jsme ani o krok,“ řekl a kýchl do rukávu. „Zatracená cizina.“

„Zítra letíme domů,“ řekl Birkir. „Velvyslanectví nám zamluvilo let přímo z Frankfurtu.“

Zatímco se Gunnar a Birkir přibližovali k východu, uviděli, jak dva zaměstnanci ochranky odvádějí Slunečního básníka. Zastavili se a sledovali, jak se básník stiskem ruky s oběma muži rozloučil a nastoupil do taxíku, který mu objednali. Jeho mise na knižním veletrhu ve Frankfurtu zjevně skončila.

Čtvrtek, 15. října

17:30

Birkir sice neměl tak negativní postoj k cestování do zahraničí jako Gunnar, rozhodně však nepatřilo mezi jeho oblíbené činnosti. Taková cesta zabere zpravidla celý den, nebo aspoň spotřebuje všechny síly, které má člověk najeden den k dispozici. Jednou někde slyšel, že během cesty letadlem neletí duše přes moře stejně rychle jako tělo, že potřebuje vždycky několik dní, aby dorazila k cíli určení.

S tou teorií souhlasil. Většinou potřeboval celý týden, než zase vklouzl do svého obvyklého životního rytmu. Jediné zahraniční cesty, které podnikal rád, byly na maratónské běhy v zahraničních metropolích, protože tam se pokaždé nacházel ve společnosti, která mu vyhovovala, a cíl byl jasně dán: zvládnout spolu s deseti tisíci dalšími běžci 42,2

kilometrů, nejlépe v čase pod tři hodiny, ale to se mu dosud ještě nikdy nepodařilo. Pokud však měl stejně dlouhou dobu strávit v letadle, sebralo mu to podle jeho názoru síly na celý den.

Proto byl také po letu z Frankfurtu do Reykjavíku opravdu vyčerpaný, ale stejně ho vědomí povinnosti hnalo na komisařství. Když tam dorazil, zamířil rovnou do Magnúsovy kanceláře.

„Sepsal jsem to během letu,“ řekl Birkir a položil svému nadřízenému na stůl podrobnou zprávu z cesty do Berlína.

„Kde je Gunnar?“ zeptal se Magnús, zatímco listoval stránkami.

„Leží doma v posteli s nachlazením. Krom toho má housera.“

„Z čeho má housera?“

„Z toho prudkého kýchání.“

„To ho z kýchání rozbolela záda?“

„Ano, stalo se mu to v letadle. Ta sedadla jsou pro něj moc úzká.“

„Však je také moc tlustý.“

Birkir zavrtěl hlavou. „Není jen tlustý, je také velký. Za to nemůže.“

„No… možná.“

„Po přistání mu trvalo půl hodiny, než se dostal z letadla. Nakonec jsem mu zařídil kolečkové křeslo, na kterém jsem ho dotlačil k taxíku. Chtěl jsem mu raději zavolat sanitku, ale to odmítl. Byl strašně naštvaný.“

„To si dovedu představit.“

„Chtěl letět v business class, ale nebylo možné změnit letenku.“

„V business class?“

„Ano. Při letu do Berlína tam seděl. Bylo to pro něho příjemnější, protože je tam mnohem víc místa.“

„Jak mohl sedět v business class?“

„Ten muž z ministerstva zahraničních věcí, který letěl s námi, byl tak laskav, že si s ním vyměnil místo.“

„No dobrá,“ řekl Magnús. „Vyřiď mu, ať si zajde k lékaři a nechá si dát záda do pořádku. Ten případ se musí vyřešit co nejrychleji.“

„Jel jsem s ním rovnou na ambulanci. Dostal dvě injekce do beder, po nich se mohl zase trochu narovnat.

Nachlazení mu ale nepřidalo a na náladě už vůbec ne.“

„Ten paličák. Ale dost už toho. Musíme pokračovat dál.

Co to tam v Berlíně bylo za lidi?“

Birkir vytáhl z kapsy seznam a přečetl všechna jména.

„Všichni mezi čtyřiceti až šedesáti,“ dodal. „Anton a velvyslanec byli nejstarší.“

Magnús si od něj vzal papír a pozorně si jména přečetl.

„Média nám dělají peklo, chtějí ten seznam hned uveřejnit. Jestli se něco dostane ven, už nám nedají pokoj.

Musíme to vyřídit co nejrychleji.“

Magnús dál listoval Birkirovou zprávou.

„Co si o tom myslíš ty osobně?“ zeptal se konečně.

„Něco mi na tom případu přijde zvláštní,“ odpověděl Birkir.

„Všechno poukazuje na to, že se Anton Eiríksson rozhodl navštívit velvyslance na poslední chvíli. Přesto jako by měl vrah nůž připravený na místě.“

„Mohlo by existovat nějaké jiné vysvětlení?“ zeptal se Magnús.

„Kdo by se s takovou zbraní vláčel na nějaké autorské čtení a na recepci na velvyslanectví?“ řekl Birkir.

„Moc lidí zřejmě ne,“ připustil Magnús. „Dá se zcela vyloučit, že by to udělal někdo, kdo k té skupině vůbec nepatřil?“

„Ano. Ten bezpečnostní systém to zcela vylučuje.“

„Jaké máme indicie?“

Birkir mu pověděl o otisku ruky na velvyslancově psacím stole a o svícnech. „Víc nic,“ řekl nakonec.

„Pak tedy má nejvyšší prioritu získat otisky prstů všech osob na seznamu. Jestli budeme mít štěstí, najdeme řešení tam. Jaký jsi z těch lidí měl dojem?“

„Zatím jsme mluvili jen s velvyslancem, jeho ženou a jedním z hostů, se Slunečním básníkem Jónem Sváfnissonem. U něho člověk neví, na čem je.“

Magnús přikývl a řekl: „Znám ho od vidění. Chová se hodně výstředně.“

„Byli jsme svědky, jak ho z knižního veletrhu ve Frankfurtu vyhodili pro výtržnosti,“ řekl Birkir. „Krom toho také letěl dnes s námi v letadle, ale tam se choval vzorně.

Jen celou dobu seděl a četl si knížku Plechový bubínek od Günthera Grasse. Dokonce ani nepil pivo. Je ještě větší než Gunnar, takže se na svém místě musel cítit vyloženě nepohodlně.“

„Myslím, že nemá sklony k násilnictví,“ řekl Magnús.

„Ale možná by na domácí půdě mohl projevovat víc smyslu

pro řádné chování. Jeho dům se nachází jen kousek od našeho a rozhodně to není, mírně řečeno, žádná ozdoba čtvrti. Zdědil ho po svých zámožných rodičích, velký, krásný dům, jenže on ho vůbec není schopen udržovat.

Zahrada je naprosto zpustlá a plná všelijakého haraburdí.

Pronajímá pokoje a mezi jeho nájemníky jsou i dost pochybné existence.“

„V jakém smyslu pochybné?“ zeptal se Birkir.

„Podivíni všeho druhu a pošuci s uměleckými ambicemi. Takoví lidé mohou být hodně otravní, když žijí takto pohromadě. Ke všemu je zahrada plná těch opeřených bestií.“

„Opeřených bestií?“

„Ano, ptáků. Auta sousedů bývají často od ptáků, které Jón krmí, pěkně podělaná. Navíc prý vydávají pekelný řev, jak jsem slyšel. Obyvatelé čtvrti se pokoušeli proti tomu něco podniknout, ale je těžké s tím něco udělat, protože dům je samozřejmě soukromý majetek.“

„Takže žádné ilegální aktivity se tam nedějí?“ zeptal se Birkir.

„Ne, přísně vzato ne, ale pro lidi, kteří mají kolem sebe rádi klid a pořádek, jistě není příjemné koukat pořád na něco takového. Dokonce se to promítá i do hodnoty nemovitostí v té čtvrti.“

„Zítra se tam podívám,“ řekl Birkir. Musím ještě vyslechnout jako svědka toho Fabíana. Bydlí u Jóna v podnájmu.“

„Dům najdeš snadno,“ řekl Magnús. „Někdo tam namaloval na fasádu velkými písmeny Jónshús‘. To také není právě pastva pro oči.“

20:30

Teprve když Birkir všechnu písemnou dokumentaci z Berlína založil, odjel domů. Nikdo mu sice nepřikázal, že to musí udělat hned, ale nechtěl zítřejší den začínat nevyřízeným úřadováním ze včerejška. Bude mít dost jiné práce. Co můžeš udělat dnes, neodkládej na zítřek, říkal mu vždycky jeho pěstoun Hinrik, když mu Birkir pomáhal starat se o pár ovcí, které starý muž choval v malém ovčíně ve Vatnsleysustróndu.

Birkirův byt se nacházel ve starém, trochu zvláštním domě na Bergstadastraeti. Dům byl poněkud stísněný a podivně členěný, ale na to si Birkir během let, co zde bydlel, už zvykl. Připadal mu útulný, byl to jeho domov.

Nejprve se pustil do vybalování kufru. Špinavé prádlo putovalo rovnou do pračky, ostatní věci do skříně. Jediné, co v Německu k jeho zavazadlům přibylo, byla malá černobílá fotka houslistky v nádherně vyřezávaném rámečku, kterou si dopoledne před odletem koupil v jednom frankfurtském

antikvariátu. S obrázkem v ruce nyní procházel bytem, aby pro něj našel vhodné místo. Na všech stěnách visely obrázky, všechny nějakým způsobem zpodobovaly jeden jediný motiv: lidi nebo figury se smyčcovými nástroji, houslemi, violami, violoncelly nebo kontrabasy. Fotografie, olejomalby, akvarely nebo grafiky nejrůznějších velikostí.

Ta německá fotografie mohla být stará aspoň sto let, rámeček právě tak. Birkir nepochyboval, že za ni zaplatil poctivou cenu. Starobylost předmětu pro něho nehrála roli, šlo mu jen o pestrost sbírky.

Když Birkir našel vhodné místo v obývacím pokoji, donesl si kladivo a ocelový hřebík, opatrně ho zatloukl do zdi a obrázek pověsil. Hodnou chvíli pak výsledek své práce pozoroval a byl s ním nadmíru spokojený. Smyčcové nástroje mu svým vzhledem a tvarem dodávaly pocit bezpečí. Tato záliba musela mít jistě své kořeny v nějaké nejasné vzpomínce nebo výjevu z dětství. Jinak byly jeho vzpomínky na Vietnam jen útržkovité, v určitých souvislostech si dokázal vybavit teprve až své zážitky z utečeneckého tábora v Malajsii. Tenkrát byl jako sirotek v péči jedné velké rodiny.

Potom vložil do přehrávače cédéčko, a zatímco zněla jeho bytem Schubertova Nedokončená, Andante con moto, zalil svých sedmadvacet květináčů.

Pátek, 16. října

09:30

Gunnar v práci neustále posmrkával a byl celý ztuhlý.

Opíral se o berle, které měl od své nehody, když si na náledí zlomil nohu. Jeho matka je znovu vyhrabala v kumbálu pod krabicemi s plechovkami od piva. S berlemi se sice mohl pohybovat, ale jen velmi pomalu.

„Nemohu se narovnat,“ řekl Gunnar Birkirovi. „Musím se o něco opírat, jinak se převracím dopředu.“

Poklepal berlou o podlahu, aby svá slova zdůraznil.

„To je logické,“ odpověděl Birkir. „Při tom předklonu se ti těžiště přesouvá podstatně dopředu.“

„Přines mi velký hrnek čaje s cukrem a mlékem,“ řekl Gunnar.

„Ještě něco?“

„Ještě mi můžeš přinést roli papírových utěrek, pořád mi teče z nosu.“

„Jsi si opravdu jistý, že bys neměl raději zůstat v posteli?“ zeptal se Birkir.

„Musíme vyřešit vraždu,“ prohlásil Gunnar. „Bez mé pomoci to nedokážeš. A teď jdi pro ty věci, o které jsem ti řekl.“

Gunnar se posadil a zapnul počítač, zatímco čekal, až Birkir splní svůj úkol. Krátce si pročetl islandské a německé zprávy, než před něho Birkir postavil hrnek s horkým čajem a velkou roli papírových utěrek.

Gunnar si jednu utrhl a opatrně si otřel nos. Jeho záda nesnesla žádnou námahu.

„Je něco nového?“ zeptal se.

„Ale ano,“ odpověděl Birkir. „Jednoho z hostů na velvyslanectví jsme našli v trestním rejstříku. Šlo o ublížení na těle…“

„Kdo je to?“

„Ludvík Bjarnason.“

„Ten kurátor výstavy?“

„Ano. V mladším věku pracoval jako vymahač dluhů.“

„On dělal vymahače dluhů?“

„Ano, něco takového.“

„Jak je to dlouho?“

„Nejméně dvacet let. Pak se, jak se zdá, začal věnovat ušlechtilejším činnostem.“

„Mezi tím ale nemusí být žádná souvislost,“ řekl Gunnar. „Jinak nic?“

„Nic významného,“ řekl Birkir. „Pokouším se sehnat ty lidi ze seznamu.“

„Jak jsi s tím pokročil?“

„Žádná sláva. Jak ses vyspal?“

„Špatně.“

„Záda?“

„Jsou totálně odrovnaná. Nikdy jsem na tu zatracenou cestu neměl jezdit. A to nachlazení tomu také nepřidalo.“

„Nechceš přece jen raději zajít ještě jednou k lékaři?“

„Ten by mi zase udělal přednášku o mé nadváze,“ řekl Gunnar a pevně se přidržel hrany psacího stolu, když musel opět kýchnout.

„Au au, to to bolí,“ řekl, když se pokusil narovnat.

„A nemá s tou nadváhou pravdu?“

„Nezačínej s tím ještě i ty,“ řekl Gunnar a vysmrkal se.

„Zůstanu dnes tady v budově,“ prohlásil s ucpaným nosem.

„V pořádku,“ řekl Birkir. „Helgi Kárason se tady později zastaví. Domlouvali jsme se tak na jednu hodinu.

Pak si s ním promluvíš. Já se teď vydám za Starkadurem a Unnarem, ti budou dnes oba doma. Potom navštívím Fabíana Sigrídasona. Ten leží na lůžku, takže nezáleží na tom, kdy tam dorazím. Se všemi jsem se po telefonu domluvil.“

„A co ten Ludvík?“ zeptal se Gunnar.

„Toho jsem ještě nezastihl,“ odpověděl Birkir. „Mám jeho číslo, ale nezvedá mi telefon.“

„Tak já se ho tedy pokusím sehnat,“ řekl Gunnar.

„Poslyš, nezapomeň, že jsem své matce řekl, že jsme museli jet do Egilsstadiru. Kdyby se tě ptala, musíš to potvrdit.“

„Ano, řeknu jí, že sis po cestě do Egilsstadiru uhnal housera a rýmu.“

„Ano, přesně tak, ale jen když se bude ptát. Člověk musí mít dobrou paměť, když chce mámě něco namluvit.

Prokoukne všechno. Svoji intuici mám po ní.“

„Hodila by se nám na kriminálce,“ řekl Birkir.

„Určitě by tady byla užitečnější než mnozí jiní,“

odpověděl Gunnar.

11:30

Starkadurův a Unnarův byt se nacházel v prostředním patře rodinného domu na západním konci Reykjavíku. Birkir stiskl zvonek a čekal.

Dveře otevřel vysoký, elegantní muž kolem čtyřicítky.

Birkir se představil a ukázal mu služební průkaz. „Ty jsi Starkadur, nebo Unnar?“ zeptal se.

„Starkadur,“ řekl muž. Měl na sobě světle hnědou košili a kalhoty podobné barvy. Kolem krku měl pestrobarevný šátek a přes ramena světlý svetr, s rukávy svázanými na hrudi. „Pojď dál.“

„Děkuji,“ řekl Birkir a vešel do bytu.

Uvnitř bylo teplo, ve vzduchu byl cítit kouř.

„Omlouvám se za ten nepořádek,“ vysvětloval Starkadur. „Unnar chystá nějakou módní přehlídku, to je tady vždycky všechno vzhůru nohama.“

Birkir se rozhlédl. Na všech stěnách visely velké nákresy, na nichž byly přišpendleny vzorky látek. Nehledě na to vypadal byt čistě a útulně.

„Posaď se tady v kuchyni, prosím. Dáš si čaj, nebo kávu?“

„Raději sklenici vody,“ řekl Birkir.

„S bublinkami, nebo bez?“

„Děkuji, prostě jen z vodovodu.“

Starkadur vzal ze skříňky pěknou vysokou sklenici, chvíli nechal vodu odtéct a zkoušel teplotu prstem. Když byla dost chladná, napustil vodu do sklenice.

„Víš, proč jsem přišel?“ zeptal se Birkir, když si vzal sklenici.

„Zřejmě kvůli tomu odpornému chlapovi na velvyslanectví,“ odpověděl Starkadur, zatímco naléval druhou sklenici.

„Odporný chlap?“ Birkir zapnul diktafon a tázavě se podíval na Starkadura. „Koho tím myslíš?“

„Přece toho Antona. Copak nezabili jeho?“

Ještě než Birkir odpověděl, uvedl do záznamu místo, čas a jméno partnera rozhovoru. Potom řekl: „Ano, Anton Eiríksson byl v noci na minulé pondělí na velvyslanectví v Berlíně zavražděn.“

„Někdo ho měl zabít už dávno.“

„Ale?“

„Byl strašně pedo…“

„Co?“

„Pedo… pedofilní.“

„Máš na mysli, že zneužíval děti?“

„Ano, ví se to už celá desetiletí. Nedokážu pochopit, že nikdy nebyl obviněn a postaven před soud. Hrozná záležitost.“ Starkadur vytáhl ze skříňky balíček cigaret a jednu si zapálil zapalovačem. Birkir si všiml, že k tomu použil pravou ruku.

„Znáš někoho z jeho obětí?“ zeptal se Birkir.

„Neznám nikoho osobně, ale u nás o tom mluví všichni.“

„U nás?“

„Ve sdružení gayů.“

„Byl Anton členem toho sdružení?“

„Bože, to ne. Toho by tam nikdy nepřijali. U nás neměl co pohledávat.“

„Proč ne?“

„Takové lidi mezi sebou naprosto nemůžeme potřebovat, protože právě kvůli nim vzniká většina předsudků vůči gayům. Nezasvěcení totiž věří, že všichni homosexuálové zneužívají děti.“

„Rozumím, co máš na mysli,“ řekl Birkir. „Je jistě těžké žít s takovými předsudky…“

„Právě. Naše mezilidské a sexuální vztahy jsou postaveny na vzájemné úctě, náklonnosti, lásce a rovnoprávnosti. Každé zneužívání, v jakékoli podobě, je v

našich očích nesnesitelné. Sexuální preference přitom nehrají žádnou roli.“

„Setkali jste se s Antonem na té schůzce s velvyslancem, je to tak?“

„Ano, ale bylo to jen krátké setkání. Vůbec nechápu, proč si velvyslanec myslel, že bychom se spolu na něčem mohli dohodnout. Když jsme Antonovi řekli, co si o něm myslíme, doslova utekl z místnosti.“

„Z jaké místnosti?“

„Byli jsme ve velvyslancově kanceláři.“

Birkir se napil vody a pak řekl: „Anton pak ještě několikrát odešel do velvyslancovy kanceláře. Nevšiml sis, že by šel někdo za ním?“

„Bože, jistěže ne. Vždycky jsem si rukou zakrýval oči, když byl nablízku.“ Starkadur si zvedl ruku před oči, aby svým slovům dodal na důrazu.

„Unnar byl po celou dobu s tebou?“

„Ano, samozřejmě.“

„Šel jsi po té schůzce ještě do třetího patra?“

„Ne, samozřejmě že ne. Neměl jsem tam co pohledávat.“

„S kým jste se ten večer bavili?“

„Hlavně s velvyslancovou manželkou, když dorazila.

Rozvykládala se o jarní módě, a tak jsme jí naslouchali, jak se na zdvořilé hosty sluší.“

„Odešli jste pak první?“

„Ano, vlastně jsme chtěli odejít už mnohem dřív, ale Unnar bývá občas odkázán na podporu velvyslanectví, proto jsme nechtěli dát velvyslanci a jeho manželce košem.“

„Pili jste ten večer alkohol?“

„Ano. Na takovém večírku vám zpravidla nezbývá nic jiného než se opít. Na druhý den jsem měl strašnou kocovinu, ze které jsem se vlastně pořádně nevzpamatoval dodnes. Ale vím docela přesně, že jsem toho hnusáka nezabil, i když jsem měl velkou chuť to udělat. Někdo mu rozbil lebku?“

„Proč se ptáš?“

„Čistě ze zvědavosti.“

„Na tu otázku nemohu odpovědět,“ řekl Birkir.

„No dobrá. Snad se to dozvíme později.“

„Až bude vyšetřování uzavřeno, jistě se to oficiálně oznámí,“ řekl Birkir. „Jaké je tvé povolání?“ zeptal se pak.

„Jsem informatik na volné noze, své pracoviště mám dole ve sklepě. Klidně se můžeš se mnou spojit, když budeš mít problémy s počítačem, když ti ho třeba napadne virus…

Jsem levnější než většina ostatních.“

„Děkuji, vezmu si na tebe kontakt.“

Birkir přelétl očima poznámky a pak se zeptal: „Znal jsi ostatní hosty?“

„S většinou z nich jsem se už někdy předtím potkal.“

„Byl mezi nimi někdo, kdo by podle tvého názoru měl víc než jiní sklony k násilí?“

„Ne, to v žádném případě. Ti lidé nejsou žádní násilníci,“ zasmál se Starkadur. Ještě stále se smál, když se otevřely dveře bytu a někdo vešel dovnitř.

„Miláčku,“ zavolal Starkadur, „pojď sem. Je tady jeden kriminalista, velký vtipálek.“

„Dobrý den,“ řekl Unnar Mathieu, nezvykle pěkný štíhlý muž. Nebyl zrovna nejmladší, jistě už měl přes čtyřicet. Pleť měl jižansky snědou, vlasy, třebaže stříbrně protkané, byly stále ještě husté. Nad horním rtem měl pěstěný knírek, který byl o něco tmavší než vlasy, úzký nos, hezky tvarovaná ústa a rovné zuby. Oči měl hnědé. Držel se zpříma a pohyboval se velmi elegantně.

„Mluvil jsem tady s tvým přítelem o vaší návštěvě v Berlíně,“ řekl Birkir. „Myslíš mého muže,“ řekl Unnar.

„Ano, Starkadura,“ řekl Birkir a hleděl z jednoho na druhého.

„Starkadur je můj muž,“ řekl Unnar. „Jsme manželé.“

„Tak dobře. Tedy Starkadur, tvůj muž, mi řekl, že jste se na velvyslanectví setkali s Antonem Eiríkssonem ten večer, kdy zemřel.“

„Ano. Velvyslanec si myslel, že bych mohl využít jeho obchodních styků pro výrobu svých modelů.“

„Bylo by to možné?“

„Ne, ten nápad byl zcela absurdní.“

„Proč?“

„Anton byl vykořisťovatel toho nejhoršího druhu, skutečný obchodník s otroky. Jeho obchody spočívaly v tom, že se obracel na výrobní firmy a nabízel jim, že pro ně najde lacinější pracovní síly. Holedbal se, že neexistuje nic, co by nedokázal nechat vyrobit za polovinu stávajících výrobních nákladů.“

„To je vzhledem ke globalizaci neobvyklé?“

„Ano, to opravdu je, protože tenhle Anton čmuchal v těch nejchudších velkoměstských čtvrtích v Asii, kde neexistuje žádná kontrola, co se týče dětské práce či základních práv dělníků. Někdy navazoval kontakty se známými návrháři a ukazoval jim hotové výtvory, přesné kopie jejich vlastní produkce, tentýž materiál, tentýž finishing, dokonce i se stejnou etiketou. Nabízel jim potom zboží za poloviční cenu, než jakou oni platí svým vlastním výrobcům. Dokázal přitom zařídit, aby se toto zboží dostalo na trh, ať již s jejich souhlasem, nebo bez něj. Většinou s ním vyrazili dveře, ale někteří spekulanti se s ním zřejmě dohodli.“

„Specializoval se na textil?“

„Ne. Měl prsty ve všem. Pořád vyhledával výrobny, ve kterých lidé pracují za dobrých pracovních podmínek a za důstojné platy. Potom napodoboval jejich výrobu ve všelijakých otrockých dílnách. Vzápětí se objevil v podniku, který dané zboží vyráběl původně, a nabídl je majitelům za

poloviční cenu. Ani nepotřeboval mnoho takových smluv, aby měl dostatečné zisky.“

„Odkud to všechno víš?“ zeptal se Birkir.

„V mé branži je to velmi známý jev,“ odpověděl Unnar.

„A něco takového se rychle rozšíří. Anton patřil v této oblasti k těm nejhorším, byl naprosto bez skrupulí. Jeho smrt není pro svět žádná ztráta.“

„Víš snad něco, co by nám mohlo pomoci při dalším vyšetřování?“

„Bohužel ne. I kdybych se stal svědkem něčeho takového, rychle bych nato zapomněl. Nejsem zastáncem zabíjení lidí ani v tom případě, když v mých očích představují ztělesněné zlo. Ale když už se něco takového stane, snažím se na to co nejrychleji zapomenout.“

„Jak vlastně došlo k tomu, že jste byli toho dne hosty na velvyslanectví?“

„Velvyslanec věděl, že jsme v Berlíně, a pozval nás na to čtení. A potom nás požádal, abychom se po skončení zdrželi, protože s námi chce něco probrat. Zjevně šlo o to, abychom se setkali s tím Antonem. Velvyslanec samozřejmě nevěděl, že nám Anton není neznámý. Ale už bylo pozdě, abychom se z toho vykroutili. Museli jsme velvyslancovo pozvání přijmout.“

„Starkadur a ty jste byli po celou dobu na velvyslanectví spolu?“

„Ano, celý večer jsme seděli vedle sebe.“

„Nerozdělili jste se ani tehdy, když jste šli na toaletu?“

„Ne, byli jsme celý večer spolu.“ Starkadur přikývl na souhlas.

„V rámci vyšetřování vám potřebuji odebrat otisky prstů a dlaní. Souhlasíte s tím?“

Starkadur a Unnar se na sebe podívali a oba zavrtěli hlavou.

„Musíme se o tom nejprve poradit s našim právním zástupcem, než dáme souhlas. Nemáme s vaším systémem dobré zkušenosti.“

13:00

Helgi Kárason byl už ráno, když Birkir po krátkém hledání konečně zjistil telefonní číslo, na kterém byl Helgi k zastižení, ochoten přijít k výslechu na policii. Stálé bydliště měl přihlášené v Seydisfjorduru, jenže ohledně jeho adresy v Reykjavíku panovaly nejasnosti.

Gunnar ho očekával ve vstupní hale a odvedl ho do oddělení násilných zločinů. Mezitím už získal v zacházení s berlami jistý cvik a dokázal se pohybovat relativně rychle.

„Máš něco se zády?“ zeptal se Helgi soucitně.

„Ano,“ odpověděl Gunnar, „a navíc jsem ještě hrozně nachlazený. Ale vyšetřování vraždy je vyšetřování vraždy.

Tento případ je třeba vyřešit, i když člověku není zrovna do skoku.“

„Asi máš pravdu,“ řekl Helgi, který vzbuzoval dojem zdvořilého, rezervovaného člověka. Dohněda opálená pleť nijak neskrývala známky stáří v obličeji. Čelo měl zbrázděné hlubokými vráskami, hluboké rýhy byly i ve tvářích. Tento muž jistě ve svém mládí vedl bouřlivý život, ale z toho už se zjevně dostal. Na sobě měl hnědý oblek, kupodivu dost staromódního střihu, na hlavě pak velkou vlněnou čepici.

Gunnar vstoupil do výslechové místnosti první, na stole tam stály oba svícny. Zapnul diktafon a uvedl do záznamu místo, čas a obě jména. Potom zapnul notebook a otevřel soubor se svými poznámkami.

„Když jsem ty svícny viděl naposledy, nacházely se na velvyslanectví v Berlíně,“ řekl Helgi při pohledu na svícny.

Posadil se a sundal si čepici. „Svého času jsem jim říkal ‚Sluneční svícny‘.“

Gunnar přikývl. „To je pravda. Stály ve velvyslancově pracovně, kde došlo k vraždě,“ řekl. „Museli jsme je odvézt na Island, abychom je mohli lépe prozkoumat.“

Helgi nadzvedl obočí. „Opravdu? Nechápu proč,“ řekl.

„Ale doufám, že bude možné je včas poslat zpět do Berlína na tu výstavu. Představují jisté umělecké období v mém životě, pro které jinak neexistuje mnoho dalších uměleckých děl.“

„Doufáme, že tuto záležitost uzavřeme včas,“ řekl Gunnar a přešel přímo k věci. „Byl jsi hostem na velvyslancově večírku. Co mi můžeš o tom večeru říct?“

„Moc toho asi nebude,“ prohlásil Helgi. „Ludvík Bjarnason a já jsme byli v Berlíně kvůli přípravě výstavy, která má být otevřena v lednu. Chtěli jsme si prohlédnout ty místnosti a připravit celkovou koncepci. Měli jsme dohodnutou schůzku s velvyslaneckým radou, ale tomu do toho nečekaně něco přišlo, proto s námi chtěl mluvit velvyslanec osobně. Pozval nás na autorské čtení Jóna Sváfnissona do Felleshusu. To se nám hodilo, protože ty výstavní prostory se nacházejí přímo nad auditoriem. Během přestávky šli hosté nahoru a tam si prohlíželi výstavu finského skla, která se tam momentálně koná. Je skvělé prohlédnout si výstavní místnosti, když je tam tolik lidí.

Člověk má lepší představu, jak objekty nejlépe umístit, aby udělaly dojem. Pořídili jsme si fotky a náčrty, jak se lidé místnostmi pohybují.“

„Ale pak jste se na velvyslanectví ještě zdrželi, je to tak?“

„Ano, bylo dohodnuto, že půjdeme s velvyslancem do budovy islandské ambasády, Ludvík měl v úmyslu vyfotit mě a velvyslance s těmito objekty. Ale, jak už jsem řekl, velvyslanecký rada, se kterým jsme chtěli mluvit o finančních otázkách a další organizaci, tam bohužel nebyl.“

„K čemu měla ta fotografie sloužit?“

„Šlo o to, aby se už začalo s přípravou PR. Ale jak se věci právě teď mají, bude asi lepší s tím chvíli počkat.“

„Bylo by možné ty fotografie dostat?“

„Ano. Předpokládal jsem, že je budete chtít, proto jsem je vzal s sebou. Ludvík ten večer fotografoval hodně, jsem si jistý, že vás ty fotografie budou zajímat.“

Helgi vytáhl z kapsy flash disk.

„Byl bych ti vděčný, kdybych tu flešku mohl dostat zpět, až si ty fotky stáhneš.“

„Udělám to hned,“ řekl Gunnar, zastrčil flash disk do notebooku a pokračoval v rozhovoru, zatímco se obrázky stahovaly.

„Po té schůzce jste se ale zdrželi na velvyslanectví ještě déle,“ řekl.

„Ano, velvyslanec nás pozval na večeři. Objednal jídlo zblízka restaurace,“ odvětil Helgi. „Znal jsi ostatní hosty?“

„Slunečního básníka zná z mé generace každý,“ řekl Helgi s úsměvem. „Zamlada jsme bývali s Jónem dobří přátelé, ale dnes už se vídáme málokdy. Unnara Mathieua a Starkadura jsem také už párkrát potkal.“

„Znal jsi Antona Eiríkssona?“

„Nikdy předtím jsem se s ním nesetkal.“

„Bavil ses s ním toho večera?“

„Ano, trochu. Zřejmě v té společnosti neměl moc přátel, tak jsem s ním ze zdvořilosti prohodil pár slov.“

„O čem jste spolu mluvili?“

„Především jsem si musel vyslechnout jeho úvahy o skvělých obchodních perspektivách v Asii. Nabízel mi pomoc v tom, že za velmi nízké ceny nechá zhotovit repliky mých děl. Něco takového samozřejmě nepřichází vůbec v úvahu, přesto jsem ho nechal mluvit. Bylo nanejvýš zajímavé dozvědět se, jak takoví lidé pracují.“

Gunnar nadzvedl jeden z obou svícnů a ukázal ho Helgimu. „Tady z tohoto předmětu někdo vylomil dno.

Úlomky ležely na konferenčním stolku ve velvyslancově kanceláři.“

Helgi nadzvedl obočí. „To je zvláštní, ale v podstatě se nejedná o žádné poškození předmětu. Dá se to velice rychle dát znovu do pořádku. Dno je z nepálené sádry, takže se zase jen musí rozmíchat sádra a otvor se jí ucpe a rozetře špachtlí. Možná to budu muset provést i dvakrát.“

„Proč se to tak dělá?“

„V podstatě to vůbec žádný účel nemá. Někdy takové předměty naplňuji pískem, aby byly stabilnější. U takto vysokých svícnů to bylo zbytečné, protože j sou beztak už dost těžké. Když se dole uzavřou, nedostane se dovnitř špína. A navíc ty objekty signuji svými iniciálami, než sádra ztvrdne.“

„Kdy byl vytvořen tento svícen?“

„Asi tak před dvanácti lety.“

„Mohl by někdo otevřít dno, vložit do dutého prostoru nůž a potom ho zase sádrou uzavřít?“

Helgi se na Gunnara nechápavě podíval. „Proboha, proč by to dělal?“

„Aby se na velvyslanectví propašoval ten nůž.“

Helgi zavrtěl hlavou. „Ne, to není možné. Jak by také bylo?“

„Snad bys o tom mohl kvůli nám popřemýšlet,“ řekl Gunnar. „Kdo je majitelem těch svícnů?“

„Nacházejí se v mém vlastnictví. Jak už jsem řekl, dokumentují jedno z mých uměleckých období. O tom noži nevím vůbec nic.“

„Kdo ty svícny balil před přepravou?“

„Takové věci pro mě dělá Ludvík.“

„Ludvík Bjarnason není na telefonu k zastižení. Ale vrátil se s tebou na Island, ne?“

„Ludvík? Ne, jak jsi na to přišel?“

„Takové byly informace, které jsme obdrželi na velvyslanectví.“

„To se musí jednat o nedorozumění. Ludvík si chtěl v Evropě prohlédnout ještě jednu výstavu. Nevím, kdy se vrátí na Island.“

„Je možné ho zastihnout telefonicky?“

„Nejlepší bude, když mu necháš zprávu. Jeho číslo je v telefonním seznamu. Na cestách si většinou mobil vypíná.“

„No dobrá, zkusím mu tedy zanechat zprávu. Dokážeš si přesně vybavit ten večer na ambasádě?“

„Ano, samozřejmě. Je to teprve pár dní.“

„Zdá se, že někteří hosté byli značně opilí. Co ty, tys byl střízlivý?“

„Už patnáct let jsem se nedotkl alkoholu ani jiného omamného prostředku. Toho večera jsem byl stejně střízlivý jako vždycky.“

„Mohl bys mi tedy všechno zrekapitulovat?“

„Ano. Ale co se týče té vraždy, v tom ti moc nepomůžu.

Antona jsem viděl naposledy, když už se ostatní chystali k odchodu. Velvyslanec chtěl objednat taxíky, ale najednou začala jeho manželka vyvádět. Ztratila jednu botu, dost ji to vyvedlo z míry. Pokoušel jsem se ji uklidnit, zatímco ostatní botu hledali. Ten výstup byl trochu trapný a dost nás zdržel.“

„Pamatuješ se ještě, kdo se na tom hledání podílel, nebo jestli byl kromě Antona mimo místnost ještě někdo jiný?“

„Ne. Doprovodil jsem velvyslancovu manželku dolů a pokoušel jsem se ji uchlácholit. Byla hrozně hlučná a nadávala jak špaček. Nechovala se moc jako dáma, mohu-li to tak říct.“

„A co se dělo dál?“

„Unnar a Starkadur sešli dolů a říkali, že taxíky už dorazily. Potom ta dáma zase vyběhla nahoru a já za ní. Šla do místnosti, kde jsme předtím seděli, posadila se a rozhlašovala, že už neudělá ani krok, než se ta bota najde.“

„Ale netrvala na tom, že?“

„Ne. Vzdal jsem to a rozloučil se. Sluneční básník chtěl jít také, a tak jsme se rozhodli, že si vezmeme taxík ve čtyřech, Jón, Fabían, Ludvík a já. Pak si to rozmyslela i velvyslancova manželka a chtěla domů, v nejhorším případě i bez boty.“

„Anton tam tedy už nebyl. Všiml sis toho?“

„Ano, všiml. Byli jsme poslední a bylo nás šest. Anton s námi nebyl, z toho jsem usoudil, že odešel k taxíku s Unnarem a Starkadurem. To si zřejmě myslel i velvyslanec.“

„Takže jste vyšli v šesti. Všichni společně?“

„Ano. A pak zase došlo k tomu incidentu v recepci, protože Sluneční básník ztratil svoji kartičku. Velvyslanec musel něco vyplnit, aby Jón dostal zpět svůj pas.“

„A pak se vaše cesty rozdělily, je to tak?“

„Sluneční básník si sedl vedle řidiče a chtěl ho plácnutím pozdravit, ale ten to nepochopil, a tak do něho Jón trochu hrubě strčil. Ten muž se polekal, vystoupil a odmítal nás odvézt. Dokonce vyhrožoval, že zavolá policii. Ten muž z ochranky vyšel ven za námi a společnými silami se nám podařilo taxikáře přemluvit, aby nás zavezl k hotelu. Dal jsem mu navíc sto eur a vyměnil si se Slunečním básníkem místo. Jón byl hodně unavený, ale pochopil, že se musí držet zpátky. Do hotelu jsme dorazili bez dalších incidentů.“

„Bydleli jste všichni ve stejném hotelu?“

„Ano. Velvyslanectví nám všem rezervovalo pokoje ve stejném hotelu.“

„Říkáš, že jsi neviděl, že by někdo zároveň s Antonem odešel z té konferenční místnosti. Nevšiml sis něčeho neobvyklého v chování některého z hostů, když jste odcházeli?“

„Byli většinou dost opilí, ale jinak jsem si nevšiml ničeho zvláštního.“

„Říkáš většinou. Byl kromě tebe ještě někdo střízlivý?“

„Fabían je těžce nemocný a užívá silné léky. Ten večer nevypil ani kapku alkoholu, vykouřil jen pár jointů. To mu pomáhá proti nevolnosti.“

„Znáš ho tedy?“

„Fabían je umělec. Ano, znám ho dobře, už jsme spolu také vystavovali. Je to zvláštní člověk, ale cosi nás spojuje.“

„Všiml sis, že by se bavil s Antonem?“

„Fabían se ten večer držel stranou. Nebylo mu dobře.“

„Co je mu?“

„Má rakovinu. Ta nemoc se dá chemoterapií nanejvýš zpomalovat, na všechny ostatní metody léčby už je pozdě.“

„Chceš tím říct, že už nebude žít dlouho?“

„Ano. Nebude už žít dlouho a my jen doufáme, že mu zbývá pár let ve snesitelném stavu.“

Gunnar se podíval na notebook, na kterém se mezitím načetly snímky z Helgiho flešky. Gunnar ji vytáhl, podal ji Helgimu a otevřel soubor.

„Co je to?“

„To jsou výstavní místnosti ve Felleshusu. Většina těch obrázků je odtud.“

Gunnar si fotky pomalu procházel. Byli na nich vidět lidé, kteří si prohlíželi vystavené exponáty. Pak přišly na řadu snímky, na kterých byli Helgi a Konrád ve velvyslancově kanceláři. Mezi nimi stály na stole svícny.

Tlusté svíčky nebyly zapálené.

„Tyto obrázky měly být v oné brožuře,“ řekl Helgi.

„Ty svíčky jste nezapálili?“ zeptal se Gunnar.

„Ne, nikdo z nás u sebe neměl oheň. Krom toho Ludvík nechtěl, aby svíce hořely, když snímky dělal. Svícny měly být prostě jen tak.“

„Později večer byly ty svíce zapálené. Kdo měl oheň?

Kdo kouřil?“

„Anton kouřil doutníky a měl zapalovač, alespoň si to myslím. Unnar a Starkadur kouřili cigarety. A samozřejmě ještě Fabían kouřil trávu. Jestli ten večer kouřil ještě někdo jiný, nevím.“

„Dovolil vám velvyslanec kouřit v jeho kanceláři?“

„Nevzpomínám si, že by se ho někdo ptal.“

Dále se objevily snímky večeře v konferenční místnosti.

Při jídle nikdo moc dobře nevypadá, to je vidět na první pohled, pomyslel si Gunnar, když si fotky prohlížel.

Poslední fotka ukazovala básníka, jak stojí na stole a pravděpodobně přednáší nějakou báseň.

„To je poslední fotografie, kterou Ludvík ten večer pořídil,“ řekl Helgi. „Potom velvyslanec otevřel láhev koňaku, rozjela se zábava a nebylo už vhodné fotografovat.“

„Neslyšel jsi třeba na konci toho večírku z vyššího patra nějaký křik?“

„Ne. Velvyslanec pustil nějaké cédéčko s německými šlágry, navíc dost nahlas. Už při třetí písničce mi to dost lezlo na nervy.“

Gunnar se ušklíbl a řekl: „A ještě něco. Musím tě požádat, abys mi pro potřeby vyšetřování dovolil vzít ti otisky prstů a dlaní.“

„Ostatní hosté s tím souhlasili?“ zeptal se Helgi. „Ještě jsme nemluvili se všemi.“

„Než k tomu dám souhlas, rád bych se poradil se svým právníkem.“

„Tvým právním postavením je pozice svědka,“ pokrčil Gunnar rameny. „Můžeš to odmítnout. Dáme ti vědět, pokud by se na tom něco změnilo.“

„Tak s tím raději počkejme.“

„No dobrá. Aleje dost pravděpodobné, že si spolu budeme muset promluvit ještě jednou a důkladněji.“

„Budu vám k dispozici.“

Helgi vstal, rozloučil se a odešel. Gunnar zůstal sedět a prohlížel si svícny. Potom sáhl po telefonu a vyťukal interní číslo Anny, která vzápětí vešla do výslechové místnosti.

Gunnar ukázal na desku stolu a řekl: „Schválně jsem ji před

Helgiho příchodem pečlivě otřel. Stůl je plný otisků jeho prstů i dlaní. Zkus, jestli z toho dostaneš něco použitelného, ale do oficiální databanky to nepřijde, zůstane to jen mezi námi.“

14:45

Birkir zaparkoval služební auto kriminální policie, protože nemělo žádné označení, na volném parkovacím místě a poslední metry k domu Jóna Sváfnissona a Fabíana Sigrídarsona došel pěšky. Nacházel se v klidné ulici ve starousedlické čtvrti, západním směrem od Národní nemocnice, v úzké jednosměrce s parkovacími pásy po obou stranách. Na jižní straně stály domy těsně u silnice, od vozovky je odděloval jen úzký chodník. Avšak na severní straně byly před domy velké zahrady a také mezi nimi se nacházela spousta místa. Jednalo se o velké dvoupatrové rodinné domy se sklepem a mansardou. Patřil mezi ně také básníkův dům, Jónshús. Byl právě tak velký jako sousední domy, ale jinak se od nich dost odlišoval.

Když Birkir otevřel zrezavělou zahradní branku, panty zaskřípaly tak hlasitě, že z vysokých topolů, které stály před domem, vyplašeně vzlétlo hejno sněhulí.

Birkir se zastavil a prohlížel si zahradu, která byla většinou hustě zarostlá. Topoly, jeřáby a břízy rostly v divokém propletenci, mezi nimi se nacházelo pár nízkých

keřů, pravděpodobně se jednalo o rybíz. Mezi stromy stály nejrůznější skulptury ze všech možných materiálů a voda se hromadila v malých rybníčcích. Stará lavička u domu vypadala, jako by původně stávala na nějaké autobusové zastávce.

Ve vjezdu do garáže stálo nějaké staré americké auto, podle všeho už hodně dlouho, protože všechny gumy mělo splasklé a blatníky rozežrané rzí. Birkir do něho nahlédl pootevřeným bočním okénkem, vnitřek vozu byl zcela zaneřáděný ptačím trusem a mezi předními sedadly bylo dokonce vidět opuštěné ptačí hnízdo.

„Náš konipásek tu hnízdí každé léto,“ zaslechl za zády jakýsi ženský hlas. Birkir se otočil.

„Letos na jaře tam byla čtyři vajíčka,“ řekla drobná postarší žena, která byla zachumlaná do tlusté bundy. Na hlavě měla kapuci, které se pevně držel zelený papoušek. „A ze všech se vylíhli mladí,“ dodala s rozzářenou tváří.

„Jdu s Konstantinem na procházku,“ řekla na vysvětlenou, když se Birkir podíval na papouška. “Bless, „

řekla, otočila se na podpatku a opustila zahradu. Při tak prudkém pohybu zatřepetal papoušek křídly, ale ještě než společně se ženou zmizel za betonovou zdí, znovu nabyl rovnováhy.

Birkir se obrátil k domu a prohlížel si ho. Viděl, že stavba by nutně potřebovala opravy. Tmavá omítka s obsidiánovými střípky byla na několika místech oprýskaná.

Větší místa byla ledabyle omítnuta světlým cementem, což se ovšem s původním vzhledem domu velmi špatně snášelo.

Jedno sklepní okno s rozbitým sklem bylo zakryté přibitou dřevotřískovou deskou, na kterou někdo namaloval štětcem černý nápis „Jónshús“.

Na stříšce nad vchodem seděli tři vrkající holubi. Birkir stiskl zvonek a skutečně se uvnitř ozvalo zvonění.

Zanedlouho se dveře otevřely a objevila se v nich žena, které mohlo táhnout na šedesát. Nebyla nalíčená a husté prošedivělé vlasy měla spletené do dvou copů. Její oblečení tvořily ošoupané džíny a strakatá bavlněná košile, která jí sahala až do půli stehen.

Birkir se představil a zeptal se na Fabíana.

„Ano, už na tebe čeká. Pojď dál.“ Hlas měla trochu ochraptělý, téměř sípavý.

„Fabíanův pokoj je nahoře,“ řekla žena. Birkir šel po schodech nahoru, žena za ním. Na stěnách visely nejrůznější obrazy a Birkir se na odpočívadle zastavil, aby si je prohlédl.

„Jónovi podnájemníci častokrát zaplatí obrazy,“ řekla žena. „A on si každý pověsí.“

„Je Jón doma?“ zeptal se Birkir.

„Ne, šel s jedním známým do města.“

Birkir pokračoval dál nahoru, až došel na chodbu, která se táhla celým domem. Na jedné pohovce u stěny spal úplně oblečený muž.

Žena tiše řekla: „To je Jóhannes. Je bezdomovec, tak mu někdy dovolím, aby si tady odpočinul, když je mu hodně zle. Fabíanův pokoj je ten druhý vpravo.“

Birkir se zastavil před zavřenými dveřmi.

„Tak prosím,“ řekla žena, trochu ho odstrčila stranou a otevřela dveře.

„Děkuji,“ řekl Birkir a vešel do pokoje, ve kterém nikdo nebyl. Po pravé ruce byly pootevřené dveře a v místnosti za nimi svítilo světlo.

„Máš hosta, Fabíane,“ řekla žena hlasitě.

„Přijdu hned,“ řekl hlas vedle.

Žena se na Birkira usmála a řekla: „Přijde.“ Potom vyšla ven, ale dveře nechala pootevřené. Birkir se rozhlédl. Byl to pokoj chronicky nemocného člověka. I když bylo okno otevřené, vzduch zde byl těžký, páchl léky a dezinfekčními prostředky, ale také vonnými tyčinkami. Nebo možná marihuanou.

Velká, solidní postel byla polohovací a nad ní se nacházelo držadlo, aby nemocnému ulehčilo vstávání. Na stěně v nohách postele byl televizor a z postele se daly ovládat přehrávač DVD a další přístroje. Z reproduktorů se tiše linula klasická hudba. Birkir poznal Pachelbelův Canon, který hrál nějaký symfonický orchestr.

Regály v pokoji byly plné knih a časopisů. Na velkém nočním stolku viděl Birkir léky, masti, teploměr, banán a láhev s vodou. Na posteli ležel bezdrátový telefon.

Uprostřed pokoje bylo kolečkové křeslo a u postele stály dvě židle.

Birkir slyšel spláchnutí záchodu a potom ještě zvuk vody tekoucí do umývadla. Pak někdo kohoutek zatáhl a Birkir uslyšel kašel. Dveře se otevřely dokořán a z koupelny vyšel Fabían.

„Dobrý den,“ řekl Birkir a představil se.

„Hallo,“ řekl Fabían. Měl na sobě bavlněné pyžamo a vlněné ponožky. Sněhobílé vlasy měl husté jako mladý člověk. Spadaly mu do čela a byly rovně zastřižené, po stranách mu sahaly až pod uši. Obličej s malým nosem, velkýma očima, drobnou bradou, úzkými ústy s bezkrevnými, sotva viditelnými rty vypadal dětsky a zároveň sešle a vyčerpaně. Jako by tělem stárnul, ale nikdy nedospěl. Jako bytost z jiného světa, napadlo Birkira.

„Mnohokrát děkuji, že jsi byl ochoten se se mnou sejít.

Doufám, že nepřicházím nevhod,“ řekl.

„Ne, momentálně se mi vede celkem dobře,“ odpověděl Fabían.

Se svými 168 centimetry nebyl Birkir nijak zvlášť vysoký, ovšem Fabían byl ještě podstatně menší. V příliš velkém pyžamu vypadal ještě drobnější, hubenější.

Fabían sundal z věšáku tlustý župan a oblékl si ho.

Potom vypnul hudbu.

„Je mi pořád zima,“ řekl a naznačil Birkirovi, aby se posadil, sám usedl na druhou židli. „Ta cesta do Berlína na

mě byla prostě moc. Od svého návratu ležím pořád v posteli.“ Jeho hlas byl tichý.

Birkir zvedl diktafon, ukázal Fabíanovi, že je zapnutý, a začal formalitami: „Birkir Li Hinriksson hovoří v pátek 16.

října s Fabíanem Sigrídarsonem. Souhlasíš s tím, abych náš rozhovor nahrával?“

Fabían bez zájmu přikývl. Birkir řekl do přístroje: „Fabían Sigrídarson vyjádřil souhlas přikývnutím.“

Na chvíli se rozhostilo mlčení, když Birkir položil přístroj na stůl. Potom pokračoval: „Mluvíme zde spolu, abychom si popovídali o událostech na islandském velvyslanectví v Berlíně v neděli 11. října a v noci na pondělí 12. října. Byl jsi tam přítomen, že?“

„Ano,“ řekl Fabían a opět přikývl.

„Je ti jasné, proč se tě ptám na ten večer, že?“

„Ano, slyšeli jsme ve zprávách, že jeden z hostů byl nalezen mrtev. Je snadné si domyslet, o co se jedná.“

„Jak došlo k tomu, že jsi tam byl přítomen?“

„Sluneční básník, můj přítel, mě pozval, abych ho doprovodil na jeho autorské čtení v Německu.“

„Kdy jste přijeli do Berlína?“

„V pátek 9. října. Vlastně jsme tam chtěli zůstat asi tak týden.“

„Proč jsi změnil plán?“

Fabían natáhl ruku po láhvi s vodou a napil se. Vydal ze sebe dávivý zvuk, ale podařilo se mu udržet obsah v žaludku. „Mohu ti pomoci?“ zeptal se Birkir.

Fabían zavrtěl hlavou. „Jsem těžce nemocen, proto jsem musel změnit plán. Můj stav se zhoršil a po dvou dnech v Berlíně už toho na mě bylo moc. I pro zdravé lidi je dost obtížné držet s mým přítelem Jónem krok, co teprve pro nemocného, jako jsem já. Podařilo se mi přeobjednat si letenku, a tak jsem v pondělí letěl z Berlína domů.“

„Byl jsi schopen cestovat sám?“

„Ne, nebyl. Letěl se mnou Helgi Kárason. On také všechno vyřídil za mě, objednal letenky a vyzvedl je. A na letiště mě dovezl na vozíčku. Nejsem dost silný, abych mohl hodně cestovat, a potřebuji někoho, aby mě doprovázel.

Navíc neovládám cizí jazyky, takže jsem v zahraničí naprosto bezmocný. Helgi mi velmi pomohl.“

„Byl jsi hostem na velvyslanectví, když tam jeden muž přišel o život. Můžeš mi vylíčit, co se v těch posledních hodinách na velvyslanectví dělo?“

„To, co se obyčejně při podobných ožíračkách děje, když se blíží ke konci. Schopnost udržet rovnováhu a zdravý rozum byla u různých lidí různá.“

„Do jaké míry?“

„Velvyslanec a jeho žena se zbytečně pohádali a Unnar a Starkadur se chovali poněkud teatrálně.“

Fabían si odkašlal a znovu se napil vody, než pokračoval: „Také jsem už pomalu začínal mít dost Slunečního básníka a cítil jsem se mizerně. Ludvík usnul na záchodě. Asi si zkazil žaludek. Ani mně to jídlo nepřipadalo moc dobré.“

Ano, zkazil si žaludek, pomyslel si Birkir, ale ne jídlem.

„Všiml sis, jestli šel někdo jiný ze skupiny nahoru za Antonem?“

„Nikdo nahoru nešel.“

„Nikdo?“

„Ne, určitě ne. Jsi si jistý, že se Anton nezabil sám?“

„Proč si to myslíš?“

„Byl vlastně nahoře pořád sám.“

Fabían natáhl ruku po zásuvce nočního stolku a vytáhl z ní vlastnoručně umotanou cigaretu a zápalky.

„Všiml sis, že Anton se skupinou není, když jste opouštěli ambasádu?“ zeptal se Birkir.

„Ne. Hosté neopouštěli budovu zároveň. Předpokládal jsem, že se Anton vytratil už dřív. Pokud vím, velvyslanec se postaral o to, aby všichni odjeli taxíky,“ řekl Fabían a zapálil si cigaretu, která nebyla cítit tabákem.

„Potřebuji to proti nevolnosti, kterou mi způsobuje chemoterapie,“ řekl Fabían. „Doufám, že ti ten kouř nevadí…“

Birkir si odsunul židli kousek dál a řekl: „Potřebuji od tebe otisky prstů a dlaní, souhlasíš s tím?“

„Jak se to dělá?“ zeptal se Fabían.

„Přitiskneš konečky prstů a dlaně na podložku se speciálním inkoustem a potom na list papíru.“

„Speciální inkoust? Je v něm nějaké barvivo?“

„Ano, dalo by se to tak říct.“

„Pak tě bohužel musím zklamat, protože má kůže na všechno reaguje nadmíru alergicky. Nesnáším barviva.“

Fabían natáhl paže a vyhrnul si rukávy až k loktům.

Červený ekzém mu sahal až k zápěstí.

„Snad najdeme nějaký jiný způsob, jak to udělat,“ řekl Birkir. „Promluvím o tom s lidmi z oddělení zajišťování stop.“

Fabían zavrtěl hlavou. „Myslím, že se nedohodneme. V

tomto ohledu musím být nanejvýš opatrný na všechny chemikálie.“

Birkir si pomyslel, že nejlepší bude změnit téma.

„Velice pozorně jsme si prohlíželi záběry, které pořídily bezpečnostní kamery na velvyslanectví jak při vašem příchodu na velvyslanectví, tak i při odchodu. Víme proto dost dobře, jak jste byli oblečení. Na těch obrázcích je vidět, že máš na sobě Jónovo sako, když vycházíš z budovy, ale své si neseš přehozené přes paži.“

„Ano.“

„Proč?“

„Jónovo sako bylo teplejší. Byla mi zima. Jónovi není zima nikdy.“

„Mohl bych to tvé sako vidět?“

„Bohužel ne. Zapomněl jsem ho v Berlíně v hotelu, pověsil jsem si ho do skříně. Byla to ode mě blbost, ale konec konců to vlastně vůbec nevadí, protože já už to sako stejně neužiji. Není to žádná velká ztráta.“

„Požádám velvyslanectví, aby se kvůli tomu saku spojilo s tím hotelem,“ řekl Birkir.

„To je od tebe laskavé. To mi ho pak pravděpodobně pošlou, že?“ řekl Fabían.

„Dostaneš ho zpátky, až si ho lépe prohlédneme,“ řekl Birkir. „Měl jsi nějakou košili?“

„Ano, košili jsem na sobě měl.“

„A ta je teď kde?“

„Když jsem se vrátil, všechny mé věci šly hned do čistírny. Rakel se o to postarala.“

„Rakel?“

„To je ta, co ti otevřela dveře a dovedla tě nahoru. Bydlí tady v domě a stará se o mě, když nemá službu v nemocnici.

Mám štěstí, že mám takové dobré přátele.“

„Znal jsi ty ostatní hosty na velvyslanectví?“

„Slunečního básníka znám už od dětství a Helgi je také můj dobrý známý. S těmi ostatními jsem se nikdy nesetkal.

Neznám moc lidí.“

„Antona jsi nikdy předtím nepotkal?“

Fabían neodpověděl hned. Zdálo se, že se mu opět udělalo nevolno, tvář se mu zkřivila v bolestivou grimasu.

„Ne,“ řekl. „Alespoň o tom nevím.“

„Bavil jsi se s ním během toho večera?“

„Ano, chtěl jsem nakreslit jeho portrét.“

„Jak na to reagoval?“

„Zpočátku kladně.“

„A co pak?“

„Pak se mě zeptal, proč ho chci kreslit.“

„A co jsi mu odpověděl?“

„Řekl jsem mu, že jsem ještě nikdy nedělal portrét tváře, která vypadá jako prasečí prdel.“

Venku na chodbě se ozvaly těžké kroky a pak se rozlétly dveře.

„Co je to tady?“ zaburácel básník a vrazil do pokoje.

Birkir sebou trhl a Fabían zvedl ruce, jako by se chtěl bránit. „Jen taková malá rozmluva,“ řekl. „Nemívám často hosty,“ dodal.

Jón se podíval z Birkira na Fabíana a rozhodl se dále nezasahovat.

„Fabían je velmi nemocný,“ řekl Birkirovi. „Nemáme rádi, když ho někdo zbytečně obtěžuje.“

„Někdy je docela dobré, když tě někdo obtěžuje,“

prohlásil Fabían poněkud dotčeně.

„Stejně už jsme hotovi,“ řekl Birkir, sáhl po diktafonu a vstal.

„Není důvod utíkat,“ řekl Jón trochu zahanbeně.

„To je v pořádku,“ odpověděl Birkir. „Ukážeš mi, kudy sejde ven?“ Ještě jednou se otočil k Fabíanovi a řekl: „Mockrát děkuji za rozhovor. Možná si s tebou budu potřebovat promluvit ještě jednou.“

„Bude mi potěšením,“ řekl Fabían, „Přijď ale raději večer, to mi bývá vždycky nejlíp. Máš příjemnou auru.“

„Tak tedy brzy na shledanou,“ řekl Birkir. Fabían vzbudil jeho zájem, jistě by bylo zajímavé pobavit se s ním někdy neoficiálně.

„Budu se na to velmi těšit,“ řekl Fabían.

Birkir opustil pokoj a sešel po schodech. Jón šel za ním.

V předsíni se Birkir zastavil a zeptal se: „Nenapadlo tě třeba ještě něco, co by nám při vyšetřování mohlo pomoci?

Něco, co jsi nám ve Frankfurtu neřekl?“

„Pojď do obýváku,“ řekl Jón a naznačil Birkirovi, aby ho následoval.

Obývák byl plný nábytku, který vypadal, jako by ho někdo naházel na jednu hromadu. V jednom koutě stálo velké křídlo, u kterého seděl mladý muž se silnými brýlemi.

„To je Jórundur,“ prohlásil Jón. „Je skladatel.“

Jako by to chtěl zdůraznit, udeřil Jórundur do dvou kláves a něco si zapsal na notový papír.

Papoušek, kterého Birkir zaznamenal ještě před vstupem do domu, se teď nacházel ve velké kleci vedle

křídla. Když skladatel vyloudil další dva tóny, papoušek hlasitě zaskřehotal.

„Někdy mívá i použitelné nápady,“ řekl Jón a ukázal na papouška.

„To ale opravdu jen zřídka,“ řekl Jórundur. „Většinou dělá jen kravál.“

„Existuje ještě něco, co bys mi mohl říct o tom večeru v Berlíně?“ zeptal se Birkir znovu.

„Usilovně jsem o tom přemýšlel,“ řekl Jón. „Pokud si vzpomínám, byl ten muž ke konci večírku nahoře opravdu úplně sám. Není možné, že spáchal sebevraždu?“

„Jsi si jistý, že s ním nikdo nešel nahoru?“

„Vím jenom, že se Ludvík zavřel na záchodě a usnul tam. Někteří klepali na dveře, aby ho vzbudili, a když to nebylo nic platné, šli se vyčurat nahoru. Nikdy to ale netrvalo dlouho. Dával jsem k lepšímu pár slok a všichni se skvěle bavili. Když byl někdo na záchodě, udělal jsem vždycky přestávku. Na Antona jsem samozřejmě nečekal, protože ten byl prakticky celou dobu nahoře. Když si odskočil Ludvík, čekal jsem dost dlouho, přesněji řečeno do té doby, než se šel po něm Helgi podívat. Když se vrátil, říkal, že je záchod zamčený. Ludvík se zřejmě potřeboval vyzvracet a pak na tom záchodě usnul. Konrád se nabízel, že půjde najít náhradní klíče, ale Helgi usoudil, že bude nejlepší, když ho necháme chvíli na pokoji.“

„Jóne, Jóne!“ Žena, která šla předtím s papouškem na procházku, vzrušeně vběhla do obýváku. „V zahradě je kočka!“ volala.

Jón vyletěl z obýváku jako namydlený blesk a pak se vrátil vyzbrojen lukem a šípem. Mezitím už žena otevřela okno. Jón doběhl k oknu a vyhlédl ven.

„Támhle je,“ řekla žena a ukázal prstem. Básník natáhl tětivu a zamířil do zahrady.

„Kde, kde?“ ptal se vzrušeně.

„Bez obav,“ řekl najednou jakýsi hlas vedle Birkira.

„Stejně se nikdy netrefí.“ Rakel vešla do pokoje. „Krom toho má ten šíp jen neškodnou špičku z gumy,“ dodala.

Sotva to dořekla, Jón šíp vystřelil. „Trefil jsem se?“ ptal se.

„Ne,“ řekla žena. „Ale kočka je pryč.“

„To nám ty potvory dělají pořád,“ řekla Rakel. „Naši ptáci ale vědí, že jim u nás v zahradě žádné nebezpečí nehrozí.“

16:30

Gunnar, Birkir a Magnús měli na komisařství poradu.

Gunnar si pochutnával na kusu dánského koláče a zapíjel ho kávou z velkého hrnku.

„To je divné, jaký má člověk hlad, když je nemocný,“

řekl. „Ty máš hlad pořád,“ odvětil Birkir.

„Ale ne tak hrozný,“ odpověděl Gunnar. „Nechceš si kousek vzít?“

„Ne, děkuji.“

Gunnar si otřel ústa rukávem. „Všichni ti muži až úžasně solidárně odmítají poskytnout své otisky prstů,“ řekl, zatímco si odlamoval další kus pečiva z listového těsta.

„Požádal jsem o soudní příkaz,“ pravil Magnús.

„Podklady dostaneme zítra a pak si je vezmeme do parády jednoho po druhém, zajdeme k nim domů. Postarají se o to Dora a Anna.“

Birkir přikývl. To bylo přijatelné řešení. Dora se tohoto úkolu zhostí důkladně a s citem. Birkir si jí velice vážil.

Před nějakou dobou měla dopravní nehodu a po ní už nebyla schopna vykonávat pochůzkovou službu, proto se věnovala kancelářské práci na oddělení násilných činů. Ukázalo se, že umí jednat s lidmi a že pracuje systematicky, což jsou vlastnosti, které se při vyšetřování obzvlášť hodí. Proto také tohle místo dostala právě ona.

Birkir před chvílí mluvil s Annou, aby se s ní poradil, jak sejmout Fabíanovi otisky bez inkoustu i jakýchkoli jiných chemikálií. Anna to chtěla zkusit s nabarvenou skleněnou deskou.

„Člověče, to je tedy fakt podezřelé,“ řekl Gunnar s plnými ústy. „Mně se nelíbí, jak jsou všichni zajedno. Jako by se mezi sebou dohodli, že své otisky neposkytnou. Je to

opravdu nezvyklé. Svědci, kteří nemají co skrývat, jsou zpravidla ochotni nám pomoci.“

„Ale mají na to právo,“ řekl Birkir.

Gunnar se ušklíbl. „Vůbec k téhle situaci nemuselo dojít, kdyby na ten případ rovnou pustili německou kriminálku. Ti by si celou tu bandu vzali na paškál hned v pondělí ráno, pak by neměli možnost se mezi sebou domluvit. Viník by zůstal sám a bez alibi. My bychom si mohli ušetřit tu cestu a já bych na tom byl zdravotně lépe.“

„To všechno se teprve ukáže,“ řekl Magnús. „Budeme postupovat systematicky a otisky dlaní porovnáme. Když najdeme toho, od něhož pochází otisk na psacím stole, bude případ vyřešen. V jakém pořadí budeme postupovat?“

„Nejprve Helgi?“ navrhl Birkir.

„Ten to není,“ řekl Gunnar. „Já jsem totiž otisky jeho dlaní získal bez jeho svolení a vědomí. Anna je sejmula ze stolu, u kterého seděl, když jsem s ním mluvil. Otisk dlaně, který jsme takto získali, by sice u soudu jako důkazní materiál neobstál, ale aspoň ho můžeme vyloučit už nyní.

Helgi není ten, koho hledáme, stejně jako velvyslanec a jeho žena. Už jsme se na to dívali.“

„Takže Unnar,“ řekl Birkir, „a jako další Starkadur.“

Magnús se podíval na Gunnara, ten jen pokrčil rameny, zjevně tedy nic nenamítal.

„A nakonec náš Sluneční básník a Fabían,“ řekl Birkir.

„Pokud to nebyl žádný z nich, přichází v úvahu už jenom Ludvík.“

Když porada skončila, snědl Gunnar zbytek koláče a dopil kávu. Potom zkusil už asi po dvacáté číslo Ludvíkova mobilu a tentokrát měl štěstí.

Gunnar se představil a zeptal se, jestli by měl Ludvík pár minut čas.

„Ano,“ odpověděl Ludvík. „Příští půl hodiny nemám nic v plánu.“

„Bylo docela těžké tě sehnat. Kde jsi?“

„Na letišti v Keflavíku. Před chvílí jsem přiletěl.“

„Asi víš, proč ti volám, že?“

„Ano, kvůli té vraždě na velvyslanectví. Telefonoval jsem předtím s Helgim, ten mi o tom řekl. To je strašné, že se nám něco takového stalo přímo před nosem. A ještě horší je, že si nikdo z nás ničeho nevšiml.“

„Můžeš mi něco říct o těch posledních hodinách, kdy jste byli na velvyslanectví?“

„Bohužel ne.“

„Proč ne?“

„Bylo mi špatně. Normálně se, co se týče alkoholu, držím zpátky, ale ten večer jsem zkrátka vypil příliš mnoho koňaku. Musel jsem se na záchodě vyzvracet a pak jsem tam usnul. Až když se všichni chystali k odchodu, vzbudil mě Helgi bušením na dveře.“

„Opravdu?“

„Ano. Je mi trapné, že to musím přiznat, ale tak to ten večer bylo. Bohužel.“

„Jak dlouho jsi tam spal?“

„Nejméně hodinu.“

„A po celou dobu nikdo jiný toaletu nepoužil?“

„Ne, zamkl jsem dveře. Věděl jsem, že ve vyšších patrech jsou další toalety.“

„Znal jsi ostatní hosty?“

„Ne. Samozřejmě znám Helgiho, s Jónem jsem se setkal už párkrát předtím. Z těch dalších jsem už osobně neznal nikoho.“

„Co myslíš tím osobně?“

„Jsou to známí lidé, proto jsem samozřejmě věděl, kdo jsou. Ale nikdy předtím jsme spolu nic neměli.“

„Bavil ses ten večer s Antonem Eiríkssonem?“

„Jen v rámci všeobecné zábavy. Nepřipadal mi ničím zajímavý.“

„Co tím myslíš?“

„Choval se dost arogantně. Jako by se považoval za čestného hosta toho večírku. Sluneční básník mu dal jasně najevo, že tomu tak není, a od té doby už trávil většinu času nahoře.“

„Kde nahoře?“

„Ve velvyslancově kanceláři, telefonoval na účet islandského státu.“

„Byl jsi tam nahoře také?“

„Helgi a já jsme měli krátkou schůzku s velvyslancem v jeho kanceláři. Udělal jsem několik snímků a pak jsme ještě projednávali nějaké organizační věci. Potom jsem šel nahoru ještě jednou.“

„Anton byl v tu dobu nahoře také?“

„Asi ne. Šel jsem na horní toaletu, ta dole byla obsazená.“

„Co jsi vyřizoval v Berlíně?“

„Pomáhám umělcům při pořádání výstav. S Helgim jsme spolupracovali už dříve, proto mě požádal o pomoc.

Před třemi lety jsem v těch prostorách instaloval jednu výstavu obrazů, znal jsem tedy možnosti. Přesto jsme potřebovali do Berlína zaletět a podívat se na to spolu.

Výstava keramiky je něco úplně jiného.“

„Máš na starost převoz exponátů?“

„Ano, to dělám většinou já. Nechám u truhláře vyrobit bedny, všechno velice pečlivě zkontroluji a vydám instrukce.“

„Poslal jsi také oba svícny, které byly na stole ve velvyslancově kanceláři?“

„Ano.“

„Viděl jsi je v té kanceláři?“

„Ano, fotografoval jsem s těmi svícny Helgiho a velvyslance.“

„Byly ty svícny v pořádku?“

„Ano, samozřejmě. Stalo se snad s nimi něco?“

„Ne.“

„Ještě že tak, jsou to velmi cenné objekty. Helgi už v tomto stylu nepracuje.“

„Můžeš mi popsat, jak transport proběhl?“

„Co mají ty objekty s případem společného?“

„Pravděpodobně nic, ale potřebujeme najít vysvětlení pro jisté věci.“

„No dobrá. Helgi vytvořil soupis děl, která měla být na výstavě umístěna, já jsem mu přitom asistoval. Potom se rozhodl, že ty dva exponáty mají být poslány předem, aby byly použity v rámci prezentace, a jako obvykle mě požádal, abych zařídil transport. Navštívil jsem ho v ateliéru, svícny jsem změřil a pak jsem nechal ve své dílně vyrobit bednu z vodotěsné dřevotřísky. V bedně byla pěnová guma, vyříznutá přesně podle rozměrů těch objektů. A pak jsem s ní zajel do ateliéru, svícny jsem zabalil a zašrouboval jsem víko. Při takovémto speciálním zabalení se nemohlo nic stát.

Transportní firma si bednu odvezla a poslala ji do Berlína.“

„Prohlížel sis ty objekty důkladně, než jsi je zabalil?“

„Ano, samozřejmě.“

„Jak vypadala dna svícnů?“

„Úplně stejně jako u všech ostatních objektů, byla uzavřena sádrou a označena iniciálami HK.“

„Nevšiml sis na nich ničeho neobvyklého?“

„Ne, ničeho.“

Gunnar krátce popřemýšlel. „No dobrá,“ řekl. „Víc od tebe momentálně nepotřebuji. Musím tě ale požádat, abys přišel sem, abychom ti mohli sejmout otisky prstů a dlaní, aby se mohly porovnat s výsledky analýzy místa činu.“

„Otisky prstů? Musí to být?“

„Ano, jakmile to bude možné, prosím.“

„No dobrá, uvidím, kdy to bude možné.“

20:30

Birkir se rozhodl, že splní slib a navštíví Fabíana.

Neměl na večer nic v plánu a beztak nedokázal myslet na nic jiného než na případ té vraždy. Fabían mu třeba může říct něco, co by na život lidí, kteří byli v osudnou noc hosty na velvyslanectví, vrhlo trochu víc světla.

Když Birkir uběhl obvyklých deset kilometrů v západním konci Reykjavíku, dojedl zbytek zeleninové polévky s krajícem vlastnoručně upečeného chleba, popíjel čaj s citronem a půl hodiny poslouchal hudbu. Potom si oblékl kabát a vydal se k Jónshúsu.

Neměl to daleko, a třebaže se večer citelně ochladilo, vzal to oklikou přes Skólavordustígur. Rád si prohlížel výlohy obchůdků nabízejících umělecká řemesla a jiné umělecké objekty. Ty krámky působily příjemně střídmým dojmem. Birkir se také na chvíli stavil u staršího muže, který měl ve dvoře malé zlatnictví. Jednou u něho došlo ke

vloupání a Birkir případ vyšetřoval. A vyřešil. Od té doby se tu a tam u starého muže zastavoval, aby si popovídali a aby prověřil bezpečnostní zařízení. V této čtvrti se sociální vztahy ještě udržovaly.

Když Birkir došel k Jónshúsu, stejně jako poprvé mu otevřela dveře Rakel. Zřejměji nijak nepřekvapilo, že ho zase vidí.

„Fabían jev kuchyni,“ řekla a zavedla ho tam.

„Vítej,“ řekl Fabían. Byl v kuchyni sám, na sobě měl tlustou bavlněnou mikinu s kapuci přetaženou přes hlavu. I kalhoty byly z podobné látky a byly mu velké. Na nohou měl kožené polovysoké boty s vystýlkou.

„Tak se posaď,“ řekl a kývl hlavou ke kuchyňskému stolu. Právě krájel jablko na tlusté plátky.

„Chystám krmnou dávku na zítřejší ráno,“ poznamenal.

„Normálně se o ptáky stará Úlfheidur, ale dnes večer jí do toho něco vlezlo. Je jasnovidkyně a plete svetry. Dobrá kombinace.“

„Jaká je jako jasnovidkyně?“ zeptal se Birkir.

„Daří se jí různě,“ odpověděl Fabían. „Většinou se ale trefí do černého, tedy alespoň v těch podstatných věcech.

Dva roky před pádem bank vyzvala Jóna, aby prodal všechny akcie, které zdědil po rodičích, a místo nich nakoupil eura a dolary. Zdálo se jí předtím, že se vysoká škola umělecká přestěhovala do budovy emisní banky. Z

dnešního pohledu to vůbec nebyl špatný nápad.“

Fabían se tiše zasmál a pak se rozkašlal.

„Jón ji poslechl?“ zeptal se Birkir.

„Ano,“ odpověděl Fabían, když se zase vzpamatoval.

„Bylo to štěstí pro celou tuhle domácnost. Při ročním vyúčtování mívá většinou deficit, a proto je dobré mít po ruce spolehlivé rezervy. Jón je vůči nám velmi velkorysý.“

Fabían rozložil jablečné plátky vedle sebe na prkýnko a malým kulatým přístrojkem vykrájel jadérka.

„Ty díry jsou tam proto, aby se jablka dala pověsit na větve,“ řekl a vytáhl z ledničky nějakou misku.

„Jórundur vařil včera jehněčí eintopf,“ pokračoval po chvíli. „Odlil jsem si trochu sádla. Drozdi to mají rádi hlavně s chlebem.“

Postavil misku do mikrovlnky a nastavil jednu minutu.

„Pověz mi něco o sobě,“ požádal ho Birkir. „O sobě?“

„Ano. Třeba kde ses narodil a kde jsi žil.“

„Proč tě to zajímá?“

„Jsem zvědavý. Doufám, že ti to nevadí.“

„Ne, jen se divím, protože o mě a můj život se zajímá opravdu jen málokdo. Narodil jsem se na jaře 1961 v Ísafjorduru.“

„Tam jsi i vyrůstal?“

„Ano, první léta, dokud jsem měl ještě pořádný domov.“

„Pověz mi o tom trochu víc.“

Fabían se krátce zamyslel, než začal vyprávět: „O otce jsem přišel dřív, než jsem se narodil. Když byla matka v šestém měsíci, zjistil, že mu život s ní nevyhovuje. Nikdy v životě jsem toho muže neviděl.“

„Proč ti dali jméno Fabían? Je dost nezvyklé.“

„Mně se líbí. Je to to jediné, co od matky mám. Moje matka ráda poslouchala hudbu a mě pojmenovala po svém oblíbeném americkém zpěvákovi, který se jmenoval Fabian, možná Fabiano, nevím to přesně. Byl v těch letech velmi populární a často ho hráli v rádiu.“

„Tvé matce se něco stalo?“

„Ano. Onemocněla a zemřela.“

„Pověz mi o tom.“

Mikrovlnka zapípala a Fabían z ní vytáhl skleněnou misku.

„V prvních letech se matka jako samoživitelka protloukala velmi dobře,“ řekl. „Pracovala v rybárně a perfektně se o mě starala. Měla štěstí, že se jedna žena, která sama měla tři děti a ještě hlídala pět dalších, ujala i mě. Byl jsem nenáročné dítě, a proto nebyl žádný problém, abych u těch lidí zůstal až do večera, když matka v mrazírně pracovala přesčas. Někdy jsem s některým z jejích dětí usnul v posteli a pak jsem tam mohl zůstat celou noc. Máma se na mě jen přišla kouknout a dát mi pusu na dobrou noc, pak odešla domů do našeho malého bytu. Takže zpočátku jsem měl šťastné dětství. Když mi bylo sedm, matka onemocněla

nějakou nervovou chorobou a nemohla už dál pracovat.

Tenkrát jsem už samozřejmě chodil do školy, ale jinak jsem vyrůstal úplně bez dozoru. Máma byla ještě pár měsíců doma, ale pak už se o mě nedokázala postarat. Poslali ji do nějakého ústavu v Reykjavíku. Rok nato zemřela.“

Zatímco mluvil, otáčel Fabían krajíčkem chleba v rozpuštěném sádle.

„Když už máma sama nemohla vést domácnost, dostal jsem se najeden statek, kam dávali děti, o které se jejich rodiče nedokázali postarat. Ten statek nebyl velký, měli tam ovce a sedm krav a nacházel se poměrně dost daleko od ostatních sídel u jednoho fjordu. Nebyl tam špatný život, ale naprosto bez lásky. Bylo nás pět chlapců různého věku a měli jsme panický strach z hospodáře, který nám neustále nadával a vyhrožoval. Sice si nevzpomínám, že by nás bil, ale tak nějak to stále viselo ve vzduchu. Byl jsem na svůj věk mimořádně malý a slabý, proto jsem pro práci na statku nebyl příliš užitečný a ostatní mi to dávali pořádně pocítit.

Také jsem velmi trpěl ztrátou matky a nikdo mi nepomohl se přes to dostat. Duševně jsem byl úplně na dně.“

Fabían vzal prkýnko s chlebem a uložil ho do ledničky.

„Necháme to teď napřed trochu zchladit, než to zase vyndáme,“ řekl a přisedl si ke stolu k Birkirovi. „Mohu ti něco nabídnout?“

Birkir zavrtěl hlavou. „Jenom vykládej dál,“ řekl.

„Na podzim jsem těžce onemocněl a museli mě odvézt do okresní nemocnice v ísafjorduru. Měl jsem nějakou infekci, navíc jsem byl podvyživený, protože jsem trpěl nechutenstvím. Také jsem byl velice uzavřený, nikdy jsem sám od sebe neotevřel ústa a měl jsem problémy s osobní hygienou. To si vysvětlili jako závažnou vývojovou poruchu, a když mě lidé z toho statku odmítli vzít zpátky, byl jsem dán do domova pro mentálně postižené. Tam se mi nevedlo špatně, nechávali mě na pokoji. Ve srovnání s ostatními jsem byl nenáročný případ. Terapeutické pokusy s námi dělali jen málokdy. Každý den byl jako druhý, skoro pořád jsem seděl u okna a hleděl do zahrady. Jednou mi někdo dal do ruky papír a tužku a já začal kreslit, co jsem viděl venku. Zpočátku byly kresby velmi neohrabané, ale časem jsem si osvojil určitou techniku. Své kresby jsem ale pokaždé hned zase ničil, protože jsem na sebe nechtěl upoutávat pozornost. Cítil jsem se dobře, když si mě nikdo nevšímal, atak jsem strávil v tom domově několik let.“

Fabían vstal, vytáhl ze skříňky dvě plastikové misky, pak ze spíže přinesl dva velké sáčky a nasypal z nich do misek zrní. „Tohle je směs pšeničného zrní a kukuřičného šrotu, to mají rády sněhule,“ řekl a postavil misky před Birkira na stůl. „A tohle jsou slunečnicová semínka pro čečetky.“

„Jak jsi Slunečního básníka poznal?“ zeptal se Birkir.

Fabían vytáhl znovu z ledničky chleba se sádlem a odpověděl: „To je zvláštní historie. Jeden mladý hippie z Reykjavíku se nechal na letní brigádu zaměstnat v tom domově, kam mě strčili. Jmenoval se Jón Sváfnisson, později se mu začalo říkat Sluneční básník. Jón sice vedl dost divoký život, ale měl vyvinutý cit pro své okolí a druhé lidi. A jednou mě přistihl, jak jsem si četl v jednom týdeníku, když jsem si myslel, že mě nikdo nevidí. V tom domově nebylo pravidlem, aby chovanci uměli číst. Přesto to Jón vedení domova nenahlásil. Prostě se se mnou začal bavit o všem možném a nic si nedělal z toho, když jsem mu neodpovídal. To léto tam pracovala ještě jedna dívka ze sousední vesnice, jmenovala se Sunna, pomáhala v kuchyni a uklízela. Když měla volno, vždycky zpívala a doprovázela se sama na kytaru, a to tak dobře, že jsem dokonce i já opustil své bezpečné místo u okna a posadil se k ní blíž. A pak jsem ji nakreslil, jak hraje na kytaru. Obrázek se mi povedl natolik, že jsem ho nechtěl zničit. A tak, když se nikdo nedíval, jsem jí ho strčil do obalu na kytaru. Když obrázek našli, všichni se strašně divili, ale nikoho nenapadlo, že by něco tak hezkého mohl nakreslit ten idiot u okna. Jenom Jón si vše domyslel, ale neřekl nic. Jón byl básník, už tenkrát psal moc pěkné básně, z nichž byla Sunna nadšená a k některým z nich složila i melodii. Jón a Sunna spolu začali chodit a na podzim spolu odjeli do Reykjavíku.“

Fabían sáhl po prkýnku s nakrájenými jablky a s chlebem a vybídl Birkira, aby vzal misky se zrním. „Teď se to musí zanést ven,“ řekl.

V předsíni Fabían prkýnko odložil a oblékl si tlustou bundu. Okny z domu i z pouličního osvětlení dopadalo do zahrady dost světla. Na severní straně oblohy zářil úplněk.

Bylo bezvětří a voda přetékající z jednoho rybníčku do druhého tiše šplouchala.

Birkira ten zvuk překvapil.

„Zpátky do toho vyššího rybníčku se voda přečerpává takovou malou pumpou a rourou,“ řekl Fabían. „Přidáváme do rybníčků trochu teplé vody z ústředního topení, aby nezamrzly. Tak mají naši ptáci stále čerstvou vodu.“

Birkir si oba rybníčky prohlédl pozorněji. Jejich okraje byly pečlivě obloženy plochými kameny, na kraji rašil mech.

Fabían ukázal na složený žebřík, který ležel pod stromy.

„Přistavil bys mi ho, prosím tě?“ zeptal se. „Ta jablka přijdou na tento jeřáb,“ dodal ještě.

Fabían ukázal na strom, na kterém bouře v minulých týdnech ponechaly jen pár lístků. „Zatím ještě pořád mohli drozdi tu a tam najít nějaké jeřabiny, ale už tam nezbylo vůbec nic. Proto je důležité jim dávat jablka a tuk, aby si zapamatovali tohle krmítko, až přijde mráz. Ostatně si myslím, že k nám každý rok přilétají stále stejní ptáci,

pravděpodobně už velmi dobře vypozorovali, kam se mohou obrátit.“

Birkir zvedl žebřík a Fabían mu ukázal, kam ho má postavit. „Prosím tě, podepři ho, než vylezu nahoru, a tohle mi podrž,“ požádal Birkira a podal mu prkýnko. „Musíme krmení dávat hodně vysoko, protože v této čtvrti je spousta koček. Pořád se je snažíme zahánět, kdykoli se plíží kolem.“

Birkir přidržel žebřík, a když po něm Fabían nejisté vylezl nahoru, podával mu Birkir jeden kousek jablka za druhým. „Tady jsou větve, které jsme seřezali speciálně k tomuto účelu,“ řekl, zatímco rozvěšoval krajíce a jablka na větve.

„Pak je to tu připravené pro ptáky, když ráno přiletí ze svých nočních hnízdišť,“ řekl Fabían, zatímco opatrně slézal po žebříku dolů. „Drozdi a špačci se po tom mohou utlouct, tu a tam i nějaký ten kos.“

Když Fabían sestoupil až dolů, chvíli zůstal nehybně stát. „Musím zase získat rovnováhu,“ řekl. „Někdy dostávám na žebříku závratě.“

„A co bylo s tebou v Západních fjordech dál, když odtud Jón odešel?“ zeptal se Birkir.

„Zase jsem onemocněl a většinu zimy strávil v nemocnici,“ odpověděl Fabían, když se trochu vzpamatoval.

„Tam byla taková malá knihovna se zajímavými knihami a já jsem se už nesnažil tajit, že umím číst. Taky do nemocnice pravidelně docházel učitel, který tam vyučoval

jednu chronicky nemocnou dívku. Protože jsem vzbudil jeho zájem, mohl jsem se vyučování účastnit také. Za krátkou dobu jsem se naučil hodně, a tak těm lidem došlo, že asi nebudu mentálně zaostalý. I když mě poslali zpět do toho domova, jakmile mi bylo lépe, hledali nějaké jiné řešení.

Příští léto pak spolu Jón a Sunna projížděli ve starém ruském gaziku Západní fjordy a stavili se také na svém bývalém pracovišti. Když se dozvěděli, jak je těžké mě někam umístit, navrhli mi, jestli bych pro ně nechtěl pracovat. Měli v úmyslu usadit se na venkově někde na jihu.

Měl jsem pochybnosti, protože jsem si myslel, že to bude spojeno s těžkou fyzickou prací, ale Jón mě ujišťoval, že něco takového nepřichází v úvahu, a slib dodržel. Dokud jsem žil u nich, nemusel jsem vykonávat žádnou příliš namáhavou práci.“

Fabían se otočil, došel k vysokým topolům v zahradě a ukázal nahoru. V třímetrové výšce se nacházela vodorovná prkna, pevně uchycená na větvích.

„Byl bys tak laskav a vynesl tam zrní pro sněhule? Já bych z toho žebříku spadl.“

Birkir přistavil žebřík a vylezl nahoru.

„Sněhule přilétají v zimě velmi brzy, hned při první sněhové vánici.“

Birkir vysypal obsah misek na prkna a zase slezl dolů.

„To pro ranní hosty stačí,“ řekl Fabían. „Úlfheidur jim tam zase zítra v poledne něco dá. Za světla je to jednodušší.“

„Povídej mi tom pobytu na venkově,“ požádal ho Birkir.

Fabían si odkašlal, než odpověděl: „Tak jsem se tedy odstěhoval s Jónem a Sunnou najeden statek ve Fljótshlídu.

Tam jsme vytvořili spolu s ještě jedním párem malou komunu. To byli Helgi Kárason a Rakel Árnadóttir. Helgi byl se mnou a s Jónem v Berlíně, jak víš, a s Rakel ses setkal tady.“

„Co to bylo za statek tam ve Fljótshlídu?“

„Jónův otec tam zdědil nějaké pozemky a starý dům v Sandgilu. Ten dům se nacházel v podstatě na samotě a Jón ho prostě obsadil. Jako přesvědčený hippie a anarchista se samozřejmě bouřil proti svým rodičům, kteří byli hodně bohatí. Jónův otec se tvářil, jako by o ničem z toho, co Jón na statku prováděl, nevěděl, proto nedocházelo ke konfliktům. Tam jsem prožil své nejlepší dny od doby, kdy jsem přišel o domov u své matky, a nikdy se mi už nevedlo tak dobře. Lidé v komuně byli ke mně vždycky velice milí a život tam byl zábavný. Přicházeli ještě další lidé, kteří tam žili jen dočasně, ale nás pět tam mělo stálé bydliště po celou dobu.“

Fabían obešel roh domu a ukázal Birkirovi další prkno, umístěné v jednom chráněném koutě na západní straně domu.

„Tam přijdou ta slunečnicová semínka pro čečetky. Byl bys tak laskav?“

Birkir si znovu přistavil žebřík a vylezl nahoru. Pečlivě rozsypal zrníčka a pak zase sestoupil dolů. „Z čeho jste žili?“ zeptal se.

„Nebylo snadné se protlouct, protože jsme neměli skoro žádné příjmy,“ odpověděl Fabían. „Plánovali jsme si, že budeme výdaje hradit z prodeje uměleckých děl, keramiky, svíček a mých obrázků. Jón měl v úmyslu vydávat sešitky svých básní a Sunna si chtěla peníze vydělávat zpěvem a hraním na kytaru. Ale nestačilo to, a tak Jóna napadlo, že naši produkci rozšíříme a že budeme na půdě domu pěstovat marihuanu. Ta půda nebyla moc kvalitní, ale když jsme tam nainstalovali elektrické osvětlení, tak na zahradničení tohoto druhu stačila. Jón a Helgi se tu rostlinku naučili pěstovat při své cestě po Evropě. Jako zahradník jsem byl přinejmenším stejně šikovný jako kreslíř. Obchod kvetl skoro rok, ale pak získala vrchnost podezření. Jón, Helgi a Rakel byli chyceni při jedné cestě do Reykjavíku, kde chtěli zboží dostat mezi lidi, a skončili ve vyšetřovací vazbě.“

„Co z toho bylo?“ zeptal se Birkir.

Fabían několikrát zakašlal. Když pak pokračoval, jeho hlas zněl zlomeně: „Téhož večera, kdy byli naši přátelé zatčeni, dům vyhořel, Sunna přitom přišla o život. Já jsem se ještě stačil dostat ven, bloudil jsem ve tmě a našli mě až na druhý den ráno. Nervově jsem se z toho zhroutil, takže mě odvezli na psychiatrickou kliniku.“

Fabían dostal další ošklivý záchvat kašle a náhle začal zvracet. Několikrát dávil, a když zase zvedl hlavu, všiml si Birkir, že mu z nosu teče krev.

„Promiň,“ řekl Fabían, „udělalo se mi hrozně zle.“

„Pomohu ti do domu,“ řekl Birkir a podepřel ho. Prošli zahradou zpět ke schodům u vchodu, kde se Fabían zhroutil.

Birkir se sklonil, zvedl ho a zase se narovnal. Byl až překvapený, jak je jeho břemeno lehké.

„Můžeš ho odnést do domu?“ zeptal se v tu chvíli někdo u vchodu. Rakel vyšla ven a přidržela jim dveře.

„Ano,“ řekl Birkir a vyšel s Fabíanem v náručí po schodech nahoru.

„Mohl bys ho vynést nahoru do jeho pokoje?“ zeptala se Rakel.

„Ano,“ odpověděl Birkir a vyšel ještě po schodišti.

Zanesl nemocného do jeho pokoje a tam ho položil na postel.

„Mockrát děkuji,“ řekla Rakel. „Teď už se ho ujmu sama.“

„Mohu ještě zůstat?“ zeptal se Birkir. „Jen do té doby, než mu bude lépe…“

„Nedělej si starosti,“ řekla Rakel. „Dám mu injekci, pak bude spát. Přijď prostě zase zítra.“

22:30

Gunnar se rozhodl zakončit den návštěvou baru na Smidjustíguru, v němž patřil ke štamgastům. Nic lepšího na práci neměl. Nejprve doma snědl vydatnou porci matčiných karbanátků v hnědé cibulové omáčce, navíc si dal islandský tvaroh se smetanou. Potom si ještě na půl hodiny lehl.

Po krátkém spánku si Gunnar objednal taxík. Normálně chodíval do hospody pěšky, ale kvůli bolavým zádům byl odkázán na berle, s jejichž pomocí se sice mohl jakžtakž pohybovat, ale až na Smidjustígur to přece jen bylo příliš daleko. Stále ještě ho trápilo nachlazení, ale od několika bylinných likérů si sliboval mírné zlepšení.

Sotva Gunnar vešel do hospody, pokynul číšníkovi a rozhlížel se po volném místě. Sedět nebo stát u pultu pro něho bylo nemožné. Volný stůl zde nebyl, ale u jednoho stolu pro dva uviděl volnou židli a známou tvář. Patřila štíhlému muži se špičatým nosem a prošedivělými, mírně vlnitými dlouhými vlasy, rozdělenými uprostřed pěšinkou.

Krátkou bradku měl pečlivě zastřiženou. Muž něco psal na list papíru, a když si k němu Gunnar přisedl, vzhlédl k němu přes silná skla brýlí.

„Emile Edilone, jsem rád, že tě zase vidím,“ řekl Gunnar.

„Potěš pánbůh! Nejsi ty duch germánského horského obra?“ zeptal se Emil s pohledem na berle, jež Gunnar opřel o stůl. „Asi by sis rád přišel na slušné úrazové pojištění, co?

Znám jednoho lékaře, který takové věci rád ověřuje.“

Gunnar to úmyslně přeslechl a sám se zeptal: „Jak jde psaní?“

Emil pohlédl s hlubokým zármutkem na papír před sebou. „Příliš přemýšlím. Člověk by neměl přemýšlet, měl by prostě jenom tak žvanit, to je dnes v módě. Ale ty stejně nemáš o literatuře nebo jiných požitcích, které se nedají sežrat, ani tušení.“

Číšník přišel ke stolu a postavil před Gunnara láhev holstenského piva a malou hranatou lahvičku s kümmerlingem.

„Kde ses vlastně naučil tohle pít?“ zeptal se Emil.

„Od matky. Ta si také dá občas ráda hořkou.“

Hospodský měl tohle pivo i bylinný likér vždy v ledničce v zásobě speciálně pro Gunnara, protože žádný jiný zákazník si tuhle kombinaci piva a hořčáku neobjednával.

„A teď vykliď pole a běž rušit někoho jiného,“ řekl Emil. „Já pracuji.“

Gunnar se rozhlédl, ale nikde jinde neviděl volné místo.

„Poslyš,“ řekl, „ty znáš toho Slunečního básníka?“

„Proč to chceš vědět?“ zeptal se poněkud nedůvěřivě Emil. „Setkal jsem se s ním v Německu.“

„Co jsi dělal v Německu?“

„Na tom nezáleží. Tak znáš toho Slunečního básníka?“

„Ano, dřív, když jsem ještě hulil, jsem si u něho obstarával trávu. Pěstoval dobrou a také ji uměl zpracovat.

Ale už je to dávno, víc než třicet let.“

„A dnes?“

„To už je dávno, co jsem měl naposledy jointa. Taková věc si myslícímu člověku nepěkně pohraje s mozkem. Ty si s tím ale samozřejmě nemusíš dělat starosti.“

„Chtěl jsem se zeptat, jestli se s tím básníkem ještě znáš,“ odsekl Gunnar netrpělivě.

„Známe se spíš jen letmo,“ poznamenal Emil poněkud váhavě. „Když máš štěstí a narazíš na něho v dobrém rozmaru, dá se s tím trollem docela rozumně popovídat.

Nejzajímavější je tak při třetí a čtvrté sklence. Pak začne být nesnesitelný.“

„Je dobrý básník?“

„Básně už dávno nepíše. Je to zlomený člověk. Nikdy se z toho strašného neštěstí nevzpamatoval.“

„Jakého neštěstí?“ zeptal se Gunnar.

Emil Edilon se na Gunnara unaveně podíval a odložil tužku na stůl. „Začátkem sedmdesátých let žil Sluneční básník v jedné hippiesácké komuně na nějakém odlehlém statku ve Fljótshlídu. To společenství se nakonec rozpadlo, když dům vyhořel a Jónova přítelkyně přišla o život v plamenech. Byla to tragédie. Ta dívka měla hudební talent a navíc byla neuvěřitelně okouzlující. My ostatní jsme nikdy

nechápali, co na tom trollovi vidí.“ Emil udělal pauzu, zatímco se pokoušel rozpomenout se na básníkovo jméno.

Nakonec se mu to podařilo. „Jón Sváfnisson, tak se ten troll jmenuje,“ řekl Emil. „Jistě má i své dobré stránky, i když je nedává moc najevo.“

Gunnar znal Emilův problém, který spočíval v tom, že si těžko pamatoval jména. Častokrát si budoval oslí můstky z jiných jmen nebo přezdívek, proto pro něho býval Gunnar germánským horským obrem.

„Co jsi myslel tím, že se z toho už nikdy nevzpamatoval?“

„Byl jako vyměněný. Dřív bývala jeho lyrická poezie nápaditá, soustředěná, ukázněná. Po tom požáru se ale hrozně změnil. Někdy u něho probleskne trochu plodná myšlenka, ale nedokáže ji dostat na papír,“ odvětil Emil.

„Má sklony k násilnostem?“

Emil zavrtěl hlavou a na rtech se mu mihl krátký úsměv.

„Je pravda, že ten troll je velký a dřív býval také silný jako býk. Byl jsem svědkem, jak si lidi, kteří po něm vyjeli, držel od těla prostě jen nataženou paží. Ale nemá ve zvyku se pouštět do rvaček, to rozhodně ne.“

„A co Helgi Kárason?“

„Ten umělec?“

„Ano.“

„Co je s ním?“

„Toho znáš?“

„Ne.“

„Ludvíka Bjarnasona znáš?“

„Vím, kdo to je.“

„Mohl bys mi o něm něco říct?“

Emil pohlédl na svou sklenici, byla prázdná. Uchopil ji a přistrčil Gunnarovi pod nos. „Pomohu ti, až v té sklence něco bude.“

Gunnar se otočil k pultu a nahlas zavolal: „Pane vrchní!

Ještě jednou to samé tady pro básníka a pro mě. Ta runda je na mě.“ Barman přijal objednávku mávnutím rukou. „Kdo je ten Ludvík?“ zeptal se Gunnar.

„V mládí chtěl být umělcem, ale neměl talent, takže z toho sešlo. Mezitím objevil své životní poslání v tom, že asistuje umělcům, kteří to dotáhli dál než on. Pomáhá jim s výstavami a tak. Sice se mu nikdy nepodařilo vytvořit jediné umělecké dílo, které by mělo větší hodnotu než použitý materiál, ale na věšení obrazuje šikovný.“

„Tím se dá uživit?“

„Myslím, že ano. Stará se o balení a přepravu exponátů.

Při větších výstavách to může znamenat spoustu práce.

Ostatně pracuje jen pro lidi, kteří mohou zaplatit. Mezitím se už v těch ateliérech zabydlel, natahuje plátna na dřevěné rámy a dělá další prkotiny. Někdy myslím i natírá plátna základovou barvou pro umělce, kteří malují obrovské obrazy. Práce má určitě dost.“

„Má záznam v trestním rejstříku,“ zašeptal Gunnar.

„Já vím,“ odpověděl Emil.

„Co udělal?“

„To jsi tak líný, že se ani nemůžeš podívat do archivu po soudních rozsudcích?“ zeptal se Emil.

„Prostě jsem se k tomu ještě nedostal,“ odpověděl Gunnar.

Barman jim přinesl nápoje a postavil je na stůl.

Emil počkal, až číšník zase odejde, a pak pokračoval: „Ten muž, o kterém mluvíme, jakže se jmenuje?“

„Ludvík,“ řekl Gunnar.

„Ano. Jako mladík měl v sedmdesátých letech podivné záliby. Trénoval vzpírání. To nebylo v těch hippiesáckých časech zrovna běžné, přesto se tomu ten mladík vedle studia umění hodně věnoval. Navíc byl exhibicionista a své choutky uspokojoval tím, že stával nahý modelem v umělecké akademii.“

„A kvůli tomu se dostal před soud?“ zeptal se Gunnar.

„Ne, odsouzen byl za něco jiného. V těch letech se samozřejmě trochu obchodovalo s drogami, a třebaže na nejvyšším místě v žebříčku hodnot stály Love and Peace, vytvořila se poptávka i po přičinlivých a schopných vymahačích dluhů, kteří nešli pro ránu daleko. Hippies byli sice na fet celí hrr, ale s placením zas tak moc nespěchali a někdy na takové podružnosti zapomínali úplně. Když už někdo dlužil moc dlouho, obrátil se věřitel na vymahače.

Ten dokázal takovému dlužníkovi nahnat strach tak rychle,

že okamžitě vystřízlivěl a raději si hledal nějakou práci, aby mohl svůj dluh splatit. Nebo vydyndal peníze od tatíka, což byla zřejmě rozšířenější metoda.“

„Bere Ludvík ještě pořád podobné zakázky?“

„Kdepak, před mnoha lety s tím přestal, když jednou někoho téměř zabil.“

„Nevíš, jestli je v nějakém spojení se Slunečním básníkem?“

„Zřejmě tenkrát sháněl peníze i pro Slunečního básníka, stejně jako pro ty ostatní, kteří pracovali v zákulisí.“

Sobota, 17. října

7:00

Birkira vzbudilo zvonění budíku. Dnes měl volný den, a pokud by to záleželo jen na něm, také by to tak zůstalo.

Alespoň zpočátku.

Na snídani si dopřál dost času. Nejprve si dal lok rybího tuku, potom silný čaj a dva opečené toasty se sýrem a okurkou. Při jídle si přečetl noviny, které vytáhl ze schránky hned poté, co vstal.

Potom se začal připravovat na běžecký trénink. Nejprve vyšel na balkon, aby prozkoumal počasí. Vítr se stočil k východu a byl svěží, ale suchý. Teplota se pohybovala těsně nad bodem mrazu, takže už věděl, jak se obléknout. Ale než vyběhne, bude třeba ještě provést pár věcí.

Silnou vrstvou vazelíny si Birkir namazal všechna místa náchylná ke tření: prsní bradavky, pupek, krk i kyčle. Tam všude se při dálkovém běhu už nejednou odřel do krve, proto si dával velký pozor, aby se tomu příště vyhnul.

Nakonec si oblékl elastické kalhoty, tlusté ponožky, tenký svetr a lehkou větrovku. Přes bundu si ještě natáhl křiklavě žlutou vestu s širokými fosforeskujícími pruhy a nakonec si zašněroval běžecké boty značky Asics.

Do dvou malých plastových lahví nalil vlastnoručně namíchaný energetický nápoj, do dalších dvou studenou vodu z vodovodu. Lahvičky si připnul na opasek. Nakonec si nacpal do kapes bundy dva banány. Zbytek jeho oblečení tvořila pletená čepice, tlusté rukavice a žlutě tónované sportovní brýle.

Taška s kompletní sadou čistého oblečení, plavkami, ručníkem a toaletními potřebami už stála sbalená v předsíni.

Snesl ji dolů ke své Toyotě Yaris, která na něho čekala na rezervovaném parkovišti za domem.

Deset minut před devátou zaparkoval auto na parkovišti u Západních lázní a připojil se ke skupině pěti mužů a dvou žen, kteří na sebe čekali ve vestibulu plavecké haly a byli podobně oblečení jako on. Chvíli se bavili o trase, kterou chtějí dnes ráno uběhnout, a nakonec si zvolili stejnou jako při minulém tréninku. Přesně v devět vyrazili a běželi nejprve přes Hofsvallagata dolů k Aegisída. Odtud pokračovali rychlostí asi pět minut na kilometr proti větru východním směrem. V čele se běžci střídali, aby pro ostatní rozráželi vítr. Podél letiště se dostali do Nautholsvíku a potom po mostu pro chodce překonali Kringlumýrarbraut.

Ve Fossvolgurském údolí měli vítr dočasně v zádech, takže jim na kilometr stačilo jen půl čtvrté minuty. Takto se dostali až do údolí Ellidaá, kterým probíhali proti proudu řeky. Při stoupání krátili krok, což jim také snižovalo rychlost. Po mostech pro chodce překonali obě ramena řeky

a odtud běželi dál podél dostihové dráhy zpět. U Árbaerské plovárny udělali přestávku, použili toalety, doplnili láhve vodou a pak zamířili prakticky stejnou cestou zpět do západního města, ovšem s malou odbočkou na Oskjuhlíd, aby jejich dopolední trasa měla přesně třicet kilometrů.

Bylo půl dvanácté, když zpocení a unavení dorazili zpět k plovárně v západním městě. Po dvaceti minutách protahovacího cvičení šli všichni pod sprchy a nakonec se sešli v teplém bazénu, aby si popovídali o dalším tréninkovém programu a nejbližších dálkových bězích na Islandu i v zahraničí. Krom toho přišla řeč i na nepřítomné kamarády z tréninku a na dobrodružné historky z dálkových běhů v různých částech světa. O jiných věcech se nemluvilo, a tak si Birkir znovu na nevyřešený případ vzpomněl až o půl jedné, když se oblékl a vyšel ven před plovárnu.

Odjel domů a napřed vyprázdnil sportovní tašku, než si začal chystat něco k jídlu. Jeho oběd sestával z pomerančové šťávy, žitného chleba s naloženým sledem, jednoho vařeného vajíčka a jogurtu. Potom se znovu vydal k Jónshúsu.

V zahradě byli tři. Ta malá žena, o které teď už Birkir věděl, že se jmenuje Úlfheidur, stála nahoře na žebříku a rozdělovala další dávku krmení. Čečetky poletovaly kolem ní a zobaly zrníčka, sotva je nasypala na prkýnko. Fabían a Rakel seděli na lavičce před domem a užívali si slunečních

paprsků, které v poledne prorazily skrz mraky. Birkir pozdravil.

Rakel vstala a nabídla mu své místo.

„Stejně už musím jít, potřebuji ještě něco nakoupit,“

řekla a rozloučila se.

Birkir se posadil a zeptal se Fabíana, jak se cítí.

„Je to trochu lepší než včera,“ řekl Fabían. Vzal si umotanou cigaretu a zapálil si ji. „Jenom se nesmím přepínat,“ dodal.

„Mohl bys pokračovat ve vypravování, které jsi včera začal?“ zeptal se Birkir.

„Kde jsem to skončil?“

„Říkal jsi mi, že ten dům v Sandgilu vyhořel a vaše přítelkyně přitom přišla o život.“

„Ano, ale to bych nechtěl příliš rozmazávat.“

„To chápu,“ řekl Birkir. „Co se s tebou po té tragické události dělo dál?“

„To neštěstí mě úplně vykolejilo,“ odpověděl Fabían.

„Poslali mě do psychiatrické léčebny. Byl j sem psychicky na dně a obklopen nejčernější temnotou. Byl jsem naprosto neschopný komunikace a ztratil jsem veškerou iniciativu.

Jen jsem v tom ústavu seděl u okna a zíral ven, nic jsem neviděl, nic jsem neslyšel. Dokonce mě museli i krmit, protože jsem si ani nedokázal jídlo, které přede mě postavili, sám vkládat do úst. Také jsem měl problémy s osobní hygienou. Po několika měsících padl ortel: byl jsem duševně

chronicky nemocný, a tak jsem dostal místo na jednom klidném oddělení. Tam jsem zůstal spoustu let.“

Fabían se odmlčel a pozoroval pár špačků, kteří se prali o kousky jablek, které sám včera večer rozvěsil na jeřáb.

„To je zvláštní, ale po celý život jsem pozoroval ptáky,“

řekl. „Už tam v Západních fjordech, když jsem byl malý, mě matka učila, jak se který pták jmenuje, a od jiných milovníků ptactva jsem se naučil rozpoznávat i ty vzácně přilétající hosty. Tady v zahradě jsem už zahlédl i brkoslavy.

Ptáci mi vždycky přinášeli radost, i když se mi vedlo zle.“

„Co se stalo s ostatními lidmi, kteří žili v Sandgilu?“

zeptal se Birkir.

„Za pěstování a distribuci marihuany šli před soud a byli odsouzeni, ale myslím, že sedět nešli. Stejně jako já se žádný z nich nedokázal vyrovnat se Sunninou smrtí, a tak se jejich cesty nutně rozdělily. Měli v té době úplně jiné starosti a málo času, než aby mohli myslet na mě, ale tu a tam mě chodili navštěvovat, víc pro mě nemohli udělat. Byl jsem svědkem Sunniny tragické smrti a můj ubohý rozum to prostě nezvládl. Život skončil.“

„Ale od té doby jsi přece udělal velké pokroky,“ namítl Birkir.

„Ano, ale to bylo až mnohem později,“ řekl Fabían.

„Poté, co jsem dvanáct let víceméně vegetoval, začala v tom ústavu pracovat jedna mladá žena, která teprve krátce předtím absolvovala studium klinické psychologie na jedné

zahraniční univerzitě. O mé onemocnění projevovala odborný zájem a rozhodla se zkusit to s hypnózou a rozhovorovou terapií. Ta ovšem probíhala v prvních měsících velmi jednostranně. Ale pomaličku se jí dařilo vracet mě zpět do života, také jsem začal znovu kreslit. Po dvou letech jsem zase víceméně fungoval. Sluneční básník mě navštěvoval jednou nebo dvakrát do roka a nechával se informovat o mém zdravotním stavu. Jednou jsme byli dokonce spolu dva týdny sousedy na pokoji, protože míval v opilosti manické záchvaty. Dokud pobýval v léčebně, rozhodně tam nebyla nuda.“

Fabían naposled potáhl z jointu, pak ho zamáčkl a teprve potom pokračoval: „A pak jsem jednoho dne zjistil, že mám ve stolici krev. Byl jsem ale ještě pořád natolik letargický, že jsem o tom nikomu neřekl. Jenže to bylo stále horší a nakonec jsem začal krvácet ze střev. Někdo si všiml krvavé skvrny na mých kalhotách, ale napřed si mysleli, že se jedná o hemeroidy. Když se to nelepšilo, poslali mě na vyšetření. Výsledek přišel rychle, zhoubný karcinom ve střevě. Při operaci mi část střeva odstranili, pak následovalo ozařování a chemoterapie, obvyklá procedura. Dostal jsem umělý vývod ze střeva a pomalu jsem se zotavoval.

Kupodivu se během toho pobytu na onkologii zlepšil i můj duševní stav, tam jsem byl mezi psychicky zdravými lidmi, kteří se ke mně chovali jako k sobě rovnému. Proto jsem také nechtěl zpátky do ústavu, ale v podstatě jsem neměl na

vybranou. A tu mi přišel znovu na pomoc Sluneční básník.

Po tom požáru se nastěhoval do sklepního bytu v domě svých rodičů. Když pak jeho rodiče zemřeli, Jón celý dům zdědil a pokoje pronajímal. Nabídl mi, abych se k němu nastěhoval, a řekl mi, že s nájmem se to už nějak zařídí.“

Fabían vstal a zamířil k malému trávníku. Birkir se vydal za ním.

„Jón si své nájemníky dobře vybírá,“ řekl Fabían a pozoroval svůj domov s vděčným pohledem. „Všichni obyvatelé, ženy i muži různého věku, mají v sobě něco uměleckého a každý je jedinečný. Tento dům je v podstatě živoucí akademie. Tady jsem směl být od té doby, co mě propustili z psychiatrické léčebny, a cítím se v tomto prostředí dobře.“

„A jaký je tvůj zdravotní stav teď?“ zeptal se Birkir.

„Ta rakovina se ohlásila ještě dvakrát. Poprvé si s ní dokázali ještě poradit, ale pak začaly metastáze v celém těle.

Chemoterapie údajně může proces zpomalit, ale jinak už přispívá ošetřování jen k tomu, aby byl můj život snesitelný.

Mnoho času mi nezbývá, což mě mrzí, protože teď žiji život, který dokážu ocenit.“

„A z čeho zde žiješ?“ zeptal se Birkir.

„Dostávám invalidní důchod, krom toho kreslím. Když Jón nově vydává své básně, ponechává mi volnou ruku při jejich ilustrování.“

Zatímco Fabían mluvil, zazvonil Birkirovi mobil. Přijal hovor a chvíli naslouchal. Mezitím zakryl slunce mrak a Fabían se chystal vrátit do domu.

„Mohu ti nabídnout kávu nebo něco jiného?“ zeptal se, když Birkir skončil hovor.

„Ne, musím ještě za někým zajet,“ odpověděl Birkir.

„Mockrát ti děkuji, že jsi mi to vše vyprávěl.“

15:00

Ten hovor byl od Dory. Zajela s Annou a dvěma policisty do Unnarova a Starkadurova bytu, aby jim na základě soudního příkazu sejmuli otisky prstů a dlaní. Sice je stálo nějaké úsilí, než k tomu oba přiměli, ale nakonec se to podařilo. Ještě na místě porovnala Anna otisky jejich dlaní s otiskem na velvyslancově psacím stolem, Starkadurův otisk se shodoval. Dora ho na místě zatkla a cestou na hlavní komisařství zavolala Birkirovi.

Birkir předal informace dál Gunnarovi a poté se dohodli, že Starkadura vyslechnou společně. Mohl by to být hodně důležitý rozhovor.

Dora na ně se zadrženým čekala ve výslechové místnosti. Starkadur vypadal duchem nepřítomný a na pozdrav jim neodpověděl.

„Víš, proč jsi tady?“ zeptal se Gunnar, jakmile zapnul nahrávací přístroj a videokameru a vyjmenoval přítomné osoby.

„Ano, protože jsem vystaven pronásledování a držen zde zcela protiprávně,“ odpověděl Starkadur. „Můj muž mi opatří advokáta, který mě odtud dostane.“

„Chtěl bys, abychom s rozhovorem počkali, než dorazí tvůj právní zástupce?“

„Na tom nesejde,“ prohlásil Starkadur, „nemám co skrývat.“

„Pak tedy budeme pokračovat,“ řekl Birkir a kývl na Gunnara, který se přidržel stolu a pokusil se narovnat.

„Jde o tu vraždu na velvyslanectví v Berlíně. Z otisku tvé dlaně na velvyslancově psacím stole můžeme usuzovat, že jsi byl v optimální pozici pro útok vedený na oběť vraždy,“ řekl Gunnar hlasitě a výrazně do mikrofonu.

„Můžeš nám k tomu poskytnout nějaké vysvětlení?“

„Řekl jsem už policistům, kteří vnikli do mého bytu, jak k tomu mohlo dojít,“ odpověděl Starkadur.

„Buď tak laskav a zopakuj to ještě jednou,“ požádal ho Birkir.

„Řekl jsem, že jsem ten večer vstoupil do velvyslancovy kanceláře,“ vysvětloval Starkadur. „Bylo to kvůli našemu rozhovoru s velvyslancem. Když velvyslanec na chvíli odešel, posadil se Anton k psacímu stolu a chystal se telefonovat. Unnar a já jsme vstali, ale než jsme z místnosti

odešli, řekli jsme mu, co si o něm a jeho takzvaných obchodech myslíme. Je dost možné, že jsem se opřel o stůl, když jsem tomu chlapovi říkal rovnou do očí, jaký je hnusák. Přiznávám, že jsem se k němu naklonil. Zavěsil sluchátko telefonu a utekl z místnosti. Já jsem ho ale nezabil; ani v tu chvíli, ani později. Na celý večer mám alibi.

Unnar a já jsme byli po celou dobu spolu.“

Birkir předem vytiskl několik snímků ze záběrů bezpečnostních kamer, jakož i fotky, které ten večer pořídil Ludvík. Našel snímky Unnara a Starkadura, jak jdou spolu s velvyslancem po čtení do budovy ambasády a jak ji pak v noci zase opouštějí. Starkadur měl na sobě světlý oblek a tmavou košili. Birkir si obrázky pečlivě prohlédl, ale nedokázal rozeznat, jestli jsou na rukávu saka tmavé skvrny.

Na to nebylo rozlišení dost dobré.

Birkir podal Starkadurovi obrázek, který byl poměrně zřetelný. „Ten oblek, který jsi na sobě měl ten večer, najdeme u tebe doma?“ zeptal se.

Starkadur se podíval na obrázek. „Ne, ten šel hned po našem návratu do čistírny. Měl být připraven včera po páté, ale nedostal jsem se k tomu, abych si ho vyzvedl.“

„A co ta košile?“ zeptal se Birkir.

„Tento týden jsem si všechny košile pral. Už si nepamatuji, kterou jsem měl na sobě ten večer.“

„Pokud byla na saku krev oběti, dokážou naši lidé v laboratoři najít její stopy, i když sis nechal sako vyčistit v čistírně…“

„Z toho strach mít nemusím,“ prohlásil Starkadur.

Birkir si zjistil jméno té čistírny.

„Souhlasíš s tím, aby si policie vyžádala oblek na analýzu?“ zeptal se Birkir, zatímco si jméno čistírny zapisoval.

„Ano, ale pak také zaplaťte účet a dodejte oblek ve stavu, v jakém byl.“

„Vynasnažíme se,“ řekl Birkir.

Nyní se do výslechu zapojil Gunnar. „Přinesl jsi s sebou zmíněného večera na velvyslanectví nůž?“

„Nůž?! Na co by mi tam byl? Ne, samozřejmě že ne!“

Starkadur zavrtěl hlavou.

„Měl ten večer u sebe nůž některý z ostatních hostů?“

Starkadur znovu zavrtěl hlavou. „Samozřejmě že ne.“

Iniciativy se znovu chopil Birkir. „Včera jsi říkal, že jsi znal ostatní hosty. Jak dobře je znáš? Setkal ses s nimi někdy před tou vraždou?“

Starkadur se opřel na své židli. „Na otázku, jestli jsem zabil toho Antona, jsem odpověděl ne, což je pravda. Víc vědět nepotřebujete. Myslím, že se poradím se svým právním zástupcem, než začnu odpovídat na další otázky.

Zdá se mi, že se tenhle rozhovor točí kolem několika věcí, a

já nehodlám riskovat, že bych vám řekl něco, co by mohlo být dezinterpretováno a použito proti mně.“

„No dobře,“ řekl Gunnar. „Prozatím zůstaneš ve vyšetřovací vazbě, dokud neprozkoumáme dotyčný materiál.

To může trvat několik dní. Budeme se snažit ti ten pobyt zpříjemnit, jak jen to půjde.“

„Budu soudně požadovat odškodnění. To vás přijde draho,“ odpověděl Starkadur.

„Na to máš právo. Ale nebylo by špatné, kdybys svou výpověď sepsal tady na papír, to celou věc urychlí,“

odpověděl Gunnar a přistrčil mu přes stůl papír a propisku.

Starkadur si vzdychl, vzal propisku do pravé ruky a začal psát.

Gunnar a Birkir vyšli z místnosti. Dora zůstala se zadrženým.

Když se posadili ke svým stolům, řekl Birkir: „Starkadur je pravák, proto pořád ještě přichází v úvahu. Ale to na jeho odsouzení nestačí. Musíme získat další důkazy.“

Gunnar hledal v zásuvkách svého stolu něco k snědku.

„Myslím, že máme toho pravého,“ řekl a triumfálně pohlédl na tabulku čokolády, kterou našel mezi tužkami a sponkami na papíry.

Birkir zavrtěl hlavou. „Tím si nejsem tak jistý.“

„Proč ne?“

„Nevím,“ pokrčil Birkir rameny.

„Každopádně se musíme pokusit vrazit do podivuhodné svornosti té skupiny klín,“ prohlásil Gunnar. „Jenom skutečnost, že všichni odmítli poskytnout otisky prstů, přece poukazuje na to, jako by v jistých věcech postupovali společně. Jsem si jistý, že všichni vědí víc, než chtějí říct.

Kdybychom jednoho z nich zmáčkli trochu důkladněji, možná by ta soudržnost získala trhliny. I kdyby to nebyl ten pravý, nebo možná právě proto.“

„Opravdu to považuješ za dobrý nápad?“ zeptal se Birkir.

„Ne, ta myšlenka je samozřejmě absurdní, ale je to to jediné, co můžeme momentálně dělat. Máme ten otisk dlaně a můžeme ho využít. Opatříme si příkaz k vyšetřovací vazbě a uvidíme, co z toho bude, až si Starkadur pár dní posedí.“

„Nepřekračujeme už příliš své pravomoci? Přece jen máme jedinou indicii…“

„Ano, vlastně ne, myslím si, že je to nouzové řešení.

Ten otisk je jediná nesporná indicie. Jinak bychom to mohli rovnou celé zabalit.“

„Mně se to nelíbí,“ řekl Birkir.

„V pořádku,“ řekl Gunnar. „Beru si to na vlastní triko.

Za pár dní ho pustíme. Pokud by si někdo stěžoval, uvedu na svou omluvu, že jsem pro samé kýchání a bolesti v zádech nebyl schopen myslet jasně. Což je do jisté míry pravda.“

Gunnar odfoukl z čokolády prach a s úšklebkem se do ní zakousl.

Birkir se rozloučil a odjel z komisařství, aby vyzvedl v čistírně věci, které měl na sobě Starkadur v Berlíně.

16:40

Birkir si na webové stránce chemické čistírny zjistil jméno a telefonní číslo majitele provozovny a přesvědčil toho muže, aby tam osobně přišel a vydal mu vyčištěný oblek Starkadura Gíslasona. Pak Birkir věci dopravil do laboratoře, kde je převzala Anna. Pokud se na oblečení nachází sebemenší stopa krve, Anna ji najde. Když bude třeba, půjde až hluboko do švů, kam chemické čištění nepronikne.

„To se uvidí,“ řekla, když se jí Birkir zeptal, jestli bude oblek po analýze vypadat stejně jako předtím.

„Bylo by to lepší,“ řekl.

„Hele, poslyš,“ řekla Anna. „Tady jde o vraždu.

Myslím, že na nějakém obleku záleží jen pramálo…“

„Ale přesto,“ řekl Birkir. Dokázal ocenit pěkné obleky z dobré látky, s dobrým střihem, a proto celkem rozuměl Starkadurovi, že by o něj nerad přišel.

„Běž se raději ven nadýchat čerstvého vzduchu, když se na to nechceš dívat,“ řekla Anna s úsměvem.

Birkir opravdu odešel ven, ale ne proto, že nechtěl být u toho, až začne Anna ničit Starkadurův oblek. Rozhodl se totiž, že navštíví keramika Helgiho Kárasona, aby se od něj

dozvěděl něco o jeho minulosti v komuně Slunečního básníka. Vycházel z toho, že hosty na velvyslanectví zřejmě spojuje víc, než se původně zdálo. Birkir chtěl vědět vše.

Nejprve se stavil v jedné malé galerii v centru města, s jejímž majitelem se znal. Po pár telefonátech mu dotyčný muž zjistil adresu Helgiho ateliéru v Reykjavíku.

Nacházel se ve druhém patře jednoho domu poblíž přístavu, kde se dříve vyráběly rybářské sítě. Místnost byla hodně velká, což se určitě hodilo, protože během let přešel Helgi ve své umělecké produkci od menších objektů, jako byly svícny a dekorační předměty, k větším dílům, například sochám a nástěnným reliéfům. Nedokončená díla zabírala velkou část ateliéru.

Birkir zaklepal na dveře, a když nikdo nereagoval, zkusil je otevřít. Nebyly zamčené, proto šel dál. Z

obrovských reproduktorů zněla hlasitá hudba, Janis Joplin.

Birkir sice věděl, že je to rocková klasika sedmdesátých let, ale sám takové věci poslouchal málokdy. Možná až moc zřídka, napadlo ho, zatímco jako fascinován poslouchal hudbu: „Cry-y-y-y baaaby!“

Helgi stál u třímetrového nástěnného reliéfu, který se skládal ze tří různých částí, a připojoval k němu další menší část. Jednotlivé díly byly z pálené hlíny a měly různou barvu. Složeny dohromady vytvářely působivé figury.

„Dobrý den,“ zavolal Birkir a vytáhl služební průkaz.

„Jsem od kriminální policie.“

„Cože jsi?“ Helgi se podíval jeho směrem a přiložil si ruku k uchu.

„Od kriminální policie. Musím ti položit pár otázek.“

Helgi zamířil ke stereo přehrávači a stáhl hlasitost natolik, aby byla hudba právě tak ještě slyšet. „Tak dobře,“ řekl.

„Nemáš proti tomu nic, že?“ zeptal se Birkir. „Co chceš vědět?“

„Vyšetřuji tu vraždu v Berlíně. Je tu pár věcí, na které bych se tě rád zeptal.“

„Moje výpověď je už zaprotokolovaná.“

„Ano, ale potřebuji ještě víc informací. Během příštích dnů musíš být připraven na podobná vyrušení, nedá se nic dělat.“

„No dobrá.“ Helgi odložil stranou segment, na kterém právě pracoval.

„Vím, že jsi spolu se Slunečním básníkem, Fabíanem a několika dalšími žil na začátku sedmdesátých let v jedné komuně. Můžeš mi o tom říct něco víc?“

„Ptáš se na tu komunu?“

„Ano.“

„Co si od toho slibuješ?“

„Existuje zde jistá spojitost s případem. Pokouším se udělat si obrázek o soukromých vztazích mezi hosty na velvyslanectví.“

„Pro mě za mě. Stejně to není žádné tajemství, ví o tom kdekdo, takže by ses stejně všechno dozvěděl.

Pravděpodobně bude i lepší, když ti to povyprávím já, aspoň nedojde k nedorozumění.“

„Přesně tak.“

„Odkud mám začít? Je to už dlouho.“

„Začni od začátku, poslouchám tě,“ řekl Birkir a zvedl diktafon. Helgi proti tomu nijak neprotestoval.

„Dobrá, tak tedy dobře poslouchej. Budu při vypravování pokračovat v práci. Je to dlouhá historie a můj čas je drahý. Pokud budeš mít nějaké otázky, odlož je na později.“

Birkir přikývl. „Rozumím,“ řekl. „Budu tě poslouchat.“

Helgi krátce přemýšlel, pak začal: „Jón a já jsme se seznámili už jako mladí a až do toho požáru v Sandgilu jsme byli velmi blízcí přátelé. Potom se naše cesty na mnoho let rozdělily. Poprvé jsme se sešli na gymnáziu, chodili jsme do stejné třídy. Já jsem měl těžké mládí a přijímací zkoušky jsem složil jen tak tak. Jón a já jsme k sobě našli brzy cestu, oba jsme byli velcí rebelové a všechny kolem nás jsme provokovali. Po první zimě ve škole jsme měli dost maloměšťáckého života v Reykjavíku a v létě 1969 jsme odjeli do Evropy. Tři roky jsme se různě poflakovali, hlavně v Kodani, Amsterdamu a ve Španělsku, věčně švorc a totálně crazy. Cestovali jsme buď stopem, nebo načerno vlakem. Neměli jsme žádná zavazadla, jen jeden lodní pytel a v něm pár hadrů. Člověk by nevěřil, jak dlouho se můžeš udržet nad vodou jen žebráním, popřípadě drobnými

krádežemi, když to nejde jinak. Všude se šířila kultura hippies, a když jsme měli dost dlouhé vlasy, ti mladí lidé v kaftanech neměli nic proti tomu, aby nám občas dali něco k snědku. Někdy se člověk mohl usadit v nějaké komuně a zůstat tam tak dlouho, dokud ho neměli ostatní plné zuby.

Vyzkoušeli jsme všechno, co se dalo, a zkušenosti byly různé. Každopádně jsme důkladně studovali jistý druh chemie. Léto jsme strávili někde u Středozemního moře a spali jsme prostě na pláži, střechu nad hlavou jsme v té době nepotřebovali. Ve Španělsku jsme poznali lidi, kteří pěstovali konopí, a my jsme pro ně tu trávu prodávali. Přes den jsme se potloukali po barech na pláži a v noci po různých zábavních pajzlech. Mladí lidé se spoustou peněz se v létě na jih hrnuli proudem a my jsme na nich vydělali docela slušný balík. Náš systém prodeje byl naprosto bezpečný. Zabalil jsem zboží do ručníku a slunil se na pláži, zatímco Jón prodával lidem jednotlivé dávky. Nikdy toho u sebe neměl moc, protože občas dělávali poldové na pláži razie. Vždycky když prodal jednu dávku, sedl si někde nedaleko mě a kouřil cigaretu. Zatímco kouřil, zahrabal do písku peníze a já zase další dávku. To jsme dělali poldům přímo před nosem, ale ti nikdy nic nezvětřili. Jón byl na pláži známý jako ‚The Weed Man‘, ale mě neznal nikdo, nikdo nevěděl o mém spojení s ním. Večer v tančírnách jsme měli podobný systém.

Tam dole jsme se naučili konopí pěstovat, což se nám později hodilo, když jsme žili v Sandgilu. Ve Španělsku jsme tu věc nejen prodávali, ale také jsme hulili ve velkém stylu. Většina našich příjmů padla na vlastní konzumaci, ale to nám vůbec nevadilo, nikdy nám nešlo o to, abychom vydělali spoustu peněz. Takže celá ta cesta byla trip v obou významech toho slova. A přece to k něčemu bylo. Já jsem se od dívek, které se věnovaly uměleckých řemeslům a své výrobky prodávaly na hippiesáckých trzích, naučil pracovat s hlínou a Jón během druhého léta narazil na pláži na jednoho islandského gymnaziálního učitele, který ho za tři týdny zasvětil do tajemství pravidel básnického umění. Jako protislužbu za to ten muž dostal kvalitní trávu. Potom začal Jón psát básně podle všech specificky islandských pravidel.

K moderní lyrice nikdy sklon neměl. Tam na jihu vznikly jeho nejhezčí básně, z nichž některé jsou už dnes považovány za klasiku. Nakonec nás to toulání přestalo bavit, a když jsme si našetřili dost peněz na letenky, odletěli jsme zpátky na Island.

Měli jsme v plánu vyrazit do Ameriky, ale na to jsme napřed museli našetřit prachy. Jón odešel do Západních fjordů, kde pracoval v jednom domově pro mentálně postižené. Bezpochyby to s nimi uměl. Ale také si tam našel Sunnu, a tak začal s tou cestou do Ameriky váhat. Sunna nikdy nebyla dál než v Reykjavíku a ani v nejmenším neměla zájem odjet bez peněz do Ameriky se dvěma

praštěnými chlapci. Sice Jóna milovala, ale stála oběma nohama pevně na zemi.

Roku 1973 dostal Jón fantastický nápad odstěhovat se do Fljótshlídu a obsadit dům v Sandgilu, který patřil jeho otci. Ten clům byl už dva roky opuštěný. Starý Sváfnir pronajímal okolní louky jako pastviny pro koně a dům chtěl přestavět na letní sídlo. Jón se nikoho o svolení neprosil, prostě starému klíče ukradl, a tak jsme se tam uhnízdili.

Byla za tím idea squatterského hnutí, které vzniklo v osmašedesátém v Londýně a spolu s kulturou hippies se rozšířilo po celém světě. Lidé bez stálého bydliště obsazovali prázdné a nepoužívané domy, aby tam v míru a šťastně žili s jinými lidmi. Jak jsem říkal, ta idea vzbudila velký rozruch a mnohé z hippiesáckých komun, ve kterých jsme během naší cesty po Evropě na čas zakotvili, se nacházely právě v takovýchto zabraných domech.

Starý Sváfnir se tvářil, jako by o zabrání domu nic nevěděl. Vlastně si myslím, že už tenkrát měl ze svého syna hrozný strach. Ale po nějaké době přestal platit účty za elektřinu, takže jsme nakonec zůstali bez proudu. A tak jsme někde museli sehnat peníze, protože bez elektřiny se tam žít nedalo. Když se pak Jón dohodl s lidmi z elektrárny, aspoň zpočátku to fungovalo dobře, protože jsme ještě nějaké peníze měli. Jenže natrvalo to bylo málo. Chovali jsme pár slepic a měli jsme malou zelinářskou zahradu. Na loukách se pásli koně, takže jsme tam nemohli sklízet seno, jinak

bychom mohli chovat také ovce, i když jsme o tom nevěděli absolutně nic. Věnovali jsme se všem možným druhům umění. Já jsem si opatřil primitivní keramickou pec, která stačila právě tak na jednoduché hippiesácké předměty, které jsem tenkrát vyráběl ve stylu, jemuž jsem se naučil na našem tripu. Na tu pec a na hrubou práci bylo místo v jedné kůlně vedle obytného domu, ale naším nejdůležitějším pracovním místem byl obývák v domě, tam jsme pracovali všichni dohromady. Jón psal básně, Rakel román a Fabían kreslil. Sunna skládala hudbu a vyráběla svíčky. Já jsem modeloval. Z toho jsme chtěli žít.

Každý pátek odpoledne jsme se vydali do Hvolsvölluru před družstevní obchod, kde jsme se pokoušeli naše výtvory prodávat. Sunna hrála na kytaru a zpívala své písně, my ostatní jsme nabízeli na prodej svá díla. Samozřejmě jsme téměř nic neprodali, ale lidé aspoň házeli mince do Sunnina futrálu na kytaru, připadalo jim to velkorysé. Neměli ani potuchy, co se jim tu nabízí. Dokonce náhodou existuje nahrávka z jedné slavnosti 17. června, kterou pořídil státní rozhlas. Sunna tam zpívá tři zhudebněné Jónovy básně. Ty už se mezitím staly opravdovou klasikou, především Když den i sen jsou čím dál jasnější. Kvalita té rozhlasové nahrávky není rozhodně nijak dobrá, přesto se ještě dnes tu a tam vysílá a platí za hudební raritu. Bohužel žádné jiné nahrávky Sunniných písní neexistují.

Ta doba v Sandgilu byla sice pěkná, ale příjmy daleko zaostávaly za naším očekáváním. Kvůli dluhům v družstevní prodejně jsme byli nuceni zajistit si jiný zdroj příjmů. A tu přišel Jón na nápad pěstovat na půdě konopí. Trvalé řešení to samozřejmě nebylo, ale doufali jsme, že se tím lépe etablujeme.

Pořizovací náklady byly dost vysoké. Museli jsme si opatřit skleníkové osvětlení a semena, ze kterých by se daly vypěstovat rostlinky. Na to jsme si vzali půjčku u jednoho lichváře v Reykjavíku, a tak padla velká část výnosu na splátky. Proto jsme museli podstatně zvýšit produkci, abychom měli z čeho žít. Půda nabízela dostatek prostoru, takže jsme stále měli rostlinky ve všech stádiích růstu.

Zahradní substrát jsme si sami míchali z hlíny, koňského trusu a říčního písku. Zavlažování bylo naprosto dokonalé, v tom byl Fabían mistr. Ty rostlinky se totiž musejí tu a tam nechat trochu uschnout. Lampy visely v přiměřené vzdálenosti nad rostlinami, a aby se světlo využívalo optimálně, obložili jsme všechno kolem hliníkovou fólií.

Sklizeň byla komplexní záležitost, muselo k ní dojít v pravý okamžik, aby se dosáhlo nejlepší koncentrace účinné látky v rostlině. To jsme se Jón a já naučili ve Španělsku, a tak jsme pěstovali opravdu dobrou trávu, která se v Reykjavíku skvěle prodávala. Ale netrvalo dlouho a všimla si nás policie. Používali jsme podobný distribuční systém jako ve Španělsku.

Jedna

naše

přítelkyně

v

Reykjavíku

přechovávala zásoby, Jón a já jsme prodávali a Rakel nás zásobovala zabalenými dávkami. 1’árkrát nás sice prohledali, ale množství, které u nás poldové našli, bylo tak malé, že mohlo být klidně určeno pro vlastní spotřebu, proto se od obvinění upustilo. Jenže podezřelých okolností bylo čím dál víc a nakonec to skončilo tím, že si na nás v pátek odpoledne cestou do Reykjavíku počíhali. Následovala obrovská policejní akce na Raudavatnu, spousta hlídkových vozů a velký kravál. V autě jsme měli celou zásobu. Jón, Rakel a já jsme byli zatčeni.

Dali nás do izolace, tři dny s námi nesměl nikdo mluvit.

Až potom přišel vězeňský farář a mluvil jednotlivě s každým z nás. Od něho jsme se dozvěděli, že je Sunna mrtvá. Po týdnu nás z vyšetřovací vazby propustili a později odsoudili, ale protože jsme dostali podmínku, do basy jsme nemuseli. Bylo to, jako by se systém za něco styděl.

Jediným mým útočištěm byly alkohol a drogy, dalších dvacet let jsem žil pořád v rauši. Jinak bych nevydržel ani den. Rakel a já jsme se pár týdnů po tom požáru rozešli, protože vzpomínka na Sunnu byla s naším vztahem natolik spojena, že jsme to nemohli vydržet. Odjel jsem do Amsterdamu, kde jsem prožil větší část těch dvaceti let.

Tam jsem si mohl nejlíp opatřit matroš a financování vlastní spotřeby jsem si zajišťoval silnějšími prostředky. Většina tvrdých drog, které se tenkrát dostaly na islandský trh, mi v těch letech prošla rukama. Navzdory těm úletům jsem ale

přece jen pořád ještě nějak fungoval, dokonce jsem navštěvoval veřejné semináře na uměleckých školách. Dál jsem pracoval s hlínou a podařilo se mi vytvořit si vlastní styl, který vzbudil pozornost. Kolem poledne jsem většinou býval schopen dvě nebo tři hodiny pracovat, přičemž vznikl tu a tam nějaký ten objekt. Mé věci byly žádané a ceny rostly, protože produkce byla tak malá. A to bylo dobře, protože mezitím mě mnohem tvrdší chlápci vytlačili z drogového trhu. V tu dobu jsem byl už sám na heroinu a totálně jsem zpustnul. To se doneslo až na Island, a tak se u mě jednoho dne objevili Sluneční básník a má bývalá přítelkyně Rakel. V pravém slova smyslu mě vytáhli ze stoky a postavili znovu na nohy. Napřed mi opatřili ještě jednu dávku, pak byt a koupel, no a nakonec začala odvykací kúra. Po Sunnině smrti v plamenech nebyla Rakel schopna svůj román dokončit. Aby překonala smutek, udělala si kurz pro zdravotní sestry. Potom pracovala v jednom terapeutickém centru pro alkoholiky a drogově závislé, proto ty tvrdé metody znala. Za tři týdny jsem byl schopen odcestovat, a tak jsme všichni společně odletěli na Island. Následující rok jsem s nimi strávil v Jónshúsu. Od té doby jsem se alkoholu či drog ani nedotkl, věnoval jsem se jen svému umění. Téměř každý den docházím na schůzky Anonymních alkoholiků a děkuji Bohu za každou hodinu, kdy mohu tvořit. V tom dnes spočívá mé jediné opojení.

Heroin vždycky zabíjí…“

Celou dobu podmalovával jeho vyprávění zpěv Janis Joplin, nyní Helgi zvuk zase trochu zesílil a mlčky naslouchal.

,And that’ll be the end of the road, babe, I know you got more tears to share, babe. „

Znovu zvuk stáhl a zeptal se: „Víš, jak zemřela Janis Joplin?“

„Ne,“ zavrtěl Birkir hlavou.

„Její heroinový dealer byl sám úplně čistý,“ řekl Helgi.

„Při každé nové dodávce potřeboval její sílu vždycky nejprve otestovat. Nikdy se přesně neví, jak silný je materiál od překupníka. Dealer tedy dostal novou zásilku, a přestože jeho pokusný králík nebyl tentokrát k dispozici, pustil tu věc do oběhu, také Janis dostala svoji padesátidolarovou dávku.

Byla v hotelovém pokoji sama, když si ji píchla. Potom sešla dolů do haly a nechala si rozměnit pětidolarovou bankovku, aby si mohla v automatu koupit cigarety za padesát centů. A právě když se zase vrátila na pokoj, schytala zlatou střelu. Ten matroš byl osmkrát silnější, než byla zvyklá. O osmnáct hodin později ji našli, ještě držela v ruce ty čtyři dolary padesát. Ve stejný víkend zemřelo osm dalších narkomanů, kteří si tuhle zásilku koupili.“

Helgi se krátce odmlčel a pak dodal: „Pokaždé, když jsem si píchal, se mi mohlo stát to samé.“

„Pověz mi ještě něco Slunečním básníkovi,“ požádal ho Birkir. „Jak vlastně jeho život probíhal?“

Helgi se pousmál a řekl: „Od té chvíle, co ze života mého přítele Jóna zmizelo slunce, nenapsal už ani řádku.

Začalo se mu říkat Sluneční básník, protože mezitím se Sunnina zhudebnění jeho básní dočkala velké popularity.

Jeho básně se stále znovu vydávají, ale žádné nové už k nim nepřibývají. Recituje je při každé příležitosti. Jeho duch zemřel se Sunnou. Po tom požáru v Sandgilu mu rodiče dovolili, aby se k nim nastěhoval do sklepa, a dokud žili, tak se o něho starali. Nemohl pracovat a zřejmě by skončil v nějakém ústavu, kdyby o něho nepečovali. Později zdědil dům i další majetek. Žije teď hlavně z toho, že pronajímá pokoje, ale od svých nájemníků toho moc nedostane. Skoro by se dalo říct, že vytvořil další komunu, po jaké toužil v Sandgilu. Rakel se stará o praktické věci. Nájemníci se nevybírají podle toho, jak jsou solventní, nýbrž dle toho, jestli něčím přispějí ke kulturní atmosféře v domě. V

Jónshúsu nikdy nevládne nuda. Je to něco jako akademie svobodného myšlení a neomezené tvořivosti v těch nejneuvěřitelnějších oblastech. Jako v rezervaci tam ještě dál žije malý zbytek hippiesácké kultury. Jón to všechno sleduje, ale sám už dlouhá léta básně nepíše. Teď mu stačí, že podporuje druhé umělce.

Jón pije víc, než je zdrávo, ale ne tak, že by se člověk musel obávat o jeho život, a nikdy nebere žádné drogy.

Někdy dokonce i na alkohol zapomene na celé týdny a pohrouží se do studia literatury. Když se pak ale zase objeví

nějaký jeho starý kumpán a zavleče ho do nejbližší putyky, může z toho být podle okolností dlouhé opilecké období. V

opilosti ovšem občas upadá do manických záchvatů, někdy musí dokonce na pár týdnů na psychiatrii. Rakel ho však má, stejně jako vše ostatní, co se týká domu, zcela pod kontrolou.“

Helgi vstal. „To byl příběh Slunečního básníka a můj; a teď bych ti byl vděčný, kdybys mě nechal v klidu pokračovat v práci.“

Na znamení, že je rozhovor u konce, Helgi znovu zesílil hudbu.

Birkir odjel zpět na Hverfisgata, aby uložil do počítače své nahrávky rozhovorů s Fabíanem a Helgim. Potom zavolal Gunnarovi, aby ho informoval, co se během dne dozvěděl, respektive nedozvěděl.

„Nejsem si jistý, jestli jsme na správné cestě,“ řekl nakonec. „Co tím myslíš?“ zeptal se Gunnar. „Ten muž ve vyšetřovací vazbě určitě není ten pravý.“

„Samozřejmě že ne, ale jsem si jistý, že se události dají do pohybu.“

„To není zrovna korektní postup,“ trval na svém Birkir.

„Poslyš,“ poznamenal Gunnar rozmrzele. „Jdi domů a vyžehli si kalhoty. Nebo dělej, co chceš, aby ses uvolnil.

Promluvíme si o tom zítra.“

21:20

Gunnar věděl přesně, jak by chtěl ten den zakončit, totiž v hospodě na Smidjustíguru. Tak tomu bývalo obvykle po většinu večerů, i když se snažil dát si tu a tam pauzu; byla období, kdy nepil žádný alkohol a dovolil tělu, aby se zotavilo. Dnes měl ovšem důvod, aby zašel na skleničku.

První, koho si Gunnar při vstupu do hospody všiml, byl velvyslanec Konrád Björnsson, který seděl sám u jednoho stolu a četl si Spiegel. Před ním stála whisky s ledem.

Gunnar kývl na barmana, aby si objednal obvyklou kombinaci, a aniž by požádal o dovolení, dosedl těžce na židli u velvyslancova stolu.

„Setkali jsme se v Berlíně,“ řekl Gunnar a opřel si berle o stůl.

Konrádovi chvíli trvalo, než si vzpomněl, ale pak Gunnara radostně pozdravil.

„Němci píší o té vraždě na velvyslanectví,“ řekl a ukázal na Spiegel. “A zatraceně jim to všechno sedí. Žádné spekulace, samá fakta. Tento způsob německého zpravodajství mám rád.“

Gunnar si všiml, že sklenka před Konrádem není za ten večer určitě první.

„Vzpomněl sis snad mezitím ohledně toho večera na něco, co jsi nám ještě neřekl?“ zeptal se.

„Určitě se jedná o spiknutí,“ prohlásil Konrád.

„Zatracené spiknutí, aby mě dostali do problémů. A to se jim podařilo. Ministr zahraničních věcí vyměnil několik postů na ambasádách. Já dostanu psací stůl v Reykjavíku a na starosti nějaké zasrané černošské země v Africe, abych pořád rajzoval z jedné do druhé. Omlouvám se za ten slovník…“

„Převezme tvé místo v Berlíně velvyslanecký rada Arngrímur?“

„Arngrímur?!“ Konrád se hlasitě zasmál. „Ne, Arngrímur Ingason nebude nikdy velvyslancem.“

„Pročpak ne? Copak není schopný diplomat?“

„Schopný diplomat? Ale ano, to on je, ale přesto nebude nikdy velvyslancem.“

„Proč ne?“

„Prostě to tak je. Na ministerstvu zahraničních věcí je to jakési nepsané pravidlo, ale nikdo neví, proč tomu tak je.“

„Co tím myslíš?“

Konrád se opřel naproti Gunnarovi a zašeptal: „Pokaždé, když je do úřadu uveden nový ministr, prochází s ním ministerský rada různé zahraničně-politické záležitosti a samozřejmě také spoustu praktických detailů. Vím, že má Arngrímura Ingasona na seznamu, že nikdy nebude islandským velvyslancem, nikdy! Proč, to se neví. Ovšem na oplátku má svá zvláštní práva, nemusí dělat žádnou službu doma a na každém místě může zůstat tak dlouho, jak mu to

vyhovuje. Proto není přemísťován tak často jako ostatní. Pro velvyslance je samozřejmě nanejvýš příjemné mít ho po boku, protože se práci nevyhýbá. Bohužel je ale strašně nudný, alkoholu se ani nedotkne.“

Konrád si vydatně lokl whisky a pokynul barmanovi, aby mu donesl další, třebaže tuto měl zatím vypitou jen z poloviny.

„Můžu tě také na něco pozvat?“ zeptal se Gunnara.

Gunnar ukázal na sklenice, které stály před ním: „To samé ještě jednou. Proč existuje toto zvláštní ustanovení ve vztahu k Arngrímurovi?“

„To je otázka. Arngrímurův otec byl zesnulý Ólafur Ingi Esjar, svého času poslanec parlamentu a jeden z předních importérů. Patřil k nejmocnějším mužům v této zemi a Arngrímur byl korunní princ se stříbrnou lžičkou v ústech.

Státní zkoušku na právech absolvoval na výbornou a stal se okresním amtmannem v Hvolsvölluru, ještě mu nebylo ani třicet. To bylo v roce 1972. Četl jsem to v jednom starším vydání juristického rejstříku. Tam byl ještě uveden jako Arngrímur Esjar. Jméno si změnil na Arngrímur Ingason, když v roce 1975 přešel na ministerstvo zahraničních věcí.“

„Nevíš, proč si změnil jméno?“

„Ne.“

„Měl snad jako okresní amtmann nějaký průšvih?“

„I kdyby tomu tak bylo, zametlo by se to pod koberec.“

„Něco takového se dá vždycky vyhrabat, když na tom někomu opravdu záleží,“ řekl Gunnar. „Ale mně do toho vlastně vůbec nic není. S naším případem to nemá nic společného.“

Barman přinesl Gunnarovi druhou rundu piva a kümmerlingu, velvyslanci pak další whisky s ledem. Konrád se ještě jednou napil ze sklenice, která stála před ním, zbytek pak přelil do nového drinku a podal číšníkovi sklenici a padesátieurovku.

„Koruny nemáš?“ zeptal se číšník.

„Ne. Zbytek si nech, kamaráde,“ řekl Konrád a znovu se obrátil ke Gunnarovi. „Nevypadá to dobře, když máš před sebou víc skleniček. Lidi pak snadno napadne, že se chceš zpít do němoty.“

„Zjistili jsme, že mezi těmi hosty na velvyslanectví byly mnohem užší vztahy, než zpočátku přiznávali,“ řekl Gunnar.

„Sluneční básník a Helgi Kárason byli už od mládí přátelé a nějakou dobu žili oba v jedné komuně ve Fljótshlídu, ten statek se jmenoval Sandgil. I Fabían tam byl. Jónova snoubenka přišla o život, když ten dům v roce 1975

vyhořel.“

„Na to si vzpomínám,“ řekl Konrád. „Chudák Jón strašně trpěl tím, že tu ženu ztratil.“

„Takže tři z hostů na velvyslanectví spojoval zážitek toho požáru?“

Konrád si už přikládal sklenici ke rtům, ale znovu ji postavil na stůl.

„Ne,“ řekl. „Čtyři.“

„Čtyři?“

„Jeden z těch dvou teploušů je bratr dívky, která přišla při požáru o život.“

„Který?“

„Starkadur.“

„Odkud to víš?“

„Ten večer na velvyslanectví na to přišla řeč. Bylo to dost dramatické.“

„V jakém smyslu?“

„Starkadur začal brečet, když Jón přednášel svou báseň Když den i sen jsou čím dál jasnější. Helgi se pokoušel ho uklidnit a z jeho slov vyšlo najevo, že ta dívka byla jeho sestra.“

„Existuje nějaká možnost, aby byl do té věci nějak zapleten také Anton Eiríksson?“ zeptal se po chvíli přemýšlení Gunnar.

„Ne, to je zcela vyloučené,“ odvětil Konrád. „Ten žil v té době v úplně jiné části země. Tenkrát jsme stáli bok po boku v politice.“

„Dobrá,“ řekl Gunnar. „To nás tedy dál neposune. Byla to prostě jen náhoda.“

„Pravděpodobně ano,“ řekl Konrád a napil se. „Ale přesto je tu ještě další aspekt. Arngrímur Ingason Esjar byl v

té době amtmannem v Rangárvellirském okrese a Sandgil patřil do jeho služebního rajonu, takže s těmi událostmi měl co do činění.“

„Něco tam nehrálo?“

„To určitě ne. Arngrímur vždy jedná podle předpisů, což je další jeho nesnesitelná vlastnost.“

„Ale on přece nebyl na velvyslanectví, když někdo Antona zabil,“ řekl Gunnar.

„Ne, bohužel,“ řekl Konrád. „Tenkrát měl jinou práci.

Kdyby byl na mém místě on, byl bych pořád ještě velvyslancem v Berlíně. Vždycky dbá na to, aby vše proběhlo tak, jak má. Kdyby tam byl on, nikdo by Antona nezabil.“

Po tomto prohlášení vypil Konrád svou sklenku jedním lokem.

22:30

„Jdi domů a vyžehli si kalhoty,“ řekl Gunnar Birkirovi.

A právě to Birkir také udělal. Uprostřed obýváku si postavil velké, stabilní žehlící prkno, ke kterému se uchyloval vždycky, když potřeboval přemýšlet. Nejprve si vyžehlil kalhoty, které měl předtím na sobě, a pak je pověsil na ramínko. Potom se pustil do devíti košil, které vypral už před týdnem. Ta chvíle nastala právě nyní. Zacházel s žehličkou jako opravdový profesionál a každou košili žehlil

naprosto stejnými pohyby. Napřed rukávy, potom záda.

Nijak nespěchal a užíval si jemné práce se žehličkou, dokud košile opět nevypadaly jako nové.

Ze stereofonní soupravy mu k tomu zněl Čajkovskij, Serenada pro smyčce a Elegie, hraná nějakým komorním orchestrem. Birkir poslouchal výhradně takovou hudbu, pomalá klasická díla, která sbíral ve svém počítači. Jakási neurčitá vzpomínka mu říkala, že ve svých nejrannějších letech musel být obklopen právě takovou hudbou. Přesto se mu nikdy nepodařilo tyto vzpomínky konkretizovat, navíc se o to pokoušel jen málokdy. Nebylo to nijak zvlášť důležité.

Birkirovy myšlenky kroužily kolem mužů, kteří byli v Berlíně velvyslancovými hosty oné noci, kdy došlo k vraždě. Samé zvláštní typy, bylo zajímavé se s nimi seznámit. Nyní si už dokázal o těchto lidech udělat slušnou představu, ale potřeboval shromáždit ještě víc informací. A měl dojem, že bude nutné přihlédnout i k událostem z minulosti. Byl si jistý, že přitom určitě narazí na onoho hosta, který tu noc odešel z velvyslancovy kanceláře jako poslední.

Birkir se rozhodl, že zítra zajede do Fljótshlídu, aby se podíval na místo, kde před tolika lety jedna mladá žena přišla o život.

Neděle, 18. října

01:20

Gunnar toho vypil hodně. Velvyslanec objednal ještě několik rund a pak se rozhodl změnit lokál. V baru na Smidjustíguru začalo být až příliš hlučno. Gunnar se na rozdíl od něho rozhodl jet domů a požádal barmana, aby mu objednal taxík. S pomocí berlí se vybelhal na ulici. Taxík přijel brzy a cesta na Skúlagata netrvala dlouho. Gunnar zaplatil a požádal řidiče, aby mu otevřel dveře a podržel berle. Potom se vysoukal z vozu.

„To jsou záda,“ vysvětloval Gunnar řidiči. „Houser.“

„Tak se brzy uzdrav a buď opatrný,“ zavolal na něho ještě řidič, když opět nasedl do auta.

Gunnar se jednou rukou opřel o jednu berlu, stejnou rukou si podržel i druhou, zatímco hledal v kapse bundy klíče od domu. Zaměřil na to veškerou pozornost, takže si vůbec nevšiml postavy, která se k němu tiše připlížila zezadu.

A náhle kdosi podkopl berlu, o kterou se Gunnar opíral.

Okamžitě se svalil, a když ho druhý kopanec zasáhl prudce do boku, převrátil se.

„Ty zasraný hajzle!“ zařval Gunnar a pokusil se vyhnout dalšímu kopanci.

„Teď už na tom nejsi tak dobře, ty mizerný lokaji negrů, co?“ zaskřehotal hlas, který Gunnar poznal.

„Copak oni tě pustili?“ řekl Gunnar a pokoušel se bránit proti dalšímu kopanci.

„Ano, to jsi nevěděl, ty teploušská svině?“

„Teplouš? Ty se tady snad chceš udělat?“ zeptal se Gunnar a zasténal, protože další kopnutí ho zasáhlo do čela a roztrhlo mu obočí.

„Nechoď na mě s takovými blbými kecy,“ řekl blonďatý palič, kterého Gunnar vyslýchal v pondělí ráno. Pokusil se ho ještě jednou kopnout, ale Gunnar jeho kop tentokrát odrazil paží.

„Jak jsi mě našel?“ zasípal Gunnar.

„Jsi přece v registru obyvatelstva, pitomče. Myslíš, že neumím zacházet s počítačem? Čekám tady na tebe už celý večer.“

„Ach ano, registr obyvatelstva, jasně,“ řekl Gunnar.

„Poslyš, nemám chuť se teď s tebou prát. Odpal. Au.“

Blonďák ho tvrdě kopl do hrudníku.

„Komu říkáš, aby odpálil, co?“ řekl triumfálně.

„Tobě,“ řekl v tu chvíli od dveří chraplavý ženský hlas.

„Padej domů, nebo tě odprásknu.“

Když se blonďák otočil, hleděl přímo do hlavně pušky, která mu mířila mezi oči. Pár kroků ustoupil, pak se obrátil a upaloval pryč, co mu nohy stačily.

„Děkuji, mami,“ řekl Gunnar, vytáhl z kapsy mobil a vyťukal tři číslice.

„Záchranná služba,“ ozvalo se.

Gunnar udal své jméno a adresu. „Potřebuji sanitku, nejlépe hned. Myslím, že mám zlomené jedno nebo dvě žebra. A také mě příšerně bolí záda. O nachlazení už ani nemluvě…“

02:10

Na úrazové ambulanci řekli Birkirovi číslo pokoje.

Gunnar ležel na boku a cpal si do úst z potrhaného sáčku rozmačkané rozinky v čokoládě. Nad značně opuchlým pravým okem měl velkou náplast.

„Ty jsem měl v kapse,“ řekl Gunnar na vysvětlenou.

„Tady nic k jídlu nemají.“

„Volala mi tvoje matka,“ řekl Birkir. „Říkala, že se tě někdo pokusil zabít.“

„Ale, byl to ten blonďatý parchant, ten palič, kterého jsme chytili v pondělí. Vrhl se na mě zezadu.“ Birkir vytáhl mobil. „Nechám ho hned zatknout,“ řekl.

Gunnar chytil Birkira za ruku. „Ne, to v žádném případě.“

„A proč ne?“

„Tak jako tak půjde už brzy do basy za paličství,“ řekl Gunnar zkrátka. „Víš, jak by se naparoval, kdyby mu přišili

ještě obvinění, že mě napadl? Tuhle radost mu nedopřejeme.“

„Neměli bychom raději postupovat podle předpisů?“

„Ne. On by se pak všude vytahoval, jak mi to natřel.

Když to ale neoznámím, lidi mu neuvěří a vysmějí se mu.

To bude pro takového idiota horší trest. Já si to s ním vyřídím později.“

„No dobrá, je to tvoje rozhodnutí,“ řekl Birkir. „Jak ti je?“

„Lékař říká, že nic zlomeného nemám. Mám pár ošklivých zhmožděnin, ale jinak jsem v poměrně dobrém stavu. Taky mám jednu malou tržnou ránu a monokl na oku.

Ještě mi dají injekci na ta záda a zůstanu tu přes noc. Můžeš to vyřídit mámě?“

Birkir se usmál. „Vyřídím,“ řekl. „Tvoje matka si rozhodně nepřeje, abys ještě někdy jel do Egilsstadiru. Říká, že od té doby to s tebou jde od desíti k pěti.“

„To má tedy pravdu. Vyptávala se tě na tu naši cestu?“

„Chtěla, ale řekl jsem jí, že musím co nejrychleji za tebou, abychom si promluvili.“

„Dobře. Naše verze se musejí shodovat, to ale můžeme probrat později.“

„Dohodnuto,“ řekl Birkir s úsměvem.

„Představ si,“ řekl Gunnar, „že ta stará dáma mě před tím chlapem zachránila.“

„Opravdu?“ Birkir svraštil obočí. „O tom mi nic neříkala.“

„Byla ještě vzhůru, když jsem přijel k domu taxíkem.

Slyšela taxík, a tak se podívala z okna, protože si dělala starosti o má záda. A pak uviděla, jak mě ten chlap přepadl.

Popadla moji pušku a seběhla dolů po schodech. Jak ten chlap uviděl zbraň, zmizel jak blesk.“

„To jsi měl štěstí,“ řekl Birkir. „Ale nemusí se takovéto použití střelné zbraně hlásit?“

„Ne, sakra, řekl jsem, že ne,“ naštval se Gunnar. „To přepadení se hlásit nebude, a proto není ani třeba nikde zmiňovat, že na něho má matka mířila puškou, je ti to jasné?“

„Ano.“

„Krom toho nebyla nabitá.“

„Dobrá.“

„Aleje tu ještě něco jiného,“ řekl Gunnar. „Potkal jsem dnes večer toho velvyslance.“

„Opravdu?“

„Ano, tak trochu jsme se bavili o těch hippies v Sandgilu. Konrád je úplně v pohodě, je velmi vstřícný a velkorysý.“

„Jistě tě bavilo s ním pít,“ řekl Birkir.

„Přestaň, o to přece vůbec nejde. Poskytl mi ale pár důležitých informací,“ řekl Gunnar a vylíčil Birkirovi svůj

rozhovor s velvyslancem o lidech v Sandgilu a o okresním amtamannovi v Hvolsvölluru.

„Nitek, které vedou do Sandgilu, přibývá,“ řekl Birkir, když Gunnar domluvil.

„Ano,“ řekl Gunnar a strčil si do úst poslední čokoládovou rozinku. „Nechtěl by ses podívat na starou dokumentaci o tom požáru?“

„Právě to mám v úmyslu,“ řekl Birkir.

„A sežeň mi něco k jídlu, prosím tě,“ dodal Gunnar.

11:20

Birkir šel večer spát krátce pojedenácté, ale pak mu dvacet minut před druhou v noci zavolala Gunnarova matka Maria. Okamžitě odjel na ambulanci a další hodinu strávil u Gunnara. Když se zase dostal domů, pokusil se znovu usnout, ale marně. V sedm byl zcela probuzený, ale zůstal v posteli ještě další hodinu a přemýšlel. Pak vstal, udělal si snídani a nakonec zamířil ve své toyotě po prvním silničním okruhu směrem k východu.

Na policejním revíru v Hvolsvölluru se nic nedělo a službu konající policista, korpulentní muž, jemuž táhlo na padesátku, se rozhodl, že sám zajede s Birkirem do Fljótshlídu a ukáže mu někdejší statek Sandgil, kde Sluneční básník Jón Sváfnisson zřídil v roce 1973 komunu hippies.

Obloha byla bez mráčku a vzduch byl chladný a svěží.

Už jenom výhled, jaký se Birkirovi nabízel, tento výlet ospravedlňoval. Na jihovýchodě se tyčil majestátní ledovec Eyjafjallajökull a podzimní barvy na protáhlém horském svahu Fljótshlídu intenzivně zářily ve slunečním světle.

Birkir se zeptal strážmistra, jestli je odtud vidět až do Thórsmórku, ale ten mu odpověděl, že to už je moc daleko.

Museli by jet ještě pořádně dlouhý kus po mizerné silnici podél svahu, aby uviděli les v Thórsmorku na druhé straně ledovcové řeky Markarfljótu.

Birkir přitom myslel především na Húsadalur. Minulé léto se zúčastnil Laugavegurského běhu, který vedl z Landmannalaugaru do Thórsmorku, celkem to bylo pětapadesát kilometrů. Umístil se na 58. místě z 320

účastníků, s časem šest hodin a tři minuty. Příští léto měl v úmyslu stejnou trasu urazit za méně než šest hodin.

Několik kilometrů jeli po úzké asfaltové silnici a pak ještě kousek po štěrkové cestě. Jak na dlouhé stráni po levici, tak i v nížině po pravici se rozkládaly obhospodařované statky a rekreační domy. Nakonec strážmistr zastavil u pěkného lesíku, nepříliš vzdáleného od dalšího obydleného domu. Vystoupili a prohlíželi si místo.

„Ty ohořelé trosky byly odstraněny krátce po tom neštěstí, jak jsem slyšel,“ vysvětloval policista. „Potom byl pozemek ohrazen na ochranu před ovcemi a byl vysazen

tento lesík. Pozemek ještě pořád vlastní Sluneční básník, ale nejezdí sem.“

Přelezli přes ohradu a museli se prodírat zmrzlou zvadlou trávou, aby se dostali až k místu, kde stával dům. Z

cesty nebylo nic vidět. Z domu nezbylo víc než základy.

Tráva prorůstala betonem a rovné plochy byly zcela pokryty sytě zeleným mechem. Do betonu byly vytesány nějaké znaky, kruh o průměru asi dvou metrů a uprostřed něho kříž.

Čáry byly silné asi deset centimetrů a hluboké dva centimetry. Jistě bylo dost obtížné vytvořit zde tento symbol. „Sluneční kříž,“ řekl Birkir.

„Slyšel jsem, že se sem lidé chodí modlit, když mají něco důležitého na srdci,“ řekl strážmistr. „Říká se, že se člověk musí přesně v poledne postavit s rozpjatými pažemi doprostřed kříže zády ke slunci. Potom padá stín na ten kříž v betonu a vytváří ještě jeden stín, úplně stejný.“

„A komu je určena taková modlitba?“ zeptal se Birkir.

„To je přece pohanské znamení.“

„Přesně tak,“ řekl strážmistr, „ale na tom nezáleží, ke komu se obracíš, jestli ke Kristu, Bohu, Duchu Svatému, Alláhovi, Buddhovi, Ódinnovi či Thórovi, nebo snad dokonce k pověstnému hrdinovi Gunnaru z Hlídarendi. To místo má údajně přímé spojení na Všemohoucího, ať už je to kdokoli. Ten vyslyší prosbu a vůbec se nestará, v čím jméně nebo v jakém jazyce je pronesena. Stačí jen myslet na to, o co ti jde, ale nesmíš myslet na nicotné věci.“

„To vypadá, jako bys to sám už někdy vyzkoušel,“ řekl Birkir.

Policista zrudl. „Můj syn byl jednou vážně nemocný. A tak jsem šel sem.“

„Doufám, že se uzdravil,“ řekl Birkir.

Policista přikývl.

Birkir se podíval na hodinky a zjistil, že je právě dvanáct. Postavil se do středu kruhu zády ke slunci a roztáhl paže. Jeho stín dopadal na břevna kříže a překrýval jej.

„Chceš se pomodlit?“ zeptal se strážmistr.

Birkir zavrtěl hlavou a řekl: „Ne, mohl bych žádat jen o samé nicotné věci. Nebo o mír a štěstí na celém světě. Ale to by bylo jistě i nad síly Všemohoucího, dokud se lidstvo ze všech sil snaží o pravý opak. Aleje dobré o takovém místě vědět.“

Birkir myslel vše, co říkal, naprosto vážně. Toto místo v sobě mělo cosi posvátného. Cítil zvláštní vnitřní klid a předsevzal si, že sem někdy v létě zajede.

Vrátili se zpět do Hvolsvölluru. Na policejní stanici si vypili kávu a pojedli krajíc chleba.

„Mohl bych se podívat na dokumentaci o tom požáru v Sandgilu?“ zeptal se Birkir.

„Dnes ne,“ řekl strážmistr. „Archiv je zamčený a klíč má okresní amtmann. Udělám zítra kopie a pošlu ti je.“

„Mockrát děkuji,“ řekl Birkir.

„Ale možná by sis to mohl trochu zjednodušit,“ řekl policista. „Tomu vašemu oddělení násilných zločinů šéfuje přece Magnús Magnússon, ne?“

„Ano… A co má být?“

„Ten byl tenkrát tady ve Hvolsvölluru strážmistrem. Po tom neštěstí byl přeložen do Reykjavíku. Pokud vím, jel s amtmannem do Sandgilu, když ten dům hořel, a sám pak tu zprávu sepsal.“

15:00

Po cestě do Reykjavíku zavolal Birkir svému nadřízenému.

„Musíme si spolu promluvit,“ řekl Birkir. „A sice o tom požáru v Sandgilu.“

„Opravdu se to musí zase vytahovat?“ zeptal se Magnús. „Vždyť jsou to už desítky let.“

„Ano. Nepřipadá mi zrovna fér, že jsem musel zajet až do Hvolsvölluru, abych se tam dozvěděl, že ses tenkrát podílel na vyšetřování.“

„Nevím, co je ti po tom,“ odpověděl Magnús stroze.

„U všech osob v našem vyšetřování vedou stopy do minulosti, do Sandgilu,“ odpověděl Birkir klidně. „Takže mi po tom samozřejmě něco je. Potřebuji o této záležitosti všechny dostupné informace.“

„No dobrá,“ řekl Magnús. „Zastav se u mě doma, až budeš zase v Reykjavíku.“

Magnús a jeho žena bydleli v pěkném starém rodinném domě v ulici kousek severním směrem od Jónshúsu. Také Birkirův byt se nacházel ve stejné čtvrti, jen o něco západněji. I přes příjemnou blízkost centra to byla klidná část města. Většinou zde ale bylo dost těžké najít místo na parkování, proto zajel Birkir nejprve k sobě domů, kde vůz zaparkoval, a pak se vydal k domu svého nadřízeného pěšky.

„Vidím, že jsi využil pěkného počasí,“ řekl Magnús, když Birkirovi otevíral dveře. Následně ho odvedl do své pracovny. Ta byla jeho útočištěm, kde se mohl v klidu věnovat své největší zálibě. Zde vázal rybářské mušky, na které pak v létě chytal pstruhy. Na stěnách visely vypreparované sladkovodní ryby a také fotky, na nichž byl Magnús zachycen při rybaření na jezerech a na řekách. Na jedné stěně byly zavěšeny nádherně barevné rybářské mušky v zarámovaných zasklených skříňkách, z nichž každá byla opatřena jménem. Na pracovním stole a v regálech stály knihy o chytání pstruhů a nejrůznější příběhy o rybaření.

Magnús nabídl Birkirovi místo a sám se posadil za stůl.

Za zvětšovacím sklem tam měl ve svěráku upnutý malý háček, také první peříčka měl už připravená k připevnění.

Nad pracovním stolem se nacházel regál s průhlednými

šuplátky z umělé hmoty, která obsahovala materiál potřebný k jeho výtvorům.

„Povyprávěj mi, co se tenkrát přihodilo v Sandgilu,“

požádal ho Birkir. „Jaká byla situace, když jste tam ty a amtmann Arngrímur dorazili?“

Magnús hleděl upřeně skrz zvětšovací sklo. „No dobrá,“

řekl konečně. „Pokusím se to srovnat jedno po druhém. V té době o tom ovšem byly napsány četné zprávy, na které by ses měl také podívat, pokud je ta věc opravdu tak důležitá.

Nemohu zaručit, že si na všechno dokážu vzpomenout úplně přesně.“

„To je jasné,“ řekl Birkir. „Ty podklady dostanu zítra.“

Magnús začal poněkud váhavě vyprávět. „Nejlepší bude, když začnu úplně od začátku, tedy od té chvíle, kdy Arngrímur Esjar nastoupil do úřadu okresního amtmanna v Hvolsvölluru. Když už jsi to znovu vyhrabal, bude nejlepší, když si to vyslechneš celé. Při vyšetřování ti to ale podle mého názoru nepomůže ani v nejmenším.“

„To se uvidí,“ řekl Birkir. „Pokračuj.“

„Byl jsem tenkrát policistou v Rangárvellirském okrese,“ řekl Magnús. „Sice pocházím z toho kraje, ale nebylo to pro mě vysněné místo, protože jsem chtěl za každou cenu do Reykjavíku. Svoji ženu jsem poznal v Laugarvatnu, chodila tam na gymnázium a já do sportovní školy. Potom jsem sehnal letní brigádu u policie ve Hvolsvölluru, což se mi zalíbilo mnohem víc než studium na

učitele tělocviku, proto jsem také zůstal u policie. Má žena šla po maturitě studovat dál, a tak jsem chtěl za každou cenu do města za ní. V té době ale nebylo snadné dostat místo u policie v Reykjavíku, především ne pro lidi z venkova.“

Zatímco Magnús vyprávěl, uchopil pinzetou maličký chomáček peří a přidržoval ho u mušky, kterou právě vázal.

„Na jaře roku 1972 byl amtmannem v Rangárvellirském okrese jmenován Arngrímur Esjar. Ve svých ani ne třiceti letech byl nejmladší, komu kdy bylo tak význačné místo svěřeno. Dokončil studium práv a osvědčil se jako právní čekatel u trestního soudu, ale to vše by nestačilo k tomu, aby takové místo získal. Mnohem větší roli sehrál jeho původ.

Arngrímurův otec Ólafur Ingi Esjar byl poslancem parlamentu a jedním z nejvlivnějších mužů na Islandu.

Jediný důvod, proč se Ólafur Ingi nestal ministrem, byly jeho rozsáhlé a lukrativní obchodní aktivity, kterých se nechtěl vzdát. S povinnostmi poslance se to snad ještě dalo spojit, ne však už s časově náročným povoláním ministra.

Měl prsty ve všem a bez jeho vědomí a jeho svolení vláda nepodnikla nic. Říkalo se, že Ólafur Ingi také z velké části financuje činnost své strany.“

Magnús udělal krátkou pauzu, zatímco uvazoval na mušce složitý uzel.

„Arngrímur a já jsme se v Hvolsvölluru velmi dobře poznali. Byl svobodný a ve svém okrese se vůbec nevyznal, já jsem žil sám, protože má žena, jak už jsem řekl, studovala

v Reykjavíku. Proto jsme se scházeli i mimo práci, společně jsme jezdili na výlety a hráli jsme v tělocvičně základní školy badminton.“

Magnús vzhlédl od práce a obrátil se k Birkirovi.

„A tím se dostávám k té tvé otázce,“ řekl. „Krátce nato, co Arngrímur nastoupil na místo ve Hvolsvólluru, nastěhovala se do Sandgilu, to byl takový odlehlý, bezvýznamný, chudý stateček daleko ve Fljótshlídu, ta zvláštní skupina. Jednalo se o hippies z Reykjavíku, tři mladé muže a dvě mladé ženy. Ti muži se jmenovali Jón, Helgi a Fabían a ty ženy Sunna a Rakel. Žili stále tam, ale mívali také spoustu hostů, z nichž někteří se tam zdrželi i dost dlouho.“

„Ti tři muži byli 11. října hosty islandského velvyslance. A stejně tak i Sunnin bratr, jmenuje se Starkadur.“

„Ano, ale to bude jistě jen náhoda, protože mezi nimi neexistuje žádné spojení.“

„Vyprávěj dál, prosím,“ požádal ho Birkir. „Jak tě tak poslouchám, všechno si to pamatuješ velmi dobře.“

„Ano, všechno se mi to pomalu vybavuje,“ odpověděl Magnús. „Jón a Sunna spolu chodili, stejně tak Rakel a Helgi. Fabían údajně pro Jóna pracoval, ale byl to spíš takový vykořeněný chlapec s narušeným vývojem, kterého přijali do komuny. Ten dům, ve kterém žili, patřil původně Jónovu prastrýci, který zemřel bez potomků, proto dům

starého pána zdědil Jónův otec Sváfnir. Pokud vím, tak se tam Jón nastěhoval bez otcova svolení, ale ten proti tomu nic nepodnikl. Ti mladí lidé se všichni zabývali nějakými uměleckými činnostmi a z toho hodlali na venkově žít. Jón psal básně, Helgi pracoval s hlínou, Sunna muzicírovala a krom toho ještě vyráběla svíčky. Rakel se chtěla stát spisovatelkou a Fabían kreslil. Když bylo pěkné počasí, postavili se vždycky v pátek odpoledne před družstevním obchodem a pokoušeli se své výtvory prodávat. Sunna hrála na kytaru a zpívala své písničky, ostatní nabízeli své výrobky. Obchody se jim příliš nedařily, jen v Sunnině kytarovém pouzdře občas skončilo pár drobných. A tak si ti hippies museli hledat jiný zdroj příjmů, svým uměním by se neuživili. Pěstovali nahoře na půdě toho domu konopí a prodávali ho v Reykjavíku. Nejprve jen po troškách, ale pak produkci zvyšovali. To samozřejmě nemohlo zůstat dlouho utajeno, protože spotřeba proudu na statku rapidně vzrostla.

Jón byl známý jako značně liknavý platič, ale najednou platil přesně na den, a to dokonce i přesto, že se suma za elektřinu ztrojnásobila. Když šel někdo potmě kolem domu, viděl nahoře na půdě prosvítat škvírami zvláštní světlo.

Stačilo nám jen pár měsíců, abychom zjistili, co za tím vězí.

Každý pátek jezdili ve starém ruském terénním autě do Reykjavíku a tam se rozběhli po různých zábavních lokálech, aby lidem prodávali svůj materiál, rozdělený do malých dávek. Bylo rozhodnuto, že je na jedné takové

obchodní cestě těsně před Reykjavíkem chytíme. Ještě během té akce jsme amtmann a já odjeli do Sandgilu, abychom provedli domovní prohlídku a zatkli ty dva, co zůstali doma. Helgi, Jón a Rakel byli krátce před Reykjavíkem zadrženi i s velkou zásilkou, Sunna a Fabían byli doma. Když jsme byli od statku už jenom pár kilometrů, uviděli jsme najednou stoupat kouř a během krátké chvíle vyšlehly k obloze i plameny. Spěchali jsme tam, ale přišli jsme pozdě. Fabíanovi se ještě podařilo dostat ven, bloudil tam ve tmě kolem domu. Sunna zůstala v domě, ale nám se nepodařilo ji vytáhnout, i když se k ní amtmann pokoušel dostat. Slyšeli jsem ji, jak křičí o pomoc, ale nic jsme nezmohli. Arngrímur měl štěstí, že z toho vyvázl živý.

Cestou ven ztratil vědomí, ale dokázal jsem ho z domu vytáhnout. Dům shořel dřív, než přijeli hasiči. Bylo zapotřebí celé pátrací skupiny, abychom dokázali Fabíana najít. Ten chlapec nebyl absolutně schopen vysvětlit, jak mohlo k požáru dojít. Když se zjistilo, že je fyzicky i psychicky úplně na dně, poslali ho do příslušného zařízení.“

„A jak ten požár vznikl?“ zeptal se Birkir. Magnús chvíli s odpovědí otálel, ale nakonec řekl: „Prozkoumáním spáleniště se zjistilo, že ten požár musel způsobit plynový sporák v kuchyni. Nějaký velký hrnec, ve kterém se tavil vosk, ležel na podlaze. Svědkové vypověděli, že v obýváku vídali formy na svíčky, stejně tak knoty, barvy a tak dále. A přeživší obyvatelé domu potvrdili, že se tam vyráběly

svíčky. Jako výsledek vyšetřování bylo přijato, že Fabían pravděpodobně rozpouštěl vosk. Ten se zřejmě přehřál a začal hořet. Fabían se zachránil tím, že vyběhl zadními dveřmi ven, jenže Sunna byla nahoře na půdě a ošetřovala rostlinky konopí, takže oheň zaznamenala pozdě. Její mrtvola byla nalezena pod zřícenou střechou u takového malého střešního okýnka, kterým se asi pokoušela dostat ven.“

„Takže to byla nehoda.“

„Ano, tragická nehoda. Arngrímur z toho utrpěl takový šok, že na své místo rezignoval a přešel do diplomatických služeb. Já jsem zanedlouho nato získal místo v Reykjavíku a pokoušel jsem se na ten případ zapomenout. Bylo to hrozné…“

„Proč si Arngrímur nechal změnit jméno?“ zeptal se Birkir.

„To nevím,“ odpověděl Magnús. „Snad aby mohl zůstat víc v pozadí. Příjmení Esjar bylo příliš nápadné a jeho otec Ólafur Ingi byl velmi dominantní osobnost.“

„Arngrímur si své nové příjmení odvodil z druhého křestního jména svého otce,“ řekl Birkir. „Nevíš proč?“

„Ne,“ odpověděl Magnús netrpělivě. „Já jsem se s Arngrímurem od té doby už nikdy nesetkal. Odnesl si z toho popáleniny a otravu kouřem. Myslím, že trvalo dost dlouho, než se z toho dostal. Nikdy se pak už do Hvolsvölluru nevrátil.“

17:30

Birkir věděl, že Gunnar vyšetřování dál sleduje, i když je oficiálně na nemocenské. Proto se rozhodl, že nemocného ve Skúlgatě navštíví.

Dveře mu otevřela Maria. „Birkire Li, ty jsi můj favorit,“ řekla s úsměvem a pustila ho dál do bytu, kde lákavě voněla večeře.

„Dohlídneš, prosím, na to, aby už Gunnar nemusel do toho Egilsstadiru?“ pošeptala mu, zatímco ho vedla do obýváku.

Gunnar seděl ve starém ušáku a nohy měl položené na stoličce.

„Máma vaří jehněčí eintopf,“ řekl nadšeně a zadíval se na Birkira pravým okem. Levé měl úplně zakryté obrovským otokem a modřinou. „Zůstaň na večeři, je toho dost. Takový eintopf vystačí na celý týden.“

„Jak ti je?“

„Fajn,“ řekl Gunnar. „Lékař si ale myslí, že se zítra budu cítit hůř, hlavně kvůli té zhmožděnině na hrudi. Řekl jsem mámě, že má to maso vařit obzvlášť dlouho, nejméně dvě hodiny. V takovémto stavu bych vůbec nemohl žvýkat.“

„Jak ses vyspal?“

„Výborně. Celé oddělení v nemocnici muselo dostat extra dávku prášků na spaní, tak strašně jsem chrápal. Lidé z

noční služby tvrdili, že něco takového ještě nikdy v životě neslyšeli,“ prohlásil Gunnar samolibě.

„Kecáš,“ řekl Birkir.

„Možná trošku přeháním, ale vyspal jsem se skvěle, děkuji za optání. Také mi dali silné prášky na spaní, mám si je vzít na noc i dnes, kdybych nemohl usnout.“

Birkir povyprávěl Gunnarovi o svém výletu do Sandgilu a o svém rozhovoru s Magnúsem. Potom si pochutnali na jehněčím eintopfu a dívali se v televizi na Kriminálku Las Vegas. Když Gunnar v křesle usnul, odešel Birkir domů.

Pondělí, 19. října

09:00

Právě v okamžiku, kdy Birkir vešel do kanceláře, zazvonil telefon.

Jakýsi ženský hlas řekl: „Dobrý den, tady je sekretářka islandského velvyslanectví v Berlíně. Rád by s tebou mluvil zastupující velvyslanec, počkej prosím.“

Chvíli Birkir neslyšel nic, pak se na druhé straně ozval jiný hlas.

„Mluvím s Birkirem Li Hinrikssonem?“

„Ano, u telefonu.“

„Dobrý den, tady

Sigmundur z berlínského

velvyslanectví.“

„Ano, dobrý den.“

„Potřebuji tvoji pomoc,“ řekl Sigmundur. „Měl bys na mě pár minut čas?“

„Ano, jistěže,“ řekl Birkir. „Co pro tebe můžu udělat?“

„Náš velvyslanecký rada Arngrímur Ingason odletěl v pátek na Island a od té doby ho nemůžeme zastihnout.“

„Je to záležitost pro policii?“

„Ne, nebo ano, vlastně spíš ano. Ta věc je nanejvýš zvláštní…“

„Zvláštní?“

„Ano, Arngrímurovi v pátek ráno volal někdo z ministerstva zahraničních věcí a dal mu příkaz, aby bez prodlení odletěl na Island na rozmluvu s ministrem. Vzápětí nato přišla e-mailem letenka.“

„Po tom všem, co se přihodilo, mi to připadá celkem normální…“

„Z tohoto hlediska je to, že byl povolán na Island, možná poněkud neobvyklé, ale určitě ne nenormální. Něco mi tu však nehraje. V souvislosti s jednou záležitostí, na které pracoval, jsme o víkendu potřebovali nutně s Arngrímurem mluvit, ale na mobilu nebyl k zastižení. Potom jsem nechal naši sekretářku obtelefonovat všechny hotely v Reykjavíku, ale nikde se nepřihlásil. A dnes ráno jsme se spojili s ministerstvem, abychom se dozvěděli, o co jde.

Dozvěděli jsme se, že ho na Island nikdo nepovolal.“

„Chceš tím snad říct, že se tu někdo plaví pod falešnou vlajkou?“

„Vypadá to tak. Podívali jsme se do jeho poštovní schránky a našli jsme ten e-mail s letenkou. Na první pohled vypadá, že byl opravdu poslaný z ministerstva, jenže odesilatelem nebyl nikdo ze zaměstnanců. Letenka byla na business class na první letadlo, které odlétalo ještě téhož dne.“

„Říkáš tedy, že Arngrímur byl pod falešnou záminkou vylákán na Island a od svého příletu je nezvěstný?“

„Ano, něco na tom nehraje.“

„Chceš, abychom po něm vyhlásili pátrání?“

„Ne, to v žádném případě. Tedy ne hned. Možná existuje nějaké normální vysvětlení. Nemohli byste se ale po něm trochu porozhlédnout? Samozřejmě nenápadně.“

„Má zde Arngrímur nějaké příbuzné?“

„Žádné, se kterými by udržoval styky. Pokud vím, nebyl na Islandu už celá desetiletí.“

„Kde tedy máme s tím pátráním začít?“

„Ale to já přece nevím. Já nejsem policista.“

„Na ten e-mail bychom mohli nasadit naše počítačové specialisty. Řeknu jim, aby se s tebou spojili. Ti těmto věcem rozumí dobře. A pokusíme se zjistit, kdo tu letenku zaplatil.“

„Dobrá. Ale nedalo by se dělat ještě něco víc?“

„Možná by se někdo mohl podívat na záznamy strážních kamer na letišti.“

„Velmi dobře. Ministerský rada na ministerstvu zahraničních věcí už mluvil se svým kolegou na ministerstvu spravedlnosti. Žádali mě, abych se ihned spojil s vámi, aby se ta věc urychlila. Proto ti volám. Trochu se tady na velvyslanectví vyznáš a setkal ses s Arngrímurem.

To je hlavní důvod. Ale nechceme, aby se celá ta záležitost dostala na veřejnost, dokud existuje šance, že by se ta věc dala vysvětlit normálním způsobem. Už beztak je dost problémů. Snad je Arngrímur jen u někoho na návštěvě.“

Když hovor skončil, zavolal Birkir policejní ostraze na letišti v Keflavíku a požádal o záznamy bezpečnostních kamer v příletovém prostoru, a sice dvouhodinovou sekvenci od okamžiku, kdy přistálo letadlo z Berlína. Potom zašel k Magnúsovi, aby ho informoval. Pravděpodobně dojdou brzy instrukce shora, z policejního ředitelství nebo z ministerstva, pak by bylo lepší, kdyby jim mohl říct, že se na té záležitosti už pracuje. Arngrímurovo zmizení bylo něco úplně jiného než normální nahlášení pohřešované osoby, jakými se obvykle zabývali. Většinou se takto vyhlašovalo pátrání po pubertálních mladistvých.

Magnúse Birkirova zpráva zjevně znepokojila.

„Opravdu ti lidé na velvyslanectví vůbec nevědí, u koho by se mohl Arngrímur na Islandu zdržovat?“ zeptal se.

„Ne, nemají nejmenší tušení.“

Magnús uvažoval nahlas: „Doufejme, že se bude nacházet v nějaké příjemné společnosti a že mobil vypnul jen proto, aby měl na pár dní klid. Takové věci se už staly.“

Birkir neodpověděl a v duchu si vše procházel znovu.

Po chvíli řekl: „Ještě pořád zde máme ten nůž na velvyslanectví. Už jsem poukázal na to, že se tam musel nacházet kvůli nějakému jinému účelu. Toho dne měl být vlastně Arngrímur na velvyslanectví, ale nakonec musel odjet kvůli jiným služebním záležitostem. Dalo by se tedy předpokládat, že ten nůž byl určený jemu…“

„Ale proč?“

„Arngrímur měl co do činění s případem těch omamných látek v Sandgilu. Nemohli by se třeba někdejší obyvatelé Sandgilu domnívat, že mu kvůli tomu požáru mají co odplatit?“

Magnús rázně zavrtěl hlavou. „Po všech těch letech?

Jak tě to napadlo?“

„Je to jediná stopa, která se dá sledovat,“ řekl Birkir.

„Amtmann hrál koneckonců ve vyšetřování jen vedlejší úlohu,“ odpověděl Magnús. „Vlastní vyšetřování příslušelo mně, tedy ve spolupráci s kriminální policií v Reykjavíku. U

toho vyšetřování byla spousta lidí, kteří hráli při zatčení těch hippies důležitější roli. Proč by se tedy po všech těch letech měl někdo chtít pomstít právě jemu? Tím spíš, že by to bylo spojeno s takovými náklady. Ne. Pokud opravdu zmizel, musí za tím vězet něco jiného.“

09:50

Když se Birkir po poradě s Magnúsem vrátil do své kanceláře, znovu zazvonil telefon. Byla to ústředna.

„Nějaký advokát se ptá po někom, kdo se zabývá vraždou Antona Eiríkssona. Vezmeš si ten hovor?“

„Ano,“ řekl Birkir, a když mu byl hovor přepojen, řekl své jméno.

Volající se představil jako zaměstnanec jedné advokátní kanceláře.

„Co pro tebe mohu udělat?“ zeptal se Birkir. „Zesnulý Anton Eiríksson byl tady na Islandu náš klient,“ řekl muž.

„Aha,“ řekl Birkir. „Víte snad něco, co by nám mohlo pomoci ve vyšetřování?“

„Ne, asi ne. Ale považoval jsem za vhodné vás kontaktovat. Právě procházíme jeho akta.“

„Je tam něco, co byste nám chtěli ukázat?“ zeptal se Birkir.

„Vlastně se to točí jen kolem účetnictví, daňových přiznání a testamentu, který měl být otevřen až týden po jeho smrti. Proto jsme to také dnes ráno udělali.“

„Je na tom něco neobvyklého?“

„Co by mělo být neobvyklé?“

„Čekat s otevřením závěti…“

„Existují nejrůznější varianty. Někteří považují za vhodné nechat po smrti uplynout ještě pár dní.“

„No dobrá. A co stojí v tom testamentu?“

„Celý jeho majetek mají zdědit sirotčince v Indonésii.

Připojena jsou jména institucí, které pracují v té části světa.“

„To souhlasí s tím, co už víme,“ řekl Birkir.

„Pak je to tedy zřejmě v pořádku.“

„Ano, pravděpodobně. V čem ten majetek spočívá?“

„Jde o různá bankovní konta zde na Islandu a také v zahraničí, k tomu pak ještě hotovost, která je uložena v sejfu.“

„Kolik?“

„Přibližně čtyři sta tisíc euro.“

„Slušná suma.“

„Ano. Nedoporučovali jsme tolik peněz přechovávat v sejfu. Z takové částky jsou slušné úroky.“

„Možná Anton bankám nedůvěřoval,“ uvažoval Birkir.

„Možná,“ odvětil advokát.

Birkir chvíli přemýšlel. „Kde se nachází ten sejf?“

zeptal se pak. „V jeho bytě.“

„V Londýně?“

„Ne, tady v Reykjavíku.“

„Vůbec nevíme, že měl byt v Reykjavíku. Nechali jsme přezkoumat, jestli je tu na jeho jméno zapsaná nějaká nemovitost, ale zdá se, že ne.“

„Ne, ten byt je registrovaný na jednu soukromou firmu a za ní vězí zase jiná firma. Samozřejmě se jedná o daně.“

„Kde je ten byt?“

„V jednom z výškových domů v Austurbrúnu.“

„Musíme se tam podívat.“

„Samozřejmě. Mně by se to hodilo…“ Advokát se krátce odmlčel, „…ve čtvrtek v jedenáct.“

„Ne, ve čtvrtek ne,“ prohlásil Birkir. „Dnes.“

„To není možné.“

„Musí to být možné.“

Advokát chvíli přemýšlel a pak řekl: „Mám v poledne jednu schůzku, kterou mohu odložit. Co takhle o půl jedné?“

„To by šlo,“ řekl Birkir. „O půl jedné tam někdo od nás bude. Máš klíč?“

„Ne.“

Birkir natáhl ruku po svazku klíčů, který se nacházel v cestovním kufru Antona Eiríkssona. Viselo na něm několik klíčů, které by mohly být od bytu.

„Máme tady nějaké klíče, které můžeme vyzkoušet.

Kdyby se nehodily, zavoláme na to odborníka.“

11:15

Policie na letišti v Keflavíku zareagovala na Birkirův dotaz rychle. Telefonicky obdržel informaci, kde a jak si může najít ty natočené sekvence, které se už mezitím nacházely v policejní databance. Pak následoval e-mail s přesnými údaji o umístění kamer a instrukcemi, v jakém pořadí je třeba se na soubory dívat, aby bylo možné vidět pasažéry, kteří přiletěli letadlem z Berlína.

Birkir už ráno zavolal Gunnarovi a pověděl mu novinky o Arngrímurovi.

„Hned přijedu,“ odpověděl Gunnar, který veškeré Birkirovy protesty smetl ze stolu.

O půl hodiny později se už belhal o berlích po chodbě.

„Jak se cítíš?“ zeptal se Birkir, když se setkali.

„Kvůli těm zhmožděninám na hrudi nemohu zhluboka dýchat. Nesmím kýchat ani kašlat, ovšem nachlazený jsem

pořád. Myslím ale, že mohu sedět u psacího stolu a dávat ti dobré rady.“

„Tak fajn,“ řekl Birkir. „Teď se tedy podíváme na ty záznamy z letiště.“

„To bude jistě napínavé,“ řekl Gunnar, když se opatrně posadil na židli před počítač. Birkir mu hleděl přes rameno.

Po několika kliknutích myší se objevila první sekvence.

Digitální údaj v obrazu udával přesný čas, pak přetočili obraz až do okamžiku, kdy přistálo letadlo z Berlína.

„Tady je,“ řekl Birkir, když uviděl první cestující scházet z pojízdných schodů. Cestující business class vystupovali z letadla první. Arngrímur měl kabát přes paži a zmateně se rozhlížel na všechny strany. Pak se připojil k ostatním pasažérům, kteří se zde zjevně vyznali lépe než on a věděli, kterým směrem jít.

Birkirovi zazvonil mobil. Gunnar zastavil obraz, zatímco Birkir přijal hovor a chvíli pak mlčky naslouchal.

Potom poděkoval a strčil si mobil do kapsy.

„Zjistilo se, jak byla zaplacena Arngrímurova letenka,“

řekl Birkir. „Ta karta je vystavena na jméno Anton Eiríksson.“

„Anton? Ale ten je přece mrtev,“ řekl Gunnar.

„Tak někdo používá jeho kreditní kartu,“ odpověděl Birkir.

„V peněžence, kterou našla německá kriminálka v jeho kapse, měl několik karet.“

Birkir přikývl. „Takže musel mít ještě jednu.“

Znovu se obrátili k počítači.

„14:43,“ řekl Gunnar. „A teď přejdeme k záběrům další kamery a začneme ve stejnou dobu, abychom mu zůstali v patách.“

Tímto způsobem mohli Arngrímura sledovat cestou k přepravnímu pásu v příletové hale, kde musel nějakou dobu čekat na svůj kufr.

„Stejné záznamy pravděpodobně existují i o našem čtvrtečním příletu,“ řekl Gunnar. „Jak jsi mě na tom kolečkovém křesle strkal přes celou budovu. Měl jsem strašný vztek.“ Gunnar zrychleně přetočil obrázky na monitoru.

Birkir se ušklíbl. „Třeba bychom si mohli opatřit kopii a promítnout si to na našem příštím podnikovém večírku.“

„Teď si bere kufr,“ řekl Gunnar a znovu promítání zpomalil.

Viděli, jak Arngrímur zamířil k zelené celní bariéře a prošel dveřmi. Další sekvence byla z příletové haly, kde čekala spousta lidí. Konečně se objevil Arngrímur s pláštěm přes ruku, druhou rukou za sebou táhl malý kufr na kolečkách. U východu nejprve zastavil, rozhlédl se a pak zamířil rovnou k muži, který držel v ruce velkou lepenkovou ceduli. Oba spolu prohodili pár slov a vyšli z budovy. „Kdo to byl?“ zeptal se Gunnar.

„To nevíra,“ odpověděl Birkir, „ale připadal mi nějak povědomý.“

Zazvonil telefon a Birkir ho zvedl. Byla to Dora, která jela s advokátem do Antonova bytu.

„Na tom svazku byly klíče jak od domu, tak i od bytu,“

řekla Dora.

„To je dobře,“ řekl Birkir.

„Ne, nic není dobře,“ řekla Dora. „V tom bytě leží nějaký mrtvý s rozbitou hlavou.“

12:50

Dveře bytu v Austurbrúnu byly pootevřené a Dora čekala na chodbě. Anna a Birkir ji pozdravili. Oba si na ohledání místa činu oblékli speciální obleky.

„Kde je ten advokát?“ zeptal se Birkir.

„Spěchal na další schůzku,“ řekla Dora. „Vlastně už tady neměl co dělat. Odešli jsme z toho bytu hned, když jsme uviděli, co tam je.“

Anna přistoupila ke dveřím a začichala. „Tři dny,“

řekla.

Birkir šel za Annou, která opatrně vstoupila do bytu. Do nosu ho udeřil slabý zápach, který cítíval už dřív. Ne sice nijak často, ale přesto ho znal. Anna ho znala samozřejmě mnohem lépe. Dokázala jen podle zápachu poznat, jak je

mrtvola stará, až do doby jednoho týdne. Potom už byl zápach téměř morový.

V bytě byly položeny parkety. Z otevřené předsíně se šlo do obýváku, kuchyně byla vlevo, vpravo se vcházelo do dvou pokojů a do koupelny. Mrtvola ležela v pokoji, ve kterém se nacházel i sejf. Ten byl dokořán a byl prázdný.

Velká vrtačka vysvětlovala díry ve dveřích sejfu, který měl vyvrtané zámky.

Mrtvý ležel na zádech, tváří ke stěně. Chrániče na uši, které zřejmě používal při vrtání, mu spadly z hlavy.

„Dvě rány,“ prohlásila Anna a ukázala na krvavý zátylek. „Tady dopadla první. Útočník přišel zezadu a tvrdě udeřil.“

Vzápětí ukázala na kovovou tyč, která ležela vedle mrtvoly.

„Týl je nejsilnější část hlavy a úder nestačil k tomu, aby oběť omráčil. Kůže byla rozražena, krvácí. Oběť ustoupila a obrátila se k útočníkovi. Ten udeřil znovu, ještě silněji, a to přímo do čela.“

Anna ukázala na znetvořené čelo mrtvého.

„Čelo je slabší a lebka praskla. Tento úder byl také podstatně silnější. Muž ztratil vědomí a upadl na zem.“

Birkir přikývl. Znělo to pravděpodobně. Podíval se na mrtvolu. Znal toho muže, před časem s ním mluvil. Búi Rútsson, osobní strážce Antona Eiríkssona, neřekl Birkirovi pravdu, když tvrdil, že z Berlína poletí do Španělska. Zjevně

potřeboval vyřídit něco naléhavého v bytě svého zaměstnavatele a přitom zde našel v důsledku brutálního útoku smrt.

Anna ukázala na vrtačku, která byla před sejfem upevněna na stativu.

„Použil jádrovou vrtačku, aby ze dveří sejfu odstranil oba zámky,“ řekla. „Sice neodvedl nijak profesionální práci, nicméně byl úspěšný. Potřeboval ovšem několik hodin, aby to vyvrtal.“

„A v chráničích sluchu měl puštěné rádio,“ řekl Birkir.

„Tím si sice ten čas ukrátil, ale současně to také útočníkovi usnadnilo připlížit se k němu zezadu.“

„Ano. Ale nemusel celou dobu stát u vrtačky,“ řekla Anna. „To zařízení drží vrtačku ve správné poloze a tlak je směřován ve směru vrtání. Velmi pohodlné. Zkušenější zloděj by si spíš pohrál se zámky, je to rychlejší, tišší a čistější.“

Birkir ukázal na svazek s mnoha klíči, který ležel na podlaze. „Tady to ale spíš poukazuje na odborníka, ne?“

zeptal se.

Anna pohlédla na klíče a přikývla. „Ty použil, aby se dostal do bytu. Takový sejf je ovšem náročnější.“

Birkir znal tuto metodu. Na svazku se nacházely veškeré prototypy klíčů, které se vyskytují v soukromých domech. Zoubky klíčů byly zbroušeny nakrátko, takže se jimi daly otevřít prakticky všechny zámky. Klíč stačilo

zastrčit do zámku, trochu na něj poklepat a pak jím pomalu otočit. Tím poklepáním se nadzvedly blokovací kolíky, a tak bylo možné klíčem otočit. Když Birkir viděl něco takového poprvé, opatřil dveře svého bytu závorou.

„Ten útočník udeřil v okamžiku, když se sejf otevřel,“

řekla Anna.

„Možná také dovnitř vnikli společně,“ odpověděl Birkir.

„A potom se jeden z nich rozhodl, že se nechce dělit.“

„Možná,“ řekla Anna.

14:00

Birkir odešel z bytu v Austurbrúnu, když dorazili další lidé z oddělení zajišťování stop. Pak už nechal na Anně a Doře, aby se pokusily na místě činu najít něco, co by jim mohlo pomoci dál. On se musel věnovat dalším věcem.

Starkadur ho ve vazební věznici neuvítal s nijak velkým nadšením, když ho Birkir pozdravil.

„Napřed mě sem zavřete a pak se mnou celou dobu vůbec nemluvíte,“ řekl. „Můj právní zástupce podal stížnost u nejvyššího soudu.“

Birkir pocítil výčitky svědomí. „Někteří lidé nám onemocněli a krom toho se objevily nové skutečnosti,“ řekl.

„No ovšem, a proto tady můžu klidně shnít,“ řekl Starkadur.

„Doufám, že se brzy všechno vysvětlí,“ řekl Birkir.

„Teď bych se tě rád zeptal na tvoji sestru.“

„Na moji sestru? Myslíš Sunnu?“

„Ano.“

„Co ta s tím má společného? Když zemřela, byl jsem ještě velmi mladý.“

„To vím,“ řekl Birkir. „Ale slyšel jsem, že byla hodně zvláštní člověk. Zdá se, že nikdo z těch, kdo ji znali, na ni nedokáže zapomenout.“

„Kdybys mou sestru znal, pochopil bys to,“ odpověděl Starkadur. „Byla ke všem tak dobrá a její smrt byla tak strašně nespravedlivá.“

„Pověz mi o svém vztahu k Sunně,“ řekl Birkir.

„Proč bych měl?“

„Nemusíš. Postarám se hned o to, abys byl propuštěn.

Zdůvodním to tím, že nemůžeš vyšetřování bránit, i když budeš na svobodě.“

„Chceš říct, že bych se ještě dnes dostal ven?“

„Udělám, co bude v mých silách.“

„A chceš se dozvědět víc o Sunně?“

„Není to podmínka, ale byl bych ti vděčný, kdybys mi o ní řekl něco víc.“

„No dobrá, povyprávím ti tedy o Sunně,“ řekl Starkadur. „Určitě si zaslouží, aby byla její památka co nejsvětlejší.“

„Rozumím,“ řekl Birkir.

„Sunna a já jsme neměli další sourozence,“ začal Starkadur. „Náš otec byl venkovský učitel v Západních fjordech a matka byla v domácnosti. Oba byli velmi staromódní a konzervativní, a tak jsme s nimi neměli příliš důvěrný vztah. Bylo jim už skoro čtyřicet, když jsem přišel na svět. Sunna byla o pět let starší než já a vždycky na mě dávala pozor. V patnácti jsem zjistil, že jsem se zamiloval do jednoho svého spolužáka. Byl jsem úplně vyjevený z toho, co se ve mně děje, protože má představa homosexuality byla hrozná. U nás ve vsi byl jeden muž, kterého z ní podezírali, žil v naprosté izolaci. Pil a strašně zpustl. Všichni před ním varovali děti a mladistvé, což vedlo k mobbingu toho nejhoršího druhu. Když chtěly děti něco provést, shromáždily se před jeho domem a házely mu odpadky do oken, až bylo všechno úplně zasviněné. A to byla budoucnost, jakou jsem před sebou viděl, takže jsem začal mít sebevražedné myšlenky. Sunna byla jediná osoba, které jsem se mohl svěřit, a ona mi zachránila život. Řekla mi, že mám důvěřovat svým citům a nenechat si od nikoho přikazovat, co je na takovém vztahu správné a co špatné.

Řekla mi, že musím naslouchat hlasu svého srdce. Nikdo mi nesmí mé city znásilňovat. Sunna mi řekla, že jsou místa, kde lidé jako já mohou žít, aniž by se museli skrývat. Slíbila, že mi pomůže se tam dostat.“

Starkadurovi vhrkly slzy do očí a mezi vzlyky pokračoval: „A v tom stála Sunna při mně, i když už odešla

z tohoto života. Její slova mi pomohla určit si cíle, o jaké bych měl usilovat, i když jsem to ještě dlouho tajil a dokázal jsem se otevřít teprve tehdy, když mí rodiče zemřeli. Lituji jenom jednoho, totiž že jsem se s nimi rozloučil ve lži. To místo, které mi Sunna slíbila, opravdu existuje. Ale nemusel jsem ho hledat a jet tam, měl jsem ho takříkajíc za dveřmi.

Reykjavík byl připraven stát se právě takovým místem a já sám jsem ze všech sil přispěl k tomu, aby se jím stal.“

Starkadur skončil své vypravování a tiše plakal dál, když se s ním Birkir rozloučil.

15:20

Mrtvolu z bytu odvezli a Anna už byla s prací také skoro hotová. Nechala si k ruce dva kolegy ze zajišťování stop a všechny ostatní poslala pryč. Dora chodila od dveří ke dveřím, aby zjistila, jestli si obyvatelé domu nevšimli něčeho, co by mohlo pomoci při vyšetřování.

Soudní lékař po ohledání mrtvoly potvrdil správnost Annina odhadu. Vražda byla podle všeho spáchána v pátek, ale jistotu měly přinést až výsledky pitvy. V kbelíku na odpadky se nacházely obaly od jídla, které poukazovaly na to, že Búi se v bytě zdržoval dva dny, ale nebyly tu žádné známky toho, že by zde přenocoval. V kuchyni ležely čtvrteční a páteční noviny.

I když odpadem vrtání byly kovové hobliny a prach, nic z toho nebylo rozneseno po bytě, takže nikde nebyly ani žádné otisky bot. Podlaha byla neuvěřitelně čistá, jako by ji teprve nedávno někdo vytíral.

Největší pozornost na sebe přitahovala vražedná zbraň.

Na kovové tyči nezůstaly žádné otisky prstů a zdálo se, že byla očištěna hadrem, který ležel v kuchyni na podlaze.

Krvavé skvrny na hadru mohly klidně pocházet z tyče.

Trochu zaschlé krve našli také na klice dveří od bytu, otisky prstů ale nenašly žádné. Vše poukazovalo na to, že hadr někdo použil, aby s ním otřel všechna místa, na kterých by se mohly nacházet otisky prstů.

Veškeré okolí místa, kde ležela mrtvola, bylo pečlivě prozkoumáno. Drobné kapičky krve následkem úderů vystříkly všemi směry. Z jejich velikosti a tvaru se daly dost přesně zjistit síla úderů, úhel dopadu i pozice útočníka.

Každá kapka byla vyfotografována spolu s měřítkem, aby se zdokumentovaly přesné informace o její velikosti a pozici.

Samotná vražedná zbraň byla z hladké, lesklé oceli, byla to trubka o průměru asi čtyři centimetry a o délce osmdesát centimetrů. Teprve až když na ni Anna nějakou chvíli hleděla, rozsvítilo se jí. „No jasně, to je tyč z šatní skříně,“

řekla.

V pokoji, kde došlo k vraždě, byla taková skříň. Protože jedním koncem spočívala v kruhové úchytce, zatímco druhým v úchytce ve tvaru písmene U, bylo tyč poměrně

snadné vyjmout. Ve druhém pokoji stála stejná skříň s napolo otevřenými zasouvacími dveřmi. Úchytky zde byly stejné, ale tyč chyběla. Anna skříň velmi pečlivě prohlédla.

Na jejím dně byly v tenké vrstvě prachu znatelné čerstvé otisky bot.

16:00

Gunnar nic nenamítal, když mu Birkir řekl, že zařídil Starkadurovo propuštění. Vyšetřovací vazba byla beztak úplně nesmyslná. Anna na Starkadurově obleku neobjevila stopy krve a žádný jiný důkazní materiál nebyl. A neexistovaly ani žádné otázky, které by jim Starkadur dokázal zodpovědět.

„Všechno jasné, všechno jasné,“ řekl Gunnar. Jeho zájem se mezitím soustředil na něco zcela jiného. Muž, který na Arngrímura čekal na letišti v Keflavíku, jim sice připadal známý, ale nedokázali ho nikam zařadit, Gunnar se několikrát pečlivě podíval na sekvenci a nakonec ho něco napadlo. Otevřel soubor se záběry bezpečnostních kamer na berlínském velvyslanectví a několikrát si je přehrál. Právě tím se zabýval, když si k němu Birkir znovu přisedl.

Záběry velvyslancových hostů nebyly sice nijak zvlášť zřetelné, ale všichni se dali dobře rozpoznat. Starkadur a Unnar odešli dřív než ostatní, o tom nemohlo být pochyb.

Také Slunečního básníka nebylo těžké poznat, Birkir

dokonce dokázal určit Fabíana. Velvyslanec byl malý a kulhal, Helgi podpíral velvyslancovu ženu. Jediný muž, jehož podobu neznali, byl Ludvík Bjarnason. Nebyl ani na fotografiích, které dostali od Helgiho Kárasona, protože on sám snímky pořídil. Avšak bezpečnostní kamera v Berlíně zachytila jeho relativně zřetelný obraz.

Gunnar obrázek okopíroval a srovnal ho se záznamy z letiště v Keflavíku. Jeho předtucha byla správná. S největší pravděpodobností to byl ten stejný muž.

„Nemá být údajně v zahraničí?“ zeptal se Birkir.

„Ne, když jsem s ním telefonoval, byl už zpátky na Islandu,“ řekl Gunnar. „Alespoň mi to říkal.“

„Spoj se s ním,“ řekl Birkir.

Gunnar se pokusil zavolat na uložené číslo. „Má vypnutý telefon,“ řekl.

„Myslím, že si potřebuji ještě jednou promluvit s Helgim Kárasonem,“ prohlásil Birkir.

17:20

Birkir odjel taxíkem k Helgiho ateliéru v západním městě. Svítilo se tam, Helgi tedy zřejmě pokračoval v práci.

Birkir se dostal nezamčenými dveřmi do budovy, ale když zaklepal na dveře ateliéru, nedostal žádnou odpověď. Na tom ale nebylo nic divného, protože uvnitř hrála naplno puštěná hudba. Birkir stiskl kliku, ale dveře byly zamčené.

Několikrát zabouchal na dveře dlaní, ale hudba, White Room od Cream, vše přehlušila. Birkir věděl, že je naprosto vyloučené, aby dveře vyrazil. Rozhlédl se a uviděl o kousek dál na stěně malou skříňku. Když se podíval do ní, potvrdil si svoji domněnku, že je to skříň s elektrickými pojistkami pro toto patro. Byl to předpotopní výrobek se staromódními šroubovacími pojistkami a leželo tam také několik náhradních pojistek. Protože Birkir nevěděl, čeho se jednotlivé popisky týkají, vyšrouboval hlavní pojistku. V tu chvíli hudba zmlkla a na chodbě zhaslo světlo. Když se dveře ateliéru otevřely, Birkir otočil pojistkou zpátky.

„Co to tam děláš, zatraceně?!“ zeptal se Helgi Kárason, když se světlo na chodbě opět rozsvítilo a on uviděl Birkira u rozvodné skříně.

„Musíme si spolu promluvit. Neslyšel jsi mé klepání.“

„Mám práci.“

„V té můžeš pokračovat, mně to nevadí. Ale jestli odmítneš odpovědět na mé otázky, nechám tě zatknout a budeš mít po práci.“

„Zatknout?“

„Ano. Důvodů je dost. Musím je vysvětlovat blíž?“

„Ano, to musíš.“

„Jeden zaměstnanec berlínské ambasády, Arngrímur Ingason, je od svého příletu na Island minulý pátek nezvěstný. Podle mého názoru souvisí jeho zmizení s tím

požárem v Sandgilu. Rád bych si vyslechl tu historii až do konce.“

„Arngrímur Esjar zmizel?“

„Ano, znáš ho?“

„Byl v Hvolsvölluru okresním amtmannem.“

„Setkal ses s ním tenkrát?“

„Ne. Nikdy jsem s ním neměl co do činění, nanejvýš jsem ho viděl na vesnici párkrát z dálky. A od té doby už nikdy.“

„Máte vy, někdejší obyvatelé Sandgilu, něco společného se zmizením Arngrimura Ingasona?“

„Já ne.“

„A ostatní?“

„To nevím.“

„Bylo by to možné?“

„Pojď dál,“ řekl Helgi a gestem pozval Birkira do ateliéru.

Helgi zamířil do kuchyňského koutu. Stála tam termoska. Helgi odšrouboval víčko. „Dáš si kávu?“

„Ne, děkuji. Nanejvýš sklenici vody.“

Helgi vytáhl ze skříňky skleničku a podal ji Birkirovi.

„Voda je tamhle,“ řekl a ukázal k umyvadlu. Sám si pak nalil kávu.

Birkir znovu opakoval svou otázku. „Je možné, aby Jón Sváfnisson, Rakel a Starkadur měli něco společného s Arngrímurovým zmizením?“

„Rakel ne.“

„A Jón a Starkadur?“

„Nevím.“

„Máš důvod si myslet, že by tomu tak mohlo být?“

„Nic víc nevím. Ta věc se na můj vkus vyvíjí až moc dramaticky, na to já nemám nervy.“

„Co tím chceš říct?“

„Povyprávím ti to všecko, ale nechci, abys to nahrával.

Je mi jedno, jak to dopadne, ale v žádném případě nechci, aby to bylo nahráno.“

„Tak dobrá,“ řekl Birkir.

Helgi si sedl do křesla vedle kuchyňské linky a naznačil Birkirovi, aby se také posadil.

„Chuť na práci mě dnes už stejně přešla,“ řekl, upil trochu kávy a odmlčel se.

Birkir mlčel také a hleděl na sklenku ve své ruce.

Uplynula dost dlouhá chvíle, než se zdál být Helgi připraven začít s vyprávěním. „Když Sluneční básník a Rakel přijeli do Amsterdamu, aby mě vytáhli ze stoky, něco mi pověděli,“ řekl. „Poté, co Sunna zahynula při tom požáru, zavřeli Fabíana do jednoho ústavu. Nebyl schopný vypovídat, protože utrpěl těžký psychický šok. Byl sice v bdělém stavu, ale bez vědomí, což se změnilo až o mnoho let později. Jedné mladé ženě, která působila v tom ústavu jako psycholožka, se ho díky její trpělivosti a vytrvalosti podařilo přivést pomocí jakéhosi druhu hypnózy zpět k

životu. První krok spočíval v tom, že se z vlastního podnětu napil vody, potom z něho tu a tam dostala nějaké to slovo.

Trvalo dva roky, než dosáhl stavu, v jakém se nachází dnes.

Teď je opět do jisté míry mentálně vyrovnaný. Součástí toho uzdravovacího procesu bylo, aby zpracoval, co zažil při požáru. Zjistilo se, že se mu každý jednotlivý zlomek vteřiny z toho večera vypálil do mozku jako film na DVD.

Mohl popsat chod událostí a okolnosti do sebemenšího detailu a dokázal také to, co viděl, nakreslit. Podle jeho líčení onoho večera odlévali on a Sunna svíčky. On dohlížel na hrnec v kuchyni, zatímco Sunna chystala formy, které se nacházely v obýváku. Naše rozpouštění vosku bylo primitivní, bylo tedy třeba se mít na pozoru. Jde o to, že hrnec s voskem se musí postavit do vodní lázně, aby se nerozehřál víc než na sto stupňů. Jenže my jsme namísto toho rozpouštěli vosk na malém plynovém sporáku, tak to bylo prostě rychlejší. Jenže hrnec musel pořád někdo hlídat.

Jakmile začal vosk tát, sundal se hrnec ze sporáku a vosk se lil do forem. Jak už jsem říkal, Fabían dohlížel na hrnec, když zaslechl, že přijelo auto. Někdo vešel dovnitř a povídal si se Sunnou. On ale neviděl, kdo to je, protože nesměl spustit oči z toho vosku. Ten nezřetelný rozhovor ještě chvíli pokračoval, aniž by Fabían rozuměl, o čem je řeč. Najednou zaslechl kroky a hluk, Sunna rychle vyběhla po schůdcích na půdu a zabouchla za sebou poklop. Ten host lezl za ní a bušil do padacích dveří zespodu. To už Fabían nevydržel a

nahlédl do předsíně. Uviděl toho muže a muž uviděl jeho.

Seskočil ze schodů, ale Fabían utekl zadními dveřmi, které vedly ze spíže za kuchyní ven. Utíkal za stodolu a tam se schoval, zatímco ho muž hledal ve tmě. Pak uviděl, jak muž zase vešel do domu, a krátce nato začal z otevřených zadních dveří vycházet dým. Fabían se hlasitě rozkřičel, volal Sunnu. Dým stále houstl a náhle ze spíže vyšlehly plameny. Vosk se musel vznítit. Ten oheň se šířil strašně rychle, protože dům byl ze dřeva. Bylo sucho, navíc byly na stěnách tapety. Když už byl celý dům v plamenech, utekl Fabían do bezpečí. Ještě zahlédl, jak se otevřelo malé střešní okénko, jak se Sunna pokoušela dostat ven. Pak se střecha zřítila a Sunna zmizela v plamenech. Ten pohled zůstal Fabíanovi po celá ta léta před očima. Neviděl a neslyšel nic jiného. Teprve o mnoho let později se pomocí hypnózy podařilo prorazit do té nejtemnější temnoty, jež naplnila jeho duši, malou trhlinu. Obraz muže, který tenkrát vešel do domu, mu zůstal živě a nesmazatelně před očima. Když konečně trochu nabyl rovnováhy, nakreslil jeho obrázek.

Jeho kreslířská schopnost ani tou katastrofou nijak neutrpěla. Ten obraz znázorňoval muže, kterého nikdy předtím nemohl vidět, protože nikdy nejezdil s ostatními do Hvolsvölluru. Amtmann oficiálně vypověděl, že když on a jeho strážmistr přijeli, stál už dům v plamenech. Údajně se pokoušeli dostat do domu, ale nebylo už koho zachránit.

Amtmann při tom pokusu utrpěl popáleniny. Celá historie

byla prezentována tak, že to neštěstí otřáslo mladým amtmannem tak, že rozhodně nechtěl setrvat ve funkci, a proto přešel do diplomatické služby. Avšak podle Fabíanovy výpovědi, když ten muž vešel do domu, tak ještě nehořelo.

Právě jeho chování způsobilo, že Fabían zapomněl na tavící se vosk a utekl z domu. Vosk se zřejmě přehřál a začalo hořet. Z tohoto hlediska nesl jednoznačně vinu za požár a Sunninu smrt ten muž. Ovšem podle amtmannovy výpovědi zavinil ten oheň Fabían. Vyšetřování dospělo k závěru, že Fabían nedával při tavení vosku pozor, a tak způsobil požár.

A my, jeho nejlepší přátelé, jsme tomu uvěřili.“

„A není možné, že si tu historii o amtmannovi vymyslel, aby ze sebe smyl vinu?“ zeptal se Birkir.

„Ne,“ odpověděl Helgi. „Fabían neměl nejmenší tušení, co stálo v policejní zprávě nebo co si lidé o té události myslí. Když byl konečně natolik při jasném rozumu, aby se mohl k věci vyjádřit, prostě povyprávěl svůj příběh. Pro něho nehrálo roli, co si myslí druzí. Ten příběh si nemohl vymyslet. Jeho obraz amtmanna byl přesný jako fotografie, dokonce se daly rozeznat i štítky na knoflících uniformy, přestože toho muže nikdy předtím neviděl. Nikdy s námi nejel do Hvolsvölluru a amtmann přišel ten večer do Sandgilu poprvé.“

„No dobrá,“ pokrčil Birkir rameny. „Předpokládejme tedy, že je ten příběh pravdivý.“

„Je to pravda. O vině Arngrímura Esjara nelze pochybovat. Sunninu smrt má na svědomí on. Avšak podle našeho názoru neexistovala naděje, že by mohlo být někdy dosaženo spravedlnosti. Fabían nebyl svědek, kterého by před soudem brali vážně. Krom toho je ten zločin už mezitím zřejmě dávno promlčený. Dokonce i kdybychom tu věc vynesli na veřejnost, sotva bychom mohli doufat, že by tomu někdo uvěřil. Naše jediná naděje spočívala v tom, abychom přinutili Arngrímura Esjara říct pravdu, přesně to byl náš úmysl. Dozvěděli jsme se, kde Arngrímur pracuje.

Tenkrát zastával místo ve Washingtonu a odtud pak přešel nejprve do Bonnu a později do Berlína. Neviděli jsme jinou možnost, než se ho zmocnit a přinutit ho k přiznání. Buď písemnému, nebo ústnímu na pásku.“

„Co vlastně znamená v této souvislosti my?“ zeptal se Birkir.

„Byli jsme to já, Sluneční básník, Rakel a Starkadur, Sunnin mladší bratr.“

„A jak jste si to představovali?“

„Po celá ta léta, která od té doby uplynula, jsme své plány stavěli na tom, že se Arngrímura zmocníme, jakmile přijede na Island. To čekání se táhlo, protože on prostě na Island nikdy nejezdil. Starkadur se zná s jednou mladou ženou, která pracuje jako sekretářka na ministerstvu zahraničních věcí, požádal ji tedy, aby mu dala vědět, až Arngrímur přijede. Namluvil jí, že jde o nějaký starý zápis v

pozemkovém registru z doby, kdy byl Arngrímur okresním amtmannem ve Hvolsvölluru, údajně natolik bezvýznamná věc, že ho s tím není třeba obtěžovat v Berlíně. Tuto sekretářku Starkadur pravidelně kontaktoval, ale pokaždé dostal stejnou odpověď, že Arngrímur na Island nejezdí.“

„Nakonec jste se tedy rozhodli jet do Berlína sami, je to tak?“ zeptal se Birkir.

„Ano. Vlastně se sešlo několik věcí najednou. Mě pozvali vystavovat do Felleshusu a Jónovi měl vyjít německý překlad jeho básní. Jón se znal osobně s velvyslancem, který nedávno nastoupil na místo v Berlíně, právě díky jeho pomoci mohly ty básně v Německu vyjít.

Nebylo to ovšem běžné vydání, Jón ho totiž musel sám financovat. Když jsem na jedné výstavě poznal velvyslancovu ženu, nadhodil jsem, že se Jón chystá zajet na knižní veletrh do Frankfurtu, a ona se zeptala, jestli by to nebyla dobrá příležitost pozvat ho k autorskému čtení na velvyslanectví. Navrhl jsem neděli 11. října, protože ten den jsem měl být kvůli přípravě výstavy v Berlíně také. Na tuto neděli jsem si pak nechal sjednat schůzku s velvyslaneckým radou Arngrímurem Ingasonem. Starkadur se na stejný víkend chystal letět do Berlína se svým mužem Unnarem, chtěli navštívit módní přehlídku nějakého známého návrháře. A tak jsme si všichni tři mysleli, že budeme mít Arngrímura konečně v hrsti, a sice samotného, protože v neděli jistě nebudou v budově ambasády žádní jiní

zaměstnanci. Chtěli jsme ho konfrontovat s Fabíanem jako svědkem a přimět ho, aby podepsal své doznání.

Předpokládali jsme, že k tomu bude stačit jen pohrozit násilím, proto jsme v tom svícnu na velvyslanectví propašovali ten nůž. Dutina ve svícnu byla k tomu účelu zcela dostačující. Dno jsme uzavřeli sádrou, která se dá jednoduše vylomit.“

„Jenže Arngrímur se neobjevil,“ ozval se Birkir.

„Ne, Arngrímur tam nebyl. Až do toho čtení probíhalo všechno podle plánu. Zeptal jsem se velvyslance na jeho náměstka, se kterým mám domluvenou schůzku, ale Konrád mi řekl, že Arngrímur musel nečekaně odcestovat do Stuttgartu, že tedy veškerá jednání povede místo něho on sám. Bylo to hrozné, protože všechna ta námaha byla marná, všechny ty náročné přípravy, celé to plánování, vše bylo k ničemu. Arngrímur nám proklouzl mezi prsty.“

„A co jste dělali pak?“

„Jón si samozřejmě odbyl své čtení a my jsme hráli své role, jako by se nic nestalo. Potom jsme šli společně s velvyslancem na ambasádu, což vyústilo v ten večírek, na kterém se najednou objevil ten podivný Anton Eiríksson.

Jón a Starkadur byli natolik frustrovaní, že se oba hrozně opili. Jón dával k lepšímu jednu improvizovanou báseň za druhou a velvyslanec se královsky bavil. Objednal nám večeři, protože jsme se tam zdrželi až dlouho do noci, jak víš.“

„Ale kdo zavraždil Antona? Kdo věděl o tom noži?“

„Nemám tušení, kdo zavraždil Antona. O tom noži věděli všichni.“

„Unnar také?“

„Ano.“

„A Ludvík?“

„Ano. Ludvík měl v plánu také své místo, v případě potřeby měl vyvinout na Arngrímura nátlak. Vyzná se v takových metodách, ostatně má zkušenosti s vymáháním dluhů. Pro něho není problém někomu nahnat strach.“

„Proto patřil do vaší skupiny?“

„Byl, jak se říká, naverbován. Za peníze udělá všechno a Jón byl ochoten mu dobře zaplatit.“

„Není pak tedy víc než pravděpodobné, že toho Antona zabil on?“

„To opravdu nevím.“

„Nikdo z vás nevěděl, co dělal tu hodinu, během které mu údajně bylo špatně na toaletě. Mezitím mohl kdykoli vyjít do třetího patra, ne?“

„Byli jsme v té konferenční místnosti. Nedávali jsme pozor, co se děje za dveřmi.“

„Takže Ludvík nemá alibi.“

„Ne, pravděpodobně ne.“

„Kde ho najdu?“

„Myslím, že je ještě v zahraničí.“

„Ne, není. Kde bydlí?“

„Žije v Mosfellsbaeru spolu s jednou ženou. Zřejmě tam bude i přihlášený.“

18:00

Když stál Birkir opět na ulici, zavolal Doře. Stále ještě se nacházela v obytném bloku v Austurbrúnu a vyslýchala obyvatele domu. Byla ochotna pro něho okamžitě zajet, ty výslechy mohly klidně počkat. Potom zavolal Birkir svému nadřízenému Magnúsovi na jeho mobil. Po několika zazvoněních Magnús hovor přijal.

„Musím s tebou nutně mluvit,“ řekl Birkir. „Jedná se zase o ten požár v Sandgilu. Mám zcela nové informace, které se značně liší od toho, co jsi mi vyprávěl, musíme té věci přijít na kloub.“

„Právě vezu Gunnara domů,“ řekl Magnús. „Můžeme se pak sejít u mě doma.“

„Vezmi Gunnara na tu poradu s sebou,“ řekl Birkir.

„Měl by to slyšet také. Já se pak postarám, aby se dostal domů.“

Birkir slyšel, jak Magnús mluví s Gunnarem, potom se jeho šéf ozval znovu: „Tak domluveno. Gunnar tam bude také. Uvidíme se u mě doma.“

O čtvrt hodiny později přijela Dora a Birkir k ní nastoupil do auta.

„Promiň, že to trvalo tak dlouho,“ řekla Dora. „Po cestě ven jsem se ještě setkala s mužem z bytu pod tím Antonovým. Říkal, že po celé dva dny slyšel tu a tam vrtačku. Nikdy to ale nebylo večer.“

„Viděl někoho?“

„Ne. Ale Anna zřejmě našla něco hodně zajímavého.

Řekla mi, že dokonce ani dvě hodiny nekouřila, protože na tom pracovala.“

„Nevíš, co našla?“

„Nějaké otisky bot, nebo tak něco.“

„Ach, jen otisky bot,“ řekl Birkir zklamaně. S takovými indiciemi je většinou hodně obtížné dojít k použitelným výsledkům. „Je to ale přece jen něco, s čím se dá pracovat,“

řekla Dora. Birkir ji požádal, aby ho odvezla k Magnúsově domu.

„Ten případ je stále podivnější,“ řekl. Ale když se chtěla Dora dozvědět víc, mlčel.

„Napřed si poslechneme, co nám k tomu řekne Magnús,“ prohlásil nakonec po dlouhém přemýšlení.

Magnúsův Land Cruiser stál ve tmě u garáže vedle domu.

„Pojď se mnou,“ řekl Birkir Doře. „Při této poradě bys měla být také.“

Zamířili nahoru k domu, ale uvnitř se nikde nesvítilo.

Když Birkir zazvonil na zvonek, nikdo nepřišel otevřít, dokonce ani nezaslechli jedinou známku života.

„Musejí tu být,“ řekl Birkir. Znovu zavolal na číslo Magnúsova mobilu, ale teď se mu ozval jen elektronický hlas se standardním sdělením, že mobil je buď vypnutý, nebo se nachází mimo dosah sítě. Potom zavolal Gunnarovi.

U něho to vyzvánělo dlouho, nakonec se zapnula hlasová schránka.

„Jaký má Gunnar vyzváněcí tón?“ zeptala se Dora.

„Ale vždyť on si ho pořád mění,“ odpověděl Birkir.

„Naposledy to byla píšťalka fotbalového sudího.“

„Mám pocit, že právě to jsem slyšela,“ řekla Dora.

„Zavolej na to číslo ještě jednou.“

Birkir to udělal a Dora ukázala směrem k příjezdové cestě. Šli za tím slabým zvukem a odbočili za roh domu, kde stálo auto. Hvizd píšťalky sílil, čím víc se přibližovali k Land Cruiseru.

„Tam vpředu na pravé straně někdo sedí,“ řekla Dora.

Birkir otevřel dveře spolujezdce, kde Gunnar s mocným funěním oběma rukama cloumal lepicí páskou, kterou mu někdo připoutal krk k hlavové opěrce. Gunnar se snažil tlustými prsty pásku uvolnit, aby se mohl nadechnout.

Telefon mu pořád ještě zvonil, jenže ležel na podlaze auta za jeho sedadlem.

„Mám s sebou nůžky,“ řekla Dora klidně a odstrčila Birkira stranou. Vytáhla z kabelky malé nůžky na nehty a opatrně se pustila do pásky. Když ji přestřihla, strhl si ji Gunnar z krku, naklonil se dopředu a supěl jako velryba.

„Kde je Magnús?“ zeptal se Birkir.

„Oni… ho unesli,“ zaúpěl Gunnar. Birkir vytáhl telefon, aby zavolal sanitku. „Kdo oni?“ zeptal se Birkir, když se dočkal potvrzení, že vůz už je na cestě. „Já… já… nevím.“

„Máš poraněný krk?“ zeptal se Birkir. „Nevím… Bolí to při dýchání,“ řekl Gunnar. Po nějaké době se jeho dýchání zklidnilo. „Už to jde o něco lépe,“ řekl. „Ale pořád jako bych měl v krku nějaký knedlík.“

„Musíš k lékaři.“

Gunnarovi klesla hlava na prsa. „Sakra, měl jsem fakt nahnáno,“ zašeptal. „Myslel jsem, že se uškrtím.“

„Co se stalo?“ zeptal se Birkir.

„Když sem Magnús zajel, najednou ti chlapi z obou stran otevřeli zadní dveře, popadli naše pásy a co nejvíc je utáhli.“

„Kolik jich bylo?“

„Viděl jsem jen tři.“

„Pokoušeli jste se bránit?“

Gunnarovi dělalo mluvení potíže. Zašeptal: „Kvůli té bolesti v zádech a na hrudi jsem se nemohl ani hnout, a tak jsem hned odpadl, pak už pro ně bylo snadné mě tou páskou připoutat k opěrce. Magnús se bránil ze všech sil. Myslím, že nakonec ztratil vědomí, protože mu pás utáhli tak, že nemohl dýchat. A pak mu omotali ruce a nohy tou lepicí páskou. Když ho vytáhli z auta, byl bezvládný jako pytel s pískem.“

„Viděl jsi jejich tváře?“

„Měli pletené čepice a na tvářích nějaké šátky. Vůbec nikoho jsem nerozpoznal.“

„Myslíš si, že by bylo možné, aby to byli Sluneční básník a Ludvík?“

„Nemám tušení, ale jeden z nich byl určitě velký aspoň tak jako ten básník. Proč si myslíš, že to byli oni?“

„Jsou přesvědčeni, že Magnús tenkrát v souvislosti s tím požárem v Sandgilu vypovídal nepravdivě, stejně jako Arngrímur

Ingason. Zřejmě mají v úmyslu oba dva přinutit k přiznání, že Arngrímur ten požár zavinil.“

Gunnar se podíval na Birkira. „Člověče, tím pádem získává naše vyšetřování úplně nový rozměr,“ řekl. „Kvůli tomuhle musíš okamžitě zavolat policejnímu prezidentovi.“

20:30

V policejní budově na Hverfisgata bylo všechno vzhůru nohama, když vyšlo najevo, že byl unesen vrchní komisař Magnús Magnússon a že se s velkou pravděpodobností v rukou únosců nachází ještě další osoba. Nejčastěji padala slova jako únos a teroristický útok. Birkir musel opakovaně a do všech podrobností líčit, proč si dnes večer vyžádal rozmluvu s Magnúsem a jak to souvisí s požárem v Sandgilu. Po dlouhém dohadování došli k závěru, že za

hlavního podezřelého je třeba považovat Slunečního básníka Jóna Sváfnissona, proto u něj musí být neprodleně provedena domovní prohlídka. Birkir požádal, aby ji mohli provést on a Dora. To sice policejní prezident akceptoval, ale současně trval na tom, aby se akce zúčastnila i jednotka rychlého nasazení. Prezident se obával, že by mohlo dojít k ozbrojenému střetnutí. Další zásahová jednotka byla vyslána do domu Ludvíka Bjarnasona do Mosfellsbaeru.

Birkir a Dora odjeli spolu s dalšími sedmi lidmi z jednotky rychlého nasazení k Jónshúsu. Dva zaujali pozice za domem, dva před ním a ostatní u východů.

„Neměli bychom si vynutit vstup silou?“ zeptal se velitel komanda.

„Dáme jim dvě minuty, aby nám otevřeli,“ odpověděl Birkir.

Půl minuty poté, co Dora zazvonila, otevřela Rakel dveře.

Dora jí řekla, že mají soudní povolení prohledat dům, a ukázala patřičný dokument.

Rakel jim uvolnila cestu, aniž by se na papír jen podívala. „Zde jsou všichni vždy vítáni,“ řekla a nedala na sobě nic znát. „V tomto domě nemáme co skrývat.“

Birkir vešel do domu poslední. „Kdo je momentálně v domě?“ zeptal se.

„Jen Fabían a já,“ odpověděla Rakel. „Všichni ostatní šli společně ven na večeři.“

„Jón Sváfnisson je s nimi?“

„Ne, Jón není ve městě.

„Nevíš, kde se nachází?“

„Ne.“

„Nevíš, co má v plánu?“

„Ne.“

„Nevíš, jestli je s ním Ludvík Bjarnason?“

„Ne, to nevím.“

„Má jeho náhlé zmizení něco společného s Arngrímurem Ingasonem?“

„Opravdu nic nevím,“ řekla Rakel. „Poslyš, Fabían je na tom moc bídně. Neudrží v sobě žádné jídlo, musela jsem mu dát kapačku. Pokud Jón a Ludvík podnikají nějaké akce, tak mi o tom vůbec nic neřekli. Já musím zůstat u Fabíana. V

nemocnici mi dali volno, abych se o něho mohla starat. Víc vám říct nemohu.“

„Proč není Fabían v nemocnici?“

„Tam pro něho nemohou udělat víc než já tady. A pro něho je nejsnesitelnější, když může být ve svém pokoji a kouřit trávu. Dvakrát týdně ho chodí prohlédnout lékař a já pracuji podle jeho instrukcí.“

„Mohu Fabíana vyrušit?“ zeptal se Birkir.

„Ano. Byla jsem u něho, když se ozvalo zvonění. Je vzhůru.“

„Ví něco o Jónových úmyslech?“

„Ne,“ řekla Rakel přesvědčeně. „Ušetři ho otázek na Jóna, prosím. Ví ještě méně než já a otázky tohoto druhu by ho zbytečně rozrušily.“

Birkir vyšel po schodech nahoru. Dveře Fabíanova pokoje, který byl osvětlen jen malou lampičkou na nočním stolku, byly pootevřené. Nad postelí visela láhev s kapalinou, která byla trubičkou spojena s injekční jehlou ve Fabíanově zápěstí. On sám seděl v posteli a četl si za zvuků krásné hudby nějakou knihu.

Birkir dle několika taktů usoudil, že se jedná o Mozartův klavírní koncert.

„Dobrý večer,“ řekl Birkir.

Fabían přikývl a slabě se usmál.

„Čteš si,“ řekl Birkir.

Fabían mu ukázal knihu, nějakou sbírku přeložených povídek. „Žádný dlouhý román už nezačínám,“ řekl. „Je to nepříjemný pocit, když člověk neví, jestli knihu dočte do konce. Takže čtu už jen novely a kratší texty. A i to vždycky jen po pár řádcích.“

„Mluvil jsem dnes s Helgim Kárasonem,“ řekl Birkir.

„Daří se Helgimu dobře?“ zeptal se Fabían. Mluvil sice tiše, ale velmi zřetelně.

Birkir přikývl. „Řekl mi, že víš o tom požáru v Sandgilu víc, než je dosud známo.“

„Těžko se mi o tom mluví,“ řekl Fabían.

„Rozumím. Nechci na tebe rozhodně naléhat. Myslím, že Helgi mi řekl všechno, co potřebuji vědět.“

„To je dobře. Dnes večer jsem moc kouřil, takže jsem trochu v rauši. To se pak dost těžko vzpomíná.“

„Dnes večer je tady v domě velký klid,“ řekl Birkir.

„Tady je vždycky klid. Po osmé chceme mít ticho.

Většina nájemníků chodí spát hodně brzy.“

„Dnes večer ale skoro nikdo není doma,“ řekl Birkir.

„Ano. Všichni šli ven.“

„Ale Sluneční básník s nimi není. Nemáš tušení, kde by mohl být?“

Fabían zavrtěl hlavou a uhnul očima před Birkirovým pohledem. „Vyprávěl jsem ti o Sunně?“ zeptal se.

„Ano, ale rád bych si to poslechl znovu.“

Fabían se podíval na Birkira. „Sunna byla nejnádhernější osoba, jakou jsem na celé své křehké životní cestě potkal. Vše zlé jí bylo cizí, byla velmi dobrá a pro všechny chtěla jen to nejlepší.“ Slova mu trochu vázla, jako by musel každé zvlášť zvažovat, než se ho odvážil vyslovit.

„Jak vypadala?“ zeptal se Birkir, když se Fabían odmlčel.

„Vypadala?“ opakoval Fabían, zřejmě ho ta otázka překvapila. Po krátkém přemýšlení řekl: „Je dost hloupé říct, že byla krásná. Měla rusé vlasy a byla trochu pihovatá. Ale i když měla zahnutý nos a jeden zub křivý, její zelené oči a

úsměv každého chytly za srdce, každá královna krásy by se vedle ní mohla jít schovat.“

„Také uměla dobře zpívat, jak jsem slyšel,“ řekl Birkir.

„Ano, to uměla. Měla dost hluboký hlas, ale tak melodický a čistý, že vlastně ani nepotřebovala doprovod.

Přesto se doprovázela na kytaru, měla vrozený talent. Moc akordů neznala, ale ani to nepotřebovala, protože i tak dokázala vykouzlit tóny a melodie, na jaké by byli hrdí i profesionální skladatelé.“

„Slyšel jsem, že tě její smrt úplně vykolejila,“ řekl Birkir.

Fabían odpověděl velmi pomalu: „To dítě slunce muselo z nějakých mně nepochopitelných důvodů zemřít a my, její přátelé, jsme už nikdy nebyli tím, čím jsme bývali předtím. Proč se to muselo stát a co jsme mohli udělat, abychom tomu zabránili? To je otázka, se kterou jsme večer usínali a ráno se probouzeli. Každý, kdo mohl poznat takovou bytost a komu ji sebrala naprosto nesmyslná smrt, ztratí v životě veškerou orientaci.“

Fabían se náhle odmlčel. Birkir nevěděl, jak by měl na taková slova reagovat. Nakonec se zeptal: „Nevšiml sis, jestli se zde v domě v poslední době neobjevovalo nezvykle moc lidí?“

Fabían na Birkira udiveně pohlédl. „Tady není nic obvyklé ani neobvyklé,“ řekl. „Občas někdo přijde a pak zase odejde. Jako měsíc, který dorůstá a ubývá.“

„Viděl jsi dnes večer Slunečního básníka?“

Přes Fabíanovy rty se mihl slabý úsměv. „Po celý můj život mi lidé kladli otázky: Kdo jsi? Kde jsi? Kdo se schovává za tou tmou? Snad jsem na jednu nebo na dvě z těch otázek dokázal odpovědět s jistotou,“ řekl.

Dora nakoukla dovnitř a řekla: „Nikoho jsme tu nenašli.

Se sklepem jsme už skoro hotovi.“

„Děkuji, že ses se mnou bavil,“ řekl Birkir Fabíanovi a vstal.

U dveří na něho čekala Rakel. „Mám strach,“ řekla.

„Vím, že ty jsi dobrý člověk, proto se ti mohu s důvěrou svěřit.“

„Z čeho máš strach?“ zeptal se Birkir.

„Mám strach o Jóna. Myslím, že už má zase tu svou manickou fázi. Není dobře, že není doma. V tom stavu někdy ani neví, co dělá.“

„A nenapadá tě, kde by se mohl nacházet?“ zeptal se Birkir.

„Ne. V sobotu večer mu volal nějaký muž. Jón nemá vlastní mobil, proto mu vždycky volají na naši pevnou linku, když mu někdo něco chce. Včera ráno odešel z domu, vzal si s sebou starý kazeťák, od té doby jsem ho už neviděla.“

„Slyšela jsi, čeho se ten telefonát týkal?“

„Ne. Jón vlastně skoro vůbec nic neřekl, jen naslouchal.

A něco si načmáral na kus papíru, ale ten si vzal s sebou.“

„Na jaký papír?“

„Bílý, linkovaný.“

„Myslel jsem, odkud byl ten papír?“

„Vedle telefonu leží poznámkový blok na různá sdělení a tak. Když jde někdo k telefonu a je požádán, aby něco vyřídil, napíše to na papír a připíchne na korkovou tabuli vedle telefonu.“

„Mohl bych se na ten blok podívat?“ zeptal se Birkir.

Rakel přikývla a šla po schodech dolů napřed. Na nízkém stolku v zadní části předsíně stál vedle židle telefon.

Rakel ukázala na malý poznámkový blok a propisku na stole.

„Používá se často?“ zeptal se Birkir, zatímco vzal blok opatrně do rukou.

„Ne,“ řekla Rakel. „Téměř každý z nás má mobil, takže jsme k zastižení. Pokud se má někomu něco vyřídit, je to skoro vždycky vzkaz pro Jóna.“

„Použil někdo ten blok od soboty, kdy do něho psal Jón?“

Rakel se podívala na korkovou tabuli. „Ne, to jsou samé staré lístky. Nepřibyl žádný. Myslím, že ten blok nikdo nepoužil.“

„Smím si ho vzít?“ zeptal se Birkir.

„Samozřejmě.“

„Děkuji.“

„A ještě něco.“

„Ano?“

„Zacházej s Jónem dobře, až ho najdeš. Jón je dobrá duše. Jenom je momentálně nemocný.“

21:40

Policejní prezident vyhradil pro koordinaci pátrání po Magnúsovi a Arngrímurovi zvláštní místnost. Birkir krátce nahlédl dovnitř a uviděl spoustu lidí, kteří bud telefonovali, nebo studovali velké mapy Reykjavíku. Šlo o to, aby se systematicky prozkoumaly všechny opuštěné domy ve městě. Těch bylo od bankovního krachu víc než dost.

Někteří lidé byli zaměstnaní pořizováním seznamu takových míst. A pak tu byli ještě další lidé, kteří zjevně sázeli na to, že na sebe hlasitě upozorňovali a mávali kdovíjakými papíry.

V Mosfellsbaeru našli příslušníci jednotky rychlého nasazení v bytě, který byl registrován na jméno Ludvíka Bjarnasona, malou, vystrašenou ženu. Zapřísahala se, že on je pořád ještě v zahraničí a že se v nebližší době nevrátí.

Nebyla si ovšem vůbec jistá, jestli je Ludvík v tomto bytě doma, protože jejich vztah byl poměrně nejasný. Ludvík sem přicházel a odcházel, ale jen málokdy se jí zmiňoval o svých záměrech. Žena mohla mužům z jednotky rychlého nasazení dát jen pár krabic s osobním majetkem Ludvíka Bjarnasona a ukázat jim šatní skříň s pár jeho věcmi, jinak nic.

Birkir zamířil do laboratoře. Když Anna zaslechla kroky, rychle přešla k umývadlu a uhasila pod proudem vody cigaretu.

„Ach, to jsi ty,“ řekla s úlevou.

„Takže ještě pořád pracuješ,“ řekl.

„Ano, dávám dohromady předběžné výsledky vyšetřování na místě činu v Austurbrúnu. Zítra budeme pokračovat.“ Hlavou kývla k vytištěným fotografiím na stole. „Máme stopy bot.“

Birkir si prohlédl jednu fotografii. Zobrazovala nezřetelný otisk v něčem, co vypadalo jako tenká vrstva prachu. Vedle leželo červenobílé měřítko. Obrysy otisku boty byly v počítači obtaženy černou linkou. Jednalo se o otisk s hladkou podrážkou.

„Vypadá úplně normálně,“ řekl.

Anna vzala další fotku a podala mu ji. „Toto je druhá noha.“

Birkir si upřeně obrázek prohlížel. Tento otisk byl o něco širší a byl podstatně kratší.

„Zdá se, že jde o speciálně zhotovenou botu pro zmrzačenou nohu,“ řekla Anna. „To by nám přece mohlo pomoci.“

„Jak se dají takové boty sehnat?“ zeptal se Birkir.

„To zjistíme zítra,“ odpověděla Anna. „Dnes večer už toho mám dost.“

„Aleje tu ještě něco,“ řekl Birkir a opatrně vytáhl z obálky poznámkový blok Slunečního básníka.

„Potřebuji zjistit, co bylo napsáno na posledním lístku, který byl odtud vytržen,“ řekl a položil blok na pracovní stůl.

Anna vzala do ruky lupu a zadívala se přes ni na papír.

„Pustím se do toho. Ty teď běž domů, výsledek ti nechám na stole.“

„Děkuji,“ řekl Birkir. „Ale pokud by to byla adresa nebo nějaké jiné udání místa, musíš mi hned zavolat.“

Anna přikývla.

22:10

Birkir zajel ke Gunnarovi domů. Ten seděl v kuchyni se sádrovým límcem na krku a nechával se matkou krmit.

„Nechceš ještě trošku toho eintopfu?“ zeptal se Gunnar chraplavým hlasem.

„Ano, děkuji, ale jen trochu.“

Maria vytáhla talíř a postavila ho před Birkira.

„Co říkali lékaři?“ zeptal se Birkir, když snědl pár lžiček.“

Gunnarovi dělalo potíže polykat. „Zrentgenovali mi krk,“ řekl konečně. „Zjistili, že je to jen natažení. Ovšem dost ošklivé, k tomu navíc výrazné zhmožděniny. Musím nosit ten límec, dokud se to nezlepší.“

„Nu, zdá se, že jsi z toho zase vyšel dost hladce,“ řekl Birkir. „Doufám, že teď zůstaneš pár dnů doma a budeš se léčit.“

„Ráno přijdu do práce,“ řekl Gunnar. „Dokud nebude ten případ vyřešený, nemohu jen tak polehávat doma. Pořád ještě můžu hlídat telefon.“

„Jsi si jistý?“ zeptal se Birkir.

„Naprosto jistý,“ řekl Gunnar. „To se ostatně ukáže ráno. Když mi nebude hůř, budu tam. Jak to vypadá v hlavním stanu?“

„Policejní prezident určil na pátrání speciální tým, který podléhá jeho osobnímu velení. Máme s nimi spolupracovat.“

22:30

Pro Annu to byl dlouhý den. Zpravidla si život ztěžovala sama, protože jen neochotně přenechávala práci druhým, nikomu nedůvěřovala. Při analýze místa činu se o všechno starala sama, což mohlo za jistých okolností znamenat i práci do noci jako teď, když jí Birkir přinesl ten blok.

Anna začala tím, že odtrhla svrchní list a prohlédla ho pod různými světelnými zdroji. To ovšem mnoho nepřineslo, proto si udělala pauzu a sešla dolů na parkoviště, aby si zakouřila. Přitom přemýšlela, co by mohla

podniknout dál. S takovými úkoly nebyla konfrontována často.

Po dvou cigaretách už věděla, jak na to. Mezi svými přístroji měla jeden, který se jmenoval ESDA, což je zkratka pro Electrostatic Detection Apparatus. Byla to taková malá krabička, která se pohodlně vešla do kapsy. Při jejím spuštění začal bzučet ventilátor. Anna přiložila papír na perforovanou desku. Pomocí proudu vzduchu z ventilátoru se k ní papír přisál. Potom rozprostřela na list tenoučkou průsvitnou fólii. S přístrojem byla spojena elektrická kontaktní tyčinka, a když se jí několikrát pohnulo po papíře sem a tam, vznikl pozitivní náboj. Poprášila fólii černým tonerem. V důsledku statické elektřiny se tonerový prach shromáždil na koncích papírových vláken, která byla stlačena propiskou.

Jako kouzlem zobrazil černý prach zřetelně to, co bylo naposledy do bloku zapsáno. Dokonce se zobrazil i text z předchozího papíru, pravděpodobně nákupní seznam pro domácnost Jónshúsu.

Na horním listu ale Anna nenašla žádnou adresu, jen několik čísel, která byla napsána vedle sebe a pod sebou.

Takže nebylo třeba, aby Birkirovi telefonovala. Určitě nebude snadné vyluštit význam těch čísel.

23:00

Když Birkir zaparkoval auto na svém parkovacím místě za domem, začínalo sněžit. Ještě chvíli zůstal sedět v autě, přemýšlel, ale pak se rozhodl, že to dnes ještě nezapíchne a že ještě jednou zajde k Jónshúsu, aby zjistil, jaká je situace.

Sníh hustě padal v těžkých, vlhkých vločkách a už za chvíli bylo všude bílo. Sníh ulpíval Birkirovi na ramenou a ve vlasech, proto se občas zastavil, aby ho setřásl. Šikmo naproti Jónshúsu stálo auto. Motor běžel a stěrače zajišťovaly, aby čelní sklo zůstávalo čisté. Byli to policisté v civilu, které sem policejní prezident poslal, aby hlídali, kdyby se tu Sluneční básník ještě ukázal.

Birkir zaklepal na boční okýnko. „Dobrý večer,“ řekl, když muž u volantu okýnko stáhl. „Dobrý,“ řekl muž. „Něco nového?“ zeptal se Birkir. „Ne.“

„Ani jsem to nečekal,“ řekl Birkir. „Jenom jsem si chtěl ještě jednou promluvit s těmi lidmi uvnitř.“

„Tak běž,“ řekl muž a zívl.

V Jónshúsu se svítilo jen v jediném pokoji, Birkir za oknem zahlédl Rakel.

Opatrným krokem prošel setmělou zahradou a vyšel po schůdkách k domovním dveřím. Vnější světlo bylo zhasnuté. Nahmatal zvonek a krátce zazvonil. Chvilku nato se nad ním rozsvítilo a někdo vyhlédl skrz záclony v malém

okně vedle dveří. Birkir zaklepal. „Kriminální policie, Birkir Li Hinriksson.“

Dveře se pootevřely a Rakel se na něho zadívala.

„Promiň, že ruším,“ řekl Birkir.

„Co chceš?“ zeptala se Rakel. „O Jónovi nic nevím a Fabían spí. Musela jsem mu dát silný prostředek proti bolesti.“

„Rád bych ti položil pár otázek,“ řekl Birkir. „Ach, opravdu? To asi pravděpodobně nemůžu odmítnout.“

„Byl bych ti velmi vděčný.“

Rakel otevřela dveře a ustoupila krok stranou. „Pojď dál. Uvidíme, jestli dokážu na tvé otázky odpovědět.“

Birkir vstoupil do setmělé předsíně. Rakel šla před ním, na sobě měla teplý župan. „Všichni jsou už dávno ve svých pokojích,“ řekla přes rameno. „Mí milí spolubydlící byli dnes večer velice sklíčení.“

„Proč?“

„Protože ve vzduchu visí pohroma.“

„Víš, o co by mohlo jít?“

„Ne, je to jen takový pocit.“

V obýváku dohoříval v krbu oheň a Rakel přiložila další dvě polena. Ze staré stereo soupravy se ozvala tichá hudba.

Na gramofonu se s šumem a praskáním otáčela poškrábaná vinylová deska. Tu píseň Birkir znal, ale na interpretku si nedokázal vzpomenout.

„Kdo to zpívá?“ zeptal se.

„Joni Mitchell. Ta deska se jmenuje Blue a je z roku 1971. To je moje hudba, ty staré hippiesácké desky. Máme jich docela pěknou sbírku.“

„A ty jsi je právě poslouchala. Promiň, že jsem tě vyrušil.“

„Seděla jsem tady úplně sama a přemýšlela jsem,“ řekla Rakel a pokynula Birkirovi, aby se posadil. „Tolik se toho stalo. Časy se změnily.“

Tiše si zanotovala se zpěvačkou: ,Blue songs are like tattoos „, ale hned po prvním verši umlkla.

„Ta kultura hippies pro tebe tolik znamená?“ zeptal se Birkir.

„Hippies měli v minulém století ty nejkrásnější ideály, ale hodně se toho pokazilo. Woodstock v jistém smyslu představoval vyvrcholení toho období, zatímco vraždy Mansonovy ‚Rodiny‘ byly zase absolutní dno, hlouběji už se klesnout nedalo. Obojí se událo během jediného týdne, v srpnu 1969. Jen málokteří dokázali nakládat se svobodou, kterou si pro sebe a pro druhé v té době hippies nárokovali.

Bohužel. Pokouším se udržet si pěkné vzpomínky.“

„Děláš si starosti kvůli Jónovi, že?“ zeptal se Birkir.

„Ano.“

„Byl v poslední době nevyrovnaný?“

„Byl velmi neklidný a měl spoustu energie.“

„Jsou to u něho příznaky před manickým záchvatem?“

„Já nevím. Možná. Každopádně je nevyrovnaný.

Normálně takové výkyvy nemívá, možná jen tehdy, když dlouho a hodně pije. Ale v posledních dnech se alkoholu ani nedotkl. Ani s námi vůbec nemluvil. Jenže ve svých manických fázích právě zpravidla mívá návaly hovornosti a je až přehnaně družný.“

„Pokud vím, chtěli jste si všichni, kdo jste spolu se Sunnou tenkrát žili v Sandgilu, za každou cenu vymoci setkání s tehdejším okresním amtmannem Arngrímurem Esjarem. Helgi mi to celé vyprávěl. Provádí teď Jón nějaký plán, o kterém vůbec nevíš?“

„Nemám nejmenší tušení.“

„Nepřipadá ti to pravděpodobné?“

„Možná.“

„Co jste chtěli Arngrímurovi udělat?“

„Nevím, protože v posledních letech už mě ostatní členové naší komuny do svých plánů nezasvěcovali. Mně šlo vždycky o to, aby se postupovalo opatrně. Všichni si mysleli, že mám strach.“

„Ale ty bys také stála o Arngrímurovo přiznání, ne?“

„Ano, to by bylo dobré. Všichni jsme tou událostí poznamenaní. Přežili jsme to, každý po svém, ale otázka, proč se to muselo stát, zůstala nezodpovězena.“

„Vím, že jste všichni Sunnu velice milovali. Do jaké míry byla tak výjimečná?“

„Byla to moje nejlepší přítelkyně.“

„Pověz mi o ní víc.“

Rakel ukázala na zarámovaný obrázek na stěně. Papír byl zažloutlý a místy se rýsovaly stopy po jeho složení.

„Tento Sunnin obrázek nakreslil Fabían před hodně dlouhou dobou, je jediný, který máme.“

Birkir přistoupil k obrázku blíž, znázorňoval pěknou dívku, která hrála na kytaru.

„Je mnohem lepší, než by mohla být jakákoli fotka,“

pokračovala Rakel. „Sunna se zpěvem usínala a se zpěvem se probouzela. Milovala život, jak to dokážou jen mladí lidé.

Nikdy s nikým neměla žádný spor a usmiřovala všechny, když cítili hořkost. My ostatní jsme se snažili přizpůsobit se filozofii a životním principům hippies, Sunna byla přirozený talent. Pocházela z řídce osídlených Západních fjordů.

Nepotřebovala nikoho napodobovat, ona byla prostě květinové dítě. Obě jsme spolu podnikaly dlouhé výlety po okolí Sandgilu, někdy až nahoru na Thórólfsfell. Při pěkném počasí bylo odtamtud vidět až do Thórsmorku. Sunna milovala všechno krásné, krajinu, hudbu, básně, obrazy.“

„Neměla vůbec žádnou chybu?“ zeptal se Birkir.

Rakel se musela usmát. „Bála se myší.“

Pak ale její úsměv zmizel, když dodala: „A ohně.“

Úterý, 20. října

06:20

irkir přišel domů krátce po dvanácté a prvních pár hodin spal dobrým, hlubokým spánkem. K ránu se ale najednou probudil ze strašného snu, ve kterém ho popadl Sluneční básník a snažil se ho nacpat do odporně páchnoucího jutového pytle. Dlouho o tom snu přemýšlel, ne o tom, že se v tom snu Jóna bál, nýbrž o tom pachu, který cítil. Někdy se mu stávalo, že se mu zdálo o nějakém pachu, který neznal.

Někdy byl příjemný, jindy nepříjemný, ale pokaždé to bylo něco, co ze svého každodenního života neznal. Něco z jeho dětství, snad ještě z Vietnamu. Zavřel oči, dýchal nosem a pokoušel se vybavit si nějaký obraz, který by se k tomu zápachu hodil, ale na nic nepřišel. Bylo to, jako by ten den, kdy se ocitl v malajském uprchlickém táboře, vystavěl v jeho mysli jakousi zeď. Z doby předtím si nedokázal vybavit jedinou souvislou vzpomínku. Jen nejasné útržky, které se tu a tam zablýskly, když zažil něco, co v něm tento vjem probudilo.

Pak si ale vzpomněl na práci, která ho čeká v kanceláři, a rychle vstal. Dnes bude celý den co dělat, a čím dřív se do toho pustí, tím lépe. Rychle se osprchoval a oholil se.

Mezitím začala vřít voda na čaj, kterým zapil krajíček toastového chleba se sýrem. Pak vyrazil do práce.

Na jeho psacím stole ležela obálka od Anny, v níž se nacházela fotografie stránky z poznámkového bloku z Jónshúsu. Anna odstranila starší klikyháky, takže teď bylo vidět jen to, co si poznamenal Sluneční básník.

Birkir ještě usilovně přemýšlel, co by ta čísla mohla znamenat, když se přibelhal o berlích a s tlustým, tuhým sádrovým límcem na krku Gunnar. Stálo ho dost času a námahy, než dosedl na židli.

„Řekl bych, že jsi měl raději zůstat doma,“ řekl Birkir.

„Jo, jo, to matka říkala také.“ Gunnar kýchl a otřel si nos rukávem. „Zatracená rýma,“ zachrčel.

Birkir mu podal roli papírových utěrek, které mu koupil před pár dny.

„Děkuji,“ řekl Gunnar vysmrkal se. „Je něco nového?“

Birkir mu podal lístek s čísly.

„Čísla z binga,“ komentoval to Gunnar.

„Podle mého názoru vedou k nějakému místu,“ řekl Birkir a vysvětlil mu, jak k lístku přišel.

„To vzdávám,“ řekl Gunnar. „Nenacházím v tom žádný smysl.“

Birkirovi zazvonil telefon, někdo volal z podatelny. „Je tady nějaká žena a chtěla by s tebou mluvit,“ řekl policista, který tam měl službu.

Byla to Rakel. Když Birkir přišel k vrátnici, podala mu nějakou obálku.

„Dnes ráno jsem šla jako obvykle na procházku. U

Hallgrímského kostela na mě čekal Jón, on totiž přesně ví, kudy chodívám. Říkal, že náš dům hlídá policie, proto se nemůže vrátit domů. Považoval také za pravděpodobné, že telefon je odposlouchávaný.“

„To je možné,“ řekl Birkir. Neměl tušení, co všechno policejní ředitel nařídil.

„Jón mi dal tuhle obálku,“ pokračovala Rakel. „Požádal mě, abych ti ji donesla, a tak jsem šla rovnou sem.“

Birkir otevřel obálku, uvnitř nebylo nic než stará magnetofonová kazeta.

„Víc o tom opravdu nevím,“ prohlásila Rakel, „přísahám. Vezměte si to a poslechněte a pak dělejte, co musíte. Doufám, že budu moci jít zpátky domů, abych se postarala o Fabíana. Kdykoli mě tam najdeš.“

Birkir přikývl a díval se za ní, když odcházela. Potom o té kazetě informoval policejního prezidenta, který právě přišel.

„Předpokládám, že bychom si měli poslechnout, co na ní je,“ řekl Birkir. Pak vysvětlil svému nadřízenému, jak se k ní dostal.

„Máme tady vůbec ještě nějaký kazetový přehrávač?“

zeptal se policejní prezident.

„V kuchyňce je rádio s kazeťákem,“ řekl Birkir.

„Tak si to poslechneme tam,“ řekl policejní prezident a vstal. V kuchyňce bylo poněkud těsno, protože se k nim přidalo ještě několik dalších členů zásahové jednotky.

„Jmenuji se Arngrímur Esjar Ingason.“ Arngrímurův hlas zněl unaveně, ale byl dobře srozumitelný. „4. dubna 1972 jsem byl jmenován okresním amtmannem v Rangárvellirském okrese a v této funkci jsem pracoval až do 16. února 1975. Od 5. května 1975 jsem v diplomatické službě.“

Po

krátkém

odmlčení

Arngrímur

pokračoval:

„Nacházím se v moci jistých osob, které po mně požadují, abych učinil toto prohlášení. A i když jsem k tomu nucen, přesto je pro mě úlevou moci se vyjádřit v jisté záležitosti, která tíží mé svědomí už čtyřiatřicet let. Proč jsem to neudělal už dřív? Bránily mi v tom zbabělost a slabá povaha. Snad jsem se po celou tu dobu snažil namluvit si, že své pochybení odpykám spíš, když o tom případu zachovám mlčení. Ale s tím je teď konec, ať pravda vyjde najevo. To je i mé vlastní upřímné přání.

Během své diplomatické činnosti jsem vždy ze všech sil usiloval o to, abych sloužil své zemi a svým krajanům co nejlépe. K tomu jsem byl připraven nejen ve dne, ale i v noci, vždy jsem byl na místě, když někdo potřeboval mou pomoc. Snažil jsem se projevovat empatii a účast. Vždy jsem chtěl být dobrý člověk. To vše v naději, že v poslední den svého života budu moci říct: Udělal jsem ve svém životě

víc dobrého než zlého. Ale slepá horlivost a jedno strašné neštěstí mají větší váhu než všechny dobré činy, které člověk může vykonat za celý dlouhý život. Po celý život jsem se snažil odčinit své pochybení, kterého jsem se dopustil večer 13. února 1975.

Pracoval jsem jako amtmann ve Hvolsvölluru už více než rok, když se v létě 1973 do Sandgilu nastěhovalo pět mladých lidí, Jón, Sunna, Helgi, Rakel a Fabían, kteří ve starém obytném domě založili komunitu hippies. Zpočátku jsem cítil prostě jen pobavení, že se chtějí na venkově protlouct coby umělci. Nepodnikal jsem nic, třebaže vlastně měli mít povolení. Každý pátek odpoledne, když bylo pěkné počasí, chodívala Sunna s ostatními do vesnice, tam hrála před družstevním obchodem na kytaru a zpívala. Brzy jsem si začal vymýšlet stále nové záminky, abych tam mohl být, kdykoli tam ta krásná mladá žena stála a hrála svou hudbu.

Styděl jsem se za ty ubohé mince, které jí lidé házeli do pouzdra na kytaru, přičemž i to považovali za kdovíjakou velkorysost. Její hudba byla jedinečná, protože vycházela ze srdce. Zamiloval jsem se do té nádherné bytosti. Až mnohem později jsem si uvědomil, že nás od sebe dělí celé světy. Věkový rozdíl v tom samozřejmě nehrál žádnou velkou roli, mnohem důležitější byl fakt, že jsem byl představitelem moci a systému, který Sunna a její přátelé, ti ostatní hippies, odmítali brát na vědomí. Moje uniforma pro ni byla jen směšný kostým, symbol státní moci a násilí.

Začal jsem ji zdravit, když hrávala před družstevní prodejnou, potají jsem jí strkal do pouzdra na kytaru bankovky, někdy i větší sumy. Namlouval jsem si, že úsměv, kterým mi děkovala, je něco víc, že vyjadřuje víc než radost ze života, která z ní vyzařovala a kterou velkoryse sdílela s ostatními. Utvrzoval jsem se v absurdní myšlence, že mohu získat lásku té krásné víly.

Ale pak začaly mít úřady podezření, že ti hippies ve svém domě v Sandgilu pěstují konopí. Došel mi dotaz z kriminální policie v Reykjavíku, někdo si prý všiml, že Jón a Helgi rozšiřují drogy mezi lidi v reykjavíckých zábavních podnicích. Navíc dodavatel elektřiny v mém okrese poukázal na to, že spotřeba proudu v Sandgilu najednou prudce stoupla. Policie začala ty hippies sledovat a přitom se zjistilo, že každý pátek jezdí dva nebo tři z nich do Reykjavíku a zpět se vracejí zase až v neděli. V

reykjavíckých tanečních lokálech byli dost známí. Prodávali tam svou úrodu. Nakonec si na ně reykjavícká policie počíhala u Raudavatnu, nedaleko od města, a přitom byli Jón, Helgi a Rakel zadrženi se značným množstvím marihuany, rozděleným do jednotlivých dávek. Souběžně s touto akcí jsem obdržel instrukce, abych zajel do Sandgilu a zatknul oba zbývající, Sunnu a Fabíana, a abych zajistil rostliny i celé vybavení.

Navečer jsem odjel s Magnúsem Magnússonem, tehdejším policejním strážmistrem ve Hvolsvölluru, do

Sandgilu. Když jsme dojeli ke statku, požádal jsem Magnúse, aby počkal v autě, chtěl jsem nejprve jít do domu sám, abych si promluvil se Sunnou. Namlouval jsem si, že ji dokážu přesvědčit, v jak špatné společnosti se nachází, a že ji mohu ochránit před horšími věcmi, když se mnou odjede do rezidence okresního amtmanna. Dnes samozřejmě vím, jak bláhový byl tento pokus, ale tenkrát mě láska k té dívce zaslepovala. Ve své naivitě jsem předpokládal, že svým vystupováním a svým postavením určitě přesně v tu hodinu získám její srdce, namlouval jsem si, že přece musí pochopit, že jsem ji přišel zachránit, že to určitě dokáže ocenit. Něco takového může napadnout jedině někoho, komu se po celý život vše servírovalo na stříbrném podnose.

Bohatství, možnost vzdělání, postavení a respekt ve společnosti. Zkrátka někoho, komu nikdy nebylo nic odepřeno.

Rázně jsem zaklepal na dveře a vešel do domu, nebylo zamčeno. Sunna se nacházela v jedné velké místnosti, zdálo se, že je to nějaká dílna. Stála u pracovního stolu a vyráběla svíčky. Když mě uviděla, samozřejmě se strašně polekala.

Vzal jsem ji za ruku, dovedl ji k pohovce a sedl j sem si vedle ní. Pokoušel jsem se jí šetrně sdělit, že její spolubydlící byli zatčeni a že i ji čeká totéž. Řekl jsem jí, že jen já ji mohu zachránit před tím zatčením. Vše by se urovnalo, kdyby se ke mně nastěhovala a já bych se jí ujal.

Vyznal jsem jí lásku a řekl jsem jí, že si ji chci vzít za ženu.

Když jsem se ji pokusil obejmout a políbit, vytrhla se mi, po strmých dřevěných schůdcích vyběhla na půdu a zavřela za sebou padací dveře. Zřejmě mě považovala za duševně nemocného a domnívala se, že jsem schopen všeho. V

podstatě tomu tak bylo, protože jsem se pokoušel padací dveře vyrazit silou. Najednou jsem si všiml, jak mě z kuchyňských dveří sleduje mladý Fabían. Chtěl jsem ho nejprve zadržet a odvést do auta, než se budu dál věnovat těm padacím dveřím. A tak jsem seskočil ze schodů, ale on utekl kuchyní a zadními dveřmi ven a zmizel mi ve tmě.

Běžel jsem za ním a nějakou dobu ho hledal, až pak jsem se vrátil do domu. V tu chvíli jsem nevěděl, že ten chlapec předtím hlídal tavící se vosk. Při takové práci je zapotřebí maximální opatrnosti, protože vosk je při vyšší teplotě vysoce vznětlivý. Když jsem se vrátil do kuchyně, spatřil jsem, jak z hrnce stoupá černý kouř. Namísto abych z něho prostě sundal pokličku a vypnul plyn, uchopil jsem hrnec a chtěl ho vynést ven. Jenže právě v tom okamžiku se vosk vzňal a vyšlehl z něho sloup ohně. Upustil jsem hrnec, hořící vosk se rozstříkl do všech stran. Všude na podlaze byly staré noviny. Hořící kapky mi dopadly na paže a na ruce, pokoušel jsem se je uhasit. Popáleniny, které jsem přitom utrpěl, jsem ucítil až mnohem později. Snažil jsem se oheň na podlaze udupat, ale bylo to beznadějné. U sporáku stál kbelík s vodou, vylil jsem ji na oheň, načež došlo k opravdové explozi a já jen tak tak stačil utéct do obýváku.

Vzápětí nato jsem zase stál na schodech, bušil do padacích dveří a řval jako šílenec, abych Sunnu přiměl sejít dolů. Byl jsem tam ještě, když do domu vešel strážmistr Magnús, který si samozřejmě všiml ohně. Dostal se skrz kouř až ke mně a vytáhl mě z domu, protože jsem byl napůl v bezvědomí. Sunna byla díky mému chování natolik vyděšená, že se neodvážila sejít dolů. A pak už bylo pozdě, kouř a oheň jí odřízly cestu. Raději to ani nechci domyslet do konce.

Strážmistr Magnús zavolal ze služebního auta vysílačkou hasiče. Já byl otrávený kouřem a měl jsem popáleniny, byl jsem zcela vyčerpaný. Když hasiči konečně dorazili, celý dům už skoro shořel. Ten chlapec, Fabían, zmizel. Strážmistr mě naložil do auta a odvezl do Reykjavíku do domu mých rodičů. Tam jsem otci se slzami v očích vylíčil, co se stalo, že jsem zodpovědný za smrt nádherné mladé ženy.

Můj otec, Ólafur Ingi Esjar, byl bohužel člověk, který neměl pro jakékoli citové poblouznění sebemenší pochopení. Nechal zavolat známého lékaře, který mi ošetřil popáleniny a dal mi uklidňující injekci. Strážmistra Magnúse přiměl k tomu, aby do protokolu napsal, že dům při našem příjezdu už hořel a že jsem se marně pokoušel dostat se do domu, abych zachránil Sunnu, a přitom jsem si způsobil popáleniny a otravu kouřem. Strážmistrovi pak nejenže slíbil místo v Reykjavíku, ale také mu naznačil, že si

o další kariéru nemusí dělat starosti. Můj otec měl obrovský vliv, nikdo se neodvážil mu odporovat. Prostě to nebylo možné. Také strážmistr Magnús považoval za rozumnější se před vůlí mého otce sklonit. Navíc ani nevěděl, co se odehrálo mezi mnou a Sunnou. Předpokládal, že to byla nehoda, za kterou jsem já vůbec nemohl. Šlo jen o to, jestli jsem dorazil, než začalo hořet, nebo až potom. Připadalo mu nepodstatné, jestli pořadí zamění. V tom domě žili nezodpovědní lidé, kteří nedodržovali žádná pravidla, takže se tam podle jeho názoru mohlo stát cokoli. Byl bych nerad, kdyby musel pykat za mé provinění.

Zůstal jsem v domě svých rodičů, dokud se mi zranění nezahojila, a mezitím mi otec zařídil budoucnost. Svůj úřad jsem musel složit. Namísto toho jsem dostal místo na naší ambasádě v Moskvě, kde byl velvyslancem můj strýc. Při našem rozchodu mi otec přesně naplánoval, jak bude můj budoucí život probíhat. Musel jsem odvrhnout příjmení Esjar a používat od té doby příjmení podle jeho druhého křestního jména. S ministrem zahraničí uzavřel dohodu, že budu v budoucnu pracovat výhradně v zahraničí a budu zastávat místa, která mi budou přidělena. Nikdy se nestanu velvyslancem. Tato nařízení byla zanesena do spisového záznamu, o kterém vědí vždy jen příslušní ministerští radové. Za těchto podmínek jsem opustil Island. Co se mým zapříčiněním přihodilo v Sandgilu, bylo interpretováno jako nehoda: výroba svíček za nedostačujících bezpečnostních

opatření. Můj otec zůstal až do konce života ve svém úřadu a v plné vážnosti. Nyní už je mnoho let mrtev. I tehdy jsem zůstal v zahraničí a nyní jsem zpátky na Islandu poprvé. Má životní dráha je natolik neobvyklá, jako bych byl v zahraniční službě odjakživa. Také jsem směl na jednotlivých služebních místech zůstávat déle, než je běžné, a nikdy jsem nebyl navržen namísto velvyslance. O tomto stavu vědí na ministerstvu zahraničí mnozí, ale nikdo nezná přesně důvody. Dokonce se proslýchá, že prý kvůli nějaké plicní chorobě nesnáším islandské klima. Nikdy jsem proti této fámě nic nepodnikl. Říká se, že někteří byli vysláni, protože jich je zapotřebí jinde, a někteří zase proto, že jejich přítomnost doma není žádoucí.

Před zákonem je můj přečin promlčený, ale mí zdejší věznitelé mi určí trest. Doufám, že se mnou naloží milosrdněji, než jsem naložil já s okouzlující Sunnou, kterou velmi milovali.“

Když Arngrímur domluvil, ozval se z reproduktoru nějaký šramot, zřejmě zvuk přemísťování mikrofonu. Potom se ozval slabý, roztřesený Magnúsův hlas: „Jmenuji se Magnús Magnússon. Byl jsem policejní strážmistr ve Hvolsvölluru, když v roce 1975 vyhořel statek v Sandgilu.

Tímto potvrzuji správnost Arngrímurovy výpovědi ohledně události, jíž jsem byl svědkem. Má zaprotokolovaná výpověď o tomto neštěstí je pravděpodobně nepřesná.“

Ozvalo se cvaknutí, jako by byl záznam přerušen, pak se ale přístroj znovu rozběhl, Magnúsův hlas zněl nezvykle pronikavě, když dodával: „Přiznávám, že jsem lhal, když jsem udával svou výpověď o požáru v Sandgilu do protokolu.“

Tímto krátkým prohlášením nahrávka končila.

„Kde jsou ti dva?“ zeptal se policejní prezident, který byl stále ještě v šoku.

Birkir mu ukázal fotografii lístku, kterou udělala Anna.

„Domnívám se, že toto má být popis cesty k onomu místu,“

řekl. „Snažíme se to rozluštit.“

Obrázek byl zvětšen a vyvěšen na tabuli. Členové pátrací skupiny na něj zírali a vyslovovali nejrůznější teorie.

Průsečíky GPS, logo televizní stanice Skjár 1, stránky v nějaké knize, telefonní čísla, bankovní spojení.

Anna poklepala Birkirovi na rameno.

„Dobré ráno,“ řekla.

„Mockrát děkuji za tu fotku,“ řekl.

„Není zač,“ odpověděla. „Mám pro tebe víc novinek.“

„Poslouchám.“

„Nechala jsem v laboratoři prozkoumat ty vzorky z Berlína. Tady jsou výsledky.“

„No a?“

„Na stole ležely u sádrových úlomků mince.

Pravděpodobně posloužily k proražení dna svícnu a vytažení nože.“

„Opravdu?“

„Byly ulepené.“

„Co to znamená?“

„Na jednu minci se krom jiného nalepila slunečnicová semínka. Nechali jsme je prozkoumat a byly nalezeny látky, jaké se vyskytují v geotermální slané vodě. Křemík, minerály a řasy.“

„Co se z toho dá vyvodit?“ zeptal se Birkir.

„Jedná se o jistý kožní krém, který se vyrábí v Blue Lagoon, Mineral Intensive Cream. Má někdo z podezřelých kožní problémy?“

10:10

Když si Gunnar vyslechl Arngrímurovo doznání, pokusil se nenápadně zmizet. Samozřejmě bylo prakticky nemožné, aby se o berlích pohyboval nenápadně, ale aspoň nikomu neřekl, co má za lubem.

Venku na něho čekal taxík.

„Bankastraeti,“ řekl Gunnar, když se mu podařilo nacpat na přední sedadlo. Potom udal adresu jedné kavárny.

Věděl, že tam každé ráno mají pro Emila Edilona, který nikdy nic neponechával náhodě, rezervovaný jeden stůl.

Gunnar se bez okolků rozhodl vnutit se mu tam, krom jiného i proto, že nutně potřeboval posvačit.

Spisovatel seděl u stolku pro dva, ale číšník druhou židli odnesl, aby měl básník místo a inspirativní klid k popíjení kávy a přemýšlení. Deset minut po desáté se do dveří o berlách vbelhal Gunnar. Hned u dveří ulovil volnou židli u jednoho stolu pro čtyři. Dvě mladé ženy nahlas protestovaly a tvrdily, že ještě někoho čekají, ale okamžitě zmlkly, když zvedly oči a uviděly Gunnarův obličej.

„Invalidé mají přednost,“ prohlásil Gunnar s úšklebkem a dostrkal židli před sebou až ke stolu Emila Edilona, kde na ni těžce dosedl.

„Mistře, dobrý den,“ řekl Gunnar nahlas, aby na sebe upoutal Emilovu pozornost.

Spisovatel nevrle vzhlédl od papírů a uviděl před sebou silně pošramoceného Gunnara. Tlustý sádrový límec a ošklivě zmodralé oko dodávaly kriminalistovi značně podezřelé vzezření.

„Nabouralo tě popelářské auto?“ zeptal se Emil.

„Mám pro tebe menší myšlenkové cvičení.“ Gunnar jeho otázku schválně přeslechl.

„Nepamatuji se, že bych se tě o něco prosil,“ odpověděl Emil.

Gunnar mávl na číšníka. „Mám hlad,“ řekl. „Dones mi smažená vajíčka se špekem, dva chlebíčky se sýrem, dánský koláč a kafe.“

Gunnar sáhl jednou rukou do náprsní kapsy, vytáhl kus papíru, rozložil ho a přisunul k Emilovi. Byla to kopie lístku s čísly, která si poznamenal Sluneční básník.

„Je to popis cesty k nějakému místu,“ řekl. „Co z těch čísel dokážeš vyčíst?“

Emil chvíli hleděl na papír. „Sice přiznávám, že čas od času umíš být docela zábavný,“ řekl básník, „ale tentokrát mě fakt nudíš.“

„Poslyš,“ řekl Gunnar. „Někdo přijal telefonát a dostal informace o jistém místě. Tato čísla si napsal na papír. Co znamenají?“

„Jak to mám vědět?“

„Tak nedělej drahoty. Koukni se na to. Matematika ti přece jde.“

Emil pohlédl na papír. „Sto devadesát pět,“ řekl pojistě době. „Co?“

„Neměl jsem ta čísla sečíst?“ zeptal se Emil.

Gunnar zavrtěl hlavou. Zahlédl, že se k jejich stolu přibližuje číšník s velkým podnosem. Postavil na stůl dva talíře, jeden velký šálek a termokonvici s kávou a zeptal se, jestli si přejí ještě něco.

„Momentálně ne,“ řekl Gunnar a znovu se obrátil k Emilovi. „Povím ti jeden dobrý příběh, když mi pomůžeš.“

„Příběh?“

„Ano, před chvílí jsem ho slyšel u nás.“

„Stojí opravdu za to?“

„Ano, ale nesmíš o tom nikde mluvit.“

„Tak vykládej.“

Gunnar povyprávěl Emilovi o nahrávce na pásku, kterou krátce předtím vyslechl, a sice do všech podrobností.

„Tak to tedy bylo tenkrát v Sandgilu,“ řekl Emil zamyšleně.

„Ano, ale nesmíš to nikomu dalšímu říct, alespoň ne hned. I když se to jistě do večera roznese. Slyšelo to nejméně deset lidí, mezi nimi i několik vyhlášených žvanilů.

Ti to v sobě dlouho neudrží.“

„Budu mlčet,“ řekl Emil.

„Takže teď k těm číslům.“

„Ano, co s nimi?“

„Ten popis cesty.“

Emil se znovu podíval na lístek. „Do jaké míry je to popis cesty?“

„To právě nevím,“ řekl Gunnar.

„Je to místo ve městě?“

„Nevím. Ale těžko. Spíš někde mimo město.“

Emil se zamyslel. „Jak bys mi popsal nějakou cestu?

Řekněme, kdybych chtěl jet ke Geysiru?“

„Řekl bych ti, že máš jet směrem na Selfoss a krátce před ním odbočit doleva.“

„Nemá ta silnice nějaké číslo?“

„Ale ano, myslím, že je to silnice číslo jedna, která vede na jih.“ Emil se znovu podíval na lístek. „Není to silniční okruh?“

„Ano.“

„Ta jednička je v kroužku.

Gunnar se podíval na lístek. „A co ta další čísla?“

„Nevím. Možná udávají kilometry.“

10:30

V zahradě Jónshúsu stál nějaký muž před malířským stojanem a maloval zasněžený rybízový keř. Při důkladnějším pohledu bylo možno na obrazu rozpoznat ještě pár pestrobarevných ptáků, kteří však na keři chyběli.

Malíř si všiml, že ho Birkir pozoruje.

„Promiň, milý člověče, že tě nemohu přivítat,“ řekl.

„Světlo se mění tak rychle a já ho chci zachytit.“

„Omlouvám se, že jsem tě vyrušil,“ řekl Birkir a zamířil ke vchodu.

Jako vždycky mu přišla otevřít Rakel.

„Pořád ještě o Jónovi nic nevím,“ řekla.

„Tentokrát nehledám Jóna, ale bohužel musím vyrušit Fabíana. Je to důležité.“

„Fabían je unavený, spí. Pojď dál. Možná ti mohu pomoci já.“

Rakel odvedla Birkira do kuchyně a vyzvala ho, aby se posadil.

„Právě jsem uvařila čaj,“ řekla. „Mohu ti nabídnout šálek čaje?“

„Ano, mockrát děkuji.“

Oba mlčeli, zatímco Rakel nalévala z konvice čaj do dvou šálků, pak je postavila na stůl. Nakonec natáhla ruku po obálce, která ležela na polici nad stolem. Posadila se ke stolu naproti Birkirovi a neoznačenou obálku mu podala.

Birkir ji otevřel a vytáhl z ní kazetu a malý lístek. Četl: „Já, níže podepsaný, přiznávám, že jsem v noci na pondělí 12. října na islandském velvyslanectví v Berlíně přivodil smrt Antonu Eiríkssonovi.

Reykjavík, večer 12. října,

Fabían Sigrídarson.

Podepsaní svědci: Helgi Kárason, Rakel Árnadóttir.“

„Přišel jsi kvůli tomuto?“ zeptala se Rakel. Birkir přikývl.

„Fabían říkal, že na to brzy přijdeš.“

„Opravdu?“

„Měla jsem ti předat tu obálku. Co tě přivedlo na stopu?“

„Našli jsme na místě činu stopy jednoho pleťového krému. A právě takovou tubu jsem viděl v jeho pokoji. Mám si poslechnout tu kazetu?“

„Ano, byla bych ráda, kdyby sis ji poslechl.“

Birkir si prohlédl kazetu, byla stará a jistě přehraná. Na jedné straně byla nadepsaná Bob Dylan, ale jméno bylo přeškrtnuté. „Proč jsi mi ji nedala už dnes ráno spolu s tou druhou obálkou?“ zeptal se Birkir.

„Doufala jsem, že ještě získáme trochu času. Aspoň pár dní.“

„Mohu si ji poslechnout tady?“

„V obýváku je magnetofon. Momentálně tam nikdo není, budeš tam mít klid. Vezmi si čaj s sebou.“

Rakel šla před ním do obýváku a zapnula stereo soupravu. Birkir vsunul kazetu do přehrávače a zapnul ho.

Nahrávka byla kvalitní, ale hlas velmi slabý. Co chvíli se odmlčel, bylo slyšet, že mluvčí něco pije. Tu a tam jeho řeč přerušil záchvat kašle a pak mu chvíli trvalo, než se vzpamatoval. Záznam běžel dál. Postupně vycházely najevo souvislosti.

„Jmenuji se Fabían. Matka mi zemřela, když mi bylo osm let. Když onemocněla, dali mě do pěstounské péče na jeden statek v Západních fjordech. Ten se nacházel v odlehlém údolí a kromě mě tam byli ještě čtyři další chlapci, také v pěstounské péči. Byl jsem tam už několik měsíců, když na statek přijali jistého zemědělského dělníka, který se jmenoval Anton Eiríksson, bylo mu osmnáct. Staral se o krávy a kravín a při senoseči řídil traktor. Věřil jsem, že jsem v něm našel spřízněnou duši. Od té doby, co jsem přišel o matku, jsem se s nikým nebavil. Anton měl vždycky

čas, aby si se mnou popovídal, a vždycky, když jel nakupovat, mi přivezl něco na zub. Ale přísně mi zakazoval, abych o tom někomu řekl, protože ostatním chlapcům nic vozit nechtěl. Říkal, že jsou zlí, ale já že jsem hodný chlapec, že jsem jeho přítel. Samozřejmě jsem se cítil polichocen, že mi před druhými dává přednost někdo, ke komu vzhlíželi i ostatní chlapci. Snil jsem o tom, že budu jako on, že budu také umět řídit traktor a budu si dávat na vlasy pomádu a česat si je dozadu. Na podzim se pak lidé ze statku chystali jet se všemi chlapci do Reykjavíku, aby jim ukázali hlavní město a vzali je do kina a do Národního muzea. Cesta začínala na obchodní stanici, odkud se mělo jet parníkem do Reykjavíku, a měla trvat dva týdny. Anton dostal za úkol se po tu dobu starat o statek a hospodářství.

Samozřejmě jsem se na cestu těšil, ale Anton trval na tom, abych s ním zůstal na statku a pomáhal mu ve stájích. Prý mám říct svým pěstounům, že se mi do Reykjavíku nechce, a poprosit je, abych mohl zůstat tady. Prohlásil, že jinak už nebudu jeho přítel a že nechce zůstat na statku sám. Zkoušel jsem mu slíbit, že nepojedu příště, ale tvářil se strašně zdrceně a říkal, že to ode mě nečekal. A tak jsem tedy šel za sedlákem a řekl jsem mu, že se necítím dobře a že bych chtěl raději zůstat s Antonem. Že si nedokážu představit, jak bych zvládl cestu na lodi, čímž jsem ho přesvědčil. Oba jsme se pak dívali za dospělými a zbývajícími čtyřmi chlapci, jak odjíždějí džípem na obchodní stanici.

Anton mě pak po celé ty dva týdny každý den znásilňoval.

Když se ostatní vrátili, byl jsem těžce nemocný, což jim nepřipadalo nijak divné, protože jsem předtím říkal, že mi není dobře. Neudržel jsem nic v žaludku a byl jsem úplně dehydratovaný. Anton mi tak důkladně vylíčil, co se mi stane, jestli řeknu pravdu, že jsem doslova oněměl. Odvezli mě do okresní nemocnice, kde se do mě pomocí kapaček snažili dostat výživu a tekutiny. Časem se to podařilo, ale vyšlo najevo, že nedokážu udržet stolici. Vysvětlovali si to křečemi ve střevech, prý se to zase zlepší. Poslali mě zpátky na statek. Ve skutečnosti mi ale Anton zničil oba řitní kruhové svaly, které regulují stolici. Zevní řitní svěrač, musculus sphincter ani externus, lze ovlivňovat vůlí, vnitřní ale ne. Oba jsou velmi důležité pro vyprazdňování střev, ale následkem zranění, které mi způsobilo Antonovo hrubé zacházení, jsem měl oba jen velmi málo funkční. Následkem toho jsem si i při sebemenší námaze nadělal do kalhot.

Styděl jsem se za to tak, že jsem se to ze všech sil snažil utajit. Připravoval jsem si pleny z toaletního papíru, které většinu zachytily, ale pořád jsem měl se svou tělesnou potřebou problémy. A také znečištění s tím spojené mi působilo bolesti kolem řitního otvoru, které jsem se snažil zmírnit mastí na kravská vemena. Té bylo naštěstí v kravíně dost. Zatímco jsem ležel v nemocnici, dal Anton výpověď a práskl do bot, takže jeho jsem se už obávat nemusel. Ale pak

se proti mně spojili ostatní chlapci, dnes by se tomu říkalo mobbing. Ustavičně mě napadali, že smrdím sračkami.

Přestal jsem jíst a doufal jsem, že si tak udržím kalhoty čisté. Rychle jsem ztrácel na váze a nakonec jsem se kvůli podvýživě dostal znovu do nemocnice.

Lidé ze statku už mě a mého stavu měli dost. A tak je nenapadlo nic lepšího, než že mě dají do domova pro mentálně zaostalé. Údajně jsem po dlouhé období nevykazoval fyzické ani psychické pokroky. Z tohoto hlediska jsem do domova skutečně docela zapadal, protože tady i jiní chovanci měli, mírně řečeno, neobvyklé hygienické návyky. Každopádně jsem nebyl jediný, kdo smrděl výkaly. Zůstal jsem tam tři roky a pokoušel jsem se přizpůsobit, jak se jen dalo. Nemusel jsem dělat žádné těžké práce, za což jsem byl opravdu rád. Celý den jsem seděl u okna, mlčel jsem, hleděl ven a čekal, až bude zase čas jít na záchod.

Na podzim jsem musel znovu do nemocnice. Zranění na konečníku se nechtěla hojit, zanítila se, a tak jsem dostal vysoké horečky. Antibiotika mě sice vyléčila, ale při té příležitosti lékař konečně zjistil, že něco není v pořádku.

Jednoduchým vyšetřením se zjistilo, že mám nefunkční svěrače. Lékař v okresní nemocnici s tím nemohl moc dělat, ale napadlo ho alespoň nečistoty zastavit zátkou, než mě budou moci poslat ke specialistovi do Reykjavíku. Dostával jsem tampony, jaké používají ženy při menstruaci, které

jsem si musel po každém vyprázdnění na záchodě strkat do konečníku. To mělo prozatím ten úspěch, že se mi rány zahojily. Ale z mé návštěvy u specialisty nakonec sešlo. Ten lékař byl hodně zaměstnaný muž a pravděpodobně na mě brzy zase zapomněl. Já sám jsem samozřejmě nebyl schopen trvat na dalším léčení, navíc nebylo jasné, kdo vlastně nese zodpovědnost za mé zdraví.

Nějaký čas jsem mohl žít u těch dobrých lidí v Sandgilu, což ale pak vyústilo v tragický zážitek, po kterém jsem skončil na psychiatrické klinice. Po dvanácti letech, které jsem tam strávil, mi našli ve střevě zhoubný karcinom.

Ten byl samozřejmě způsoben následkem těžkého poranění konečníku.

Muskulatura

nebyla

schopna

střevo

vyprazdňovat, proto v něm stále zůstávaly zbytky stolice.

Imunitní systém se tomu nedokázal bránit věčně, mutace buněk vedly k rakovině. Operovali mě, část střeva odstranili, následovala chemoterapie a ozařování, prostě všechno, co se obvykle dělává.

Dostal jsem umělý vývod ze střeva a poprvé od svého devátého roku jsem nemusel mít strach, že si nadělám do kalhot. Z mého pohledu to byl ohromný pokrok. Jenže teď se rakovina rozvinula znovu a tentokrát je to pro mě už beznadějné.

Ale zpátky k Antonu Eiríkssonovi. Poznal jsem ho okamžitě, když po Jónově čtení v Berlíně přišel na ten velvyslancův večírek. Už jako mladý muž nebyl právě

nejštíhlejší a od té doby ještě dost přibral. On mě nejprve nepoznal a já se zpočátku také držel zpátky. Skoro jsme spolu nepromluvili, dokud jsem mu neřekl, že vypadá jako prasečí prdel. Tu si mě teprve všiml a pokoušel se rozpomenout, odkud mě zná. Cítil jsem se mizerně, toho chlapa jsem chtěl jednou provždy ze svého života škrtnout.

Dělalo se mi špatně, když jsem se mu díval do tváře, ale ani by mě nenapadlo říct mu, co mi způsobil. I když by jistě bylo zajímavé sledovat jeho reakci, kdybych se před všemi přítomnými ujal slova a vyprávěl jim o našem setkání v Západních fjordech, hlavně o tom, jak toho chlapečka, jímž jsem byl, noc co noc mučil a trhal mu útroby. To jsem ale neudělal. Jsem zvyklý, že lidé mě i vše, co říkám, neberou vážně. Vždyť mě většinou považují za duševně nemocného.

Potom jsme se potkali ještě jednou, když jsem chtěl jít na záchod ve třetím patře. Najednou si na mě vzpomněl, ale náš rozhovor byl jen krátký. Vůbec jsem se nedostal k tomu, abych mu pověděl o svém stavu, protože on se pořád rozplýval, jak je na děti, které zneužívá, hodný. To už bylo na mě moc. Je na mně vidět, že jsem nemocný, proto nikdo nečeká, že bych byl schopen fyzického násilí. Každopádně Anton se domníval, že se ode mě nemá čeho obávat. Už se o mě vůbec nestaral, plně se soustředil na telefonování. Využil jsem jeho nepozornosti, abych vytáhl nůž, který byl schovaný v Helgiho svícnu. Vrazil jsem ho Antonovi do břicha, a protože byl nůž nadmíru ostrý, nebylo nijak těžké

mu jediným trhnutím ten jeho bachor rozpárat, ale pak mě opustily síly. Anton nejprve řval a pokusil se vstát, ale podařilo se mi ho znovu vmáčknout do židle. Na to jsem také nepotřeboval žádné zvláštní úsilí. Když zmlkl, všiml jsem si, že mám pravou paži postříkanou od krve a jeho vnitřností. Sundal jsem si sako a rukáv jsem pak na záchodě vypral a vyhrnul si ho. Košili jsem měl černou, takže nebylo vidět, že je mokrá. Potom jsem zase sešel dolů. Tam právě velvyslancova žena tropila kvůli čemusi tyátr a mně nikdo nevěnoval pozornost. Krátce nato jsme z velvyslanectví odešli.

Je mi naprosto jasné, že při takovém přiznání může někdo získat podezření, že na sebe beru vinu, abych kryl někoho druhého. Ale není tomu tak. Jako důkaz poslouží mé sako a košile, které jsem měl toho večera na sobě. Má výpověď, že jsem sako zapomněl v Berlíně, není pravdivá.

Proč jsem neučinil doznání dřív? Možná jsem věřil, že budu moci mlčet až do smrti. To by mi bylo milejší. Ale nemohu dovolit, aby byl za tento čin volán k odpovědnosti někdo jiný. Z toho důvodu jsem hned po svém návratu na Island napsal své přiznání a nechal podepsat svědky. Bude předloženo, pokud by měl být z té vraždy obviněn někdo jiný nebo pokud by po mé smrti nebyl odložen ad acta. Tato magnetofonová nahrávka bude uložena spolu s písemným doznáním.

Nevím, jestli budu obžalován z vraždy, pokud budu ještě naživu, až ta věc vyjde najevo. Rozsudek byl nade mnou ale vynesen už dávno, proto si nemusím dělat těžkou hlavu, že bych šel do vězení. Na to jsem příliš nemocný a nikomu by neprospělo, kdyby mě uvěznili v nemocnici.

Myslím si, že mé domácí vězení je přiměřený trest, dokud mě neodvezou do pohřebního ústavu. To už nebude trvat dlouho. Víc nemám co říct.“

Nahrávka byla u konce a Birkir kazetu přetočil zpět.

Pohlédl na Rakel.

„Ty znáš Fabíana dobře, že?“ zeptal se Birkir. „Ano, pravděpodobně ano. Myslím, že lépe než všichni ostatní.“

„Myslíš, že by dokázal udělat to, co popsal na té kazetě?“

„Fabían nikdy nebyl schopen těžké fyzické práce,“ řekla Rakel. „Ten ubožák na to neměl vůbec sílu. Ale při své práci s drogově závislými a duševně nemocnými jsem zažila, že i lidé, u kterých by to nikdo nepředpokládal, jsou schopni násilného činu, když se k tomu cítí být přinuceni. Jsem přesvědčena, že Fabían byl schopen ho bodnout, pokud měl pocit, že je to nutné.“

„Dosvědčila bys to i před soudem?“

„Samozřejmě jsem u toho činu nebyla, ale podepsala jsem se pod to doznání. Nebyl k němu nucen a byl při jasném rozumu. Udělal to hned po svém návratu, protože si nemůže být nikdy jistý, jestli se dožije dalšího dne. A po tvé

první návštěvě ještě namluvil svůj příběh na pásku. To zakrvácené sako a košili jsem hned uložila do mrazáku. Ty věci jeho výpověď potvrdí. Za nic na světě nechtěl, aby byl obviněn někdo jiný.“

„Myslím, že ho přece jen ještě jednou budu muset vyrušit,“ řekl Birkir.

„Co se dá dělat… V takovýchto závažných případech je nezbytné se vyptávat. S tím se musí Fabían vyrovnat.“

Po krátkém zaváhání se Birkir zeptal: „Vyšetřujeme ještě jeden případ vraždy, který s tímto souvisí. Víš o tom něco?“

„O další vraždě? Proboha, o něčem takovém vůbec nic nevím. Fabían od svého návratu vůbec nevyšel z domu. S

tím nemůže mít nic společného.“

11:00

Zatímco do sebe Gunnar cpal druhý chlebíček, pokoušel se dovolat Birkirovi mobilem, ale pokaždé se mu ozvala jen hlasová schránka. Proto zavolal Doře.

„Sežeň auto a přijeď pro mě,“ řekl, když jí oznámil, kde se nachází.

Dora protestovala. Právě se věnovala vyhodnocování výsledků vyšetřování místa činu v Austurbrúnu.

„Vezmi si taxík, jeď domů a trochu si odpočiň,“ řekla.

„Napřed se musíš dát do pořádku.“

„Prosím“, řekl Gunnar. „Potřebuji si ověřit jednu domněnku. Jestli to klapne, najdeme Magnúse.“

„Poslyš, ta věc podléhá policejnímu prezidentovi,“

odpověděla Dora. „Jestli opravdu něco víš, pošle tam lidi ze zásahové jednotky.“

„Nevím, jestli něco vím. Je to jen takové vnuknutí.

Musím si to napřed ověřit, potom dám vědět prezidentovi.

Slibuji.“

„Blázníš,“ řekla Dora.

„Já vím, že blázním,“ řekl Gunnar, ale to už Dora zavěsila.

„Zatraceně,“ řekl Gunnar a podíval se na Emila.

„Poslyš, kamaráde, máš řidičák?“

Spisovatel se zasmál. „Řízení auta je jistě ta nejctihodnější činnost, jaká kdy byla vynalezena,“ řekl.

„Ostatně já nikdy neopouštím Reykjavík 101. Ne, řidičák nemám.“

11:20

Když Birkir vešel do pokoje, seděl Fabían v posteli a kouřil. „Dobrý den, zašeptal.

„Dobrý den,“ odpověděl Birkir a usedl na židli vedle postele. Chvíli mlčel a pak řekl: „Rakel mi dala obálku s tvým doznáním a kazetou.“

„To je dobře, dělal jsem si starosti. Už sis tu nahrávku poslechl?“

„Ano, ale potřebuji ještě upřesnit nějaké informace.

Můžeš mluvit?“

„Budu se snažit.“

Birkir vytáhl z kapsy diktafon, zapnul ho a položil k Fabíanovi na noční stolek.

„Vyprávěj mi, co se přihodilo mezi tebou a Antonem ve velvyslancově kanceláři,“ požádal ho, jakmile nahrál místo, čas a jména jich obou.

Fabían odložil jointa do popelníku. „Pokusím se to zrekapitulovat,“ řekl. „Sice jsem se strašně moc snažil ten večer vymazat z paměti, ale nejde to. Pořád to mám jasně před očima.“

Fabían sáhl po papírovém kapesníku a držel si ho před ústy, zatímco párkrát zakašlal. Potom si otřel z koutku úst krev a odhodil kapesník do odpadkového koše. Když znovu začal mluvit, jeho hlas zněl ještě o něco slaběji.

„Pozdě v noci jsem se tam na velvyslanectví šel na záchod vyčurat a vyprázdnit si stomický sáček. Toaleta v prvním patře byla obsazená, proto jsem musel nahoru.

Protože jsem si netroufal jít po schodech, jel jsem výtahem.

A když už jsem byl ve výtahu, vyjel jsem až do třetího patra, kde jsem předpokládal, že bude toaleta volná. Ale nebyla, protože tam byl Anton. Dveře měl pootevřené a umýval si ruce, jako by bylo všechno v nejlepším pořádku. A já tam

stál se svým stomickým sáčkem a s rakovinou, která mě rozežírá zevnitř, a to všechno vinou toho muže. Zeptal jsem se ho, jestli mě poznal.“ Fabían se odmlčel.

„A poznal?“ zeptal se Birkir po nějaké době. „Ano.“

„Požádal tě o odpuštění?“

„Ne. Také jsem ani nezavedl řeč na to, co mi udělal.

Neměl jsem do toho chuť. Jeho to naopak povzbudilo, aby se začal holedbat, že se dětem to, co s nimi dělá, líbí, že z toho mají požitek. To pro mě bylo nesnesitelné. Viděl jsem ty vystrašené malé chlapce, jak upřeně hledí na toho odporného tlusťocha, který ani nerozumí jejich řeči a neslyší jejich prosby, aby jim neubližoval. Poprvé v životě jsem pocítil přání ublížit druhému člověku. Věděl jsem o tom noži v Helgiho svícnu, protože jsem byl při tom, když ho tam vkládali a zadělávali dno sádrou. Také jsem věděl, ve kterém svícnu nůž je, oba sice vypadají podobně, ale jsou mezi nimi určité rozdíly. Šel jsem za Antonem do velvyslancovy kanceláře, on zapálil svíčky, proč, to nevím.

Přitom neustále mluvil o své dobrotě a lidumilnosti, bylo to nesnesitelné. Měl jsem v kapse pár mincí, které jsem na stole postavil na sebe. Pak jsem svíčku zhasl a omotal svícen kapesníkem, než jsem ho zvedl.“

Fabían natáhl ruku po láhvi s vodou, aby se napil, potom ji s tváří zkřivenou bolestí postavil zpátky. „Nic v sobě neudržím,“ řekl. „Od Helgiho jsme věděli, jak silně se musí udeřit, aby se dno vylomilo. Sebral jsem všechny síly a

udeřil dnem svícnu o naskládané mince. Anton seděl u psacího stolu a telefonoval, při tom zvuku ani nezvedl oči.

Vytáhl jsem nůž a schoval ho pod paží. Nejprve jsem zamířil ke dveřím, pak jsem se ale obrátil a přibližoval se k Antonovi. Pořád ještě telefonoval a přitom hleděl z okna.

Teprve až když jsem stál těsně u něho, vzhlédl a udiveně se na mě podíval. Držel jsem nůž v obou rukou, vrazil mu ho doprostřed břicha a táhl dolů. Pak jsem ho pustil, když mi vychrstlo na ruce něco teplého. Anton zařval a pokusil se vstát. Ale zhroutil se, když jsem ho zatlačil zpět do židle.

Myslel jsem jen na to, že ten muž už nikdy žádným dětem neublíží, a úleva kterou jsem pocítil, když jsem si to uvědomil, se nedá popsat. Vyšel jsem z pokoje a šel na záchod, kde mi chvíli trvalo, než jsem se očistil a vyprázdnil stomický sáček. Krom toho jsem se pokusil očistit umyvadlo, protože jsem po sobě nechtěl zanechat stopy.

Omyl jsem si rukáv košile, sako jsem složil a přehodil si ho přes paži. Najednou mi byla strašná zima. Sešel jsem dolů a svěřil se Helgimu, co jsem udělal. Ten pak vzal všechno do svých rukou, odešli jsme z velvyslanectví a odjeli do hotelu, kde jsem mu povyprávěl celý svůj příběh. Následující den jsme spolu letěli domů.“

„Vzal sis nějakou Antonovu kreditní kartu?“ zeptal se Birkir.

Fabían se zamyslel. „Ano,“ řekl nakonec. „Ta karta ležela před ním na stole. Předtím si objednával pokoj v nějakém hotelu a udával číslo své karty. Vzal jsem si ji.“

„Proč jsi to udělal?“

„Já nevím. Možná to měl být takový symbolický čin.

Všechno to bylo tak neskutečné. Musel jsem si něco odnést s sebou, abych měl důkaz, že to nebyl sen, vlastně spíš noční můra. Asi by stačila jen ta krev na mém oblečení, ale přesto jsem si vzal tu kartu.“

„Komu jsi ji pak dal?“

„To už nevím. Ukazoval jsem ji Helgimu, když jsem mu vyprávěl, co se stalo. A pak také Jónovi a Starkadurovi, když jsme se sešli později. Možná je někde tady, možná si ji vzal Jón. Víc nevím. Potřebuješ tu kartu?“

Birkir zavrtěl hlavou. „Nedělej si s tím starosti,“ řekl.

„Teď už na ní nezáleží.“

12:30

Birkir odjel do Hverfisgata a informoval nadřízené, že v případu vraždy na berlínské ambasádě získal věrohodné doznání. Sáček s Fabíanovým oblečením, který vytáhla Rakel z mrazáku a dala mu ho s sebou, odnesl na analýzu do laboratoře. Potom poslal dva policisty k Helgimu Kárasonovi, aby ho přivedli na komisařství. Birkir potřeboval, aby mu potvrdil svou roli v celém případu, a ani

v nejmenším neměl chuť se znovu potýkat s dveřmi Helgiho ateliéru.

Helgiho zadržení vyřídila Dora. Nedalo se vyloučit, že bude Helgi pro pokus o zamlčování a krytí pachatele pohnán k odpovědnosti. I když zcela přesně věděl, kdo Antona Eiríkssona zavraždil, mlčel. To z něho činilo spoluviníka.

Birkir mu oznámil, že má právo odpovídat na otázky jen v přítomnosti svého právního zástupce.

„Ne, nepotřebuji advokáta,“ řekl Helgi. „Nemám co skrývat. Chtěl bych rovnou odstranit všechny nejasnosti, jak jen budu moci.“

„V pondělí 12. října večer ses podepsal pod doznání Fabíana Sigrídarsona. Je to tak?“ zeptal se Birkir. „Ano.“

„Napsal a podepsal Fabían Sigrídarson toto doznání zcela dobrovolně?“

„Ano.“

„To jsi potvrdil svým podpisem. Znáš ještě nějaké další detaily, které vrhají světlo na vraždu, ke které se Fabían doznal?“

„Ano.“

„Pak nám tedy řekni vše, co víš.“

„O té schůzce na velvyslanectví jsme už spolu mluvili a k tomu, co jsem už řekl, nemám co dodat,“ prohlásil Helgi.

„Krátce předtím, než ten večírek definitivně skončil, si ke mně najednou přisedl Fabían a přiznal se mi, že ve velvyslancově kanceláři probodl Antona a že k tomu použil

nůž z mého svícnu. Byl jsem nanejvýš překvapený, protože takovou odhodlanost bych od Fabíana nikdy nečekal.

Nechtěl jsem ale, aby to vyšlo najevo ještě tu noc. Museli jsme se každopádně poradit, co dál, ale především jsme se potřebovali co nejrychleji vrátit zpět na Island. Fabían ve svém fyzickém stavu rozhodně nesměl skončit v německé vazební věznici. Pak velvyslancova žena způsobila zmatek, když hledala botu. To nám přišlo velice vhod, ovšem musím přiznat, že jsem se sám postaral o to, aby bota nebyla jen tak snadno k nalezení. Fabían se rozrušením a zimou třásl po celém těle. Sundal si sako a měl ho složené přes paži, krom toho měl rukáv košile, z něhož si smýval krev, úplně mokrý.

Přesvědčil jsem Slunečního básníka, aby mu půjčil svoje sako, a požádal jsem Starkadura, aby šel s Unnarem hned k jednomu z taxíků, které čekaly venku. Potom jsem probudil Ludvíka, který usnul na toaletě, a oznámil jsem velvyslanci a jeho ženě, že pojedeme do hotelu ve čtyřech. Velvyslanec se ptal na ostatní hosty a já mu řekl, že někteří už jedním taxíkem odjeli. Potom jsme spolu s nimi odešli z ambasády.

Pak ještě musel velvyslanec u východu pomoci Jónovi, protože ten ztratil svůj návštěvnický průkaz.

Když jsme dorazili do hotelu, Fabían mi povyprávěl celou tu historii svého utrpení. Sice jsme všichni věděli, že měl jako malý chlapec ošklivé dětství, ale přesto byl šok dozvědět se celou pravdu. Každopádně bylo sotva možné mu vyčítat, že toho odporného člověka zabil. Zničil

Fabíanovi tělo a celý život. A navíc se ten hnusák ještě vychloubal, že děti zneužívá dál.

Fabían a já jsme se dohodli, že zítra ráno odletíme zpět na Island. Jón a Starkadur se o tom, co se v Berlíně stalo, dozvěděli až minulý čtvrtek, když jsme se tady na Islandu sešli. Ti dva byli rozhodnuti učinit poslední pokus vyrovnat si účty s Arngrímurem Ingasonem. Také už měli nějaký plán, možná už něco připravili. Já jsem se na tom už ale nechtěl podílet, měl jsem toho všeho až nad hlavu. Byl jsem dlouho ochoten Arngrímura zmáčknout, abychom z něho dostali doznání, i kdybych za to musel přijmout důsledky a jít do vězení. Ale teď už jsem nemohl. Už jsem na to neměl nervy.“

„Myslíme si, že Jón Sváfnisson a Ludvík Bjarnason někde drží v zajetí dva muže. Víš o tom něco?“

„Ne.“

„Říkal jsi mi, že ty, Jón a Starkadur jste měli plány, jak se zmocnit Arngrímura,“ pokračoval Birkir. „Je to tak?“

„Ano,“ řekl Helgi. „To je pravda.“

„Kam jste ho chtěli odvézt?“

„To ještě nebylo rozhodnuto. Předpokládali jsme, že až k tomu dojde, najdeme nějaký vhodný dům. Ale tak daleko jsme se nikdy v plánování nedostali.“

„Měli jste na mysli nějaký konkrétní dům?“

„Ne, jen nějakou opuštěnou budovu na odlehlém místě.“

„Třeba na venkově?“

„Dost možná, ale nemělo to být daleko od Reykjavíku.“

„Víš, co měli Jón a Ludvík s Arngrímurem v úmyslu, až přizná svou vinu na Sunnině smrti?“ Helgi mlčel.

Birkir zopakoval otázku.

„Nevím,“ řekl Helgi konečně. „Ale myslím, že byste se měli pokusit je najít co nejrychleji.“

„Proč?“

„Jeden z návrhů byl nechat Arngrímura svázaného s hořící svíčkou poblíž. Ta svíčka měla, až dohoří, zapálit dům.“

„On měl v tom domě uhořet?“

„Měl dostat šanci, aby mohl utéct, to je víc, než měla Sunna.“

„Jakou?“

„Na dosah mu měla ležet pila. Aby se vysvobodil z řetězu a zachránil se, musel by si uříznout nohu.“

Birkirovi zazvonil mobil. Na displeji naskočilo Gunnarovo jméno.

„Haló,“ řekl Birkir. „Kde jsi?“

„Momentálně vězím v závěji v Borgarfjorduru.“

„A co tam děláš?“

„Myslím, že jsem to zjistil.“

„Co?“

„Kam vede ten popis cesty, který si Sluneční básník zaznamenal na lístek.“

„Jak se ti to podařilo?“

„Opatřil jsem si auto a vyjel po silničním okruhu směrem na Borgarnes.“

„Snad neřídíš ty sám?“

„Ale ano, jde to docela dobře. Jenom se nemůžu dívat napravo a nalevo.“

„A co děláš, když přijedeš na křižovatku?“

„Odšrouboval jsem zpětné zrcátko a vždycky s ním zkontroluji situaci.“

„Ty jsi fakt šílený. Jak jsi na to přišel?“

„Jedno z mých geniálních vnuknutí, však to znáš.“

„A kde je to místo?“

„Když jsem dojel na okruh, nastavil jsem kilometrovník na nulu. Po třiašedesáti kilometrech jsem byl v Borgarfjorduru, přesněji řečeno tam, kde odbočuje silnice číslo 50. To bylo to třetí číslo na lístku.“

„Rozumím. A pak jsi jel po této silnici celých sedmnáct kilometrů?“

„Ne, ne hned. Napřed jsem ještě zajel do Borgarnesu a něco tam pojedl. Však víš, že vždycky dostanu hlad, když to městečko uvidím, třeba jen z dálky.“

„Ano, vím. A co bylo pak?“

„Pak jsem se zase vrátil. Po sedmnácti kilometrech po padesátce následovala odbočka na silnici číslo 52, po které jsem jel dvanáct kilometrů, a teď tu stojím na příjezdu k nějakému statku, který se jmenuje Setberg. Všechno je tady

naprosto zasněžené, takže jsem v tom uvázl. Musíš poslat posilu.“

„Pošlu,“ řekl Birkir. „Vidíš ten statek?“

„Ano, ten dům stojí ve stráni, asi půl kilometru odtud.“

„Musíš tam hned. Možná se uvnitř nachází časované zařízení, které má zapálit dům. Nevíme kdy, ale předpokládáme, že se to může stát každou chvíli.“

„A já to mám zneškodnit?“

„Ano, ale buď opatrný. Postarám se, aby se policie v Borgarnesu vydala hned na cestu.“

„Pokusím se dostat k tomu domu,“ řekl Gunnar.

„Zavolej mi, než půjdeš dovnitř,“ odvětil Birkir.

14:10

Gunnarovi nějakou dobu trvalo, než otevřel dveře.

Sněhová závěj, ve které skončila jeho jízda, dosahovala až do půlky dveří, sníh byl těžký a lepkavý. Bez ohledu na krk a záda se Gunnar do dveří opíral vší silou, jakou dokázal vsedě vyvinout. Jakmile byl otvor dostatečný, aby se protáhl ven, sáhl po berlích na zadním sedadle.

Dům na svahu působil opuštěným dojmem. I když byla obloha zatažená a už se začínalo šeřit, nikde se nesvítilo.

Zřejmě se tu už delší dobu nehospodařilo, ale dům se zdál být zrenovovaný a pravděpodobně sloužil jako rekreační objekt. Stáje byly malé a zchátralé, to by žádný moderní

zemědělec nepřipustil. Ohrady kolem luk se rozpadaly a nic nenasvědčovalo tomu, že by tu někdo choval zvířata. Na dvoře stál starý zrezavělý traktor, ale po autě ani památky.

Gunnar se sunul po příjezdové cestě krok za krokem.

Teprve přednedávnem tady musel sněhem projet dost velký vůz, Gunnar dokonce viděl i stopy pneumatik, avšak berle se mu bořily hluboko do sněhu. Chlad ho štípal do tváře, napuchlé oko ho bolelo. Sádrový límec ho sice trochu chránil před větrem, ale měl na sobě jen košili a oblek.

Každou chvíli se díval vzhůru, zkoumavě si dům prohlížel, ale nemohl objevit jedinou známku života, ani kouř a plameny, které by dokazovaly, že uvnitř vypukl požár. Dům vypadal zcela opuštěně. Měl přistavěné patro a podkroví, také byl podsklepený.

Když Gunnar konečně došel až k domu, zavolal Birkirovi, jak slíbil. „Už jsem tady,“ řekl.

„Dobrá,“ řekl Birkir. „Policie z Borgarnesu je už na cestě a hasiči právě vyrážejí. Jdeš do domu?“

„Moment,“ řekl Gunnar, „zkusím to.“ Vybelhal se po schůdcích nahoru a stiskl kliku. Dveře byly odemčené. „Jdu dovnitř,“ řekl.

„Co uděláš, je tvoje věc, každopádně ale zůstaň na telefonu.“

Gunnar se ocitl v úzké předsíňce, za kterou se táhla chodba. Nejprve přemýšlel, že se bude plížit od pokoje k pokoji a zkoumat situaci, ale pak mu došlo, že i okovaný

kůň by se v domě pohyboval tišeji než on se svými berlami.

Proto se rozhodl vše urychlit. „Haló!“ zavolal natolik hlasitě, jak mu to ochraptělý hlas dovoloval. „Je tu někdo?“

Naslouchal a hned zaslechl slabou odpověď: „Pomoc, pomoc! Jsme ve sklepě.“

„Už jdu,“ křikl Gunnar. Viděl sice schodiště, které vedlo do podkroví, ale kudy sejde do sklepa, mu nebylo jasné. Dál se tedy belhal chodbou.

„Kudy sejde k vám dolů?“ zavolal.

„Pomoc! Pomoc!“ To byla jediná odpověď.

Gunnar otevřel jedny dveře, ty ale vedly do obýváku.

Odtud se asi do sklepa nechodí, pomyslel si. Obrátil se a těžkopádně se dovlekl do kuchyně na druhém konci domu.

„Pomoc, pomoc!“ zaslechl znovu, tentokrát už byly hlasy zřetelnější.

„Jak se dostanu dolů?“ opakoval. „V kuchyni jsou padací dveře.“

Gunnar se zkoumavě rozhlédl a v jednom koutě uviděl poklop. Odložil berle a s velkým vypětím sil si klekl na podlahu. Padací dveře se daly zvednout hákem, který byl navrtaný do poklopu.

„Haló! „křikl dolů.

„Rychle, rychle!“ křičel Magnús. „Každou chvíli tady může začít hořet.“

Gunnar si skepticky prohlédl strmé schůdky. „Už jdu,“

řekl a posadil se na kraj otvoru. Po chvíli nahmatal nohama první schod a pozpátku začal sestupovat dolů.

Na čtvrtém schodu ho znovu chytil houser. Ucítil to jako bodnutí nožem, teď nemohl tam ani zpátky. „Au, moje záda,“ zasténal. „Rychle, rychle,“ volal Magnús.

Gunnar zavřel oči a zatnul zuby. Oběma rukama se pevně přidržel, nohy sundal ze schodu a po břiše sjel dolů.

„Au, au, au, au!“ úpěl na každém schodu.

Když se ocitl dole, cítil, jak mu vyrazil pot po celém těle.

„Zhasni tu svíčku,“ volal Magnús.

Gunnar se otočil a uviděl uprostřed podlahy svíčku, která hořela v jakési misce.

„V té misce je petrolej a doutnák z ní vede k sudu s benzinem tam vzadu.“

V tu samou chvíli svíčka prskla a oheň zapálil petrolej v misce.

„Ten doutnák už hoří!“ zařval Magnús.

Gunnar jako nějaký obrovský šváb dolezl po všech čtyřech k misce. Podařilo se mu chytit hořící doutnák a trhl jím k sobě. Když se ujistil, že už žádné nebezpečí nehrozí, se sténáním a funěním padl na břicho.

„Díky bohu,“ zaúpěl Magnús.

Gunnar pomaloučku zvedl hlavu a rozhlédl se. Magnús seděl na podlaze s nataženýma nohama, zády opřený o pytle

s hnojivem. Ruce měl spoutané silnou lepicí páskou, nohy také. Kolem krku měl uvázaný provaz, který dosahoval někam za pytle. Při sebemenším pokusu se pohnout by se Magnús uškrtil.

Arngrímur seděl ve druhém koutě, kolem nohy měl železný kruh se silným řetězem, který byl tlustým kolíkem zakotvený v podlaze. Vedle něho ležela ruční pilka a z úzké rány na noze mu tekla krev. Muž byl v šoku a zíral na nohu, aniž by ze sebe dokázal vypravit slovo.

„Když viděl, že s tou pilkou řetěz nepřeřízne, chtěl si uříznout nohu,“ řekl Magnús. „Ale nešlo to, jenom si udělal ten šrám. Ještě že jsi stihl přijít včas.“

Gunnar se po čtyřech doplazil k sudu a chtěl se po něm vytáhnout nahoru, ale sud se s rachotem převrátil.

„Vždyť je úplně prázdný,“ řekl. „Žádný benzin tam není, takže doutnák neměl co zapálit.“

Magnús se rozesmál, nuceným, nepříjemným smíchem, který brzy přešel v pláč. „Ty zatracené svině nás obelhali,“

blábolil mezi vzlyky. „Chtěli, abychom prožili smrtelný strach, abychom si mysleli, že tady dole uhoříme.“

15:20

Pro Gunnara bylo velmi namáhavé vylézt ze sklepa, protože jediná cesta vedla po schůdkách, po nichž se dostal dolů. Teprve když dorazil lékař z Borgarnesu a píchl mu dvě

injekce do zadku, byl s to vylézt nahoru. Jedna injekce obsahovala morfium, co bylo v té druhé, Gunnar nevěděl.

Když začaly injekce působit, podařilo se mu vstát a schůdek po schůdku vylézt nahoru. Dva starostliví zdravotníci přihlíželi a snažili se mu pomoci, jak jen mohli.

Policie z Borgarnesu dorazila deset minut po Gunnarově sestupu do sklepa, hasiči a sanitka přijeli o pár minut později. Policisté vysvobodili Arngrímura a Magnúse z pout a pomohli jim z jejich vězení nahoru. Zdravotníci také ošetřili Arngrímurovi poraněnou nohu. Potom byli oba v policejních vozech odvezeni k lékařskému ošetření a k výslechu do Reykjavíku.

Jakmile se Gunnar dostal nahoru do kuchyně, podařilo se mu vlastními silami dobelhat se k sanitce. Svalil se na nosítka a požádal, aby ho odvezli do Reykjavíku. Ne však do nemocnice, ale rovnou na hlavní komisařství. „V

nemocnici člověku nedají nic pořádného k jídlu,“ řekl na vysvětlenou.

Jeden saniťák řídil sanitku, druhý auto, kterým Gunnar dojel do Setbergu. Když se sanitka blížila k Hvalfjordurskému tunelu, vylovil Gunnar z kapsy mobil a objednal si pizzu.

„Pošlete ji na hlavní komisařství na Hverfisgata, přijmout ji ale smí jedině Birkir Hinriksson. Ten ji také zaplatí. Kdyby ji dostal do rukou někdo jiný, sní ji dřív, než

dorazím do města,“ řekl důrazně. „A k ní ještě velkou láhev koly.“

17:30

Když Gunnar dorazil na komisařství, čekala tu na něho obrovská horká pizza, obložená feferonkami, cibulí a houbami, jakož i dvoulitrová láhev koly.

„Zatraceně, to jsem si teda fakt zasloužil,“ řekl Gunnar, když polkl první sousto.

„Chceš také kousek?“ zeptal se s plnými ústy.

Birkir zavrtěl hlavou. „Ne, děkuji.“

„Tak to ji musím sníst sám,“ řekl Gunnar a jedl dál, zatímco mu Birkir vyprávěl o Fabíanově doznání.

„Všechno sedí?“ zeptal se Gunnar, když Birkir skončil.

„Ano,“ řekl Birkir. „Anna prohlédla Fabíanovo oblečení, košili i sako. Také Helgi potvrdil, že mu Fabían hned po činu všechno pověděl už na velvyslanectví. Myslím, že už přestali lhát.“

„Co bude s Fabíanem?“ zeptal se Gunnar. „Zůstane, kde je, v tom se všichni shodují.“

„A co ti ostatní?“

„Jón a Ludvík budou zřejmě obviněni z únosu a omezování osobní svobody, možná i z nějakých dalších trestných činů. To záleží na Magnúsově a Arngrímurově výpovědi.“

„Už ty dva našli?“

„Ne, ale dlouho se schovávat nemohou. Všechna letiště jsou střežena, aby nemohli opustit zemi. Neděláme si s tím žádné starosti.“

„Co říká Magnús?“

„Když přišel k policejnímu prezidentovi, okamžitě oznámil svou rezignaci. To pravděpodobně znamená, že to, co bylo na té kazetě, je pravda.“

„Pak tedy budeme mít nového šéfa.“

„Pravděpodobně,“ řekl Birkir a vstal. „Mám tě odvézt domů?“ zeptal se. „Ne,“ odvětil Gunnar. „Napřed musím dojíst tady toto.“ Z pizzy zbývala ještě celá polovina.

V policejní budově na Hverfisgata bylo už jen pár lidí.

Dora sundávala z tabule fotografie a výsledky vyšetřování z Berlína. První vražda byla tedy vyřešena, tu druhou zbývalo ještě vyřešit.

„Promiň, že jsem ti dnes dopoledne odmítla pomoc,“

řekla Dora, když se k ní Gunnar dobelhal a svalil se na židli.

„Nemáš se za co omlouvat,“ řekl Gunnar. „Já vím, že se často chovám dost neomaleně.“

Dora na stěnu připínala fotky z místa činu v Austurbrúnu, kde byl nalezen zavražděný Búi Rútsson.

Gunnar ji se zájmem sledoval.

Dora mu řekla, odkud pocházela vražedná zbraň a jak byla použita.

„Pachatel si s sebou ze sejfu odnesl velmi vysokou sumu, ale ne v islandských korunách, nýbrž v eurech,“ řekla.

„Zdá se, že ho nikdo v domě neviděl.“

„Co je to?“ zeptal se Gunnar a ukázal na fotku otisků bot.

„Předpokládáme, že se vrah schovával ve skříni a tyto stopy nechal v prachu na dně skříně. Jednu nohu má deformovanou. Sbíráme informace o lidech, kteří si nechávají vyrábět takovou speciální obuv.“

Gunnar se zájmem hleděl na obrázek a přemýšlel.

„Prosím tě, udělej mi kopii,“ řekl.

Dora zaváhala. „Zase tě něco napadlo?“ zeptala se, když mu podávala papír z kopírky.

„Ano, přesně tak, zase mám vnuknutí,“ odpověděl.

„Něco, při čem bych ti mohla pomoci?“ zeptala se Dora.

„Ne,“ řekl Gunnar, složil papír a schoval si ho do náprsní kapsy.

„Jsi si tím jistý?“

„Ano. Ale můžeš mě zavést do Smidjustíguru. Potřebuji si tam s někým promluvit.“

18:30

Když Gunnar vešel do lokálu, stál za pultem nový číšník. To mu vždycky lezlo na nervy, protože musel znovu

přesně vysvětlovat, co chce, a navíc ještě tomu novému říct, kde ty nápoje najde a co stojí.

„Dones mi to tam k tomu stolu vzadu,“ řekl Gunnar.

Velvyslance Konráda Björnssona objevil v jednom koutě.

Gunnar se dobelhal ke stolu a přisedl si, aniž by požádal o dovolení. Barman šel za ním s holstenským pivem a kümmerlingem.

„Měl jsi nehodu?“ zeptal se Konrád, když uviděl, jak je Gunnar zřízený. Jeho monokl mezitím nabyl tmavomodré barvy, navíc měl pořád ještě na krku sádrový límec.

„Měl jsem několik nehod,“ řekl Gunnar. „Sotva vystrčím hlavu z domu, hned se mi něco stane.“ Otevřel sklenku s hořčákem a jedním douškem ji vypil. „To trochu pomáhá,“ řekl a zapil likér řádným douškem piva.

„Dozvěděl jsem se na ministerstvu, že Arngrímura nějací bandité unesli do Borgarfjórduru a tam ho docela pěkně zmáčkli. Ale už ho prý osvobodili,“ řekl Konrád.

„Ano, osvobodil jsem ho,“ řekl Gunnar.

„Ty? Došlo tam k boji?“

„Ne, to nebylo třeba. Prostě jsem následoval geniální vnuknutí, to je můj způsob práce.“

“S kal , „ řekl Konrád a zvedl sklenku whisky. „A krom toho jsem slyšel, že se v souvislosti s tou vraždou na velvyslanectví objevilo doznání. Prý to udělal ten nemocný muž, který doprovázel Slunečního básníka.“

„Ano.“

„Pak je tedy všechno vyřízeno, že?“

„Ne,“ řekl Gunnar. Rychle se sehnul, uchopil Konrádovu nohu a položil si ji na koleno. Konrád byl jeho akcí tak překvapený, že se musel oběma rukama chytit stolu, aby nespadl ze židle.

„Co to děláš?“ zaúpěl, zatímco Gunnar porovnával krátkou a širokou podrážku s fotografií.

„Sedí přesně,“ řekl Gunnar a pustil nohu. „Přesně, jak jsem si myslel. Před víkendem jsi byl u někoho na návštěvě v jednom bytě v Austurbrúnu, že?“

Konrád vytrhl Gunnarovi obrázek z ruky a důkladně si ho prohlédl. „Odkud je ta fotka?“ zeptal se. „Nechal jsi v tom bytě stopy ve skříni,“ řekl Gunnar. „To není možné,“

odvětil Konrád.

Gunnar vytáhl z kapsy mobil. „Půjdeš teď se mnou na komisařství.“

Konrád sáhl po sklence a vypil ji jedním lokem. „Počkej ještě chvíli,“ řekl. „Možná bychom se mohli dohodnout, ne?“

„To bohužel nepůjde,“ řekl Gunnar. „I kdybys mi chtěl dát polovinu těch peněz, které jsi sebral z Antonova sejfu, velice brzy by tě chytili. Velmi rychle zjistí, kdo takové boty vyrábí, a tvé jméno bude jistě v seznamu zákazníků.“

„Tak si dejme ještě jednu rundu, než půjdeme na komisařství, aby se to nedorozumění vysvětlilo,“ řekl Konrád.

„No dobrá,“ odvětil Gunnar po chvíli přemýšlení, „ale platíš ty.“ Kývl na číšníka a objednal další rundu.

Po chvíli se opět obrátil ke Konrádovi: „Máme ten otisk.

Krom toho musíš počítat s tím, že najdeme vlasy nebo něco jiného, díky čemu bude udělána analýza DNA, která odhalí souvislost s tebou. Prohledáme tvé věci. Praštil jsi toho člověka do hlavy, kapičky krve se přitom rozletěly do všech stran. Většina z nich zasáhla tebe, i když sis toho nevšiml, protože jsou příliš drobné. My je najdeme. Pravděpodobně u tebe najdeme i ty peníze.“

„To nevypadá dobře,“ řekl Konrád po delším mlčení.

„To tedy ne…“

„Co mám dělat?“

„Spolupracuj. To vše zjednoduší.“

„Opravdu?“

Číšník přinesl nápoje a postavil je na stůl. „Zbytek si nech,“ řekl Konrád a podal číšníkovi padesátieurovku. „A za deset minut mi dones ještě jednu sklenku.“ Gunnar vytáhl diktafon a pustil nahrávání. „Můžeš začít tím, že mi řekneš, co se stalo. Oficiální výslech bude později. Co jsi dělal v tom bytě?“

Konrád si dal s odpovědí na čas. „Před několika týdny mě Anton požádal, abych zašel do jeho bytu, kdyby se mu něco stalo. Měl jsem tam zničit nějaké krabice s novinovými výstřižky. O tom bytě vědělo jen pár lidí, ale já jsem ho tam

někdy navštěvoval, když byl na Islandu. Dal mi od toho bytu klíč.“

„Co to bylo za novinové výstřižky?“

„Některé se týkaly financí, jiné vypadaly jako porno.

Měl jsem dojem, že ti hoši na fotkách byli hodně mladí.“

„Kdy jsi do toho bytu přišel?“

„Minulý čtvrtek jsem dorazil na Island hodně pozdě a tu samou noc jsem tam zajel, abych to vyřídil. Nikdo sice v bytě nebyl, ale viděl jsem, že tam má někdo rozdělaný sejf.

Nářadí tam stálo a jeden ze zámků byl už odvrtaný.

Připadalo mi pravděpodobné, že si ten muž udělal přes noc přestávku, aby nevzbudil pozornost.“

„Proč jsi to neoznámil policii?“

„Ten sejf vzbudil moji pozornost, protože momentálně na tom nejsem finančně zrovna nejlíp. Před pár lety jsem prodal naši vilu v Reykjavíku a peníze jsem uložil do akcií jedné banky. Když přišel krach, šlo všechno k čertu. Má žena nic neví, myslí si, že jsem je vložil do bezpečných fondů. Ještě jsem si netroufl říct jí pravdu. Teď, když je jasné, že musíme z Berlína pryč, chce, abych koupil tady v Reykjavíku nějaký pěkný dům.“

„A co se dělo pak?“

„Odnesl jsem krabice s novinovými výstřižky do auta z půjčovny. Byly tři, dost velké a těžké. Pak jsem se vrátil do toho bytu a čekal jsem. Když ten muž kolem desáté dorazil, schoval jsem se ve skříni.“

„Znal jsi ho?“

„Nejprve jsem jen slyšel, jak vešel dovnitř, teprve později jsem poznal, že je to ten muž, kterého Anton zaměstnával jako bodyguarda.“

„Jak se ti podařilo ho přemoci?“

„Připlížil jsem se k němu zezadu, když odvrtal druhý zámek. Měl na uších chrániče proti hluku, protože ta vrtačka dělala strašný rámus. Chtěl jsem ho omráčit jednou ranou, ale ten chlap se ani nezapotácel a otočil se ke mně. A tak jsem ho praštil ještě jednou. Asi moc.“

„Byl na místě mrtvý?“

„Myslím, že ano.“

„A co bylo pak?“

„Dokončil jsem vrtání a vybral sejf.“

„Co bylo uvnitř?“

„Strašně moc peněz, všechno v eurech. Ještě jsem to nepočítal. A také zlato.“

Barman donesl Konrádovi další whisky, ten mu zaplatil dvacetieurovkou. „Zbytek si nech,“ řekl stejně jako předtím.

Středa, 21. října

10:30

Rakel zavolala Birkirovi na mobil.

„Fabían dnes ráno zemřel,“ řekla. „Jón byl u něho.

Starkadur je tady také. Oba jsou ochotni se policii vzdát.

Velmi bychom ocenili, kdybys pro ně přijel jen ty sám.“

Ti muži se nacházeli ve Fabíanově pokoji. Mrtvý ležel v posteli, na nočním stolku hořela pěkná svíčka. Vše, co připomínalo utrpení a nemoc, bylo z pokoje uklizeno. Na pohled to vše působilo velmi pokojným dojmem. Starkadur stál u okna a díval se do zahrady, Jón seděl na židli a zíral před sebe. Nezvedl oči, ani když Birkir vešel a posadil se na druhou židli proti němu.

„Budeš muset jít se mnou,“ řekl Birkir.

„Hned,“ odpověděl Jón.

„Není důvod spěchat,“ řekl Birkir.

Na pár minut zavládlo mlčení, které nakonec přerušil Jón. „Našli jste ty muže, které jste hledali?“

„Ano.“

„A byli v pořádku?“

„Ano.“

Jón na sobě nedal znát, jestli ho zpráva uspokojila.

„Můžeš mi říct, jaký jsi na tom měl podíl?“ zeptal se Birkir.

„Slyšel jsi doznání toho okresního amtmanna, ne?“ řekl Jón.

„Ano, vím vše o tom, co předcházelo. Ale potřebuji si udělat obrázek, co se stalo v posledních dnech.“

Starkadur se obrátil od okna a řekl: „Nejvíc ti o tom mohu povědět já.“

„Počkej,“ řekl Birkir. Vzal si do ruky diktafon a zapnul ho. „Řekni, kdo jsi.“

Starkadur řekl své jméno a pokračoval: „Byl jsem zodpovědný za zorganizování toho únosu, pokud to tak mohu říct. A Ludvíkovi jsem zaplatil, aby mi s tím pomohl.

Jón se o té akci dozvěděl, až když mu Ludvík zavolal v sobotu po mém zatčení.“

Birkir se podíval na Jóna. „Jóne, ty jsi ale věděl, co se plánovalo původně v Berlíně, že?“ Jón přikývl.

„Ano, všichni jsme věděli, co se mělo stát v Berlíně.

Naším úmyslem bylo zmocnit se Arngrímura na velvyslanectví a přinutit ho tam k doznání. Když se to nepodařilo, Jón a Helgi to vzdali. Bylo toho na ně už moc.

Já jsem chtěl ale na rozdíl od nich podniknout ještě poslední pokus a napadlo mě vylákat Arngrímura na Island. Zavolal jsem na velvyslanectví a představil se jako nový zaměstnanec ministerstva zahraničních věcí. Oznámil jsem mu, že má okamžitě přiletět na Island na konzultaci ohledně

budoucnosti ambasády, a poslal jsem mu e-mail s letenkou, let byl ještě na tentýž den. Snažil jsem se, aby byl hovor co nejkratší, a přerušil jsem ho pod záminkou, že se mnou chce naléhavě mluvit ministr. Věděl jsem, jak má vypadat ten e-mail, aby se na první pohled zdálo, že přišel z ministerstva zahraničních věcí. Letenku jsem zaplatil Antonovou kartou, kterou si odnesl Fabían. Ludvík a já jsme jeli na letiště. V e-mailu jsem slíbil, že tam bude na Arngrímura čekat řidič z ministerstva,“ řekl Starkadur.

„A Ludvík se vydával za toho řidiče?“ zeptal se Birkir.

„Ano. Má černý Range Rover, který vypadá podobně jako auta z ministerstva.“

„A jak jste se zmocnili Arngrímura?“

„To bylo to nejjednodušší. Čekal jsem u bariéry na parkovišti. Když Ludvík zastavil, aby kartou zaplatil poplatek za parkování, otevřel jsem zadní dveře, naskočil do auta a popadl jsem Arngrímurův bezpečnostní pás. Nebyl žádný problém přitáhnout mu ho tak těsně kolem krku, že se nemohl ani hnout. Dost dlouho jsme to trénovali. Když jsme se dostali dál od letiště, odbočili jsme a Ludvík zastavil. A pak jsme Arngrímurovi spoutali ruce a nohy lepicí páskou a naložili ho dozadu do úložného prostoru. Měli jsme s sebou deky, kterými jsme ho přikryli.“

„Jak jste se dostali k tomu domu v Borgarfjorduru?“

„Přes jednoho Ludvíkova známého, který žije ve Španělsku a jen v létě se zdržuje v Setbergu. Ludvík mu v

zimě na dům dohlíží, má od něho klíč. Dovezli jsme Arngrímura rovnou tam. Ludvík zarazil ve sklepě do podlahy kolík, ke kterému jsme vězně připoutali řetězem.

Tak jsme ho tam nechali, zatímco jsme připravovali vše ostatní.“

„To jste nechali Arngrímura v domě úplně samotného?“

zeptal se Birkir.

„Ano,“ odpověděl Starkadur. „Nechali jsme mu tam něco k jídlu, také tam měl kbelík na tělesnou potřebu. Krom toho navíc matraci a deku. Tam dole ve sklepě nebyla moc zima. Řekli jsme mu, že tam zůstane, dokud nebude připraven přiznat, co se opravdu stalo v Sandgilu, když shořel ten dům. Ludvík tam v sobotu ráno ještě jednou zajel a já jsem chtěl večer přivézt videokameru, ale pak jsem byl zatčen, a tak se Ludvík musel spojit s Jónem.“

„Takže Jón se o tom únosu dozvěděl až potom?“ zeptal se Birkir.

„Ano, Ludvík ho požádal, aby s sebou přivezl do Setbergu kazetový magnetofon, aby mohl Arngrímur svůj příběh nahrát na pásek. Jón se v tom kraji vůbec nevyzná, proto mu musel Ludvík cestu přesně popsat. Na druhý den se pak nechal Jón kýmsi odvézt do Borgarfjorduru. Přivezl s sebou staromódní kazeťák, ale pro naše účely to stačilo.“

„Byl Arngrímur ochoten učinit ihned doznání?“ zeptal se Birkir.

„Ano. Spolupracoval velmi ochotně. Zdálo se dokonce, že je rád, že o tom může mluvit, bylo na něm vidět jistou úlevu.“

„A proč jste unesli Magnúse?“

„Když Jón a Ludvík slyšeli, co Arngrímur namluvil na pásek, bylo jim jasné, že ten strážmistr s tím tenkrát musel mít také něco společného. Vědomě učinil falešnou výpověď.

Doslechl jsem se o tom, když jsem po svém propuštění telefonoval s Ludvíkem. Nepřipadalo nám spravedlivé, aby z toho vyvázl bez trestu.“

„A jak jste se ho zmocnili?“

„Ludvík a Jón přijeli do města a vyzvedli mě, pak jsme na Magnúse čekali před jeho domem. Když přijel a vypnul motor, podařilo se Ludvíkovi otevřít levé dveře za ním a bezpečnostním pásem ho přidusit. Protože byl ale v autě ještě jeden muž, musel nám pomoci i Jón. Magnús se bránil ze všech sil, takže se mi podařilo spoutat mu ruce a nohy teprve tehdy, když ho Ludvík téměř uškrtil. Jeho spolujezdce bylo i přes jeho mohutnost snadnější přemoci, nekladl prakticky žádný odpor. Nechali jsme ho v autě a Magnúse jsme odvezli do Borgarfjórduru. Tam si musel ze záznamu poslechnout Arngrímurovo doznání a potvrdit, že se to tenkrát tak přihodilo.“

„To jsem slyšel,“ řekl Birkir. „Proč jste je nechali ve víře, že tam uvnitř uhoří?“

„Už mnoho let jsme diskutovali o tom, co bychom měli Arngrímurovi udělat. Objevily se nejrůznější návrhy. Jedním z nich bylo nechat ho zemřít v plamenech, aby pocítil totéž, co cítila Sunna. Pak někoho z nás napadlo nechat vedle něho pilku; pokud by se chtěl zachránit, mohl by si uříznout nohu.

To by byla šance, jakou Sunna neměla. Řetěz byl z masivního železa, s obyčejnou pilkou by s ním nic nepořídil.

Předevčírem jsme tento plán ještě trochu změnili. Sestavili jsme časovací zařízení s tou svíčkou a sudem s benzinem.

Na rozdíl od předchozího plánu v sudu benzin nebyl, ale Arngrímur a Magnús měli věřit, že tam je. Stářím jsme změkli, také by bylo škoda toho domu,“ řekl Starkadur.

Birkir těkal pohledem z Jóna na Starkadura.

„Opravdu jste si mysleli, že vám to projde?“

„Možná jsme tomu věřili,“ odpověděl Starkadur. „A možná by to i prošlo, kdybychom se drželi původního plánu, že Arngrímura zabijeme a mrtvolu necháme zmizet na nějakém bezpečném místě, popřípadě ji necháme shořet v nějakém domě, aby nám nikdo nemohl nic dokázat. Vlastně se to od samého začátku všechno kazilo. Jsme připraveni nést důsledky. Děláme to kvůli Sunně i nám samotným.“

Birkir zavrtěl hlavou. „Po tom všem, co jste mi vypravovali, jsem si už o té dívce udělal určitý obrázek.

Nevím, jestli by si přála takovou pomstu.“

Starkadur pohlédl na Jóna a řekl: „Pravděpodobně ne.

Ale na rozdíl od ní bohužel neumíme zapomínat a odpouštět.“

„Víte, kde se nachází Ludvík?“ zeptal se Birkir.

„Je tady v domě, spí,“ odvětil Starkadur. „Ví, že se chceme vydat policii. Půjde s námi.“

Birkir vstal. „Je čas, abychom šli. Jste připravení?“

„Ano,“ řekl Jón a položil ruku na čelo mrtvého.

„Budeme se smět zúčastnit pohřbu?“

„To nevím,“ řekl Birkir. „O tom já nerozhoduji.

Myslím, že by ses s ním měl rozloučit už teď.“

„To jsem už udělal,“ řekl Jón.

KONEC