Dokonalá vražda

Peter James

(2012)

Hodnocení:

****

Štítky:

Literatura světová, Detektivky

Hlavními hrdiny detektivního příběhu s prvky černého humoru a hororu jsou Victor Smiley a jeho manželka Joan, kteří jsou již dlouho svoji, už se vzájemně nepřitahují a silně si lezou na nervy. Každý z nich hledá rozptýlení u jiného partnera a Victor tajně plánuje vraždu své ženy, která by nebyla odhalena. To ale netuší, že jeho vraždu plánuje i Joan...

James Peter

Dokonalá vražda

.

Kapitola 1

Nápad zavraždit svou ženu nedostal Victor Smiley zčistajasna. Jen málo věcí se v jeho životě dostavovalo zčistajasna. Victor Smiley byl totiž člověk, který všechno pečlivě plánoval. Vše vždy postupně a pomaloučku promýšlel.

Kousek po kousku.

Victor vlastně nikdy neučinil žádné rozhodnutí, dokud pečlivě nerozpracoval veškeré možné alternativy. Jeho manželka Joan se z toho mohla zbláznit. Skoro stejně jako se mohla zbláznit z jeho chrápání. Žertem mu říkala, že jednou si ta slova, kousek po kousku, nechá vytesat i na náhrobní kámen. A dodávala, že kousek po kousku bude určitě i umírat.

Victorovi bylo dvaačtyřicet, byl to diabetik s přehazovačkou a pivním břichem. Joan bylo čtyřicet, byla při těle a měla dvojitou bradu. Když se poprvé potkali, připadal Victor Joan pohledný a elegantní. Ona zase Victorovi přišla jako chodící sex.

Žili v dvojdomku v klidné části Brightonu. Výhled měli na protilehlou stranu zastavěného údolí, kde se zdvihaly zelené svahy venkovské oblasti zvané South Downs. Když byli spolu doma, většinu času se hádali. Když se nehádali spolu, hádali se se svými sousedy.

Victor se postupně rozkmotřil se všemi sousedy, které kdy měli. Byla to jedna z věcí, jež na něm Joan hrozně rozčilovaly. Victor ji dokázal rozčílit několikrát denně a bylo tomu tak po většinu dní. Předešlého dne ji například naštval tím, že koupil televizi velikou tak, že zabrala polovinu jejich obýváku. Jeho naopak ještě víc rozčílilo, že Joan utratila majlant za novou troubu. Ta stará byla podle jeho názoru úplně v pořádku.

Ten večer se pohádali ještě jednou, protože Joan chtěla v kuchyni nechat položit novou podlahu. Victor byl naopak spokojený s tou, co měli. Jsou do ní vyrytá léta jejich života, řekl Joan.

Potom se v noci pohádali ještě jednou. Tentokrát kvůli jeho chrápání. Dřív Victor nechrápal. Teď ho Joan musela skoro každou noc budit a upozorňovat ho, že chrápe. Je to jako když člověk spí s nějakým debilním slonem, říkávala mu. Častěji a častěji musela odcházet do pokojíku pro hosty, aby se aspoň trochu vyspala. Vylezla z postele, zabalila se do deky a tiše se vkradla na jednolůžko, které se v pokojíku nacházelo.

Seznámili se na tanečních lekcích – oba se chodili učit džajv do sálu v areálu jednoho kostela v Brightonu. Victorovi bylo tehdy jedenadvacet. Studoval počítače na brightonské technice a žil se svou ovdovělou matkou. Joan pracovala jako dispečerka u jedné taxislužby a bydlela s rodiči. Jeden kamarád Victorovi poradil, že taneční hodiny jsou skvělým místem, kde si člověk může nabalit nějakou pěknou kost.

Victor Joan připadal jako velmi příhodný partner, třebaže byl trochu ostýchavý a na tanečním parketu nemotorný. „Máš obě nohy levý,“ poškádlila ho, když si ji vybral jako partnerku pro další taneční sérii. A ty máš zase nádherný kozy a úžasný nohy, pomyslel si, když si dával pozor na to, aby do ní nešťouchl svým ztopořeným penisem.

Joan připadal Victor zábavný, roztomilý a moc hezký. Přišlo jí, jako by měl v sobě jiskru. Podle jejího názoru to byl muž, který to dotáhne daleko. Názor rodičů Joan ignorovala. Její otec si myslel, že Victor vypadá líně, a matka prohlásila, že má hamižné oči.

Victor považoval Joan za nejkrásnější stvoření, na jakém kdy spočinuly jeho oči. Vypadala jako Dívka ze strany tři. Jako dospívající si Victor lepil fotografie Dívek ze strany tři na zeď svého pokoje a toužil po nich. Samozřejmě nepřehlédl, že má Joan boky jako stvořené pro rození dětí. Nemohl proto uvěřit svému štěstí, když se uvolila jít s ním na rande. Později, když se poprvé setkal s jejími rodiči, pečlivě si prohlédl její matku. Kdesi četl, že ženy se vždycky podobají svým matkám. No tedy! Bezva! Joanině matce bylo sice už hodně přes čtyřicet, ale podle Victorova názoru byla pořád vysoce atraktivní. Takže si v tomhle ohledu starosti dělat nemusel. Matka i dcera splňovaly všechny parametry.

Ve svatební den si Joan představovala, že za dvacet let bude Victor mocným podnikatelem. Myslela si, že budou mít dvě děti a budou žít v nóbl domě s bazénem. Victor si zase představoval, že za dvacet let bude Joan pořád stejně štíhlá a úchvatná a že spolu pořád budou mít divoký sex dvakrát denně. Domníval se, že děti budou určitě milé, pokud se jim ovšem nebudou moc plést do života, zejména sexuálního!

Namísto toho uvízl Victor v zaměstnání, které neslibovalo žádnou možnost kariérního postupu, a on a Joan vězeli již devatenáct let v témž skromném domě. A ani žádné děti se jim za tu dobu nenarodily. Žili tedy sami, jen se svým rezatým kocourem Gregorym, který neměl rád ani jednoho z nich.

Joan se jen nerada smiřovala s představou, že by jejich život mohl být takový napořád. Že by oba měli být nešťastní. Co by to bylo za budoucnost?

Nedokázali se shodnout skoro v ničem. Většinu nocí se hádali kvůli tomu, má-li být okno ložnice otevřené, nebo zavřené. Victor prohlašoval, že v místnosti, kde je vydýchaný vzduch, nemůže spát. Joan zase nedokázala spát v místnosti, kde byl vzduch studený.

Nejhorší chvíle však Joan zažívala, když šli do restaurace. Sobotní večeře v restauracích byly pro ně už dlouho rituálem a Joan se těch večerů poslední dobou víc a víc děsila. Vždycky se snažila zařídit, aby s nimi šel ještě nějaký jiný pár a oni nemuseli jen sedět a dohadovat se spolu. Tyto večery však stejně končily hádkou mezi Victorem a Joan, takže všichni přátelé postupně odpadli. Všichni, kromě Teda a Madge, kteří s výjimkou Victora a Joan žádné jiné známé neměli.

V každé restauraci Victor trávil několik dlouhých minut četbou jídelního lístku a pak si nechal od číšníka každou položku podrobně vysvětlit. A potom obvykle požádal o něco, co na jídelním lístku uvedeno nebylo. Skoro vždycky to byl krevetový koktejl a po něm steak a hranolky. To bylo jediné, co opravdu rád jedl. A i když šli do restaurace čínské, kam hrozně rády chodily Joan a Madge, anebo do indické, kam chodil ještě radši Ted, Victor si vždycky objednával ten svůj pitomý krevetový koktejl a po něm steak a hranolky. A když mu tyto exotické restaurace nedokázaly vyhovět, mumlal si rasistické poznámky.

„Člověk si musí dávat věci, který doma mít nemůže!“ pronesl vždycky nahlas. A potom pokaždé dodal: „Škoda že nemají na jídelním lístku orální sex, protože ten doma taky nemám!“ Přitom vždycky zamrkal na Teda a šťouchnul loktem do Madge.

Ted se rozchechtal a pod stolem přejel Madge po stehně. „To my takový problém nemáme, viď, lásko?“ řekl na to vždycky.

Madge zčervenala a hrdě prohlásila: „Jo můj Ted, ten může pořád!“

Joan zčervenala rovněž, omluvila se číšníkovi a měla přitom sto chutí dodat: Omlouvám se, že jsem tady s tímhle tlustým, plešatícím malým náfukou, co má strašnou přehazovačku, křiklavý oblek a hnusnou kravatu. Když jsem si ho brala, byl hubený a docela hezký! Samozřejmě že se to nikdy říct neodvážila.

Místo toho na svého manžela zasyčela: „Proč nezkusíš pro změnu něco jiného? Měj aspoň jednou trochu odvahy!“

„Protože mi to chutná,“ odvětil pokaždé Victor.

„Proč riskovat něco, co mi nebude chutnat? Zítra by taky mohlo být po mně.“

Ach, bože, kéž by bylo! stále častěji si v duchu přála Joan.

Stejné to bylo u Victora i s knížkami a televizí. Četl jenom detektivky a v televizi se díval jen na kriminálky. Jeho oblíbencem byl Sherlock Holmes. Všechny holmesovské příběhy přečetl několikrát. Viděl každý film či televizní adaptaci s tímto hrdinou. Jeho oblíbeným představitelem Sherlocka Holmese byl herec Basil Rathbone. Podle Victora Smileyho byl Basil Rathbone mužem s velkým „M“.

Victor měl vyhraněné názory na všechno. Nikdy nemluvil a neřídil zároveň, protože to bylo, jak ustavičně opakoval Joan, nebezpečné. „Zpomal!“ nakazovala mu vždycky, když řídil. „Kušuj, ženská,“ odpovídal jí. „Jak po mně můžeš chtít, abych řídil, když na mě zároveň mluvíš? Tohleto je nebezpečný!“

Victor kouřil doma doutníky, ale z jakéhosi neznámého důvodu nepovažoval kouření doutníků za nebezpečné. „Cigarety jsou nebezpečný, ale ne doutníky!“ tvrdil s oblibou. Když mu Joan říkala, že po doutnících mu dech páchne, jako by byl drak, hlavu si z toho nedělal. V prvých letech manželství, když byli do sebe zamilovaní, jí to nevadilo. Říkávala mu, že se jí líbí, jak je pořád nadržený, a že jeho doutníkový dech miluje. V pozdějších letech se to zhoršilo zejména v neděli ráno, když se od pátku neholil. Tehdy mu říkala, že milovat se s ním je jako milovat se s dikobrazem polykajícím oheň.

Pokud šlo o Victora, žádná z hezkých dívek v brightonském salonu U Koťátek si na jeho dech nikdy nestěžovala. Víc než ochotně mu poskytovaly orální sex, kdykoli o to jen požádal. A také ho klidně svázaly, dávaly mu výprask na holou a přitom mu pořád dokola opakovaly, že je zlobivý, zlobivý hoch.

Po každé návštěvě salonu přišel Victor vždycky domů, vklouzl do postele vedle své spící ženy (která den za dnem přibírala na váze) a četl další detektivky. Přemýšlel také o webových stránkách na téma jedy, jež během dne navštívil, a když usínal, snil pokaždé o své šťastné budoucnosti.

Victorovým prvním zaměstnáním byla práce v jedné firmě kousek od Brightonu, která vyráběla barvy pro autoopravny. Kyanid, smrtící jed, patřil k chemikáliím, jež se ve výrobním procesu používaly. Jednou večer, když byl v práci přes čas, ukradl Victor lahvičku kyanidu. Celá léta ji schovával mezi plechovkami s chemikáliemi na hubení plevele a dalšími věcmi a věcičkami, které měl ve své zahradní kůlně.

V poslední době, tak jak začínal mít Joan víc a víc plné zuby, často sedával v kůlně a na tu lahvičku civěl. A snil o tom, že ji na svou ženu použije.

A tak se jeho nápad zabít svou ženu postupně vyvíjel. Netrvalo to dny, ani týdny, ani měsíce, trvalo to dva roky. Bylo tu však něco, o čem nevěděl. V týchž dvou letech začala totiž i Joan plánovat vraždu, jeho vraždu.

Kapitola 2

Známky toho byly všude, kdyby si Victor dal tu práci a všiml si jich. Hromadily se, kousek po kousku.

Jejich manželství se začalo kazit, když se Joan nepodařilo porodit dítě. Snažili se o to několik let a část z toho byla docela zábavná. Pak začali obcházet doktory. Problém, jak se dověděli, spočíval v tom, že Victor měl malé množství spermií a Joan zase nepřátelský hlen. Navzájem se obviňovali. Joan se navážela do Victora kvůli tomu, že není opravdový chlap. Opravdovým chlapům, sdělovala mu výsměšně, penisy pořádně fungují. On jí oplácel stejnou mincí a posměšně jí říkal, že opravdové ženské nepotřebují pětašedesát milionů spermií, ale stačí jim jen jedna.

Milovali se méně a méně, až se nakonec přestali milovat úplně, s výjimkou neděle ráno, a později už ani ne každou neděli.

Victor si chodíval ulevovat do salonu U Koťátek. Joan si pro změnu našla milence. A když její milenec nebyl po ruce, přecpala se vždycky čokoládou a šlehačkovými zákusky. A někdy se opila bílým vínem, které bylo zrovna v akci a které si nosila domů z práce.

První známkou toho, že Joan má ve svém životě nového muže, které si Victor býval mohl všimnout, byl její nový účes. Zpočátku si Victor vůbec nepovšiml, že účes změnila. Od té doby, co začala přibírat, se na ni díval méně.

Seděl před televizí, v ruce držel plechovku piva a napříč místností na něj nevrle hleděl jejich kocour. Victor se díval na slečnu Marplovou ve Vraždě na faře. Joan vešla do pokoje, posadila se a začala číst jeden z brakových romantických románů, které měla ráda. Dobrou půlhodinu si Victor říkal, že je na vzhledu jeho ženy cosi jiného, ale nedokázal přijít na to, co přesně.

Pak mu to docvaklo! Její dlouhé hnědé vlasy, které od svatby před devatenácti lety mívala vždycky stále stejně dlouhé a stejně upravené, byly ty tam. Byly zkrácené v moderním stylu, jako kdyby je seřízl žiletkou. Victor nato sdělil manželce, že vypadá jako lesba. Joan mu odpověděla, že je mimo mísu a neví, co je moderní.

Druhou známkou, které si Victor zpočátku rovněž nevšímal (tedy až do té doby, než mu na konci měsíce přišel výpis transakcí na jeho kreditní kartě), bylo to, že si Joan začala kupovat nové spodní prádlo. Šlo o drahé, hedvábné spodní prádlo. Potom si Joan začala pořizovat i různé jiné kusy oblečení. Victor ty položky postupně začal registrovat na výpisu z jejich kreditní karty. Anebo přesněji z jeho kreditní karty, protože to všechno bylo placeno jeho penězi. Joan, jež pracovala na částečný úvazek jako pokladní v supermarketu, moc peněz nevydělávala. Když si posteskl nad tím, kolik utratí, Joan mu odpověděla, že se rozhodla pracovat pro charitu a že na schůzích musí vypadat elegantně.

Schůzí měla bezpočet, večer co večer. Snaží se udělat něco dobrého pro svět, vysvětlovala mu. Pomoci strádajícím lidem. A to znamenalo, že stále častěji bývala až pozdě do noci mimo domov. V mikrovlnce mu vždycky nechávala hotové jídlo a on se díval na detektivky a na sport. To mu vyhovovalo. Co mu ale nevyhovovalo, byly účty.

Utrácela víc, než vydělával, a on musel proto sahat do úspor. To rozhodně nebylo jeho dlouhodobým plánem. S úsporami hodlal podniknout něco mnohem lepšího než za ně kupovat Joan nové oblečení. Mnohem, mnohem lepšího!

Joan mu řekla, že je dobré, když mají manželé odlišné zájmy. Láskyplně ho přitom pohladila po hlavě a sdělila mu, že on si bude moct dopřávat své televizní pořady, zatímco ona bude pomáhat zachraňovat svět.

Ze začátku to fungovalo dobře. Až na tu její útratu. Victor pracoval jako manažer informačních technologií u firmy Stanley Smith a syn, což byl devátý největší výrobce krabiček na vejce v Anglii. Teď, když byla Joan večer zaneprázdněná, mohl z kanceláře chodit do známé brightonské hospody Font and Firkin na pár beze spěchu vypitých půllitrů piva Harveys. Mohl vycházet spolu s ostatními kuřáky ven, tam pokuřovat a vylévat si srdce.

Dvakrát v týdnu, když se natolik opil, že se nestyděl, zaskočil do salonu U Koťátek kousek od Silwood Street, aby si tam trochu zašpásoval. Pak zamířil domů. Když čekal, až zapípá mikrovlnka, změřil si vždycky hladinu cukru v krvi a potom si píchnul svou večerní dávku inzulinu. Poté se vždycky díval na reprízu nějakého dílu Inspektora Morse či Hercula Poirota a cítil se spokojeně.

V salonu U Koťátek byla jedna neobyčejná dívka, kterou začínal mít ve stále větší a větší oblibě. Jmenovala se Kamila. Měla husté blond vlasy a štíhlé tělo. Vyprávěla mu, že utekla do Brightonu, aby se zbavila svého přítele Kaspara, který ji bil. V té malé místnůstce s růžovým povlečením a ceníkem na zdi (ruční práce, orální sex, plnohodnotný sex, příplatek za líbání), kde na malé hranaté obrazovce stále běžely pornofilmy, naslouchal Victor jejím příběhům. Jednou v noci, když po deseti minutách špásování ležel vedle ní, jí sdělil, že by jí chtěl pomoct.

Kamila Victorovi řekla, že ho má ráda. Že se s ním cítí v bezpečí a že se jí líbí, protože je tak chlapský. To mu dělalo dobře. Joan mu nikdy neřekla, že je chlapský.

Chtěl dát Kamile víc peněz, aby mohla v Brightonu začít nový život. Chtěl ji ochránit před jejím násilnickým přítelem Kasparem.

Plánoval pro Kamilu nový život, život po jeho boku.

Než se Kamila pustila do orálního sexu, nikdy neopomněla Victorovi sdělit, že život s ním je její představou o ráji. A on jí potom pokaždé dával větší a větší spropitné.

To jeho finanční starosti jenom zhoršovalo. I bez toho nebylo pro něj lehké splácet hypotéku, kterou si kdysi vzali na dům. Kvůli penězům, jež Joan požadovala na domácnost, přečerpával svůj bankovní účet stále víc a víc. Joan totiž momentálně hodně utrácela za sexy spodní prádlo, nové šaty a moderní účesy. Až donedávna bylo všechno v pořádku, protože vedoucí bankovní pobočky byl ochoten Victorovi pomáhat. Ochoten byl od chvíle, co na něj Victor náhodu narazil v salonu U Koťátek. Nyní ale byl pryč a nový vedoucí Victorovi sdělil, že je mu to líto, ale vládne bohužel úvěrová krize. Takže už žádné další peníze.

Na výběr byly následující alternativy: méně návštěv U Koťátek a už žádné velké spropitné pro Kamilu. Anebo zabránit Joan v dalším utrácení.

Nebylo moc o čem přemýšlet.

Jejich společnou kreditní kartu Victor zrušil a Joan o tom neřekl. Onu noc přišla domů a křičela na něj. Řekla mu, že její kartu odmítli v lékárně řetězce Boots a že jí nikdy v životě nebylo tak trapně. Nazvala ho při té příležitosti velkým, tlustým a líným lejnem. A řekla mu, že její rodiče měli pravdu a že je měla poslechnout!

Victor její tirády nevnímal. Sledoval v televizi Cyankáli v šampaňském od Agathy Christie. Přemítal o tom, jaké by to asi bylo dát Joan skleničku s cyankáli. A dívat se na to, jak padá k zemi a ve strašných mukách umírá na podlaze přesně tak, jak to zrovna v televizi předváděla ta herečka.

Přitom ale vůbec netušil, že Joan myslí na totéž. Jen s tou výjimku, že umírajícím měl být on.

Kapitola 3

Don Baxter řídil taxík, a tak jeho manželka nikdy nevěděla, kde přesně je. To bylo jen dobře, protože po většinu uplynulých měsíců se nacházel v posteli a souložil s Joan. Souložili spolu během dne a často taky v noci. Scházeli se v malém bytě v Brightonu, který patřil jednomu Donovu kamarádovi, co pracoval na ropné plošině v Emirátech.

Joan se díky Donovi začala zase cítit mladá.

Donova žena zanechala sexu poté, co se jim narodila druhá dcera. To bylo před dvanácti lety. S Joan si Don ten promarněný čas vynahradil. Měl pocit, že si s ní v uplynulých třech měsících užil sexu jako za dvanáct let. Nemohl se Joan nabažit. Líbilo se mu její buclaté tělo. Líbila se mu její velká prsa. Říkal jí, že se mu líbí, jak je kyprá.

Don byl velký muž, v každém ohledu. Joan se často culila, když ležela v posteli vedle Victora a myslela na něj. Don býval boxerem, potom zedníkem a pak se stal taxikářem. Pracoval na sobě a posiloval. Břicho, podobné balení šesti plechovek piva, měl pevné a bicepsy tvrdé. A nebyla to jediná část těla, kterou měl pěkně tvrdou, nestydatě si říkávala Joan.

Don se s Victorem nesetkal, ale nikdy nepropásl příležitost říct o něm něco ošklivého. Nejhorší mu připadalo to, jakým způsobem Victor vydělával peníze. Don nesnášel krutosti páchané na zvířatech. Joan sdělil, že společnost, u níž Victor pracuje, vyrábí krabičky na vajíčka, která pocházejí od slepic z klecových chovů. Klecový chov slepic považoval za nemorální a to pro něj dělalo z Victora automaticky špatného člověka.

Joan se na Donovi líbilo tolik věcí. Obdivovala, že má morální zásady. Něco takového Victorovi chybělo. Líbilo se jí, že uvažuje nekonvenčně. Že vidí i to, co je v pozadí. V pozadí krabiček na vejce.

Don si rád přihnul, a Joan proto jednou v noci přišla domů taky trochu opilá. Řekla Victorovi, že je odporné, že si vydělává dodáváním výrobků odvětví, které páchá krutosti na zvířatech, a chtěla vědět, co s tím hodlá udělat.

„Nemám na starosti morálku národa,“ odpověděl jí. „Když toho nechám, bude to dělat někdo jinej.“ A kromě toho, pokračoval, momentálně v celé zemi lidé přicházejí o práci, protože se všude šetří. Není tedy zrovna vhodná doba na to, aby si člověk začal hledat nové zaměstnání.

Jak sílila její láska k Donovi, tak Joan začínala víc a víc nenávidět víkendy, zejména neděle. Věděla, že Don je tou dobou se svou manželkou a dětmi, zatímco ona trčí doma s Victorem. Nedokázala přijít na to, jak zařídit, aby víkendy ubíhaly rychleji, ale minimálně vymyslela, jak Victora opravdu rozčílit. Koupila si DVD s filmem Slepičí úlet, o slepici, která uprchne z kruté drůbeží farmy. Přerušovala Victorovy detektivky nebo fotbalová utkání a přehrávala si ho na televizní obrazovce.

Pokaždé, když si ho přehrávala, Victor se o trochu víc naštval.

A tak ho přehrávala pořád a pořád.

Kapitola 4

Posledních pár let nenáviděl Victor neděle naprosto stejně jako Joan, protože tento den znamenal, že neuvidí Kamilu. Chvíli vždycky něco dělal na zahrádce anebo se věnoval zelenině ve skleníku. Anebo seděl v kůlně a civěl na tu zaprášenou lahvičku s kyanidem. Zabíjel čas. A v představách zabíjel Joan. Pro něj bylo na neděli nejlepší to, že se mohl aspoň těšit na pondělí.

Jedno konkrétní pondělí ráno vstal Victor jako obvykle v půl sedmé. Joan ještě spala. Osprchoval se, oholil se a pobrukoval si svou oblíbenou melodii – melodii ze starého válečného filmu Ďáblové v oblacích. Pobrukoval si ji vždycky, když byl v dobré náladě.

V pondělí ráno býval momentálně v dobré náladě pokaždé.

Do podpaží si pečlivě aplikoval roll-on deodorant a na celé své ochablé bílé tělo si nastříkal kolínskou. Pak si upravil přehazovačku, oblékl si čisté spodní prádlo, nejlepší oblek a nejelegantnější kravatu.

Věděl, že z jakéhosi důvodu melodie z Ďáblů v oblacích štve Joan víc než všechny ostatní melodie. A tak si ji schválně pobrukoval ještě hlasitěji, když jí nesl do postele čaj a zapínal jí televizi. Potom jí sdělil, že bude muset šetřit. Už žádné utrácení. Budou muset vyjít s tím, co vydělávají. Do práce odešel dřív, než byla Joan natolik vzhůru, aby mu stačila odporovat a pohádat se s ním. Pořád si přitom pobrukoval.

Továrna firmy Stanley Smith a syn byla dvoupatrová budova v průmyslové zóně na severu Brightonu. Při příchodu se Victor pozdravil s několika kolegy, pak si nalil kafe a ukradl si sušenku z balíčku, který tam někdo nechal ležet. Nato spokojeně odcupital do své malé kanceláře. Když tam byl sám, tiše a bez Joanina vědomí použil poslední své úspory a sjednal manželce životní pojistku. Po její smrti z toho bude pěkná sumička. Dost, aby to stačilo na splacení dluhů a ještě hodně zbylo na nový život.

Na vskutku velmi příjemný nový život, na nový život s Kamilou.

Ačkoli na navštívence Victora Smileyho stálo „manažer informačních technologií“, šlo o poněkud nadsazený titul. Victor byl ve skutečnosti provozním a mzdovým účetním. Vytvářel měsíční uzávěrky. Po většinu času však v podstatě neměl co na práci. Většinu krabiček na vejce vyráběly stroje. A většina lidí, kteří ve firmě pracovali, se o stroje starala. Nikdo si nevšiml, že má Victor v práci hodně volného času, protože si Victor dával pozor na to, aby vždycky vypadal zaneprázdněně.

Samozřejmě že Victor Smiley byl velmi zaneprázdněný. Většinu času vyhledával na internetu informace. Informace, které souvisely s jeho plány. Jako byly třeba případy odhalených pojistných podvodů.

Victorovi rychle došlo, že pojišťovny nejsou hloupé. Jestliže manžel uzavře své manželce vysokou pojistku a ona za pár týdnů zemře, pojišťovna začne vyšetřovat. A většina lidí, kteří se o takovýto podvod pokusili, skončila nakonec před soudem, s obviněním z vraždy.

Victor pochopil, že by bylo chytré vyčkat, ať už to čekání bude jakkoli těžké. Bude muset být trpělivý. Rozhodl se počkat rok a teprve potom Joan zabít. Kamila bude muset být také trpělivá. Velkým plusem tohoto rozhodnutí bylo, že tak získá hodně času na přemýšlení a plánování.

Bude mít celý jeden rok na to, aby naplánoval dokonalou vraždu.

A tak každý den, poté co vyřídil naléhavé pracovní záležitosti, prohledával Victor webové stránky a do Googlu naťukával spojení dokonalá vražda.

Pak se posunul dál a začal Googlem vyhledávat slovo jedy.

Potom detekování jedů.

Všechno, co potřeboval, tam bylo, obvykle stačilo jen jednou kliknout myší. Dělal si pečlivé poznámky a vytvářel si tak postupně celou složku. Nakonec měl dlouhý seznam pravidel, která bylo třeba dodržet, aby člověk spáchal dokonalou vraždu. Bylo jich celkem padesát dva. Tady jsou některá z nich:

Pravidlo č. 1: Mít čistý trestní rejstřík.

Pravidlo č. 2: Nemít motiv, který každý hned rozpozná.

Pravidlo č. 3: Pečlivě plánovat.

Pravidlo č. 4: Krevní skvrny se jen těžko zcela odstraní. Vyhnout se jim.

Pravidlo č. 5: Jedy se dají odhalit při pitvě. Vyhnout se jim.

Pravidlo č. 6: Udušení igelitovým sáčkem je čisté a rychlé. Nezanechá žádný nepořádek.

Pravidlo č. 7: Zbavit se těla.

Pravidlo č. 8: Nikomu nic neříct. Za žádných okolností!

Pravidlo č. 9: Nezapomínat, že každoročně se pohřešují tisíce lidí.

Pravidlo č. 10: Být připraven všechno zapřít. Žádné tělo = žádný důkaz.

Pravidlo č. 11: Chovat se, jako když člověk manželku opravdu postrádá.

Pravidlo č. 12: Neukazovat se s novou milenkou moc brzy po vraždě.

Victor se už nemohl dočkat, až nadejde čas a on bude postupně odškrtávat jednotlivá splněná pravidla. Plán se mu v hlavě začínal hezky formovat. Začal si ho zapisovat, kousek po kousku. Pokaždé, když ho procházel, hrdě si pobrukoval. Byl to dobrý plán. Je génius!

Pojmenoval ho plán A.

A pak jednoho dne, bez varování, vešel do Victorovy kanceláře jeho šéf. Byl jím syn zakladatele jejich továrny. A byl to zároveň onen „a syn“ figurující v názvu Stanley Smith a syn. Rodney Smith byl velký nepříjemný šmejd, který jezdil ve zlatém porsche. Podle drbů, jež se šířily po kancelářích, souložil se svou sekretářkou. Smith Victorovi sdělil, že prodej klesá, náklady rostou, takže je třeba hledat úspory. Victor bude muset jít. Bude propuštěn pro nadbytečnost.

Dostane však odstupné, jež bude vycházet z doby, kterou ve firmě odpracoval. Za každý rok z šestnácti let, jež si tam odkroutil, obdrží sumu odpovídající platu za jeden a půl týdne. To v součtu dělalo půlroční plat.

Victor byl tak šokovaný, že po práci vypil v hospodě Font and Firkin pět piv a k tomu na ex čtyři panáky whisky. Měl v úmyslu tu zprávu před Joan zatajit. Domů ale dorazil opilý na mol a Joan hned všechno vyklopil.

Tu noc na něj Joan vztekle ječela a řekla mu, že je úplně k ničemu.

Když příštího dne ráno seděl Victor v kanceláři u svého stolu, měl ošklivou kocovinu. Počítal, kolik návštěv salonu U Koťátek si ze svého šestiměsíčního odstupného a zbytku úspor bude moct ještě dovolit. Potom si uvědomil, že návštěv, a spropitného pro Kamilu, by mohlo být mnohem víc, kdyby Joan nemusel dávat peníze na domácnost.

A aby tyhle peníze ušetřil, bude muset Joan zmizet rychleji, než původně plánoval. Neměl na vybranou. Na plán A prostě nebylo dost času. Bude muset uskutečnit plán B.

Problém byl ale v tom, že žádný plán B zatím neměl.

Joan však ano.

Kapitola 5

Řešení napadlo Victora ještě tu noc.

Jak se stávalo skoro každou noc, vzbudila ho ve dvě hodiny ráno Joan tím, že ho plácla na hrudník a sykla: „Přestaň chrápat!“

Ve čtyři ráno ho Joan zase vzbudila, když vylézala z postele se slovy: „Proboha, Victore. S tebou je to čím dál horší. Co to máš v nose a v krku? Trumpety?“

Ve spánku zamumlal jakousi omluvu. Slyšel ji, jak odchází z ložnice a jak za sebou zabuchuje dveře. Pak slyšel bouchnout dveře pokoje pro hosty. Znenadání se vzbudil celý rozechvělý. Dostal nápad.

Joan často lkala nad tím malým pokojíkem, kam chodila spát, když ji Victorovo chrápání nedovolovalo usnout. Je to tam jako v jeskyni, říkávala, a měla pravdu. Stěny tam měly barvu usazené špíny, v řídkých závěsech vytvořili moli díry. Byla to jediná místnost, kterou se, potom co dům koupili, neobtěžovali dát do pořádku. Ze začátku plánovali, že to bude pokojík jejich prvního dítěte. Jenže žádné děti samozřejmě neměli. Takže v místnosti se nacházelo jen ono jednolůžko, které tam nechali předešlí vlastníci domu. Byl to zkrátka smutný malý pokojík.

Každých několik týdnů se Joan kvůli tomu do Victora navážela. Říkala mu, že je nejvyšší čas, aby dal ten pokoj do pořádku. Přesvědčovala ho, že by ta místnost měla vypadat hezky. Co kdyby u nich chtěla někdy přenocovat nějaká návštěva? Minimálně by ten pokoj mohl zkrášlit pro ni, když už nemůže spát v ložnici kvůli jeho chrápání. A takhle to trvalo už léta.

Nyní si Victor uvědomil, že ví, jak vyřešit dva problémy současně! Zkrášlí Joan pokojík a zároveň bude mít plán B!

Protože už nedokázal usnout, navlékl si župan a šel do kuchyně. Tiše, protože nechtěl vzbudit Joan, si udělal šálek čaje. Byl tak vzrušený. Potom odešel do své pracovny, zapnul počítač a připojil se k internetu. Do Googlu zadal slovo kyanid.

Jak už zjistil předtím, tomuto jedu byly věnovány stovky webových stránek. Naťukal tedy kyanidové výpary. Pak plynný kyanovodík. Přečetl každé slovo. Lačně je všechna hltal. Čím víc toho přečetl, tím vzrušenější byl. Některé věci přečetl několikrát, protože bylo lepší si je zapamatovat než je zapisovat. Existovalo tu totiž pravidlo č. 52: Nezanechat žádné stopy.

Zapamatoval si zhruba toto:

Míra otravy kyanidem závisí na množství kyanidu, kterému je osoba vystavena.

Vdechování plynného kyanovodíku je pro lidský organismus nejvíce škodlivé.

Kyanovodík je nejnebezpečnější v uzavřených prostorách, odkud tento plyn nemůže nikam unikat.

Některým lidem voní kyanovodík jako hořké mandle.

Kyanid se vyskytuje v některých barvách, jako je například pruská modř.

Teď se opravdu usmál. Pruská modř už dlouho byla jednou z Joaniných oblíbených barev.

Kapitola 6

Joan přemítala o tom, co to do Victora vjelo. Ten víkend se nedíval na detektivky ani nic nekutil v kůlně nebo ve skleníku. Celou sobotu a neděli strávil v pokoji pro hosty. Pilně ho pro ni vymalovával.

„Pro tebe, ty můj andílku!“ říkal jí. „Mělas naprostou pravdu. Ten pokoj je opravdu už příliš dlouho ve strašným stavu. Teď ho pro tebe zkrášlím.“

Když pracoval, nedovolil jí, aby tam vstoupila. Chce svého andílka překvapit, vysvětloval. Dokud nebyl hotov, nemohla vejít dovnitř.

Občas vyšel ven, kašlal a prskal. Na čele měl zdviženou dýchací masku a na sobě bílé, barvou postříkané montérky s kapucí. Připomínaly jí bílé papírové oděvy na jedno použití, které nosili v televizních zprávách kriminalisté ohledávající místo činu.

„Budeš tam mít svou oblíbenou barvu!“ sdělil jí.

„Pruskou modř?“

Zářivě se na ni usmál. „Jaks to uhádla? Tys mě potají pozorovala?“

Jednoduše na něj ukázala. „Jsi od ní celý postříkaný!“ odpověděla se zamračením.

„A taky dávám nový rolety,“ oznámil jí.

„Ty asi brzo upadnou, co?“ řekla na to. „Všechno, co přiděláš, za chvíli sletí dolů.“ Jako ten tvůj mrňavoučkej penis, dodala skoro.

Victor na její hrubost nereagoval. Až se párkrát vyspí v tom pokoji pro hosty se zavřenými okny, už mu nikdy nic hrubého neřekne.

Při pitvě v ní samozřejmě najdou kyanid. Ale na vině budou výrobci barvy. Budou mít problémy kvůli tomu, že vyrobili špatnou šarži pruské modři, v níž bylo přespříliš kyanidu. Musí se jen postarat o to, aby nikdo nenašel plechovky, které použil. Ale zbavit se jich nebude nijak těžké.

V neděli večer, když skončil, nechal v pokojíku pro hosty otevřené okno. Joan řekl, že barva musí uschnout. Od pondělka večer bude moct pokojík používat, kdykoli bude chrápat. A že zítra v noci plánoval chrápat! Bude chrápat, jako ještě nikdy nechrápal. Bude chrápat o sto šest!

Příštího dne Joan sledovala, jak Victor odjíždí do práce. Protože bylo pondělí ráno, měl svou obvyklou veselou náladu. Byl dokonce ještě veselejší než jindy, povšimla si, třebaže to byl začátek jeho posledního týdne v práci.

Měla ale dost svých vlastních starostí, než aby se tím nějak zvlášť zabývala. Musela udělat domácí práce. A pak musela stihnout autobus, aby dorazila včas na odpolední směnu v supermarketu. Bylo nutné předstírat, že vše v domě je naprosto normální. Vybrala tedy z koše na špinavé oblečení všechno Victorovo spodní prádlo a chystala se ho vyprat. Trochu ji překvapilo, že tam nenašla jeho montérky. Hledala je všude a přemýšlela o tom, kde je Victor asi tak mohl nechat. Ale nenašla je.

To nevadí, pomyslela si, a zlovolně se usmála. Pokud vyjde její plán, Victor už je potřebovat nebude. Tam, kam se vydá, tedy určitě ne…

Kapitola 7

Každá lidská bytost má nějaké slabé místo. Victorovým byla cukrovka, to Joan věděla. Příliš cukru a usnul jako špalek. Přitom chrápal jako slon a celou noc ji budil. Její plán byl prostý. Potřebovala jen vyměnit inzulin v jeho injekční stříkačce za cukr a pak sebou Victor praští na gauč nebo na postel a upadne do hlubokého spánku. Velmi hlubokého spánku.

A když bude spát, vpíchne mu ještě další cukr. A potom ještě další.

Až přestane chrápat. Až přestane dýchat.

Měla to naplánované, naplánované k sladké dokonalosti.

V pondělí večer, v posledním týdnu svého zaměstnání u firmy Stanley Smith a syn, přišel Victor jako obvykle domů a odemkl si svým patentním klíčem. To, co spatřil uvnitř, ho překvapilo. Jeho žena byla dočista nahá, tedy s výjimkou černé krajkové podprsenky, s ní ladících tang a červených střevíců na vysokých podpatcích. Čpěl z ní parfém.

„Není ti zima?“ zeptal se. Byla totiž polovina února.

„Myslela jsem si, že bys mohl mít chuť na orální sex, můj drahý manžílku,“ pronesla.

„Vlastně ani ne,“ odpověděl. A nedodal, že jeden si právě dopřál v salonu U Koťátek. „Radši bych si dal pivo. Přijde mi, že ti musí být zima. Máš husí kůži.“

„Myslím, že bych tě dokázala rozehřát, drahoušku,“ odvětila.

„Mně je teplo,“ řekl na to. „Ale ty mi děláš starosti.“

Svůdně se o něj otřela a přitiskla mu prsty na rozkrok. „Pojďme do postele, ty můj andílku,“ vyzvala ho.

„Díky, ale v devět hodin je Poirot.“

„Toho si můžeme nahrát.“

„Já bych se radši díval teď.“

Políbila ho. „Pověz mi, andílku, kdyby tě měli ráno popravit, co by sis vybral jako poslední jídlo?“

„Krevetový koktejl, steak z roštěnce, žampiony, rajčata, hranolky a hrášek. A potom teplý čokoládový pudink politý horkou čokoládou. Proč?“

„To je ale náhoda!“ zvolala. „Hádej, co je dneska k večeři?“

„Neříkej mi, že tohle všechno máš?“

„Pro mého drahouška Victora by nic jiného nebylo dost dobré!“

Joan počítala s tím, že teplý čokoládový pudink politý horkou čokoládou zamaskuje množství použitého cukru.

Victora napadlo, jestli Joan není opilá. Anebo jestli nezačala brát drogy. Anebo chce možná vlastní auto, aby se nemusela dělit o vůz s ním.

Tak s tím nepočítej! pomyslel si.

Krátce poté, co dojedl, usnul na pohovce, zatímco Poirot na obrazovce před ním čile řešil nějaký zločin.

Napsala esemesku Donovi, jak bylo naplánováno.

Za dvacet minut stál Don přede dveřmi domu Smileyových. Podmračený výraz na jeho tváři však součástí plánu nebyl.

„Je tady problém,“ oznámil.

Kapitola 8

„Zrovna jsem se díval na Kriminálku Las Vegas,“ oznámil Don a sňal Joaniny paže ze svého krku.

„Tu mám ráda,“ odvětila. Měla ten seriál ráda, protože Victorovi se nelíbil. Na jeho vkus byl příliš moderní.

„Jo, ale tenhle díl by se ti asi nelíbil.“

Z toho, jak to řekl, ji zamrazilo. „Co tam bylo?“

„Několik diabetiků tam zavraždili předávkováním. Některým dali příliš inzulinu, jiným příliš cukru. Kriminalisti mají nový metody, jak na to přijít. Nemůžeme to riskovat! Musíme se zbavit těla.“

„Ne!“ zvolala. „To není v plánu. Dohodli jsme se, že ráno, až bude pěkně studený, zavolám doktora. Tak zní náš plán.“

„To nepůjde,“ odvětil Don. „Zjistí, že se šíleně předávkoval cukrem.“

„Mohla bych jim říct, že byl v depresi – od té doby, co přišel o práci. Mohla bych vyrobit dopis na rozloučenou,“ nabízela.

„To je moc nebezpečný.“

„Nikdo na to nepřijde,“ uklidňovala ho Joan. „Jak by na to přišli?“

„Grafologové!“ sykl Don. Pohlédl na Victora a s hrůzou zjistil, že se snaží otevřít oči. Chvatně couvl, aby tak zmizel z dohledu.

„Kam ale dáme tělo?“ zeptala se.

„Neříkalas něco o orálním sexu?“ těžce ze sebe soukal Victor.

„Nevykládalas mi, že sebou po cukru vždycky praští na postel a spí jako dřevo?“ šeptl Don.

„Praští…,“ odpověděla tiše Joan a najednou dostala nápad.

„Už běžím, můj drahý manžílku!“ zavolala na Victora. „Hned jsem u tebe. Za dvě minutky to bude a jen tak na to nezapomeneš…“

Vběhla do kuchyně a natáhla si žluté gumové rukavice. Pak vlétla do garáže, kde bylo na háčcích úhledně rozvěšeno Victorovo nářadí. Vybrala si středně těžké tesařské kladivo a spěchala s ním zpátky do obýváku. Držela kladivo za zády a pronesla: „Takže to chceš, drahoušku?“

Victor přikývl. „Jóóó.“

Než si Don stačil všimnout, co že to drží, Joan Victora tvrdě udeřila kladivem do spánku. Ještě nikdy nikoho tesařským kladivem do spánku neuhodila, takže nevěděla, co má čekat.

Jakmile se na Victora po úderu podívala, uvědomila si, že příště nebude třeba zasazovat tak tvrdý úder. Žaludek se jí zdvihal a rytmicky jí projížděly šokové vlny. Ještě jednou se na něj podívala, potom vběhla do kuchyně a vyzvracela se do dřezu.

Pak se vrátila a opět na Victora krátce pohlédla. Ani jeden z mužů se nehýbal. Don bez hnutí stál, oči měl doširoka otevřené a pusu otevřenou ještě víc.

„Prokristapána,“ zalapal po dechu.

Victor bez hnutí ležel, lebku měl proraženou jako prasklý kokosový ořech a do všech směrů z ní prýštila krev. Oči měl v důlcích vypoulené a nic nevnímající. Jazyk mu vystřelil z úst ven a už tak zůstal. Roztříštěným spánkem vytékala beztvará oranžovošedá mozková hmota.

„Myslím, že je po něm,“ pronesl Don.

Joan na to nic neřekla.

Na konci kladiva byly vlasy a krev. Joan na to civěla, jako kdyby právě provedla nějaký kouzelnický trik. Teď mám čisté kladivo. Abrakadabra! A teď mám na něm krev a vlasy!

A taky teď měla mrtvého manžela.

Mrtvého manžela, ze kterého na gauč vytékala krev a mozek.

Kriminalistické stopy.

Odložila kladivo na podlahu a začala se divoce třást, jako kdyby si začínala uvědomovat, co provedla.

V zoufalství pohlédla na Dona. Civěl na Victora, oči doširoka otevřené, pusu otevřenou též a vrtěl hlavou od strany ke straně. „Ach, bože,“ pronesl. „Ježíšmarjá.“ Pak se podíval zpět na Joan.

Netušila, co se mu honí hlavou. „Proč – proč jsi ho musela praštit tak silně?“ zeptal se.

„Ty bys to udělal jemnějc, co?“

Po chvíli Don prohlásil: „Myslím, že teď zrovna není čas na hádku.“

Kapitola 9

V komoře přiléhající ke kuchyni měla Joan velký pultový mrazák, nacpaný vedle pračky a sušičky. Victor se rozčílil, když tenkrát ten mrazák koupila. Řekl jí, že je to vyhazování peněz a navíc: kam ho sakra dají?

Joan mu odpověděla, že si mrazák na sebe vydělá, protože budou moct v supermarketu ve velkém nakupovat procházející potraviny a dávat je do něj. Teď stála nad mrazákem, jeho víko bylo otevřené a do vzduchu z něj stoupal ledový opar. Joan z něj vytahovala všechny ty zlevněné produkty, které do něj za uplynulý rok nastrkala.

Ven z něj vylezl například balíček jehněčích kotlet s nálepkou Speciální nabídka. Pak se objevil velký pytel mraženého hrášku a velká vanička vanilkové zmrzliny značky Wall. Potom tři tvarohové koláče polité čokoládou, které chtěla spořádat sama. Přišly jí příliš dobré na to, aby se o ně dělila s Victorem! Každý kus podávala Donovi, který potraviny pokládal na podlahu.

Každých pár chvil pohlédla z okna. Na všech oknech v přízemí měli zatažené závěsy a stažené rolety. To pro případ, kdyby chtěl někdo náhodou nakouknout dovnitř. Roleta tohohle okna však před několika měsíci upadla. A líný Victor se ji neobtěžoval namontovat zpátky.

Viděla světla v domech v údolí pod nimi a temné obrysy South Downs v dálce. Viděla hvězdy a vycházející měsíc. Byl již skoro úplněk. V jeho světle zahlédla malý skleník na zahradě. Na chvíli si vzpomněla na rajčata, která tam nasázel Victor. Victor už je nikdy neměl spatřit ani jíst. Victor už nikdy neměl spatřit denní světlo.

Na chvilku, na opravdu kratičkou chvilku, měla v hrdle dusivý pocit. Victor nebyl špatný, uvědomila si. Tak strašně špatný zase nebyl, že? Měl i své dobré stránky, nebo ne?

Donův hlas drsně proťal její myšlenky. „Dělej, nepřestávej, už je to skoro hotovo!“

Sklonila se k mrazáku, sáhla na dno a vytáhla zmrazený piškotový dort. Pak vepřové kotlety s nápisem Speciální sleva.

„Hotovo,“ oznámila. „Máme to.“

Poté nervózně nakoukla dovnitř a myšlenky jí v hlavě chaoticky vířily. Co když se tam Victor nevejde?

Za pět minut již Don a Joan stačili Victorovi svléknout všechny šaty. Sundali mu taky hodinky a snubní prstýnek.

„Byla by škoda, kdyby to přišlo vniveč,“ pronesla předtím Joan.

Pak s námahou nesli jeho tlusté, odulé tělo kuchyní do malé komory. Nechávali za sebou stopy v podobě krvavých skvrnek a kapiček mozkomíšního moku.

Bylo štěstí, že Don byl silný, protože Joan cítila, že ji všechny síly opustily. Po chvíli tlačení a strkání se jim podařilo dostat Victora přes hranu mrazáku. Potom, k jejich úlevě, lehce sklouzl až na dno. Stačilo mu jen porovnat ruce a nohy tak, aby nepřekážely víku. Celou tu dobu se Joan vyhýbala pohledu na jeho vypoulené oči. Vyhýbala se vlastně pohledu na veškeré části jeho těla.

Nemohla si ale pomoct a musela alespoň krátce pohlédnout na jeho maličký penis. Tenhle tvůj kousek mi bude nejmíň chybět, pomyslela si. Pak na Victorovo tělo začala zpátky skládat zmrazené balíčky potravin.

„Doufejme, že se neprobudí s hladem,“ okomentoval to Don, když nakonec zabouchli víku mrazáku.

Joan na něj šokovaně pohlédla. „Nemyslíš snad –?“

Položil jí svou velkou masitou ruku na rameno a stiskl jí ho. „Je mrtvý, nedělej si starosti. Je tak mrtvý, jak mrtví bývají.“

Zbytek večera strávili úklidem. Drhli koberce v přízemí a podlahu v kuchyni. Museli vydrhnout také zdi obýváku, protože i na nich ulpěly kapky krve a mozkomíšního moku. Další kapky byly i na stropě a na stínítku jedné z lamp. Maličká krvavá skvrnka se nacházela též na televizní obrazovce.

„Doufejme, že si toho Poirot nevšimne,“ pronesl Don, když ji z obrazovky stíral.

Joan se neusmála.

Kapitola 10

Krátce před půlnocí, vyčerpaný z uklízení a roztřesený následkem přílišného množství vypité kávy, musel Don odejít domů. Hned ráno se zase vrátí, sliboval.

Joan zůstala dlouho dole. Hleděla na promáčkliny v polštářích křesla, kde Victor seděl předtím, než jej udeřila. V domě bylo ticho. Vzduch byl těžký, jako kdyby se na ni seshora tlačil. Občas zaslechla cvaknutí kompresoru ledničky. Do kuchyně se ale sama neodvažovala, ne dneska v noci, ne potmě.

Nakonec vyšla do patra. V koupelně voněly Victorovy kolínské a vody po holení. V ložnici byl Victor stále cítit, ale ne tak silně. V umyvadle leželo pár jeho vlasů. To byla další věc, která ji na něm štvala. Pořád nechával vlasy v umyvadle, ten prevít líná. Nikdy se neobtěžoval je vzít a vyhodit. Nyní je setřela papírovým kapesníčkem. Dělá to už naposled, uvědomila si s nepatrnou radostí, když je vhazovala do odpadkového koše, který se otvíral šlápnutím. Víko se nato zavřelo s hlasitým břinknutím, jež ji vyděsilo.

Proboha, to jsem ale vyplašená, pomyslela si. Ale nebylo divu.

Pak zatáhla závěs v koupelně, šla do ložnice a zatáhla závěsy i tam. Doufala, že nikdo ze zvědavých sousedů se nedívá oknem ven. Určitě by jim přišlo divné, že teprve ve dvě v noci zatahuje závěsy. Ona a Victor bývali normálně v posteli už v jedenáct.

Svlékla ze sebe všechny šaty a nacpala je do černého igelitového pytle na odpad, jak ji instruoval Don. Ráno je Don odveze na městskou skládku. Vezme i Victorovy šaty a taky kladivo, které předtím uložil do spodní přihrádky své schrány na nářadí.

Když si oblékla noční košili, spolkla dva aspiriny. Z boku postele vytáhla Victorovo pruhované pyžamo a hodila ho na podlahu. Potom si vlezla do prázdné postele, kde byl pořád cítit Victor, a zhasla. Téměř okamžitě ale znovu rozsvítila. Tma ji dneska v noci děsila. Tolik se jí toho honilo hlavou. Byl tady seznam věcí, které bude muset zítra udělat. Vypracovala ho s Donem.

Civěla na potemnělou televizní obrazovku na polici nad nohama postele. Pohlédla na Victorovy hnědé kožené pantofle na podlaze a na román od Agathy Christie na nočním stolku. Naslouchala nočnímu tichu. Zdálo se být tak hlučné. Slyšela slabounký, kovový cinkot. Vzdálené kvílení sirény policejního vozu, anebo sanitky, nebo možná hasičského auta. Nato zaslechla vřískot dvou peroucích se koček. Jednou z nich bude asi Gregory, pomyslela si. Sledovala hodiny na nočním stolku.

2.59

Pak 3.00.

Potom 3.01.

Zapnula televizi. Objevilo se médium, které hovořilo k divákům ve studiu. „Je tady se mnou někdo, kdo se jmenuje Mary,“ oznámil onen muž. „Nachází se mezi vámi někdo, kdo v nedávné době přišel o někoho jménem Mary?“

Normálně se jí tyhle pořady líbily. Ale dneska v noci jí z toho bylo úzko.

Přepnula program. Big Brother. Dva mladí muži a tlustá blondýna seděli u obřího popelníku a kouřili. Pár minut poslouchala jejich klábosení a pak zase přepnula. Běžel tam nějaký starý film. Herec Glenn Close byl v jakémsi domě. Potom najednou černá pěst v rukavici rozbila okno a otevřela zevnitř dveře.

Znovu rychle přepnula. Potom se opět podívala na hodiny.

3.14

Potřebovala se vyčurat. Zatracený kafe! Vylezla z postele a vyšla z ložnice směrem do koupelny. Tam se vyčurala a pak přistoupla k umyvadlu, aby si opláchla ruce.

A ztuhla.

Ležely tam dva dlouhé Victorovy vlasy.

Kapitola 11

„To se ti jen zdálo!“ řekl Don, když kolem deváté ráno přijel k Joan.

„Ne, Done, nezdálo,“ trvala na svém Joan. Ruce se jí třásly tak, že sotva dokázala otevřít plechovku s kočičím žrádlem. „Nezdálo se mi to!“

„Samozřejmě že se ti to zdálo. Nervy máš napnutý k prasknutí!“

Oči měla od nevyspání zarudlé a ve vlasech měla vetknutou úzkou čelenku. „Nezdálo se mi to! Dívala jsem se do koše a ty vlasy, co jsem sebrala, tam pořád byly, v tom papírovým kapesníku.“

Vyškrábala páchnoucí kočičí žrádlo z plechovky do Gregoryho misky a tu postavila na zem. Jako obvykle kočka zlostně civěla na misku a potom na Joan, jako kdyby měla podezření, že je žrádlo otrávené.

„Muselas je přehlédnout, lásko,“ hledal vysvětlení Don. „Oba jsme unavený!“ Vzal ji kolem ramen a pevně ji k sobě přitiskl. Pak se jí otřel o ucho. „Pojďme do postele, mám hroznou chuť.“

Odstrčila ho od sebe. „Ty vlasy jsem nepřehlédla. A do postele jít nemůžeme. Musím jít na policii, jak jsi mi řekl. A taky musím jít do práce. Říkal jsi, že se musím chovat normálně.“

„Jo, normálně! Tak jdem do postele. To by bylo normální.“

„Ne, když je Victor v mrazáku. To rozhodně ne!“

„Ale no tak, andílku, udělali jsme to, abychom mohli být spolu.“

Podívala se na něj. „Nemůžu. Nebylo by to správný. Nemám na to tu pravou náladu. Chápeš?“

Upřeně a mlčky na sebe hleděli.

„Pro tebe je to v pohodě, Done. Tys šel domů za svou ženuškou. Já jsem musela zůstat tady, s mým manželem v tom pitomým mrazáku.“

„Jo, jasně, takže?“

„Takže?“ zopakovala a hněv v ní sílil. „Takže? To je jediný, co mi řekneš?“

„Miluju tě,“ pronesl.

„Já tě taky miluju. Musíme, musíme jen –“

„Co?“

Zavrtěla hlavou. Slzy se jí koulely po tvářích. „Musíš mi pomoct, Done.“

„Musíme zachovat klid.“

„JÁ JSEM KRUCINÁL KLIDNÁ!“ zaječela.

Zdvihl své velké ruce a stál před ní. Byl to mohutný muž a v té své hnědé kožené bundě, bílém tričku, džínách a semišových botách vypadal skrznaskrz chlapsky. „To je v pořádku,“ uklidňoval ji. „V pořádku!“

„Není to v pořádku!“

„Tak to do pořádku dát musíme, ano?“ Znovu ji objal.

„Ano,“ zašeptala. „Plán. Musíme se držet plánu.“

„Budeme se držet plánu,“ souhlasil. „A ty nesmíš bláznit kvůli dvěma vlasům, kterýs přehlídla v umyvadle. Domluveno?“

„Domluveno,“ souhlasila smutně.

Za půl hodiny již Joan jela na brightonskou policejní stanici. Victorův fialový kabriolet značky Vauxhall Astra byl pořízen před třemi lety jako nesmírně výhodná koupě na elektronické burze eBay. Zastavila u parkovacích hodin a dovnitř vešla hlavním vchodem. Za vchodovými dveřmi se nacházely druhé dveře, s nápisem Vstup, a za nimi zahlédla kratší frontu.

Postavila se do ní, a zatímco čekala, četla oznámení na zdech. Jedno mělo nadpis POHŘEŠOVANÉ OSOBY. Bylo tam několik fotografií – šlo o detaily obličejů a pod každým z nich se nalézal tentýž text:

POKUD JSTE TUTO OSOBU VIDĚLI,

KONTAKTUJTE PROSÍM NEJBLIŽŠÍ

POLICEJNÍ STANICI.

Joan nikoho z těch lidí neznala. Přečetla si další oznámení, které varovalo před alkoholem, a další, jež se týkalo drog. Nakonec dospěla až k přepážce. Třicátnice v bílé košili a černé kravatě, která za ní seděla, se zeptala, jak jí může pomoci.

Joan byla ráda, že ta žena neviděla na její kolena. Ta se jí totiž třásla. „Chci nahlásit pohřešovanou osobu,“ oznámila.

„Dobře,“ řekla na to ta žena. „Můžete mi říct podrobnosti?“

„Victor… můj manžel. Nepřišel včera večer domů. Mám strach, protože… tohle… on… tohle je velmi neobvyklé… chci říct… samo o sobě to není neobvyklé – tedy – ještě nikdy se nestalo, že by nepřišel domů… večer… po práci.“ Joan cítila, jak jí hoří obličej. Zadrhávala se. Bylo jí horko a cítila se zmatená. „On nikdy… víte… rozumějte… on vždycky… přišel domů… můj manžel.“

Nastalo krátké ticho. A v tom tichu najednou Joan dokázala myslet jen na ty dva vlasy v umyvadle.

„Rozumím,“ odvětila ta žena. „A vy jste?“ Uchopila pero.

„Jeho manželka,“ odpověděla hloupě Joan a hlas se jí třásl. Cítila, jak jí po šíji stéká pot.

„Vaše jméno?“ řekla na to ta žena trpělivě.

„Ano, ano. Já jsem Joan. Paní… ehm… paní Smileyová.“

Žena si to zaznamenala. „Můžete prosím ustoupit stranou a chvíli počkat, dojdu pro někoho z policistů, aby si zapsal podrobnosti.“

Joan ustoupila stranou. Žena přešla k telefonu. Jedna z jejích kolegyň se zatím začala věnovat osobě, která stála ve frontě za Joan. Mladá dívčina, jež vypadala jakoby zfetovaně, oznámila, že ztratila mobil.

Joan se zhluboka nadechla. Sledovala, jak k přepážce postupně přistupuje několik dalších lidí. Neposlouchala je. V duchu si zkoušela, co jí Don nařídil říkat.

„Paní Smileyová?“

Když Joan zaslechla své jméno, otočila se a uviděla obtloustlou mladou ženu s krátkými blond vlasy. Měla na sobě černou policejní vestu, navlečenou přes bílou košili a černé kalhoty. Policistka přejížděla pohledem po lidech na chodbě.

Joan zdvihla ruku. „Ano, to jsem já.“

Z kapsy na prsou jí trčela vysílačka. Na jedné straně hrudi měla klasický policejní odznak, na němž bylo policejní logo a slova BRIGHTON A HOVE. Odznak na druhé straně říkal: POMOC KOMUNITÁM. „Šla byste prosím se mnou? Tudy?“

Joan ji následovala do dveří, pak chodbou a poté do stísněné místnosti bez oken. Nacházel se tam pouze kovový stůl s židlemi po obou stranách. „Jsem pomocný policejní strážník Wattsová. Mám na starost pomoc občanům a komunitám.“

„Těší mě,“ řekla na to Joan. Od potu byla nyní již úplně promočená.

Policistka ji požádala, aby si sedla. Nato se sama posadila z druhé strany stolu. Otevřela velký zápisník, na který si položila natištěný formulář. „Váš manžel se pohřešuje, je to tak, paní Smileyová?“

Joan přikývla.

Policistka uchopila propisku. „Dobře, tak začneme jeho jménem.“

„Victor Joseph Smiley,“ odpověděla Joan.

Policistka si to velmi pomalu zapsala. „A jeho věk?“

„Čtyřicet tři.“

„Máte obavy, protože se včera večer nevrátil domů, je to tak?“

Joan přikývla. Nelíbilo se jí, jak se na ni ta policistka dívá, jak soustředěně zkoumá její obličej. Měla pocit, jako kdyby se ta žena dívala přímo do jejího nitra. „Je to velmi neobvyklé,“ pokračovala Joan. „Chci říct, víc než neobvyklé, jestli mi rozumíte.“

Policistka se zamračila. „Obávám se, že ne.“

„Victor to nikdy předtím neudělal. Že by nepřišel domů. Za celou dobu, co jsme svoji.“

„A to je jak dlouho?“

„Devatenáct a půl roku,“ odpověděla Joan. A mohla klidně dodat tři týdny, čtyři dny, šestnáct hodin a sedm minut, což je až přespříliš dlouho.

Další čtvrt hodinu si Joan připadala jako před soudem. Policistka na ni pálila jednu otázku za druhou. Kontaktovala Joan některé z přátel? Ano, Teda a Madge, ale ti ho ani neviděli, ani o něm neslyšeli. A co Victorovi příbuzní? Má jen sestru, v Melbourne.

Policistka si každou odpověď zapisovala úmorně pomalým tempem.

Joan se ze všech sil snažila mluvit o Victorovi tak, jak si myslela, že by jakákoli milující manželka mluvila o svém muži. Byl dokonalý v každém směru. Zbožňovala ho. A on zbožňoval ji. Za celé roky svého manželství nikdy nestrávili jedinou noc odděleně. Samozřejmě že občas měli i problémy, jako každý pár. Uvedla, že potom, co ho propustili z práce pro nadbytečnost, měl špatnou náladu. Hodně špatnou.

Ale nikdy, vůbec nikdy, se nestalo, že by nepřišel domů. Až včera v noci.

I poté, co to Joan řekla, se jí policistka Wattsová zeptala, jestli se to někdy předtím už nestalo. Joan jí znovu sdělila, že nestalo. Zopakovala, že se Victor cítil mizerně, potom co dostal výpověď pro nadbytečnost.

Policistka Wattsová byla laskavá a plná soucitu. „Zkoušela jste mu volat na mobil?“

Joan na okamžik zbledla. V žaludku se jí to mlelo jako v míchačce na beton. Ten idiot zabedněná! Proč mi Don neřekl, abych to udělala? Jak mohl být tak hloupý a nevzpomenout si na to?

„Ach, ano,“ odvětila. „Stále to zkouším. Pořád a pořád se mu snažím volat.“

„A máte obavu z dopadu ztráty zaměstnání na něj a jeho hrdost?“ zeptala se policistka Wattsová.

„Ano, on je hrdý člověk,“ pronesla Joan. No, pomyslela si, je to lepší než říct, že je arogantní šmejd.

„Máte nějakou jeho fotografii, kterou bychom mohli rozeslat?“ zeptala se Juliet Wattsová.

„Mohla bych nějakou přinést,“ nabídla Joan.

„To by nám moc pomohlo.“

„Nějakou sem určitě dodám,“ ujistila policistku.

„Podívejte,“ začala opatrně Wattsová, „já chápu, že to pro vás může být těžké, ale není možné, že by měl Victor třeba nějakou milenku?“

Joan zavrtěla hlavou. „Ne. On miluje mě. Máme k sobě hodně blízko. Hodně, hodně blízko.“

„Takže máte obavu o jeho duševní rozpoložení, potom co ztratil práci?“

„To mi dělá velké starosti,“ souhlasila Joan. Don jí řekl, aby se na to soustředila. Aby se snažila přivést policii na myšlenku, že by Victor mohl spáchat sebevraždu. „Victor je tak hrdý člověk. Přišel domů a ten den, co se tu zprávu dověděl, se mohl uvzlykat.“

To byla samozřejmě velká lež. Přišel domů opilý na mol a oznámil jí jen to, že šéfovi řekl, kam že si může tu práci strčit!

„Máte strach, že by se mohl zabít, paní Smileyová?“

„Ano.“

Když odjížděla z policejní stanice, byla Joan sama se sebou spokojená. Domnívala se, že to jako zoufalá, nešťastná manželka pohřešovaného muže zvládla docela dobře.

Policistka Juliet Wattsová na to měla odlišný názor. „Nemám z té osoby dobrý pocit,“ napsala do hlášení.

Kapitola 12

Ano, pomyslela si Joan, opravdu má ze sebe radost. Dospěla k závěru, že se dobře ovládala. Že podala skvělý výkon. Policistka Wattsová jí uvěřila. To bylo důležité. Důležité také bylo, že policistka uvedla, že Victorovo zmizení zařazuje do kategorie Vysoké riziko.

Úspěch!

Už se nemohla dočkat, až to řekne Donovi.

Musela se ale v prvé řadě chovat normálně, a tak šla jako obvykle na odpolední směnu do supermarketu. Nesoustředila se však na svou práci a dělala chyby. Potom to přesně v šest hodin v práci zapíchla a odjela domů. To, že nemusela čekat na autobus, byl pro ni sám o sobě luxus.

Když zahýbala do své ulice, spatřila na příjezdové cestě k domu bílou dodávku a zatrnulo v ní. Dodávka byla nacouvaná přímo proti dveřím garáže.

Joan zaparkovala na ulici, spěchala ke dveřím a odemkla si. Don stál v předsíni, na sobě měl umazané džíny a špinavou košili. Pot z něj tekl proudem. K tomu byl natolik pokrytý šedým prachem, že vypadal jako duch. „Jak to šlo?“ zeptal se.

„Co je to za dodávku? Čí je?“ vychrlila ze sebe nervózně.

„Uklidni se, lásko. Pusu nedostanu?“

Ignorovala to a znovu se nervózně zeptala. „Čí je to dodávka?“ Když tu otázku kladla, pohlédla na stolek v předsíni, jestli na něm leží Victorův mobil.

„Klid! Půjčil jsem si ji od kamaráda. Ukážu ti, k čemu jsem ji potřeboval. No a ty?“

„Já?“

„Jak to šlo na policejní stanici?“

„Brnkačka.“

„Ty jsi úplná hvězda.“ Objal ji a pokusil se ji políbit na rty, ale ona pootočila hlavou, a tak ji místo toho políbil na tvář. Pak se od něj odtáhla.

„Jsi celý zpocený,“ řekla.

„Pracoval jsem, zatímco ty sis hrála na filmovou hvězdu.“

Jako hvězda se necítila. Cítila se zralá na drink. Nalila si sklenici vína. A když ji vypila, měla pocit, že bude potřebovat další a potom ještě jednu.

A pak by patrně chtěla ještě další.

„Musím zavolat Victorovi,“ oznámila.

„Jestli ti to vezme, tak se, počítám, dost lekneš!“

„To není legrace. Ta policistka se mě ptala, jestli jsem mu volala. Měli jsme si na ten telefon vzpomenout. To byla hloupá chyba. Proč tě to nenapadalo?“

Pokrčil rameny a zavrtěl hlavou. „Nevím. Nějak mi to vypadlo.“

„Skvělý,“ pronesla hořce. „Na co sis ještě nevzpomněl? Říkals mi, že to máš pod kontrolou. Celýs to naplánoval. Dokonalou vraždu!“

„Ano,“ přikývl. „Jenže to bylo předtím, než jsme se dověděli o tom cukru a nežs ho praštila.“

„Měls to o tom cukru zjistit dřív.“

„Jo, jenže teď se musíme s věcma vypořádat tak, jak jsou. Neměj obavy. Celý jsem to důkladně promyslel.“

Vytáhla z kapsy mobil a vytočila Victorovo číslo. Jeho nokie, na stolku v předsíni, šestkrát zazvonila a potom se odmlčela. Joan poslouchala a za pár chvil uslyšela nahrávku ve Victorově hlasové schránce.

„Dobrý den, tady je Victor Smiley. Momentálně bohužel nemohou přijmout váš hovor. Nejsem k dispozici. Prosím, zanechte mi vzkaz a já vám zavolám zpátky.“

Bylo zvláštní slyšet jeho hlas. Nepříjemně ji z toho mrazilo. Joan se však cítila dost sebevědomě, a tak do schránky namluvila: „Ahoj, Victore, miláčku. Kde jsi? Zavolej mi, prosím. Mám o tebe takový strach a chybíš mi. Miluju tě!“

„Lhářko,“ okomentoval to Don, když zavěsila. „Ty ho přece nemiluješ.“

Obličej jí plál, byl v jednom ohni. „Je mrtvý, takže můžu říkat, co chci, ne?“

„Musíme schovat jeho telefon,“ rozhodl Don. „Připomeň mi, abych ho pak vzal a někde zahodil. Nemělas tam nechávat ten vzkaz. To bylo hloupý, opravdu hloupý.“

„Ještě hloupější by bylo ho tam nenechat.“

„Bylo to hloupý,“ stál si za svým Don. „Panikaříš. Nesmíme panikařit.“

„Potřebuju se napít,“ řekla.

Don trval na tom, aby šli nejdřív do garáže. Mají tam práci, oznámil jí.

Následovala ho do dveří, které vedly z předsíně do garáže. Protahovalo tam a betonová podlaha ji zábla do nohou. Vzduch tam byl plný prachu, takže sotva viděla. Škrábal ji v krku, až se z toho rozkašlala.

Normálně tam večer vždycky zaparkovali astru, ale teď tam nebylo místo. Uprostřed garáže totiž zela díra, kterou tam hloubil Don. Byla asi dva metry dlouhá a metr široká. Na obou stranách jámy ležela betonová suť a hlína. U protější zdi bylo naskládáno několik pytlů s betonovou směsí, krumpáč, dva zahradní rýče a několik dalších nástrojů.

„Tak jsme tady,“ oznámil Don hrdě. „Dneska jsem měl hodně napilno. Jsem jednočlenný TPOV.“

„TPOV?“ zopakovala nechápavě. „Co to je?“

„Tým pro odstranění Victora.“

„To není žádná legrace,“ rozzlobila se.

„No tak, lásko. To tys to s ním chtěla skoncovat. Požádala jsi mě o pomoc. A já ti teď pomáhám.“

Podívala se do hrobu. Byl něco přes půl metru hluboký. „Je moc mělký,“ zhodnotila ho.

„Ještě jsem neskončil. Dáme ho dobrý dva metry pod zem. Nechci, aby byl cítit, až se začne rozkládat.“

Victor byl muž, kterého kdysi milovala a s nímž spala. Při pomyšlení na to, jak se bude rozkládat, se Joan začal zdvihat žaludek. „To – to nemyslíš vážně? Ty chceš Victora pohřbít tady?“

„Přesně tak.“

„V mé garáži?“

„Je to dokonalý místo. Kdysi jsem byl zedník, pamatuješ? Dokážu udělat perfektní betonový povrch. Nikdo se nikdy nic nedozví.“

„A co já?“ řekla. „Já to budu vědět.“

Potom zazvonil zvonek u dveří.

Oba dva ztuhli a podívali se na sebe.

„Kdo je to?“ pronesl Don.

„Nevím.“ Joan si přiložila ukazováček k ústům, aby tak Dona umlčela. Vešla do předsíně a zavřela za sebou vnitřní dveře garáže. Z prachu se znovu rozkašlala. Když se blížila ke vchodovým dveřím, zvonek se znovu ozval.

Spěchala po schodech nahoru – do pokoje, který Victor používal jako pracovnu. Odtud se podívala oknem dolů.

Přede dveřmi stáli dva policisté.

Kapitola 13

Oba byli muži, měli na sobě černé policejní vesty a policejní čapky s kostkovaným pruhem. Chvíli si je prohlížela a zjistila, že vypadají netrpělivě. Pak spěchala dolů říct Donovi, aby tiše čekal v garáži. Když otvírala dveře, měla nervy napjaté k prasknutí. „Promiňte, že jsem vás nechala tak dlouho čekat – byla jsem… byla jsem na záchodě.“

„Paní Smileyová?“ zeptal se starší z obou mužů a ukázal jí průkaz. „Seržant Rose a konstábl Black, brightonská policie.“

„Ano,“ řekla. „Dobrý den.“ Potom, rychle jako blesk, dodala: „Máte nějaké zprávy o Victorovi? Nezjistili jste o mém manželovi něco?“

„Ne, bohužel ne, madam. Předpokládáme, že ani vám se neozval?“

„Ne.“

„Můžeme jít dál?“

„Ano, ano, samozřejmě. Děkuju, děkuju vám, že jste přišli.“

Ustoupila stranou, aby mohli vejít do předsíně. Oba muži si sundali čapky. Seržant Rose byl čtyřicátník. Měl krátké vlasy, černé a trochu prošedivělé, příjemný obličej, rázné, ale přátelské chování. Jeho kolegovi bylo kolem pětadvaceti. Byl vysoký, tak trochu čahoun, a své krátké blond vlasy měl nagelované do ostnů.

Když je vedla do obýváku, všimla si Victorova telefonu na stolku v předsíni. Na chvíli pocítila paniku, ale pak si uvědomila, že policisté nemusí vědět, že je ten mobil Victorův.

Ukázala na pohovku, oba policisté si sedli a čepice si položili na klín. Usedla do křesla naproti nim a ze všech sil se snažila vypadat sklíčeně.

Seržant Rose si vytáhl zápisník a konstábl udělal totéž. „To je vaše dodávka na té příjezdové cestě, paní Smileyová?“ zeptal se seržant.

„Ta – ta bílá?“ pronesla Joan, jako kdyby na příjezdové cestě byla zaparkovaná celá řadě dodávek v pestré škále barev. Policisté na sebe krátce pohlédli, což Joan ještě víc znervóznilo.

„Ta bílá, ano,“ odvětil seržant Rose.

„No – ehm – ta není moje – naše – ehm – to je dodávka instalatéra.“

„Máte asi problém s odpady, že?“ zeptal se konstábl.

Joan ucítila, jak ji začíná zalévat pot. Vzpomněla si na jeden televizní pořad, na který se Victor kdysi díval, o sériovém vrahovi Dennisi Nilsenovi. Nilsen vraždil mladé muže a rozsekával je v kuchyni. Jejich kousky potom splachoval do dřezu a do záchodu. Chytili ho, když se mu ucpaly odpady a instalatérská firma v nich našla lidské pozůstatky.

Sílící panika jí začala svírat hrdlo, takže hlas, který z ní vyšel, měl podobu jakéhosi zaskřehotání. „Ne. Nic takového. Jen – ehm – nové kohoutky v koupelně a nová sprcha. Victor a já předěláváme koupelnu.“

Seržant pokýval hlavou. Pár chvil bylo ticho. Pak promluvil konstábl: „Na řemeslníka si ten váš instalatér počíná dost tiše.“

„To ano,“ souhlasila Joan. „Je zlatý! Člověk by ani nepoznal, že tu je.“

„Nebýt té dodávky venku,“ dodal seržant Rose.

Joan přikývla. „Ano, samozřejmě, nebýt té dodávky.“

Nastalo další ticho, delší a rozpačitější než to předešlé. Potom seržant Rose řekl: „Přišli jsme k vám, paní Smileyová, protože máme obavy o vašeho manžela.“

„Děkuju vám,“ pronesla Joan. „Jsem vám moc vděčná.“ Vytáhla z kabelky kapesník a osušila si oči. „Cítím se tak strašně,“ pronesla. „Tak strašně.“

Seržant pohlédl na jakési zápisky v bloku. „Do hlášení o pohřešovaných osobách jste uvedla, že váš manžel je diabetik. Nevíte, jestli má s sebou léky?“

„Myslím – myslím, že ano,“ odpověděla. „Vždycky je s sebou má.“

„A kontrolovala jste, jestli si je bral s sebou i včera? V neděli večer jste ho naposled viděla, je to tak?“

„Ano,“ řekla. „V neděli večer jsem ho naposled viděla.“

„Můžete mi zopakovat, co se událo v neděli?“

Cítila, jak jí plane obličej. Její tělo bylo celé kluzké od potu. Bylo nutné, aby těmhle policistům řekla totéž, co pověděla té ženě na policejní stanici.

„Necítila jsem se dobře. Victor byl doma. Šla jsem si brzo lehnout a nechala jsem ho dole dívat se na televizi. Ráno už byl pryč. Nejdřív jsem si myslela, že odešel dřív do práce. Zvláštní ale bylo, že mi do postele nepřinesl šálek čaje jako obvykle.“

„V jakém rozpoložení byl potom, co přišel o práci, paní Smileyová?“ zeptal se konstábl.

„Ve strašném. Byl v šoku. Těm hajzlům ve firmě věnoval nejlepší léta svýho života. Zničilo ho to, když ho takhle propustili. Stal se z něj zlomený člověk. Jen seděl tady v tom pokoji a brečel, večer co večer.“

Joan se odmlčela. Cítila se o trochu sebejistěji. Uklidňovala se a začínala se dostávat do tempa. „Několikrát v uplynulých pár týdnech říkal, že už nechce dál žít. Nedokázal se smířit s tím, že už ho nepotřebují. Byl to zlomený člověk, naprosto zlomený.“

Seržant se zamračil. „Dneska odpoledne jsme zašli do firmy Stanley Smith a syn v průmyslové zóně v Hollingbury. Tam váš manžel je, nebo vlastně byl, zaměstnán, že?“

Joan přikývla, ale policistův tón se jí vůbec nelíbil.

„Mluvili jsme s několika jeho kolegy a snažili jsme se zjistit, jak na tom váš manžel psychicky byl. Všichni říkali, že se jim zdál být velmi spokojený.“ Seržant se znovu podíval do poznámek. „Jeden z nich říkal, že včera, prvý den svého posledního týdne u firmy, si pořád cosi pobrukoval a hodně se usmíval. Vyprávěl jim prý, že se poprvé v životě cítí svobodný. Říkal, že si hodlá užívat. Že život je příliš krátký na to, aby ho celý strávil v kanceláři.“

„To je celý můj Victor,“ zareagovala na to Joan. Ze všech sil zavírala oční víčka a snažila se tak vymáčknout alespoň pár slz. „Byl to tak hrdý člověk.“

„Byl?“ zopakoval konstábl ostře.

„Co to říkám! Vidíte, v jakém jsem stavu? Je. Je. Můj drahoušek Victor je tak hrdý člověk. Jen nechtěl, aby si ti hajzlové mysleli, že vyhráli!“ Otřela si oči kapesníkem. „Ach, ano, dobře to na ně hrál. Snažil se vypadat, jako že je mu to jedno. Ale uvnitř byl zlomený. Pokaždé jen přišel domů a brečel a brečel a brečel. Prosím, najděte mi ho. Prosím, najděte ho! Hrozně se bojím, že odešel z domu a udělal něco unáhleného. Chudák můj drahoušek. Můj Victor. Nedokázala bych bez něj žít.“

„Uděláme, co bude v našich silách,“ slibovali při odchodu policisté.

V tu chvíli začal Victorův telefon cvrlikat. Joan zavřela dveře, přistoupila ke stolku a vzala mobil do ruky V ruce jí zvonil a vibroval. Na displeji se objevilo Skryté číslo. Neodváží se ho vzít, uvědomila si. Nechala ho proto ještě několikrát zazvonit, až se nakonec odmlčel.

Pak se podívala, jestli volající zanechal vzkaz. Ale nezanechal.

Kapitola 14

Dole, v suterénu salonu U Koťátek se nacházela odpočívárna. Měla pohodlná křesla a televizi. Dívky tam mohly odpočívat v době, kdy čekaly na klienty.

V sedm hodin večer Kamila odložila mobil. Zapálila si cigaretu a lokla si kávy. Victor jí dělal starosti. Včera večer jí ani nezavolal, ani neposlal esemesku a dneska za celý den taky ne.

Ustavičně mu telefonovala a posílala esemesky. Obvykle jí poslal za noc dvě nebo tři esemesky a ráno jí vždycky z kanceláře zavolal. Tohleto pro něj nebylo typické. Kamila s ním strašně potřebovala mluvit. Kaspar, její přítel, zjistil, že je Kamila v Brightonu, a věděl taky, kde žije. Nechával jí v hlasové schránce výhrůžné vzkazy. Victor Kamile slíbil, že se o ni postará.

Victor se jí líbil. Byl zábavný. A cítila se s ním v bezpečí. Nejdůležitější ale bylo, že byl moc bohatý. Dokáže ji zbavit Kaspara. Sliboval jí to. Měl kontakty na vysokých místech. Kaspar se stane historií.

Jenomže teď Victor zmizel a Kamila ze všech sil doufala, že se historií nestal naopak on. Neodvažovala se mu nechat vzkaz, protože jí říkal, aby to nikdy nedělala.

Nervózně vykouřila úplně celou cigaretu. Chystala se zapálit další, když jí děvče, které mělo službu nahoře, zavolalo vnitřním telefonem.

„Kamilo, máš klienta!“

Spěchala po schodech nahoru a doufala, že by to mohl být Victor. Samozřejmě že nebyl.

Kapitola 15

Poté, co policisté odešli, Don odjel s dodávkou. Nemůže ji nechat na příjezdové cestě celý večer, protože by sousedé o ní začali přemýšlet, vysvětlil. Zaparkoval ji tedy o pár ulic dál a vrátil se zpátky pěšky. Byl oblečený v černém a ve tmě nebyl skoro vidět.

V jedenáct hodin vešla Joan do garáže a přinesla mu tam už asi desátý hrnek kafe. Tou dobou už mu skoro nebyla vidět ani hlava. Hlína vytvářela po obou stranách hrobu vysoké hromady a byla poházená po celé podlaze garáže. Zápach prachu už byl nyní méně silný. Namísto toho visel ve vzduchu zatuchlý zápach vlhké hlíny.

Joan byla zima, byla vyčerpaná a celá špinavá. Ruce měla plné puchýřů, protože se párkrát ujala kopání, zatímco Don odpočíval.

Pořád neměla žádnou velkou radost z toho, že Victora pohřbí právě tady, v jejich garáži.

„Je to nejlepší místo,“ trval na svém Don. „Důvěřuj mi! Když se podíváš na to, jak chytili většinu vrahů, zjistíš, že to bylo proto, že se někde objevilo tělo. Najde se třeba v mělkém hrobu v lese, nebo ho moře vyplaví na pláž. Anebo vraha dopadnou, když se snaží těla zbavit. Když není tělo, nemá se policie čeho chytit. A i tak nemají důvod tě podezřívat, že?“

„Ne,“ souhlasila Joan, třebaže měla pocit, že policisté přece jen trošičku podezřívaví byli. Ale to, co Don říkal, dávalo smysl.

A tak sledovala, jak kope hlouběji a hlouběji.

Pomalu ale jistě se tam propracovával, kousek po kousku.

Pár minut po půlnoci pomohla Joan Donovi vytáhnout manželovo tělo z mrazáku. Victor byl těžký a studený, jeho nahé tělo mělo šedou barvu a místy bylo ojíněné. Vyhýbala se pohledu na jeho obličej. Nechtěla spatřit jeho oči.

Napůl ho nesli, napůl vlekli předsíní a pak do garáže. Tam ho táhli přes hromady čerstvě vykopané zeminy směrem do dlouhé a úzké jámy.

Jednu strašlivou chvíli si Joan myslela, že je jáma příliš úzká. Victorovo tělo totiž několik decimetrů padalo, ale potom se zaseklo o ramena a o břicho.

Don se posadil na kraj jámy a chodidly tlačil tělo dolů. Victor klouzal a padal dolů jako nějaký ohromný hadrový panák. S tvrdým žuchnutím nakonec přistál na vlhké zemině na dně hrobu.

„Měj trochu úcty,“ pokárala Dona Joan. „Nemusels do něj tlačit nohama.“

„Promiň,“ řekl na to Don. „Tak si telefonem pozvi nějakýho pitomýho vikáře. Řekni mu, aby sem přijel a provedl patřičnej pohřební obřad.“

Joan na to nic neřekla. Upřeně hleděla na tu nahou nevzhlednou hromadu, jež kdysi bývala mužem, kterého milovala. Pocítila spoustu emocí. Smutek, strach, pocit viny.

Necítila ale žádnou radost.

Původně si myslela, že v okamžiku, kdy bude její manžel mrtvý, pocítí radost. Přepokládala, že její láska k Donovi bude mnohem silnější. Jenomže zrovna teď k němu žádnou lásku necítila. Ve skutečnosti si přála, aby šel pryč a nechal ji samotnou. Chtěla se o samotě rozloučit s Victorem.

Poklekla, nabrala hrst hlíny a hodila ji na mrtvolu. Pak tak tiše, aby to Don nemohl slyšet, zašeptala: „Sbohem, má lásko. Nebylo to všechno špatné, viď?“

Nato se postavila a pomáhala Donovi házet hlínu zpátky do jámy.

Když skončili, bylo už po jedné. Joan skoro usínala vestoje. „Nebude se tvoje žena divit, kde jsi?“ zeptala se.

Don pohlédl na hodinky. „Mandy bude spát. Řekl jsem jí, že budu pracovat pozdě do noci. A brzo ráno že musím vyzvednout jednoho zákazníka na letišti Heathrow. Takže jsem ji dopředu upozornil, že můžu pracovat taky celou noc.“ Krátce ji políbil na tvář. „Nedělej si starosti.“

Joan nahrnula veškerou zbylou hlínu na hrob, a vytvořila tak nad ním kopeček. Don po něm pak šlapal tak dlouho, dokud ho úplně nezploštil. Nakonec byla hlína v rovině s podlahou.

Potom si dali další kafe. Don rozřízl první pytel s betonovou směsí. Joan přinesla z kuchyně kbelík s vodou. Nato začal Don postupně pokrývat celou podlahu betonem. Kousek po kousku. Ve čtyři hodiny ráno bylo hotovo. Všechno nářadí i pytle od betonové směsi nanosili do předsíně. Později pro ně Don zajede s dodávkou. „Tak co myslíš?“ zeptal se a vzal ji kolem ramen.

Nakoukla dveřmi na lesknoucí se, mokrý beton. Nedalo se rozpoznat, kde byl předtím vykopán hrob. Podlaha byla dokonalá, rovná a hladká.

„Ano,“ odpověděla. „Je to dobré.“

„Do zítřka se po tom nesmí chodit.“

„Nebudu.“

„Myslím, že Victor asi taky nikam nepůjde!“ zavtipkoval Don.

Upřeně na sebe hleděli a pak ji Don zase objal. „To bude v pořádku,“ ujišťoval ji. „Zůstaň v klidu a nikdo nás nepřechytračí. Zítra odpoledne, až přijdeš z práce, to zapijem. Jo? V posteli, jo?“

Joan se kousla do rtu. Nevěděla, jak se má cítit, když je Victor v garáži pod podlahou. Přikývla a slabě se na Dona usmála.

Otevřel vstupní dveře a vyklouzl do noci. Joan dveře zavřela a zamkla. Pak měla náhle pocit, že se na ni někdo dívá, a tak se otočila.

Victor stál zhruba v polovině schodů a hleděl na ni.

Kapitola 16

Zaječela, ale vyšel z ní jen vzduch bez zvuku. Zaječela tedy znovu, ale ani teď jí hlas nezafungoval. Celé její tělo se třáslo. Zavřela oči a couvla ke dveřím. Šátrala za sebou rukama, až dveře otevřela. Pak otevřela oči. Victor byl pryč.

Že by byl nahoře? Že by odešel po schodech nahoru?

Srdce jí v hrudi bušilo. Lapala po dechu. Zdvihla oči směrem k temné podestě a poslouchala.

Poslouchala.

Ticho.

V kuchyni se ozvalo hlučné zarachocení, při němž skoro vyletěla z kůže. Potom si uvědomila, že to byla jen maličká dvířka, jimiž může kočka sama chodit do domu a z domu.

Gregory se vkradl do předsíně. Zlostně na Joan civěl, jako kdyby chtěl vědět, proč je Joan ještě tak pozdě vzhůru a na jeho teritoriu.

„Victore!“ zavolala. Hlas jí už zase fungoval, ale byl až moc pronikavý. „Victore?“

Ticho.

Samozřejmě že bylo všude kolem ticho. Pohřbila ho přece. To jen její fantazie pracovala přes čas. Anebo ne?

Joan vešla do kuchyně a uvědomila si, že je v přespříliš bdělém stavu na to, aby usnula. Momentálně se navíc stejně neodvažovala vyjít po schodech nahoru. Strašně se potřebovala napít. Z ledničky vytáhla láhev vína a nalila si sklenku. Na ex ji vypila a nalila si další. Zrovna přemýšlela o tom, že ji do sebe obrátí, když se jí kocour začal otírat o nohu.

„Co je?“ zeptala se šeptem, ačkoli šeptat nebylo zapotřebí. „Máš hlad?“

Kocour se na ni jen díval. Nikdy se jí nelíbilo, jak se na ni Gregory dívá, a teď se jí to líbilo ještě méně. Jako kdyby věděl, co právě provedla.

Otevřela konzervu s kočičím žrádlem, trochu ho nabrala do misky a misku postavila na podlahu.

Gregory se téměř okamžitě otočil zpátky a začal na Joan zase civět. Joan vypila skleničku a nalila si třetí. Za pár minut, když začal alkohol působit, se už cítila o trošičku líp.

Victora si jenom představovala. To bylo vše. Její mozek ji zkoušel oklamat, protože byla unavená. Tolik toho v uplynulých čtyřiadvaceti hodinách prožila.

Náhle ucítila doutníkový kouř. Známý kouř Victorových doutníků. A pak se ozval podivný, děsivý a syčivý zvuk. Jako elektřina jí při něm prolétl strach.

Ten zvuk vydával Gregory. Stál, hřbet měl prohnutý a srst zježenou. Cenil zuby a syčel na otevřené dveře po její levici.

Z předsíně dovnitř připlouval velký modrý kroužek doutníkového dýmu.

Kapitola 17

Joan vyběhla z domu na zahrádku a pak na ulici. Přitom za sebou zabouchla dveře do domu.

Stála, těžce oddechovala v mdlém žlutém světle pouličního osvětlení. Srdce jí bušilo a ona lapala po dechu. Potom zaslechla nějaké vozidlo. Vteřinu měla sto chutí vběhnout doprostřed silnice. Chtělo se jí volat o pomoc a máváním auto zastavit.

Byl to policejní hlídkový vůz.

Rychle ustoupila zpátky do stínu keře. Věděla, že je špinavá od hlavy až k patě a že by jí policisté kladli dotěrné otázky. Věděla, že by mohli chtít vědět, co v tuhle hodinu dělá venku. Proč vlastně vyběhla z domu?

Prokristapána, pomyslela si. Zdvihla oči k domu a upřeně se na něj zahleděla. Dívala se na okna, jako kdyby čekala, že se z některého z nich bude směrem k ní koukat Victor.

Victor v duchy nevěřil. Rád sledoval pořady o vyvolávání duchů, ale zásadně jimi opovrhoval. „Mozkový klam jsou tihleti duchové. Nic než mozkový klam,“ říkával.

Byl to tedy taky jen mozkový klam, když viděla Victora stát na schodech? A co ten doutníkový kouř? A co ty vlasy včera v umyvadle?

Koncová světla policejního vozu zmizela za rohem. Joan se třásla. Vál ledový vítr. Na tváři jí ulpěla kapka deště. Zabouchla si dveře, uvědomila si. Duch ji vyštval z domu a ona si zabouchla!

Zatraceně! Krucinál! Doprdele!

Její telefon byl uvnitř. Všechno bylo uvnitř. Nechtěla se dovnitř vracet, ale kam jinam mohla jít, a navíc v tuhle hodinu? Mohla by jít k Tedovi a Madge, jenže ti bydleli pět kilometrů odsud.

Potom si vzpomněla na náhradní klíč. Victor ho schovával pod cihlou u zadních dveří. Alespoň to tak bývalo. Doufala jen, že tam pořád ještě je.

Protáhla se kolem popelnic, otevřela branku u boku domu a došla až ke schodu před zadními dveřmi vedoucími do kuchyně. Ve tmě našla cihlu, zdvihla ji a ohmatala zem. K její úlevě tam klíč byl. Opatrně ho vzala do dlaně. Pak se vrátila k přednímu vchodu, odemkla si a vstoupila dovnitř. Dveře za sebou zamkla a nahlas řekla: „Mozkový kam. To je všechno. Nic než mozkový klam!“

Tolik se bála jít nahoru, že vlétla do kuchyně a tam se zavřela. Kocour někam odběhl, někam zpátky do noci. Do noci taky patří, pomyslela si.

Zapnula televizi, aby měla nějakou společnost, a sedla si ke stolu. Během příštích dvaceti minut dopila celou láhev vína.

Kapitola 18

Kamila si šla lehnout teprve ve čtyři ráno. V půl deváté ji v její obývací ložnici vzbudilo vyzvánění mobilu.

Otevřela jedno oko a skrz pramen vlasů se zadívala na telefon. Doufala, že je to Victor. Anebo Kaspar? Ať to jen prosím není Kaspar, přála si zoufale. Je příliš brzo. Nedokážu se takhle brzo vyrovnat s jeho vztekem.

Na telefonu se neobjevilo žádné číslo. Jen strohý nápis: Hovor.

Nervózně telefon vzala. Bude to Victor z nějakého nového telefonu? Anebo Kaspar, který skrývá své číslo?

Mužský hlas, který neznala, pronesl: „Dobrý den, tady je konstábl Black, policie Brightonu a Hoveru.“

Na chvilku se jí zmocnila panika. Že by byla v maléru kvůli tomu, že pracuje v salonu U Koťátek? „Ano?“ řekla do telefonu nervózně.

„Hledáme pana Victora Smileyho, který se pohřešuje od pondělního večera. Telefonáty na jeho mobil jsou monitorovány a bylo nám oznámeno, že se mu včera večer v 18.55 volalo z tohoto čísla. Jste vy tou osobu, která volala?“

„Victor se pohřešuje?“ zopakovala.

„Ano. Máme obavu o jeho bezpečnost. Jste jeho přítelkyně?“

„Ano,“ odpověděla lámanou angličtinou. „Já jeho velmi dobrá přítelkyně.“

Victor se pohřešuje? Na chvíli zavřela oči a cítila se zničená. Co to znamená? Nestalo se mu něco?

„Rádi bychom si s vámi promluvili,“ oznámil konstábl. „Můžeme za vámi přijít? A nebo byste se radši zastavila na brightonské policejní stanici?“

Kamila chodila kolem policejní stanice každý den do práce. Vždycky chodila pěšky, snažila se ušetřit za autobus. Musela být v práci v poledne, to kvůli zákazníkům, kteří přicházeli v době oběda. „Já mohla bych se zastavit kolem půl jedenácté. Může tak být?“

„Ano, to vyhovuje. Můžete mi povědět své jméno?“

Řekla mu ho.

„U vstupu oznamte, že potřebujete mluvit se mnou. Konstábl Black.“

„Prosím, můžete vy mi říct, je Victor – je v pořádku?“

„Nevíme. Snažíme se ho najít. Máme obavy o jeho bezpečnost.“

Kamila mu poděkovala, ukončila hovor a vstala. Byla přespříliš probuzená na to, aby dál spala.

Obavy o jeho bezpečnost.

Victor byl jediný člověk, který k ní byl kdy laskavý. Jediný člověk, který jí nabízel útěk z tohohle strašného života, v němž uvízla. A teď má policie obavy o jeho bezpečnost.

Udělá všechno, co bude moct, aby jim pomohla. Znovu se zahleděla na telefon. Prosím, zavolej, Victore! Prosím, zavolej!

Pak dostala nápad. Victor často mluvil o své ženě. Říkal, že je to zlá osoba. Že je kvůli ní hodně nešťastný. Přemýšlela o tom, jestli by tohle neměla říct policii také.

Kapitola 19

„Vypadáš strašně,“ sdělil jí Don.

„No, tak ti děkuju, drahoušku! Ty vážně umíš ženskou potěšit!“

Joan seděla u kuchyňského stolu, měla oslepující kocovinu a byla nenalíčená. Spala asi tak hodinu. A strašně se opravdu cítila.

Na mobilu měla tři vzkazy. Všechny tři byly od Madge, která jí v noci volala. Joan pilně pracovala s Donem v garáži a telefon neslyšela. Madge říkala, že je navštívila policie a sdělila jim, že se Victor pohřešuje. Je Joan v pořádku? Proč jim nezavolá? A nechce, aby se u ní zastavili?

„Done, Victor byl včera v noci tady v domě. Potom, cos odešel,“ oznámila.

„Pak by si měl změnit jméno na Houdini!“ řekl na to Don. „Jestli se dokáže dostat zpod skoro dvou metrů hlíny a zpod betonovýho povrchu, tak musí být kouzelník!“

„Victor tady byl,“ trvala na svém Joan.

„A papež tu byl taky, ne?“ vysmíval se jí Don.

„Myslím to vážně.“

Don ji pohladil po vlasech. „Bude to těžký, lásko, ale musíme zachovávat klid. Jo? Klídek, rozumíš?“

„Tobě se to lehko řekne. Tys tady nebyl.“

„Duchové neexistujou,“ prohlásil.

Joan na něj upřela zrak, rozzlobená, že jí nevěří. Prohlížela si ho, jak sedí proti ní u stolu. Uvědomila si, že to už není ten velký mocný hrdina, jakým se jí zdál být před pár dny. V té své kožené bundě, mikině a džínách, s nakrátko střiženými vlasy a trochu sešlým obličejem vypadal slabý. Tak zatraceně slabý. Victor, navzdory všem svým chybám, se náhle zdál být ve srovnání s Donem dvakrát tak velkým chlapem.

Vstal, pokusil se ji políbit, ale ona ucukla.

„No tak, lásko, co se děje?“

Nic neřekla. Odvrátila od něj obličej a dívala se ven do zahrady. Hleděla na trávník, o nějž se Victor staral, a na Victorovu kůlnu. Dívala se na skleník s Victorovými rajčaty, na květinové záhony, na zvadlé rostliny, jež Victor vždycky sbíral. „Sbal si ty věci, pro kterýs přijel. Seber si je a zbav se jich!“

„Miluju tě,“ řekl jí.

Otočila se a hleděla kamsi za Dona. Hleděla na otevřené dveře, kde jen před pár hodinami spatřila kroužek tabákové dýmu, vplouvající dovnitř. Doprdele, pomyslela si. Doprdele, doprdele, doprdele, co jsem to udělala?

Vzápětí zazvonil její telefon. Na displeji se objevilo číslo patřící Madge. Joan hovor přijala.

„Joan! Joan, drahoušku! Je to pravda? Victor tě opustil? Celou noc jsme se ti snažili dovolat! Jak se máš?“

Joan polkla. Pak začala do telefonu vzlykat.

„Joan, jedu k tobě. Potřebuješ společnost!“

„Ne, ne, jsem v pohodě.“

„Jedu k tobě. Oba k tobě jedeme, Ted a já, hned teď. Ted si vzal dopoledne volno z práce. Budeme u tebe za půl hodiny. Od toho má přece člověk přátele!“

„Madge, je to od vás laskavé, ale já jsem v pohodě –“ Joan se zarazila. Uvědomila si, že Madge zavěsila.

„Krucinál!“ zaklela sama pro sebe.

Nato popotáhla. Náhle si povšimla zvláštního zápachu. Zase tak zvláštní ale nebyl. Byl to zápach, který znala až přespříliš dobře.

Byl to zase ten zápach doutníkového kouře.

Byl to zápach Victorových doutníků. Každou sekundu byl silnější. „Cítíš to?“ zeptala se Dona.

„Co mám cítit?“

Joan zavřela oči. „Musíš to přece taky cítit!“

„Já nic necítím.“

„Ježíšmarja, Done, co je s tebou?“

„Co je se mnou?“ V šoku na ni upřeně hleděl. „Musíš se uklidnit.“

„JÁ JSEM KLIDNÁ!“ křičela na něj. „Prostě si vem všechny ty věci, cos tu včera nechal, a JDI PRYČ. VYPADNI ODSUD! JEDOU SEM TED A MADGE. JDI!“

Don posbíral všechny prázdné pytle a všechno nářadí a naložil to do dodávky, s níž znovu zacouval ke dveřím garáže. „Zavolám ti později, lásko,“ řekl na rozloučenou.

Ale Joan ho neslyšela. Sprchovala se, drhla si celé tělo a umývala si vlasy.

Když vylezla ze sprchy, utřela se a ručníkem si vysušila vlasy. Posadila se k toaletnímu stolku a začala se líčit. Když si malovala rtěnkou rty, cosi se v zrcadle pohnulo.

Otočila se.

Ve dveřích stál Victor. Usmíval se na ni.

Ne ten tlustý, plešatící Victor s přehazovačkou. Ale mladší, pohledný Victor, kterého si vzala. Mladý, štíhlý Victor s hladkými hnědými vlasy a tím svým úžasným úsměvem.

„Je mi to líto,“ pronesla. „Já – já nevím, co se to stalo. S námi. Rozumíš?“

Zazvonil zvonek.

Victor zmizel.

Seběhla po schodech dolů a otevřela dveře. Vlasy měla neupravené a nalíčená byla jen zpola. Přede dveřmi stáli Madge a Ted. Oba ji jeden po druhém pevně objali.

„Ty chudáčku!“ pronesla Madge.

„Tak kde je ten starej prevít?“ zeptal se Ted. „Rozsekalas ho a zakopala v kuchyni pod podlahu?“

„To není vůbec vtipný, Tede!“ kárala svého manžela Madge.

„Sám jsem měl párkrát chuť to s Madge takhle skoncovat, klidně to přiznám!“ dodal Ted.

„Ach, ty jsi tak ošklivý!“ odvětila Madge. „Neposlouchej ho. Pojď, drahoušku, postavíme na kafe. A budeš nám všechno vyprávět.“

Joan tedy zapnula rychlovarnou konvici a všechno jim vyprávěla. Vynechala jen ten kousek o tom, že jsou s Donem milenci, a taky ten kousek o tom, jak Victora zabila, a taky to, jak ho zakopali pod podlahu v garáži. Ale kromě toho jim řekla skoro všechno.

Což znamenalo, že jim neřekla nic.

Ted to shrnul: „Takže ho propustili pro nadbytečnost a on z toho byl v depresi?“

„Ano,“ souhlasila Joan.

„Proč nám to ten hlupák neřekl?“ divil se Ted.

„Pýcha předchází pád,“ dodala Madge nevhodně.

„Až ho potkám, řeknu mu, co si o tom myslím,“ prohlásil Ted. „Dělat z toho takový drama! Přijít o práci dneska nic neznamená. Já můžu o tu svou přijít kdykoli.“

„No to radši ne,“ upozornila ho Madge ostře.

„Jen žertuju!“ zasmál se Ted a políbil ji.

„On je takový vtipálek, ten můj Ted!“ řekla na to Madge.

Joan už se nemohla dočkat, až odejdou. Opravdu nechtěla, aby tu byli, v její kuchyni, u ní doma, hltali sušenky a lili do sebe její kafe. Nechtěla, aby spolu tady před ní cukrovali.

Ale oni se ne a ne zvednout. V poledne už nebylo skoro žádné kafe ani sušenky. A už nebylo skoro co povídat.

„Vrátí se,“ řekla Madge.

„Uvidíš, že se vrátí,“ připojil se Ted.

„On není sebevražedný typ,“ dodala.

„Ne, on vůbec není sebevražedný typ,“ souhlasil Ted.

Pak zazvonil zvonek u dveří.

Joan dveře otevřela, aniž by se nejdřív podívala oknem ven. Na prahu stáli dva muži v oblecích.

Jeden se představil jako detektiv-seržant Mick Brett. Druhým byl detektiv-konstábl Paul Badger. Zeptali se, mohou-li jít dál.

Kapitola 20

Joan představila Teda a Madge těm dvěma detektivům. „Jsou zrovna na odchodu,“ dodala.

Madge prohlásila, že zavolá večer, aby zjistila, jak na tom Joan je.

Ted dal Joan pusu a řekl jí, aby si nedělala starosti. „Victor se vrátí,“ konejšil ji.

„Vrátí se, určitě se vrátí,“ dodala Madge.

„Nabídla bych vám kávu, ale došlo mi mléko,“ řekla Joan detektivům. „Ale mohla bych vám ji dát černou, kdybyste chtěli?“

„Není třeba, děkujeme,“ odpověděl detektiv-seržant Brett. Byl to velký muž s oholenou hlavou, která tvarem připomínala míč na rugby.

„Já také nechci, díky,“ odvětil detektiv-konstábl Badger. Vypadá docela vesele, pomyslela si Joan. Detektiv-konstábl Badger byl skutečně samý úsměv, měl chlapecký obličej a moderní účes.

Usadila je na gauč v obýváku. Odnesla tác s hrnky od kávy a talířky pokryté drobky od sušenek. „Nemůžu vám ani nabídnout sušenku,“ omlouvala se hlasitě z kuchyně. „Kdybyste přišli večer, měla bych už nový balíček.“

Pak se vrátila do obýváku a posadila se naproti detektivům.

„Uniformovaná divize požádala kriminální policii, aby převzala vyšetřování ve věci zmizení vašeho manžela, paní Smileyová,“ začal detektiv-seržant Brett.

„Aha. A to je dobře, ne?“

„No,“ pomalu odpovídal detektiv-seržant Brett, „je to dobře v tom smyslu, že uniformovaní mají obavy o bezpečnost pana Smileyho.“

Joan si nápadně přitiskla prst nejdřív na jedno a potom na druhé oko a pak popotáhla. „Mám o něj takový strach,“ pronesla. „Mám o mého chudáčka drahouška Victora takový strach. Jsem z toho s rozumem v koncích.“

Detektiv-seržant Brett si vytáhl zápisník. „Je tady pár věcí, které bychom s vámi chtěli probrat, paní Smileyová.“

„Samozřejmě,“ souhlasila.

„První je mobilní telefon vašeho manžela. Když jste včera na brightonské policejní stanici vyplňovala hlášení o pohřešované osobě, uvedla jste, že jste manželovi v pondělí večer mnohokrát volala na jeho číslo. Vzpomínáte si, že jste to říkala?“

Joan měla v ústech náhle sucho. „Ano, ano, vzpomínám.“

„Máme tady výpis volání na jeho mobilní číslo a z něj, který nám poskytla společnost Vodafone. Je tam jenom jedno volání z vašeho mobilního čísla. Z vaší pevné linky volání žádné. Ten telefonát z mobilu se odehrál až včera večer. Můžete nám to vysvětlit?“

Hlava se jí točila. Cítila, jak je celá ulepená od potu. Očima zamířila k otevřeným dveřím. Byla si jistá, že se tam něco hýbe. Oba policisté se podívali týmž směrem. Ale nic tam nebylo.

„No,“ začala. „Má se to tak, že –“ na chvíli zmlkla a pak pokračovala: „Víte, musí to být nějaký omyl. Volala jsem mu – nevím – nevím kolikrát. Ta telefonní společnost musela někde udělat chybu.“

Detektiv-konstábl se znovu ohlédl směrem ke dveřím. Vzdorovala pokušení podívat se tam také. Nechtěla vypadat nervózně. Potom se, trochu duchem nepřítomně, policista obrátil zpátky k ní. „Je momentálně v domě ještě někdo, paní Smileyová?“

Zavrtěla hlavou. „Ne.“

„Jste si jistá?“

„Ano, nikdo tady není.“ Znovu rychle pohlédla ke dveřím.

„A nemá váš muž třeba ještě jeden mobil, s nějakým jiným číslem? Možná jste mu volala na něj?“

Zase bylo chvíli ticho a Joan se snažila vymyslet, co říct. V žaludku cítila totéž, jako když se člověk volným pádem řítí výtahovou šachtou k zemi. „Ne, nemá jiný telefon. Prostě to nechápu.“

Detektiv-seržant Brett si to poznamenal do bloku a otočil list. „Když tady včera večer byli dva uniformovaní policisté, ptali se vás na dodávku, která parkovala na vaší příjezdové cestě. Řekla jste jim, že patří vašemu instalatérovi. Je to tak?“

Nyní jako by se výtahovou šachtou řítila k zemi ještě rychleji. A k tomu měla pocit, jako kdyby se všechno kolem ní hroutilo. „Patří mému instalatérovi, ano.“

Detektiv-seržant chvíli studoval své poznámky. „Dodávka patří firmě, která se jmenuje Mile Oak Electrical Supply. Dodávají elektromateriál. Že by prováděli taky instalatérské práce?“

„Myslím, že můj instalatér si tu dodávku vypůjčil,“ odpověděla třesoucím se hlasem. „A proto u mě pracoval tak dlouho. Dodávka se mu rozbila, takže dorazil pozdě.“

Cítila, jak jí na čele vyskakuje pot. Zároveň ji ale zaplavila úleva. Její lež zněla věrohodně, myslela si.

Detektiv-seržant si zase něco poznamenal, pak pohlédl na kolegu a potom zpátky na Joan. „Dobře. Paní Smileyová, obávám se, že další věc, na kterou se vás zeptám, bude pro vás asi poněkud bolestná.“ Odmlčel se a znovu pohlédl na kolegu. Detektiv-konstábl Badger měl náhle na tváři vážný výraz.

„Co prosím?“ řekla na to Joan.

Detektiv-seržant pokračoval. „Věděla jste, že váš manžel, Victor, má poměr? Věděla jste, že vás plánuje opustit?“ Oba muži pozorně zkoumali její obličej.

Joan bez hnutí seděla, byla v šoku. Po několika chvílích pronesla. „Poměr? Můj Victor?“ Zavrtěla hlavou. „Tomu nevěřím. Victor ne. Chci říct, kdo by proboha –?!“

Detektiv-konstábl Badger se zase díval ke dveřím.

„Pokračujte,“ vyzval ji detektiv-seržant.

„Promiňte, tomu prostě nemůžu uvěřit.“

„Říká vám něco jméno Kamila Walczaková?“

„A mělo by?“

„Včera večer volala vašemu manželovi na mobil.“

„No a?“

„Skryla svoje číslo a nenechala žádný vzkaz.“

Nyní si Joan vzpomněla na telefonát na Victorově mobilu. Skutečně se na displeji neobjevilo žádné číslo a volající nezanechal vzkaz. Že by to byla ona?

Potom trochu kousavě odpověděla: „Nikdy jsem o ní neslyšela. Kdo to je?“

„Pracuje jako hosteska v jednom brightonském klubu,“ odpověděl detektiv-seržant.

„Ta paní se mýlí. Victor do klubů nechodí.“

Detektivové se na sebe nejdřív podívali a potom zase promluvil Brett. „Nevím, jak vám to nejlépe vysvětlit, paní Smileyová. Když to řeknu bez obalu, je to sex klub. Ta mladá dáma je sexuální pracovnice.“

„Prostitutka? To chcete říct? Holka na telefon? Děvka?“

„Bohužel ano.“

„Můj Victor že se stýkal s prostitutkou? To není možné. Zaprvé, kde by na to vzal peníze?“

„Na to vám neodpovím, paní Smileyová. Můžu vám říct jen to, že slečna Walczaková nás před chvílí navštívila. Byla velmi rozrušená. Vyprávěla nám, že ona a váš manžel plánovali spolu začít nový život.“

Joan zavrtěla hlavou. „Zmýlila se. S někým si ho spletla.“

Detektiv-konstábl Badger se zase díval ke dveřím. Pak pronesl: „Ukázali jsme jí fotografii vašeho manžela. Bez pochyby ho poznala.“

„Třeba něco skrývá,“ řekla na to Joan. „Nemohla Victorovi ublížit, co myslíte?“

„To určitě je jedna z našich vyšetřovacích verzí.“

„Můj Victor se šlapkou? Tomu nevěřím! Tomu prostě – tomu prostě nemůžu uvěřit.“

„Zmiňujeme se o tom, paní Smileyová, proto, že klidně může mít i jiné přítelkyně. Momentálně může třeba být u některé z nich.“

„TO ROZHODNĚ NE!“ zvolala Joan. Šok z té informace ji pořád ještě vířil v hlavě. Victor se scházel s prostitutkou. Kolik let to asi trvalo? Ten všivák! Jak se opovážil?

„Jste si tím opravdu jistá, paní Smileyová?“ zeptal se konstábl.

Něco v jeho hlase ji přimělo, aby se na chvíli zamyslela. Najednou si Joan uvědomila, že jí policie dává dar! Měla nyní dokonalý důvod, proč by mohl Victor zmizet. Měl nějakou jinou ženskou.

Nasadila falešný úsměv a znovu si prsty otřela oči. „Jak dobře vlastně někoho jiného známe, že? Myslela jsem si, že Victora znám. Myslela jsem si, že je velmi šťastný. Zřejmě jsem se musela mýlit, když ode mě utíkal za děvkama. Ano, máte pravdu, mohly být i další. Mohla jich být spousta. Třeba i v jiných zemích? Už se nedivím, že mi dával tak málo peněz!“

„Nedívala jste se náhodou, jestli si s sebou nevzal pas?“ zeptal se detektiv-seržant Brett.

Pokývala hlavou a potom zase zalhala: „Ano, vlastně ano. Vzal si ho. Zmizel z jeho stolu! Byla to jedna z prvních věcí, na kterou jsem se podívala.“

„Proč jste to při sepisování hlášení nesdělila policistce Wattsové?“

„Byla jsem v takovém stavu, že jsem na to prostě zapomněla,“ odpověděla. „Dokážete si představit, jaké to je, když přijdete o osobu, kterou milujete?“

Rozvzlykala se.

Zanedlouho policisté odešli. Zdálo se, že ještě dlouho seděli ve svém stříbrném Fordu Focus zaparkovaném před domem a povídali si. Nakonec odjeli.

Bylo za deset minut jedna. Joan musela spěchat, aby nepřišla pozdě do práce. Namísto toho ještě dalších několik minut jen bez hnutí seděla a dívala se z okna. Vřel v ní hněv. Victor ji podváděl. Chodil za děvkou! Jak dlouho? A kolik peněz za tu děvku utratil?

Rázně přistoupila ke dveřím vedoucím z domu do garáže. Otevřela je a zadívala se na hladkou betonovou vrstvu pokrývající její podlahu.

„TY HAJZLE!“ zakřičela.

Kapitola 21

Focus řídil detektiv-seržant Brett. Mířili zpátky na policejní stanici. Detektiv-konstábl Badger upřeně hleděl na fotografii Victora Smileyho, kterou měl položenou na klíně. Byla to ta, kterou rozeslali a která nyní tvořila součást plakátů s nápisem Pohřešuje se, vyvěšených na všech policejních stanicích v zemi.

„Moc se mi to nezdálo. Co tobě?“ zeptal se detektiv-seržant.

„Kvůli něčemu byla nervózní. Pořád se dívala ke dveřím,“ odpověděl Badger. „Mám pocit, že něco skrývá. Jestli oznámila, že její manžel zmizel, a on celou tu dobu nakukoval dveřmi dovnitř, tak si z nás někdo dělá dobrej den.“

„A na co myslíš, že to hraje?“ zeptal se detektiv-seržant.

„Co takhle pojistný podvod? Měli bychom zjistit, jestli na jeho jméno není uzavřená nějaká životní pojistka. Jeden pár to nedávno zkusil. Jak se jmenovali? Darwinovi. Manžel předstíral smrt v kánoi a pojišťovna jim pak vyplatila odškodný. Pět let se schovával na půdě.“

„Proč ses jí na to nezeptal?“

„Nechtěl jsem v ní vzbuzovat podezření. Říkala, že v domě nikdo není, ne?“

Brett pokýval hlavou. „Takže ty si myslíš, že její manžel může být klidně živý a zdravý a někde v domě se schovává?“

„Možná, šéfe. Víme, že nám lhala o tom telefonu. Bůhví o čem dalším nám ještě lhala.“

„Aha, tak z toho vycházíš,“ řekl na to detektiv-seržant Brett.

Kapitola 22

Krátce po šesté hodině Joan zajela se svou fialovou astrou na příjezdovou cestu k domu a před garáží z vozu vystoupila. V kufru auta měla dvě láhve vína, které si koupila v supermarketu. Měla tam taky několik balíčků sušenek, pár právě procházejících krevetových koktejlů a dva steaky.

Měl k ní přijít Don. Říkal, že to spolu musí zapít. Momentálně ho zrovna moc vidět nechtěla, ale zároveň nechtěla být v domě sama. Rozhodla se mu udělat večeři. Je zvláštní, říkala si, že má v oblibě totéž jídlo jako Victor. Někde četla, že když muž opustí manželku a jde za nějakou mladší, často si vybírá takovou, která vypadá podobně jako jeho žena. Co když i žena si vybírá nového muže tak, aby měl rád totéž co ten předešlý?

Přemýšlela o těch všech policistech, které během uplynulých dvou dní viděla. Snažila se přijít na to, jestli řekla to, co říct měla. To byla ošemetná otázka. Měla ale pocit, že se jí podařilo zachovat klid. Dneska večer to s Donem probere. Zkontrolují, jestli něco nepřehlédli, a určí, co je třeba udělat.

Když v blednoucím světle vystupovala z auta, vál silný vítr. Všimla si, že několik záclon v oknech sousedních domů sebou škublo. Sousedé ji pozorují. Řekla si, že nejbezpečnější bude dát auto do garáže, aby nikdo neviděl, jak vyndává láhve.

Don jí nařídil, aby na novou podlahu v garáži pár dní nevjížděla, než ztvrdne. Jí ale připadala dost tvrdá už teď.

Zdvihla vrata a zahleděla se na hladký beton. Byl v pořádku! Tvrdý jak skála!

Vjela dovnitř a vrata za sebou s břinknutím, které jako by se donekonečna neslo ozvěnou, zase zavřela. Pak všechno nanosila do kuchyně. Víno strčila rovnou do lednice. Potom zapnula televizi a rozsvítila všechna světla v domě, protože se bála, že by se Victorův duch mohl znenadání znovu objevit. Nato šla nahoru do ložnice a sundala si šaty, v nichž byla v práci. Upravila se, nastříkala si na sebe parfém, který měl Don rád, a na postel rozprostřela krátké černé koktejlové šaty.

V tu chvíli zazněl zvonek u dveří.

Zamračila se. Bylo teprve čtvrt na sedm. Don měl přijít až v sedm.

Oblečená jen v kalhotkách a podprsence spěchala do Victorovy pracovny, aby se podívala z okna. Hrdlo se jí sevřelo. Na ulici parkovala dvě auta v policejních barvách a k tomu ještě bílá dodávka s policejním logem. Ti dva detektivové, kteří u ní byli předtím, stáli zase přede dveřmi. Zvonek se ozval znovu.

„Už jdu!“ zavolala a snažila se, aby to neznělo nervózně.

Zhluboka se nadechla a znovu si oblékla šaty, v nichž byla v práci. Pak spěchala zpátky dolů.

Když otevřela dveře, držel detektiv-seržant Brett v ruce list papíru. Za ním stála skupina policistů ve žlutých bundách a detektiv-konstábl Badger.

„Paní Smileyová,“ oznámil detektiv-seržant Brett, „máme příkaz k prohlídce vašeho domu.“ Ukázal jí ho.

Když se na ten papír dívala, třásla se a písmena se jí před očima rozmazávala. „Příkaz k domovní prohlídce?“

„Ano, madam.“

„A kvůli čemu?“

Šest policistů prošlo kolem ní dovnitř a oba detektivové je následovali.

„Nechtěli byste čaj nebo kávu?“ zeptala se. A potom dodala: „Teď už mám i sušenky!“

Nikdo neodpověděl. Najednou se zdálo, že v každém pokoji v domě je nyní nějaký policista.

„Čekáte společnost, že?“ pronesl detektiv-seržant Brett a díval se přitom na dva syrové steaky na odkapávači dřezu.

„To je pro mě a mou kočku,“ řekla.

„Šťastná kočka. Prvotřídní steak z roštěnce,“ okomentoval to a natahoval si gumové rukavice.

„Je hodně vybíravá,“ vysvětlovala Joan neobratně.

„Sedněte si,“ vyzval ji detektiv-seržant Brett a ukázal na židli v kuchyni. „Za chvilku budeme hotovi.“

Nahoře otevřel detektiv-konstábl Badger dveře vedoucí do malé místnosti, která vypadala jako pokoj pro hosty. Chladně tam protahovalo a silně páchla čerstvá barva. Kromě toho tam byl přítomen slabší zápach hořkých mandlí, kterého si ale Badger nevšiml.

Rozsvítil. Pokoj vypadal, jako kdyby byl čerstvě vymalovaný. Zdi měly sytě modrou barvu. Čistě bílá roleta se třepotala ve větru, který se skučením pronikal dovnitř oknem otevřeným dokořán. Postel byla ustlaná, ale nespalo se v ní. Také tam byl noční stolek s lampou a malý prádelník. Badger začal prohlížet jednotlivé jeho šuplíky.

Dole v kuchyni Joan tupě zírala na jednu epizodu seriálu Hercule Poirot, která zrovna šla v televizi. Přepnula program. Objevila se jiná Agatha Christie, tentokrát slečna Marplová. Znovu přepnula. John Thaw stál v seriálu Morse nad právě otevíraným hrobem. Znovu přepnula. Tentokrát se ukázal herec Basil Rathbone v roli Sherlocka Holmese.

„Nech toho, ty hajzle!“ pronesla tiše. Pak přepnula na BBC 1. Měly tam zrovna končit zprávy v šest.

Místo toho se na ni z obrazovky usmívala Victorova tvář. Chystala se znovu přepnout program, když vtom zaslechla hlas moderátora, který říkal: „Sussexská polici má vážné obavy o Victora Smileyho, diabetika, který nebyl viděn již několik dní.“

Vypnula televizi.

Srdce ji v hrudi divoce bušilo.

O pár chvil později vešel dovnitř detektiv-konstábl Badger. Na rukou měl stále ještě ty gumové rukavice a v ruce držel malou, tmavě červenou knížku. „To bude zřejmě pas vašeho manžela. Našel jsem ho v psacím stole toho pokoje vpředu, který nejspíš váš manžel používá jako pracovnu.“

„Výborně,“ zvolala. „To se mi ulevilo! Hledala jsem ho úplně všude.“

„Nebylo zase tak těžké ho najít,“ poznamenal.

Než stačila něco odpovědět, vešel dovnitř další policista. Na sobě měl černou vestu, která měla na prsou znak s nápisem Pátrací služba. V ruce držel Victorův mobil. „Tohle bude zřejmě mobil vašeho manžela, paní Smileyová. Zrovna jsem vyzkoušel číslo.“

„Úžasné! Kde jste ho našli?“

„V zásuvce stolku v předsíni.“

„Tam – tam jsem se dívala,“ pronesla Joan tiše.

„A pořádně?“ zeptal se.

„Ne,“ souhlasila. „Jste šikovní!“

Detektiv-konstábl Badger na ni upřeně hleděl. Měla pocit, jako by se jí svíjely vnitřnosti. Jako kdyby se jí střeva měnila v neklidného hada.

Potom se do kuchyně vrátil detektiv-seržant Brett. „Chtěli bychom vyjet s vaší astrou z garáže. Máte, prosím, klíče?“

Ležely před ní na kuchyňském stole, vedle nákupní tašky s krevetovými koktejly.

„Myslím, že je měl u sebe manžel,“ zalhala. Pak si ale všimla, že se na ně detektiv dívá. „Ale ne! To je ale překvapení! Tady jsou.“

„To je ale překvapení,“ zopakoval detektiv.

Stála u dveří vedoucích z domu do garáže a sledovala, jak detektiv-seržant otvírá vrata. Nato vycouval s autem ven. Potom už jen Joan šokovaně hleděla na to, co se objevilo.

V místech, kde se předtím nacházela kola auta, se propadl beton. A uprostřed se objevil násep, který připomínal tlusté, pivní břicho prorážející zespodu podlahu. Victorovo břicho. Na něm i po obou jeho stranách se nacházel rozpraskaný beton.

S hrůzou sledovala, jak přicházejí čtyři policisté s lopatami. Pátý nesl krumpáč. Sundali si své žluté bundy a začali kopat.

Náhle zaslechla jakési pobrukování. Melodii z filmu Ďáblové v oblacích. Byla to ta Victorova pitomá oblíbená melodie.

Byla to melodie, kterou si pobrukoval vždycky, když byl spokojený.

Pobrukoval si ji celou další hodinu, kdy tam Joan jen stála a dívala se.

Pobrukoval si ji, zatímco ho policisté postupně exhumovali. Kousek po kousku…

Kapitola 23

Za čtyři dny, v neděli v šest hodin večer, byla Joan propuštěna na kauci. Stalo se tak po třech nocích ve vazbě a nekonečné sérii výslechů různými detektivy.

Domů si vzala taxíka. Nebyl to Donův taxík. Don takové štěstí neměl. Zůstal ve vazbě, obviněný z Victorovy vraždy.

Joan měla velkou radost z toho, jak to zvládla. Podala herecký výkon hodný Oscara! Detektivové její verzi událostí zjevně uvěřili. Namluvila jim, že Victor přišel domů a přistihl tam Dona. Napadl ho a Don ho udeřil kladivem. Potom Don Joan vyhrožoval, že když nebude mlčet, řekne policii, že Victora zabila ona.

Don pak Victora pohřbil pod podlahu garáže. Tohle byla minimálně zčásti pravda.

Policii to připadalo dost věrohodné. Poté, co objevili Victorovo tělo, vpadli za úsvitu do Donova domu. Tam, v Donově schráně na nářadí, našli zakrvavené kladivo a na něm Donovy otisky.

Její právník Joan řekl, že není ještě ze všeho venku. Je skoro jisté, že bude obviněna ze spoluúčasti na vraždě. K tomu pravděpodobně dojde v následujících několika týdnech. Zná ale dobrého obhájce. Do vězení sice půjde, ale když bude mít štěstí a porota uvěří její verzi, pak jen nakrátko. A její právník nenacházel důvod, proč by porota uvěřit neměla.

Ale minimálně nyní byla Joan na svobodě.

Na světě je celá řada jiných mužů, říkala si, když odemykala dveře svého domu. Zdálo se být pravděpodobné, že Don stráví ve vězení zbytek života. To pro něj bude moc špatné! Existovaly seznamovací agentury, kam se mohla zaregistrovat, taneční hodiny, kam se mohla zapsat. Ale největší radost měla z toho, že už tu není Victor.

Pokud by ten jeho zatracený duch nehodlal přestat, pozve nějaké médium, aby jí ho zbavilo!

Dům plánovala v každém případě prodat. Bylo s ním spjato příliš mnoho vzpomínek. To místo se jí vlastně nikdy nelíbilo. Vždycky to pro ni byl jen dům. Nikdy to nebyl domov.

Když vstoupila dovnitř, ještě méně se tam cítila jako doma. Policisté zde totiž v uplynulých dnech udělali důkladný nepořádek. Zdvihli koberce, odtrhali prkna podlahy a navrtali díry do zdí. Přeryli části zahrady, když hledali vražednou zbraň, než ji nakonec našli u Dona.

Vyrazila hned k lednici a nalila si sklenku vína, naplnila ji až po okraj. Nadvakrát ji do sebe obrátila, znovu ji naplnila a udělala totéž. Potom ji naplnila potřetí, čímž láhev vyprázdnila. Nyní byla už trochu opilá. Hlasitě a odvážně pronesla: „Victore, jestli jseš tady, můžeš rovnou jít do prdele!“

Zahleděla se ke dveřím. Nahlédla do prázdné předsíně. Vidění se jí trochu rozmazávalo.

Pak se napila ještě víc. „Slyšels, co jsem říkala, Victore?“ Jazyk se jí pletl.

Odpovědí jí bylo jen ticho.

Krkla a sama sobě se omluvila. Potom do sebe obrátila zbytek sklenice.

Bylo úlevou mít na sobě zase vlastní šaty, po těch strašných, špatně padnoucích papírových teplákách, které musela nosit v cele.

Cítila se hladová. A měla chuť na další drink. Ke své úlevě zjistila, že je v lednici ještě jedna láhev vína.

Asi za hodinu už byla Joan dost opilá. Vrávoravě stoupala po schodech do ložnice. Svlékla se, vyčistila si zuby a pak padla do postele. Z přikrývek i polštářů byl cítit Victor, ale ona byla natolik opilá, že jí to bylo jedno. Zavřela oči a postupně usnula.

Skoro okamžitě ji však vzbudilo to nejhlasitější chrápání, jaké kdy slyšela. Sevřela ruku v pěst, a jako to dělávala po většinu nocí, udeřila Victora tvrdě do hrudi. Její ruka však přistála na prázdné matraci na Victorově straně manželské postele.

Chrápání pokračovalo. Bylo hlasitější, stále hlasitější.

Najednou byla vyděšená. Prudce rozsvítila.

Nic. Ticho.

Muselo se jí to zdát, pomyslela si, a zase zhasla.

V tom okamžiku zaslechla chrápání znovu.

Zase rozsvítila a chrápání ustalo. Několik minut bez hnutí ležela a srdce jí bušilo. „Dobře,“ řekla nakonec. „Pochopila jsem to. Jdu do toho svýho hezkýho, nově vymalovanýho pokojíku. A ty si tady můžeš chrápat do aleluja!“

Omotala si kolem sebe prošívanou deku a vyšla z ložnice. Zabouchla za sebou dveře, přešla po podestě k pokojíku pro hosty a opět za sebou zabouchla dveře. Okno bylo pořád ještě otevřené, a tak ho zavřela a stáhla i tu novou roletu.

Potom zhasla světlo na nočním stolku.

„Je od tebe tak pozorné, Victore, že sis dal s tímhle pokojem tolik práce,“ zamumlala, když se uvelebila v posteli.

Pak ucítila slabou vůni mandlí. Příjemná vůně, pomyslela si. Mnohem příjemnější než cítit Victora.

Pomalu, ale jistě usínala. Upadala do velmi hlubokého spánku.

Kousek po kousku, kousek po kousku…

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai