Vraždy v rezidenční čtvrti

Peter James

(2012)

Hodnocení:

***

Štítky:

Literatura světová, Detektivky

Po světově úspěšných a cenami ověnčených thrillerech Opravdu mrtev? (Dead Simple) a Vražedné cédéčko (Looking Good Dead) přichází autor s třetím titulem (Not Dead Enough) z plánované série kriminálních románů. Tentokrát jde sympatický detektiv superintendent Roy Grace po stopách obzvlášť rafinovaného vraha až do vysokých kruhů brightonské společnosti, jejíž bezchybná fasáda dokáže skrýt ty nejhrubší pudy a zvrhlé vášně. Při jejich odhalování se Roy pustil na nebezpečný led nejenom jako vyšetřovatel: ohrožen je i jeho soukromý svět

Originální vydání

Not Dead Enough

Přeložil Jiří Kobělka

Mým psům Bertiemu, Sooty a Phoebe

Copyright © Peter James, 2007

Translation © Jiří Kobělka, 2007

ISBN 978-80-7243-328-5

KAPITOLA 1

Příchod tmy trval dlouho, ale výsledek stál za to. Čas navíc pro něj nebyl problém. Již dříve si uvědomil, že čas je jednou z věcí, jichž má člověk v životě spoustu, když toho jinak příliš nevlastní. A on byl z hlediska času boháč. Z hlediska času byl skoro miliardářem. Žena, kterou sledoval, krátce před půlnocí odbočila ze čtyřproudové dálnice a zamířila do osamělého přítmí v areálu čerpací stanice BP. Muž zastavil kradenou dodávku na neosvětlené příjezdové cestě a upřel pozornost na ženina brzdová světla. Čím déle je sledoval, tím oslnivější se mu zdála. Žhnula rudou barvou nebezpečí, rudou barvou štěstí, rudou barvou sexu! Sedmdesát jedno procento zavražděných padne za oběť někomu, koho znají. Tato statistika se muži stále honila hlavou jako kulička v pinballu, která hledá skulinu. Muž sbíral statistické údaje, hromadil je jako veverka oříšky, aby ho udržovaly při životě během dlouhého zimního spánku duše, o němž věděl, že jednou určitě přijde.

Otázka zněla: Kolik z oněch jedenasedmdesáti procent vědělo, že je čeká smrt zavražděním? Víte to vy, paní?

Před mužem se míhaly reflektory protijedoucích vozidel a v jednom okamžiku rozhoupal jeho malého modrého renaulta aerodynamický ráz nákladního automobilu, až vzadu zarachotilo jakési instalatérské náčiní. Vepředu u čerpadel stála pouze dvě další auta: osobní dodávka toyota, která se právě chystala odjet, a velký jaguár. Jeho majitel, tělnatý muž ve špatně padnoucím smokingu, se právě vracel od pokladny a pěchoval si do saka náprsní tašku. Na kraji parkovala cisterna BP, jejíž řidič v montérkách odmotával dlouhou hadici a chystal se doplnit tanky pod čerpací stanicí.

Pokud muže jeho pozorný pohled neklamal, byla v areálu stanice umístěna pouze jedna průmyslová kamera. Byl to problém, ale on se s ním dokázal vyrovnat.

Ta ženská si pro zastávku vážně nemohla vybrat lepší místo! Muž jí mlčky poslal foukaný polibek.

KAPITOLA 2

V teplém vzduchu letního večera si Katie Bishopová odhrnula z čela rozcuchané vlasy ohnivé barvy a zívla. Cítila únavu. Vlastně víc než únavu. Byla naprosto vyčerpaná – ale díkybohu vyčerpaná velmi, velmi krásně! Prohlížela si čerpací stanici, jako by to byla nějaká mimozemská bytost vyslaná na planetu Zemi, aby ji zastrašila, kterýžto pocit měla po pravdě řečeno z většiny čerpacích stanic. Jejímu manželovi dělalo odjakživa problémy rozluštit pokyny na pračce a na myčce nádobí, přičemž vždy tvrdil, že pokyny jsou psány mimozemským jazykem zvaným „ženština“. Ona zase byla přesvědčena, že instrukce na benzínkách jsou psány neméně cizorodým jazykem, v tomto případě zvaným „chlapština“.

Jako obvykle zápolila nejprve s víčkem od nádrže a pak upřeně hleděla na slova Premium a Super a snažila se rozpomenout, na který typ benzinu její BMW jezdí. Měla pocit, že na to nikdy nedokáže přijít. Když se rozhodla pro prémium, kritizoval ji Brian, že do nádrže lije nízkooktanový benzín; když natankovala super, zlobil se, že mrhá penězi. V tomto okamžiku však do nádrže neteklo vůbec nic. Katie jednou rukou silně mačkala čerpací pistoli a druhou zběsile mávala k pokladně, aby upoutala pozornost ospalého čerpadláře.

Brian ji štval čím dál víc. Už ji unavovalo, jak neustále tropil povyk kvůli nejrůznějším pitomostem – například kvůli poloze svého zubního kartáčku na polici v koupelně, nebo když trval na tom, aby všechny židle u kuchyňského stolu stály v přesně stejném rozestupu. Ne na decimetry, nýbrž na centimetry. A taky začínal být čím dál perverznější: pravidelně nosil domů ze sexshopů tašky plné prapodivných pomůcek a trval na tom, aby si je vyzkoušeli. S tím měla Katie doopravdy problém.

Čerpadlo mezitím začalo fungovat, ale ona byla tak pohroužená do myšlenek, že si toho všimla teprve ve chvíli, kdy se ozvalo strohé cvaknutí a nádrž byla plná. Katie vtáhla do nosu benzinové páry, které jí vždycky byly docela příjemné, pověsila pistoli zpátky na stojan, zmáčknutím tlačítka na klíči uzamkla vůz – Brian jí varoval, že na čerpacích stanicích dochází k mnoha krádežím aut – a zamířila k pokladně zaplatit.

Když vyšla ven, pečlivě složila účtenku a vsunula si ji do kabelky. Odemkla auto, nastoupila, zamkla vůz zevnitř, zapnula si pás a nastartovala motor. Cédéčko s Il Divo se automaticky rozehrálo. Katie chvíli uvažovala, jestli nemá stáhnout střechu, ale pak si to rozmyslela. Přece jen už bylo po půlnoci a jezdit v tuhle hodinu po Brightonu se staženou střechou by mohlo být nebezpečné. Lepší bude zůstat hezky v bezpečí uzavřeného interiéru.

Teprve když opustila objekt čerpací stanice a ujela dobrých sto metrů po tmavé výjezdové rampě, zaregistrovala v autě nějakou novou vůni. Vůni, kterou dobře znala. Comme des Gargons. V tu chvíli zahlédla ve zpětném zrcátku pohyb.

A uvědomila si, že v autě někdo je.

Strach se jí zevnitř zaryl do hrdla jako rybářský háček a její ruce na volantu ztuhly. Prudce sešlápla brzdový pedál, se smykem zastavila auto a začala šmátrat po řadicí páce, aby tam vrazila zpátečku a odcouvala zpět do bezpečí čerpací stanice. Vtom však ucítila, jak se jí do krku zarývá studený a ostrý kov.

„Jen jeď hezky dál, Katie,“ řekl jí mužský hlas. „Tys vážně nebyla hodná holka, že ne?“

Natáhla se ve snaze zahlédnout muže ve zpětném zrcátku, ale spatřila jen proužek světla, který se jako jiskra odrážel od čepele jeho nože. Zatímco on ve stejném zrcátku uviděl odraz hrůzy v jejích očích.

KAPITOLA 3

Marlon dělal, co vždycky: tedy plaval ve skleněné kouli pořád dokola a obeplouval svět s neúnavným odhodláním badatele mířícího k dalšímu nezmapovanému světadílu. Tlama se mu otevírala a zase zavírala – většinou do ní nabíral jen vodu a jen příležitostně uždibl některou z mikroskopických vloček, o nichž Roy Grace vzhledem k ceně předpokládal, že jsou rybí obdobou večeře v Gordon Ram-say’s.

Grace ležel svinutý v lenošce v obývacím pokoji, který kdysi v černobílých tónech zenového minimalismu zařídila jeho dávno zmizelá manželka Sandy a jenž byl až donedávna plný vzpomínkových předmětů na ni. Dnes tu zbylo jen pár sentimentálních předmětů z 50. let, které si společně koupili – vévodil jim Gracem vlastnoručně rekonstruovaný jukebox – a jediná Sandyina fotografie ve stříbrném rámečku, pořízená na dovolené na Capri před dvanácti lety. Sandy se na snímku opírala o rozeklanou skálu, v opálené tváři měla krásný rošťácký úsměv a dlouhé světlé vlasy jí ve větru a slunci vlály jako bohyni, jíž pro něj byla.

Grace si lokl whisky Glenfiddich s ledem a znovu upřel pohled na televizní obrazovku. Pouštěl si právě DVD s jedním starým filmem – s jedním ze zhruba deseti tisíc snímků, u nichž jeho parťák Glenn Branson naprosto totálně nemohl uvěřit, že je Grace nikdy neviděl.

V poslední době to však nebyla jen Bransonova nadřazená blazeovanost, co v Graceovi probudilo soutěživou povahu. Grace si vzal do hlavy, že se začne učit, že se vzdělá a zaplní obrovskou kulturní černou díru ve své hlavě. Během posledního měsíce si totiž uvědomil, že se z jeho mozku stal depozitář stovek a stovek stran policejních výcvikových manuálů a ragbyových, fotbalových, automobilových a kriketových výsledků, ale jinak moc použitelný není. A to se musí změnit. Rychle.

Protože Roy Grace konečně zase s někým chodil – randil – toužil po někom – byl z ní úplně na větvi – a možná ji dokonce i miloval. A nemohl přitom uvěřit svému štěstí. Jeho přítelkyně však byla mnohem sečtělejší než on. Někdy mu připadalo, že četla všechny knihy, které kdy byly napsány, že viděla všechny filmy, slyšela všechny opery a je intelektuálně obeznámena s dílem všech zaznamenáníhodných umělců, živých i mrtvých. A jako by jí ani tohle nestačilo, ještě pilně studovala filozofii na Otevřené univerzitě.

Což vysvětlovalo přítomnost hromady knih o filozofii na konferenčním stolku vedle Graceovy lenošky. Většinu si jich Grace koupil nedávno v prodejně City Books na Western Road, zatímco ostatní si pořídil během nájezdu na dobrou polovinu dalších knihkupectví v celém dvojměstí Brighton and Hove.

Úplně nahoře ležely na hromadě dva údajně stravitelné tituly: Útěchy z filozofie a Jak a o čem přemýšlejí filozofové. Knihy pro laika, kterým by zhruba mohl porozumět i on. Tedy alespoň některým pasážím. Poskytly mu dostatek informací, aby mohl při rozhovorech s Cleo obstojně předstírat, že ví, o čem je řeč. Přitom ho však docela překvapilo, že ho tohle téma doopravdy zajímá. Zejména Sokrates mu byl blízký – samotář, jehož nakonec odsoudili za jeho myšlenky a učení k smrti a který jednou prohlásil: „Neprozkoumaný život nemá cenu žít.“

A minulý týden ho Cleo vzala do Glyndebourneu na Mozartovu Figarovu svatbu. Některé pasáže se Graceovi příliš táhly, ale občas operou probleskly okamžiky tak ryzí krásy, hudební i vizuální, že ho to dojalo téměř k slzám.

Uchvácen byl i černobílým filmem, na který se momentálně díval a jenž se odehrával ve Vídni krátce po válce. V poslední scéně se Orson Welles v roli obchodníka na černém trhu Harryho Limea vezl s Josephem Cottenem na gondole ruského kola v zábavním parku. Cotten starého přítele Harryho peskoval za to, že se nechal zkorumpovat, na což Welles reagoval slovy: „V Itálii měli za Borgiů třicet let válku, teror, vraždění a krveprolévání – a přesto stvořili Michelangela, Leonarda da Vinciho a renesanci. Ve Švýcarsku měli bratrskou lásku, pět set let tam měli demokracii a mír – a co stvořili? Kukačkové hodiny.“

Grace si dal znovu pořádný hlt whisky. Welles hrál sympaťáka, ale Grace k němu žádné sympatie necítil. Ten člověk byl ničema a Grace za dosavadních dvacet let práce u policie nikdy nepotkal ničemu, jenž by se nepokusil své činy ospravedlnit. Podle jejich pokřiveného vidění světa nebyla chyba v nich, nýbrž zásadně v okolí.

Zívl, zachřestil kostkami ledu v prázdné sklenici a přemýšlel o zítřku – o pátku, kdy měli jít s Cleo na večeři. Grace ji neviděl od minulého pátku, protože na víkend odjela do hrabství Surrey na velkou rodinnou oslavu. Její rodiče slavili třicáté páté výročí svatby a Gracea malinko užíralo vědomí, že ho Cleo nevzala s sebou – jako by si od něj chtěla udržet odstup, dát mu najevo, že i když spolu chodí a milují se, není jejich vztah žhavá záležitost. A v pondělí odjela na nějaké školení. Denně si sice volali, psali textovky a e-maily, ale Royovi se po ní přesto zoufale stýskalo.

Zítra ráno ho navíc čekala schůzka s nevyzpytatelnou šéfovou, sladkokyselou Alison Vosperovou, zástupkyní náčelníka sussexské policie. Grace náhle pocítil šílenou únavu. Právě byl ve fázi přemítání, zda si má nalít dalšího panáka a dodívat se na film, nebo si má závěr nechat na zítřek, když vtom zazvonil domovní zvonek.

Kdo ho chce sakra navštívit o půlnoci?

Zvonek se ozval znovu. A po něm ostré zaklepání. A další zaklepání.

Zmatený a ostražitý Grace pozastavil přehrávání, trochu nejistě se postavil a vyšel do předsíně. Klepání se ozvalo znovu, ještě naléhavěji. A pak se opět rozdrnčel zvonek.

Grace bydlel v tiché, téměř předměstské čtvrti, v ulici lemované dvojdomky a svažující se až k nábřeží Hove. Nacházela se mimo obvyklé trasy feťáků a nočního mumraje Brightonu and Hove, ale Grace byl přesto ve střehu.

Z titulu své profese zkřížil během let meče se spoustou zlosynů v tomto městě a ještě větší řádku jich naštval. Většinou šlo o obyčejnou spodinu, ale byli mezi nimi i mocní hráči. Důvod vyřídit si s ním účty mohla mít těžko odhadnutelná řada lidí. Grace se přesto neobtěžoval dát si na vchodové dveře kukátko nebo bezpečnostní řetízek.

I tentokrát se spolehl na zdravý rozum povzbuzený přemírou whisky a zprudka otevřel dveře. Venku stál muž, jehož měl Grace ze všech lidí nejraději: detektiv-seržant Glenn Branson, stošestaosmdesát centimetrů vysoký černoch, lysý jako meteorit. Místo obvyklého bodrého úšklebku však jen poulil oteklé oči a vypadal jako zpráskaný pes.

KAPITOLA 4

Čepel se jí přitiskla na krk silněji. Začala se zarývat do masa. A s každým výmolem na vozovce ubližovala víc a víc.

„Ať tě ani nenapadne dělat to, o čem teď uvažuješ,“ řekl muž klidným hlasem prodchnutým dobrosrdečností. Katii stékala po krku krev – nebo to možná byl pot, případně obojí. Katie to nevěděla. Navzdory hrůze se zoufale snažila uvažovat klidně. Otevřela ústa, aby něco řekla, ale pak si to rozmyslela a dál sledovala reflektory protijedoucích vozů a svírala volant BMW zpocenýma rukama. Čepel se však zarývala stále hlouběji.

Stoupali do svahu a po levé straně viděli světla Brightonu and Hove. „Přejeď si do levého pruhu. A z kruhového objezdu vyjeď druhým výjezdem ven.“

Katie poslušně odbočila na širokou dvouproudovou Dyke Road Avenue. Oranžová záře pouličního osvětlení. Velké domy po obou stranách. Katie věděla, kam mají na mířeno, a věděla, že musí něco podniknout, než tam dorazí. Náhle ji srdce poskočilo radostí. Na protější straně silnice vydatně blikaly modré majáčky. Policejní auto! Právě zastavovalo před jedním osobním vozem.

Katiina levá ruka sklouzla z volantu k páčce pro ovládání reflektorů. Prudce přitáhla páčku k sobě. A po suchém čelním skle začaly vrzat stěrače. Sakra.

„Proč jsi zapnula stěrače, Katie? Vždyť neprší,“ ozvalo se ze zadního sedadla.

Sakra, sakra, sakra. Nesprávná páčka!

Mezitím projeli kolem policejního auta. Katie zahlédla ve zpětném zrcátku majáčky – připomínaly jí mizející oázu. Zároveň si všimla siluety mužovy vousaté tváře, kterou stínila baseballová kšiltovka a temné brýle na očích, přestože byla noc. Byl to obličej cizího člověka, ale současně obličej a hlas, který jí byl až nepříjemně povědomý.

„Za chvíli přijde levotočivá zatáčka, Katie. Měla bys zpomalit. Doufám, že víš, kde jsme.“

Senzor na palubní desce automaticky spouštěl pohon na vjezdové bráně. Za pár vteřin se brána začne otevírat. Za pár vteřin do ní Katie vjede, brána se za ní zavře a ona se ocitne v temnotě, v soukromé pasti z dohledu všech lidí na světě kromě muže na sedadle za ní.

Ne. Něčemu takovému musí zabránit.

Mohla by strhnout auto ze silnice a narazit do lampy. Anebo nasměrovat vůz do reflektorů vozu, který se právě blížil proti nim. Napjala se ještě více, pohlédla na tachometr a snažila se přemýšlet. Kdyby prudce zabrzdila nebo do něčeho vrazila, setrvačná síla by vymrštila muže dopředu a spolu s ním i nůž. Tohle by bylo chytré řešení. Vlastně ne – byla to jediná možnost. Ach, Ježíši, pomoz mi.

V žaludku jí bouřilo něco chladnějšího než led. V ústech měla sucho. A pak jí náhle na vedlejším sedadle začal zvonit mobilní telefon. Třináctiletá nevlastní dcera Carly jí tuhle přihlouplou melodii jednou nastavila do mobilu a už ji tam nechala. Přihlouplý „Chicken Song“ uváděl Katii do rozpaků pokaždé, co se telefon rozdrnčel.

„Ať tě ani nenapadne to zvedat, Katie,“ řekl muž.

Katie to nezvedla. Místo toho pokorně odbočila doleva, projela tepanou bránou, která se úslužně otevřela, a zamířila k domu po krátké příjezdové cestě z tmavého asfaltu, kterou lemovaly obrovské a dokonale udržované rododendrony. Brian kdysi tyhle keře koupil za šílenou cenu v jednom studiu zahradní architektury. Kvůli soukromí, vysvětloval jí tehdy.

Jo. Jasně. Kvůli soukromí.

Reflektory ozářily průčelí domu. Když odtud před pár hodinami odjížděla, byl to ještě její domov. Teď jí připadal úplně jinak. Připadal jí jako nějaká cizí, nepřátelská budova, která na ni křičí, aby za každou cenu utekla.

To už se však za nimi zavírala brána.

KAPITOLA 5

Roy Grace na Glenna Bransona několik okamžiků šokovaně civěl. Detektiv-seržant se obvykle skvěle oblékal, ale dnes večer měl na sobě modrou čepici, tričko, šedou teplákovou bundu s kapucí, pytlovité kalhoty a tenisky. Na tváři měl několikadenní strniště a namísto nejnovějšího modelu nějaké chlapácké kolínské páchl žluklým potem. Vypadal spíš jako lupič než jako policajt.

Než měl Grace možnost cokoliv říct, rozhodil detektiv-seržant ruce, pevně ho objal a přitiskl na něj vlhkou tvář. „Royi, ona mě vyhodila! Panebože, ona mě fakt vyhodila!“

Graceovi se nějakým způsobem podařilo dostrkat ho do obývacího pokoje a posadit na pohovku. Posadil se vedle něj, objal ho kolem masivních ramen a nejistým hlasem řekl: „Ari?“

„Vyhodila mě.“

„Jak to myslíš, že tě vyhodila?“

Grace Branson se předklonil, opřel se lokty o skleněný konferenční stůl a zabořil obličej do dlaní. „Já to nezvládnu. Musíš mi pomoct, Royi, já to nezvládnu.“

„Dáš si něco? Whisky? Sklenku vína? Kafe?“

„Já chci Ari. Já chci Sammyho. Já chci Remi.“ Začal hluboce a zajíkavě vzlykat.

Grace chvíli civěl na svou závojnatku. Díval se, jak se Marlon nečinně vznáší ve vodě, neboť si zjevně udělal přestávku ve svém světoběžnickém putování, a jak naprázdno otevírá a zavírá tlamu. Grace se přistihl, že i jeho ústa se bezděky otevírají a zase zavírají. Vstal, vyšel z pokoje, otevřel láhev curvoisieru, na kterou v kredenci pod schodištěm několik let sedal prach, nalil koňak do sklenice a vmáčkl ji Glennovi do masitých rukou. „Napij se trochu tohohle,“ řekl.

Detektiv-seržant převzal sklenici a několik okamžiků do ní mlčky zíral, jako by na hladině koňaku chtěl najít nějaký vzkaz. Nakonec se rozhodl pro malinký doušek, po němž bezprostředně následoval velký hlt. Odložil sklenici a dál na ni chmurně upíral zrak.

„Tak povídej,“ řekl Grace a zadíval se na pozastavený černobílý obraz Orsona Wellese a Josepha Cottena na obrazovce. „Řekneš mi, co se stalo?“

Branson vzhlédl a rovněž se podíval na obrazovku. Nakonec zamumlal: „Je to o věrnosti, že jo? Přátelství. Láska. Zrada.“

„Jak to myslíš?“

„Ten film,“ zablábolil detektiv-seržant. „Třetí muž. Režíroval to Carol Reed. Ta hudba. Ta citera. Ta mě vždycky dostane. Orson Welles dosáhl vrcholu moc brzo – nikdy už svůj prvotní úspěch nedokázal zopakovat a v tom byla ta tragédie. Chudák. Hrál ve věcech, které patří k nejlepším filmům všech dob. Ale jak si ho většina lidí zapamatovala? Jako tlusťocha z reklam na sherry.“

„Nejsem dost dobře v obraze,“ poznamenal Grace.

„Myslím, že to byla Domecq. Sherry Domecq. Možná. Co na tom záleží?“ Glenn zvedl sklenici a dopil ji. „Jsem tu autem. Ale seru na to.“

Grace trpělivě vyčkával. O tom, že by Bransona někam pustil autem, nemohlo být ani řeči. Ještě nikdy neviděl přítele v takovém stavu.

Glenn téměř bezděky zvedl sklenici.

„Chceš ještě?“

Detektiv-seržant zabodl pohled do stolu a řekl: „To je jedno.“

Grace mu nalil čtyři prsty. Zhruba před dvěma měsíci byl Glenn postřelen při akci, kterou zorganizoval Grace – a z jejíhož průběhu měl od té doby strašlivé výčitky svědomí. Kulka ráže 38 naštěstí nějakým zázrakem napáchala v těle detektiva-seržanta relativně malé škody. Stačilo však, aby šla o centimetr více doprava, a byl by to úplně jiný příběh.

Nízkorychlostní kulka s kulatou špičkou pronikla Glennovi do břicha pod hrudním košem a jen těsně minula páteřní míchu, aortu, dolní dutou žílu a močovody. Poškodila mu pouze část střeva, které muselo být chirurgicky zkráceno, a také měkkou tukovou a svalovou tkáň, což si rovněž vyžádalo chirurgický zákrok. Po deseti dnech v nemocnici ho pustili domů, kde ho čekala zdlouhavá rekonvalescence.

V následujících dvou měsících si Grace dnes a denně přehrával v duchu události onoho zásahu. Znovu a znovu a znovu, ve dne i v noci. Navzdory veškerému plánování a preventivním opatřením se akce škaredě zvrtla. Nikdo z nadřízených ho za ni sice nekritizoval, avšak Grace cítil v srdci výčitky, protože byl při ní postřelen muž pod jeho velením. Skutečnost, že Branson byl jeho nejlepší přítel, to ještě zhoršovala.

A aby toho všeho nebylo dost, při stejné operaci utrpěla těžké zranění další z jeho lidí, mimořádně bystrá mladá detektivka Emma-Jane Boutwoodová. Srazila ji dodávka, kterou se Emma snažila zastavit. Dodnes leží v nemocnici.

Naštěstí tu byl citát od filozofa S0rena Kierkegaarda, který mu poskytl jistou útěchu a natrvalo se usídlil v jeho mysli. Kierkegaard napsal: „Život se musí žít dopředu, ale pochopit ho lze pouze zpětně.“

„Ari,“ řekl Glenn náhle. „Ježíšikriste. Já to nechápu.“

Grace věděl, že jeho přítel má problémy v manželství. Patřilo to k věci. Policisté měli šílenou a nepravidelnou pracovní dobu. A pokud jejich partner sám nepracoval u policie, takže to dokázal pochopit, bylo v manželství zaděláno na problémy. V té či oné fázi je měl prakticky každý policajt. Možná to vadilo i Sandy, ale nikdy se o tom s Gracem nebavila. Snad právě proto tehdy zmizela. Je možné, že jí prostě jednoho dne došla trpělivost, sbalila si fidlátka a odešla? Byla to jen jedna z mnoha možných verzí událostí onoho červencového večera. Dne jeho třicátých narozenin.

Minulou středu to bylo devět let.

Detektiv-seržant se znovu napil koňaku a silně se rozkašlal. Když ho to přešlo, pohlédl na Gracea velkýma ztrápenýma očima. „Co si počnu?“

„Řekneš mi, co se stalo?“

„Ari už toho měla dost, to se stalo.“

„Čeho měla dost?“

„Mě. Našeho života. Já nevím. Já prostě nevím,“ řekl Branson a pohlédl před sebe. „Chodila do spousty sebezdokonalovacích kurzů. Říkal jsem ti, že mi pořád kupuje knihy jako Muži jsou z Marsu, ženy z Venuše, že jo? Proč ženy neumějí číst v mapách a chlapi nenajdou nic v ledničce a podobné sračky. Říkal jsem ti to, že jo? No a Ari byla poslední dobou čím dál naštvanější, protože jsem pořád chodil domů pozdě a ona pak vždycky zmeškala kurz, protože musela hlídat děti. Chápeš?“

Grace vstal a nalil si další whisky. Přistihl se, že náhle touží po cigaretě. „Ale já myslel, že to byla ona, kdo tě naváděl, abys šel k policii.“

„To jo. Ale teď ji mimo jiné štve moje pracovní doba. Do ženských zkrátka nevidíš.“

„Jsi bystrý, ctižádostivý a děláš obrovské pokroky. Uvědomuje si to? Ví vůbec, jak vysoko tě nadřízení hodnotí?“

„Myslím, že tyhle věci jsou jí úplně u prdele.“

„Seber se trochu, člověče! Vždyť to není tak dávno, Glenne, cos ve dne pracoval jako sekuriťák a v noci jsi třikrát týdně dělal vyhazovače. Jakou jsi měl perspektivu tehdy? Říkals mi, že když se ti narodil syn, zažil jsi něco jako prozření. Najednou jsi nechtěl, aby musel kamarádům ve škole vykládat, že jeho táta dělá vyhazovače v nočním klubu. Zatoužil jsi po kariéře, na kterou bys mohl být pyšný. Je to tak?“

Branson tupě civěl do sklenice, která byla zčistajasna prázdná. „Jo.“

„V tom případě nechápu…“

„To jsme dva.“

Grace viděl, že alkohol Bransona přinejmenším zklidnil, a tak mu sebral sklenici, nalil mu ještě dva prsty koňaku a vrátil mu sklenici do rukou. Přemýšlel o vlastních zážitcích z doby, kdy ještě pracoval jako pochůzkář a na vlastní oči zažil pár domácích zabijaček. Případy domácího násilí řešili všichni policisté jen k smrti neradi. Většinou to obnášelo návštěvu domácnosti, v níž se manželé do krve rvali, přičemž obvykle byl jeden z nich – případně oba – opilý pod obraz. A než se člověk nadál, obvykle sám koupil ránu pěstí nebo na něj přiletěla židle. Díky zkušenostem z těchto případů si však Grace osvojil základní znalosti domácího práva.

„Choval ses někdy vůči Ari násilně?“

„To si snad děláš srandu. Nikdy. Nikdy. Ani nápad,“ řekl Glenn rozhodně.

Grace mu věřil. Nepředpokládal, že má Branson v povaze používat násilí proti člověku, kterého miluje. Uvnitř jeho statného těla se ukrývala ta nejsladší, nejlaskavější, nejjemnější lidská bytost.

„Máte hypotéku?“

„Jo, já a Ari společně.“

Branson odložil sklenici a znovu se dal do pláče. Po pár minutách ho to zmohlo a prohodil. „Ježíši. Škoda že ta kulka všecko minula. Kéž by mi tak roztrhla srdce.“

„Tohle neříkej.“

„Je to pravda. Takhle se teď cítím. Je to pro mě bezvýchodná situace. Když jsem dělal od rána do večera, tak byla naštvaná, protože jsem vůbec nebyl doma, a teď je zase naštvaná, protože trčím doma už sedm týdnů. Prý jí lezu na nervy.“

Grace se na okamžik zamyslel. „Je to tvůj dům. Je tvůj stejně jako její. Možná je na tebe naštvaná, ale nemůže tě z něj vyhodit. Máš svoje práva.“

„Jo, to neznáš Ari.“

Grace ji ovšem znal. Byla to velmi atraktivní a velmi svéhlavá dáma těsně před třicítkou, která dávala vždy rázně najevo, kdo je v domácnosti Bransonových pánem. Glenn sice nosil kalhoty, ale obličej mu koukal z poklopce.

Bylo téměř pět hodin ráno, když Grace vytáhl zpod schodiště povlečení a přikrývku a ustlal příteli provizorní postel. Láhev whisky i láhev koňaku už byly téměř prázdné a v popelníku leželo několik zmačkaných nedopalků. Grace téměř přestal kouřit – poté co mu nedávno na pitevně ukázali zčernalé plíce těžkého kuřáka ale dlouhé pijácké dýchánky, jako byl tento, obvykle jeho vůli přemohly.

Když mu zazvonil mobilní telefon, připadalo mu, že uběhlo pouhých pár minut. Pak se ovšem podíval na digitální hodiny vedle postele a šokovaně zjistil, že je devět hodin deset minut.

A protože věděl, že mu s největší pravděpodobností volají z práce, nechal telefon chvíli vyzvánět, aby ho zvedl řádně probuzený a nepůsobil rozespale, přestože mu hlava třeštila tak, jako by mu v ní někdo řezal pilkou. Tento týden měl funkci hlavního vyšetřovatele a opravdu potřeboval být v práci od půl osmé, aby byl připraven na jakýkoliv velký incident, který by se mohl přihodit. Konečně stiskl tlačítko a přijal hovor.

„Roy Grace,“ řekl.

Ve sluchátku se ozval velmi vážně působící mladý civilní dispečer jménem Jim Walters, s nímž Grace v minulosti několikrát mluvil, ale osobně ho neznal. „Detektive-superintendente, jeden detektiv-seržant z brightonské centrály mě požádal, abych vás vyslal na místo podezřelého úmrtí. Jedná se o dům na Dyke Road Avenue v Hove.“

„Jaké detaily mi můžete poskytnout?“ zeptal se již zcela probuzený Grace a hmátl po elektronickém diáři.

Jakmile zavěsil, hodil na sebe župan, nalil do hrnku od zubního kartáčku vodu, vytáhl ze skříňky v koupelně dva paracetamoly, hodil je do sebe, odloupl z plata další dva, odešel do vedlejšího pokoje, kde to páchlo alkoholem a tělesnými výpary, a zacloumal Glennem Bransonem. „Vstávej, vstávej, tady je tvůj terapeut z pekla!“

Branson pootevřel jedno oko, takže vypadal jako lastura v bezpečí schránky. „Cosekurvaděječlověče?“ Položil si ruce na hlavu. „Sakra, kolik jsem toho včera vypil? Mám hlavu jako…“

Grace zvedl hrnek a dvě tablety paracetamolu. „Přinesl jsem ti snídani do postele. A teď máš dvě minuty na to, aby ses vysprchoval, oblíkl, polkl tyhle prášky a vzal si v kuchyni něco na zub. Jedem do práce.“

„Na to zapomeň, já mám nemocenskou. Ještě týden!“

„Už ne. Nařizuje ti to lékař. Už žádná nemocenská. Musíš se vrátit do práce, a to okamžitě. Jedem se podívat za jedním mrtvým tělem.“

Branson se zvedl z postele – pomalu, jako by ho každý pohyb bolel. Grace zahlédl v jeho břišním svalstvu pár centimetrů nad pupkem kulatou, světleji zbarvenou jizvu, kudy mu do těla pronikla kulka. Jizva se zdála tak drobná! Něco přes centimetr v průměru. Děsivě drobná.

Detektiv-seržant spolkl tablety, zapil je vodou, vstal, chvíli se jen v trenýrkách potácel od ničeho k ničemu a drbal se na varlatech. Vypadal velmi dezorientovaně. „Sakra, člověče, já tady nic nemám, jen tyhle smradlavý šaty. Takhle za tělem jít nemůžu.“

„Tomu tělu to určitě vadit nebude,“ ujistil ho Grace.

KAPITOLA 6

Skunkův telefon vyzváněl a vibroval. Píííííp-píííííp-drrrrrn-píííííp-píííííp-drrrrrn. Blikal a poskakoval po kuchyňské lince, kde ho Skunk nechal, jako nějaký velký pomatený zraněný brouk.

Po třiceti vteřinách se mu podařilo Skunka probudit. Ten se ostře posadil a stejně jako většinu rán se i tentokrát udeřil hlavou do nízkého stropu nepojízdného krabicovitého karavanu.

„Sakra.“

Telefon spadl z okraje linky na úzký pruh podlahy pokryté kobercem, kde pokračoval ve svém zhovadilém randálu. Skunk si ho vzal včera v noci z auta, které ukradl, a majitel přístroje nebyl natolik prozíravý, aby mu k němu poskytl i návod k použití nebo PIN. Skunk byl přitom včera tak sjetý, že se mu nepodařilo nastavit telefon na tichý profil, a vypnout ho se neodvážil, poněvadž by při opětovném zapnutí zřejmě potřeboval PIN. Než si majitel ztrátu přístroje uvědomí a nechá ho deaktivovat, musí Skunk vyřídit pár hovorů včetně jednoho telefonátu do Sydney, kde bydlel jeho bratr Mick s manželkou a dětmi. Mick ho však neslyšel moc rád – řekl mu, že v Austrálii jsou čtyři ráno, a zavěsil.

Po dalším kole pípání a drnčení konečně ten krám ztichl. Vybitá baterie. Byl to parádní přístroj s lesklým nerezovým krytem, motorola nejnovější generace. Jeho maloobchodní cena bez smlouvy s operátorem se mohla pohybovat někde kolem tří set liber. Skunk by za něj při troše štěstí a možná i špetce dohadování mohl dnes dopoledne shrábnout kolem pětadvaceti.

Uvědomil si, že se chvěje. A pak mu začaly žilami pronikat podivné černé chmury, které se postupně rozšířily do všech buněk jeho těla – Skunk ležel v tílku a trenýrkách na prostěradle a střídavě se potil a třásl. Bylo to každé ráno stejné: každé ráno se probouzel s pocitem, že svět je nepřátelská jeskyně, která se na něj každou chvíli zřítí a navždy ho uvězní.

Před očima mu prolezl škorpion.

„DOPRDELEKURVAZMIZNI!“ Skunk se posadil, znovu se bouchl do hlavy a vykřikl bolestí. Nebyl to škorpion; nebylo to nic. To si z něj jen jeho mysl zase udělala srandu. Stejně jako když mu teď říkala, že mu tělo rozežírají červi. Lezly mu jich po kůži tisíce a svíjely se tak těsně u sebe, že vypadaly jako nějaký bizarní kostým. „ZZZZZMIZTE!“ Skunk se začal svíjet, setřepával ze sebe tu havěť a nadával ještě hlasitěji, až si konečně uvědomil, že stejně jako ten škorpion neexistují ani červi. Byla to jen jeho mysl. Něco mu sdělovala. Každý den to bylo stejné. Sdělovala mu, že potřebuje nějaké áčko. Nebo nějaké háčko. Zkrátka něco, prokristapána.

Sdělovala mu, že potřebuje vypadnout z tohohle smradu nemytých nohou, nepraných šatů a kyselého mléka. Musí vstát a jít do své kanceláře. Bethany se to líbilo, líbilo se jí, jak tomu říkal moje kancelář. Připadalo jí to vtipné. Bethany se zvláštně smála – její drobná pusa jako by se vždycky zkřivila sama do sebe, takže ji v ní na chvíli zmizel i piercing v horním rtu. Až na to, že Skunk nikdy nepoznal, zda se Bethany směje s ním, anebo jemu.

Každopádně jí však na něm záleželo. Skunk to dokázal vycítit. A nikdy takový pocit nezažil. Viděl, jak si postavy v telenovelách říkají, že jim na sobě záleží, ale nikdy nevěděl, co to znamená. Tedy až do té chvíle, kdy se s ní jednou v pátek večer před pár týdny – nebo měsíci – seznámil v klubu Escape-2 a sbalil ji.

Záleželo jí na něm do té míry, že sem za ním jednou za čas přišla, jako by byl její oblíbenou panenkou. Nosila mu sem jídlo, uklízela, prala mu šaty, ošetřovala boláky, které mu někdy vyrazily, a dopřávala si s ním neohrabaný sex, načež zase vždy spěšně odchvátala do dne či do noci.

Skunk zašmátral na polici za svou dvakrát praštěnou hlavou, natáhl tenkou paži s vytetovaným provazem ovinutým kolem ní a nahmatal krabičku cigaret, plastový zapalovač a staniolový popelník – vše leželo vedle čepele vyskakovacího nože, který měl Skunk vždy připraven otevřený na regále.

Když pokládal popelník na podlahu, vysypalo se z něj několik oharků a obláček popele. Skunk vyklepal z krabičky camelku, zapálil si ji a s cigaretou v ústech se opřel o chuchvalcovitý polštář. Potáhl z cigarety, zhluboka vdechl kouř a pomalu ho vyfoukl nosem. Sladká, jak neuvěřitelně sladká chuť! Chmury na chvíli zeslábly a jeho srdce začalo bít silněji. Energie. Skunk se probouzel k životu.

Zdálo se, že venku v jeho kanceláři panuje čilý ruch. Nedaleko odtud začala kvílet siréna, která po chvíli zase zmlkla. Opodál dunivě projel autobus a přehlušil všechno ostatní. Někdo netrpělivě zatroubil. Motorka zatúrovala. Skunk našmátral dálkové ovládání, několikrát do něj píchl prstem, než trefil správné tlačítko, a televize se rozehrála. Černoška Trisha, jež se mu docela zamlouvala, právě vyslýchala ubrečenou ženu, které manžel oznámil, že je gay. Displej pod obrazovkou ukazoval deset třicet šest.

Ještě je brzo. Nikdo nebude vzhůru. Nikdo z jeho společníků ještě nebude v kanceláři.

Kolem projela další siréna. Cigareta začala Skunka dusit, takže se rozkašlal. Slezl z postele a opatrně prošel přes spící tělo jedné holky z Liverpoolu, na jejíž jméno si teď nedokázal vzpomenout, ale která sem včera v noci každopádně přišla se svým kolíkem, vykouřili spolu pár cigaret a vypili láhev vodky, kterou jeden z nich čmajzl v pokoutní prodejně chlastu. Snad oba odprejsknou, až se ráno vzbudí a zjistí, že už tu nezbylo žádné jídlo, drogy ani chlast.

Otevřel ledničku a vytáhl jedinou věc, která v ní byla: napůl vypitou láhev teplé koly – lednička totiž nefungovala už od prvního dne, co karavan používal. Když odkroutil víčko, ozvalo se slabé zasyčení. Nápoj chutnal dobře. Paráda.

Naklonil se nad kuchyňský dřez plný talířů, které potřebovaly umýt, a kartonů, které potřebovaly vyhodit – to až příště přijde Bethany a rozhrnul oranžové tečkované závěsy. Prudké slunce se mu zapíchlo do tváře jako nepřátelský laserový paprsek. Skunk cítil, jak mu propaluje sítnice. Jak je spaluje na troud.

Světlo probudilo i jeho křečka Ala. Přestože měl jednu packu v dlaze, dohopkal do šlapacího kola a dal se do běhu. Skunk se podíval přes mříže, aby se přesvědčil, zda má křeček dost vody a granulí. Zdálo se, že ano. Později mu hodlal vysypat z klece trus. Byla to víceméně jediná domácí práce, kterou kdy dělal.

Znovu zatáhl závěsy, napil se koly, zvedl z podlahy popelník, silně potáhl z cigarety, takže shořela až k filtru, a típl ji. Opět se rozkašlal svým dlouhým chraplavým kašlem, kterým trpěl už několik dní. Možná i týdnů. Náhle pocítil závrať. Opatrně se chytil dřezu, přehmátl rukou na okraj sedačky v jídelním koutě a dotrmácel se zpátky na kavalec. Lehl si a nechal kolem sebe proudit zvuky rušného dne. Byly to jeho zvuky, jeho rytmy, tep a hlasy jeho města. Města, kde se narodil a kde bezpochyby jednou i zemře.

Města, které ho už nepotřebovalo. Města plného obchodů s věcmi, které si nikdy nebude moci dovolit, umění a kulturních akcí, které šly mimo něj, města jachet, golfu, realitních makléřů, právníků, cestovních kanceláří, jednodenních výletníků, účastníků konferencí a policajtů. Ve všem viděl potenciální kořist pro své přežití. A bylo mu úplně jedno, co je to za lidi, nikdy mu na tom nezáleželo. Oni a já.

Oni měli majetek. Majetek znamenal prachy.

A prachy znamenaly možnost přežít dalších čtyřiadvacet hodin.

Dvacet liber z peněz za telefon půjde na pytlík háčka nebo áčka – heroinu nebo cracku, podle toho, co bude právě k mání. A za zbylých pět, jestli mu vážně tolik zůstane, si koupí jídlo, pití a cigára. Kterýžto nákup poté doplní vším možným, co dnes dokáže ukrást.

KAPITOLA 7

Počasí zatím slibovalo největší vzácnost ze všech: totiž že se udělá nádherný anglický letní den. Dokonce ani nahoře kolem Bristolu nezaznamenali jedinou stopu po větříku. Ve tři čtvrtě na jedenáct dopoledne už slunce vypařilo většinu rosy i z načančaných grýnů a fervejí Severobrightonského golfového klubu. Země tu byla vyschlá a tvrdá a vzduch prosycený opojnou vůní čerstvě posečené trávy a peněz. Horko bylo tak úporné, že se dalo téměř seškrabovat z kůže.

Na parkovišti se leskly karoserie drahých automobilů a s výjimkou přerušovaného pípání splašeného autoalarmu byly jedinými zvuky v okolí bzučení hmyzu, nárazy titanu do poďobaného kulatého polymeru, vrnění elektrických vozíků, rychle vypínaná zvonění mobilních telefonů a občasná přidušená nadávka golfisty, který zahrál totálně zmrvený úder.

Výhled z tohoto prostranství vzbuzoval v člověku dojem, že stojí téměř na špičce světa. Jižním směrem se rozkládala silueta celého dvojměstí Brighton and Hove se střechami domů, shlukem věžáků na brightonské straně nábřeží, osamělým komínem elektrárny v Shorehamu a obvykle šedivou vodou Lamanšského průlivu za ní, která však dnes měla barvu stejně modrou jako Středozemní moře.

Dále na jihozápad se rýsovaly kontury noblesního přímořského městečka Worthing, které se ztrácelo ve vzdáleném oparu spolu s řadou jeho postarších obyvatel. Na severu se pak nabízel téměř nerušený – s výjimkou několika stožárů – výhled na zelené louky a pšeničná pole Downlandu. Některá políčka už byla sklizená a na čerstvých strništích se válely slaměné krychle nebo válce jako figurky nějaké obří deskové hry, zatímco jiná právě křižovaly kombajny, které z této vzdálenosti působily miniaturně jako angličáky.

Většina golfistů, kteří se dnes ráno pohybovali na hřišti, však tyto výjevy viděla už tolikrát, že je prakticky neregistrovala. Hráčskou sestavu tvořila směsice elitních manažerů a podnikatelů z oblasti Brightonu and Hove (jakož i lidí, kteří se k této elitě rádi počítali), dále slušná řádka dam, pro něž se stal golf středobodem světa, a také velký počet penzistů, ve většině případů vyhasle působících mužů, kteří budili zdání, že na hřišti prakticky bydlí.

Bishop, který se na deváté jamce potil stejně jako všichni ostatní, se plně soustředil na lesklý bílý míček, jejž právě postavil na týčko. Prohnul se v kolenou, vytočil se v bocích, pevně sevřel rukojeť drajveru a připravil se na cvičný švih. Zásadně si dopřával pouze jedno promáchnutí – byl to projev disciplíny a on na disciplínu věřil. Přestal myslet na bzučícího čmeláka a vzápětí se upřeně zadíval na slunéčko sedmitečné, které náhle přistálo na trávníku přímo před ním. Beruška vypadala, že se tu chce usadit na delší dobu: stáhla křídla a zakryla je krovkami.

Bishopova matka kdysi o beruškách něco říkávala a on se nyní snažil rozpomenout co. Byla to nějaká pověra – jako že nosí štěstí nebo peníze – jenže on na pověry moc nebyl, každopádně o nic více než kdokoliv jiný. Uvědomil si, že po něm čekají na odpal tři spoluhráči a že na grýnu za nimi se už vynořila další skupinka, a tak rychle poklekl, jemně vzal do rukavice oranžovočerné stvoření a odhodil je do bezpečí. Opět zaujal golfový postoj, opět se začínal soustřeďovat, opět vytěsnil z myšlenek stín dopadající přímo před něj i čmeláka, jenž stále poletoval někde v okolí, a provedl cvičný odpal. Fšššš. „Jo!“ zavýskl Bishop v duchu.

Navzdory faktu, že do klubovny dorazil dnes ráno utahaný jako pes, hrál zatím jako z partesu. Na prvních osmi jamkách zahrál tři pod par a ani jeho spoluhráč, ani dva protihráči nemohli věřit svým očím. Bishop byl běžný klubový hráč s handicapem osmnáct, který se i po mnoha letech hraní sveřepě odmítal snížit, ale dnes dopoledne to vypadalo, že spolkl nějakou šťastnou pilulku, která proměnila jak jeho obvykle vážnou a soustředěnou náladu, tak i jeho golf. Místo aby s nimi kráčel náladový, zamlklý a ponořený ve vlastním vnitřním světě, dal k lepšímu pár vtipů, a dokonce poplácal spoluhráče po zádech. Jako by z něj někdo vyhnal soukromého démona, jehož obvykle nosíval v duši. Tedy přinejmenším pro dnešní dopoledne.

Stačilo, aby si nezpůsobil problémy na této jamce a dokončil prvních devět jamek ve skvělé formě. Napravo před ním se táhla dlouhá skupina stromů s hustým porostem, v němž by se mohl míček hravě ztratit beze stopy. Nalevo se pak rozkládal velký otevřený terén. Na této jamce bylo vždy nejbezpečnější mířit lehce nalevo. Bishop však dnes cítil takovou sebedůvěru, že se rozhodl pálit přímo na grýn. Přistoupil k míčku, ohnal se železem Big Bertha a provedl další skvělý odpal. Míček se s nejkrásnější možnou falší vznesl vysoko do vzduchu, opsal oblouk pod kobaltovou oblohou bez jediného mráčku a nakonec se dokutálel pouhých pár metrů před grýn.

Bishopův blízký přítel Glenn Mishon, který díky dlouhé hřívě hnědých vlasů vypadal spíš jako stárnoucí rocková hvězda než jako nejúspěšnější realitní magnát v Brightonu, se na něj zašklebil a zavrtěl hlavou. „Ať už jsi sjetej čímkoliv, kamaráde, tak já chci taky trochu!“ řekl.

Brian ustoupil, zasunul hůl zpátky do begu a sledoval, jak se jeho parťák chystá k odpalu. Jeden ze soupeřů, menší irský zubař v kalhotách sahajících deset centimetrů pod kolena a v pleteném baretu právě upíjel z kožené čutory, kterou neustále nabízel ostatním, přestože bylo teprve za deset minut jedenáct. Jeho spoluhráč Ian Steel, dobrý golfista, jehož znal Bishop už několik let, měl na sobě draze vyhlížející bermudy a rolák s reliéfním nápisem Hilton Head Island.

Jejich odpaly se s tím jeho nemohly rovnat.

Bishop popadl vozík a vyrazil kupředu. Byl odhodlán držet si od ostatních odstup, aby neztratil koncentraci a nenechal se vyrušovat bezobsažnými řečmi. Kdyby se mu podařilo zakončit devátou jamku jedním začipováním a jedním zapatováním, byl by neuvěřitelné čtyři pod par! A on to dokáže! Vždyť už je tak zatraceně blízko u grýnu!

Jednačtyřicetiletý Bishop měřil něco málo přes metr osmdesát, měl štíhlý, chladně pohledný obličej a hnědé vlasy vyčesané dozadu. Lidé často tvrdili, že se podobá herci Clivu Owenovi, což mu nevadilo. Spíš z toho měl radost, protože to šimralo jeho rozhodně nezanedbatelné ego. A protože byl na každou příležitost vždy správně – byť křiklavě – oblečen, měl dnes na sobě modrý rolák od Armaniho, kostkované kalhoty, dokonale vycíděné dvoubarevné golfové boty a sluneční brýle značky polce & Gabbana se širokými postranicemi.

Za normálních okolností by si uprostřed týdne nemohl na golf vyšetřit čas, ale protože byl nedávno zvolen do výboru tohoto elitního klubu – a měl ambice stát se jeho kapitánem –, bylo pro něj důležité, aby ostatní viděli, že se účastní všech klubových akcí. Samotná funkce kapitána pro něj mnoho neznamenala. Toužil však po prestiži s touto funkcí spojenou. Severobrightonský golfový klub byl vhodnou platformou k navazování místních kontaktů a mezi jeho členy patřilo i několik investorů z Bishopovy branže. Neméně důležité – a možná ještě důležitější – bylo udělat radost Katii tím, že jí pomůže naplnit její společenské ambice, za kterýmžto cílem jeho manželka tvrdě kráčela.

Někdy mu připadalo, že si Katie udržuje v hlavě seznam převzatý z nějaké příručky o společenském horolezectví, obsahující položky, které je zapotřebí jednu po druhé odškrtnout. Stát se členkou golfového klubu, odškrtnuto, proniknout do výboru, odškrtnuto, stát se členkou Rotary klubu, odškrtnuto, stát se prezidentkou místní pobočky Rotary klubu, odškrtnuto, dostat se do výboru Národní společnosti pro prevenci krutostí na dětech, odškrtnuto, angažovat se v dětské nadaci Rocking Horse Appeal, odškrtnuto. Nedávno si navíc Katie sestavila nový seznam a v nejméně desetiletém předstihu Bishopa informovala, že by si měli začít pěstovat lidi, kteří by ho jednou mohli zvolit Vysokým šerifem nebo Zástupcem koruny pro východní či západní Sussex.

Bishop se zastavil ve zdvořilé vzdálenosti před prvním ze čtyř míčků na ferveji a s jistou samolibostí si pomyslel, jak daleko před ostatními míčky leží ten jeho. Teprve když přišel blíže, viděl totiž, jak výtečný odpal před chvílí předvedl. Míček dopadl necelé tři metry před grýn.

„Skvělá rána,“ prohodil Ir a nabídl mu láhev.

Bishop ji mávnutím ruky odmítl. „Díky, Matte. Na mě je ještě moc brzy.“

„Víš, co řekl Frank Sinatra?“ odvětil Ir.

Bishopa náhle vyrušil pohled na tajemníka klubu, elegantního někdejšího armádního důstojníka, jenž stál před klubovnou s dalšími dvěma muži a ukázal jejich směrem. „To nevím,“ odpověděl. „Co řekl?“

„Řekl: ‚Je mi líto lidí, kteří nepijí, protože když se ráno probudí, jejich den už se nezlepší.‘“

„Sinatru jsem nikdy moc nemusel,“ poznamenal Bishop a dál po očku sledoval trojici mužů, kteří teď naprosto evidentně kráčeli jejich směrem. „Přeslazený floutek.“

„Nemusíš být Sinatrův fanoušek, aby ti chutnalo pití!“

Bishop ignoroval láhev, kterou mu Ir nabídl podruhé, a soustředil se na zásadní rozhodnutí, kterou hůl použít. Elegantní by bylo použít vedž a při troše štěstí už pak jen krátce zapatovat. Dlouholeté a tvrdě nabyté zkušenosti v této hře ho však naučily, že když je člověk nahoře, neměl by pokoušet štěstí. Na tomto vyprahlém srpnovém povrchu by byl mnohem bezpečnější sázkou dobře mířený pat, přestože se míček momentálně nacházel mimo grýn. Tráva na grýnu byla tak dokonalá, že vypadala, jako by ji ani nesekali, ale holili břitvou. Připomínala spíše kulečníkové sukno. A všechny grýny byly dnes ráno smrtelně rychlé.

Díval se, jak se klubový tajemník v modrém sportovním saku a šedých flanelových kalhotách zastavuje na protější straně grýnu a ukazuje jeho směrem. Dva muži vedle něj, vysoký lysý černoch ve fešáckém hnědém obleku a druhý stejně vysoký, ale velmi štíhlý běloch ve špatně padnoucím modrém saku, kývli. Bishop si kladl otázku, kdo to je.

Ir plácl míček do bankru a hlasitě zaklel. Po něm byl na řadě Ian Steel, který provedl dobře mířený odpal devítkou železo – míček se po dopadu chvíli kutálel a nakonec se zastavil pár centimetrů od praporkové tyče. Bishopův spoluhráč Glenn Mishon poslal míček příliš vysoko, takže dopadl dobrých šest metrů před grýn.

Bishop si chvíli pohrával s patovací holí, ale pak usoudil, že by měl tajemníkovi předvést fajnovější kousek, a tak vsunul patr zpátky do begu a vytáhl vedž.

Zaujal předepsanou polohu, ignoroval vlastní protáhlý a štíhlý stín dopadající na míček, cvičně se ohnal, přistoupil k míčku a provedl odpal. Hlava hole zasáhla grýn příliš brzy a vyryla v něm obrovský drn. Bishop zděšeně sledoval, jak míček nabírá spodní faleš a dopadá do bankru v téměř dokonale pravém úhlu od místa odpalu.

Sakra.

Dalším odpalem sice dostal míček ve spršce písku z bankru, ale přistál dobrých deset metrů od praporku. Pak se naštěstí Bishopovi povedl skvělý pat, jímž se dostal na necelý metr od jamky, a dalším úderem zakončil tuto jamku s výsledkem jedna nad par.

Zaznamenali si skóre. Před posledními devíti jamkami si Bishop stále udržoval velmi slušnou bilanci dvě pod par, v duchu si však nadával. Kdyby se byl rozhodl pro bezpečnější řešení, mohl kolo dokončit s oslnivými čtyřmi pod par.

Sebral vozík a vyrazil s ním po okraji grýnu, když vtom mu cestu zastoupil lysý černoch.

„Pan Bishop?“ Jeho hlas zněl pevně, hluboce a sebejistě. Bishop se podrážděně zastavil. „Ano?“ Muž mu ukázal policejní legitimaci.

„Jsem detektiv-seržant Branson ze sussexského oddělení kriminálního vyšetřování. A toto je můj kolega, detektiv-konstábl Nicholl. Bylo by možné si s vámi na minutku promluvit?“

Jako by na krajinu padl mohutný stín. „O čem?“ dotázal se Bishop.

„Omlouvám se, pane,“ řekl policista a zdálo se, že se skutečně omlouvá. „O tom bych raději nemluvil – tady ne.“

Bishop pohlédl na tři své spoluhráče. Přistoupil k detektivu-seržantovi Bransonovi blíže, ztlumil hlas v naději, že ho ostatní neuslyší, a řekl: „Teď opravdu není vhodná doba – jsem uprostřed golfového turnaje. Nemohlo by to počkat, až skončím?“

„Je mi líto, pane,“ trval na svém Branson. „Je to velmi důležité.“

Klubový tajemník adresoval Bishopovi krátký nečitelný pohled a začal předstírat, že v relativně husté trávě, v níž právě stál, objevil cosi nesmírně zajímavého.

„Čeho se to týká?“ zeptal se Bishop.

„Potřebujeme s vámi hovořit o vaší ženě, pane. Obávám se, že pro vás máme dosti špatnou zprávu. Ocenil bych, kdybyste s námi mohl jít na pár minut do klubovny.“

„O mé ženě?“

Detektiv-seržant ukázal ke klubovně. „Opravdu si musíme promluvit v soukromí, pane.“

KAPITOLA 8

Sophie Harringtonová v duchu rychle sečetla mrtvoly. Na této stránce jich bylo sedm. Začala listovat zpátky. O čtyři stránky dříve jedenáct mrtvých. Plus ti čtyři při výbuchu bomby v autě hned na první stránce, pak ti tři na straně devět, které rozmetala palba ze samopalu Uzi, šest lidí v soukromém tryskáči na straně devatenáct, padesát dva obětí pumového útoku na crackerské doupě ve Willesdenu na straně dvacet osm. A teď těchhle sedm překupníků drog na unesené jachtě v Karibiku. Celkem to dělalo třiaosmdesát mrtvých, a to byla teprve na straně čtyřicet jedna ve scénáři čítajícím 136 stran. Tomu se říká snůška nesmyslů!

A přesto podle producentky, která jí tohle veledílo předevčírem poslala e-mailem, už na účast ve filmu kývli Anthony Hopkins, Matt Damon a Laura Linneyová, Keira Knightleyová si právě pročítala scénář a režisér Simon West, který mimo jiné natočil snímky Lara Croft – ten Sophie pokládala za slušný – a Con Air – ten se jí doopravdy líbil –, se prý může přetrhnout, jen aby ho dostal.

Jo, to určitě.

Souprava metra právě vjížděla do stanice. Rozložitý rastafariánec se sluchátky v uších naproti ní dál klepal koleny v otrhaných kalhotách o sebe ve stejném rytmu, v jakém škubal hlavou. Vedle něj seděl starší muž se slámovitými vlasy a s ústy otevřenými dokořán podřimoval. O kus dál si mladá a pohledná Asiatka s nesmírným soustředěním četla časopis.

Na konci vozu si pak pod pohupujícím se madlem a reklamou na personální agenturu hověl strašidelně vyhlížející otrapa v teplákové bundě s kapucí a tmavými brýlemi na hlavě. Měl dlouhé vlasy a plnovous a obličej měl zabořený do bezplatných novin, které se během dopravní špičky rozdávají u vchodů do metra. Každou chvíli si strčil hřbet pravé ruky do pusy a začal ho sát.

Sophie měla už nějakou dobu ve zvyku kontrolovat všechny spolucestující a porovnávat je s vlastní představou sebevražedného atentátníka. Stal se z toho další v řadě jejích instinktů přežití, podobně jako když se před přecházením přes cestu rozhlédla na obě strany. Avšak nyní byla tato automatická rutina jejího života lehce rozhozená.

Sophie měla zpoždění, protože před odjezdem do města musela ještě něco vyřídit. Teď bylo půl jedenácté a ona měla za normálních okolností už hodinu sedět v kanceláři. Za oknem zahlédla slova Green Park a reklamy na zdi stanice se změnily z rozmazaných šmouh v ostré obrazy a zřetelné písmo. Dveře se zasyčením otevřely. Sophie se znovu začetla do scénáře, druhého ze dvou, které chtěla dočíst ještě včera večer, jenže pak přišlo to vyrušení – a že to bylo nějaké vyrušení! Bože, stačila pouhá myšlenka na včerejší večer a Sophie byla ještě teď nebezpečně nadržená!

Obrátila list a pokusila se v dusném a přecpaném voze na posledních pár minut soustředit. Na příští zastávce Picadilly vystupuje a po příchodu do kanceláře musí napsat na ten scénář recenzi.

Tak tedy o čem to zatím bylo… Miliardářský papínek si v návalu rozrušení po smrti své krásné dvacetileté dcery – jedináčka – na předávkování heroinem najme bývalého žoldáka a současného nájemného vraha. Ten dostane k dispozici neomezené prostředky, aby vypátral a zabil všechny aktéry řetězce událostí vedoucího k dceřině smrti: od člověka, který zasel mák, až po překupníka, jenž prodal miliardářově dceři smrtelnou dávku.

Podtitul: Přání smrti a Nadvláda gangů v jednom.

Souprava nyní vjížděla na Picadilly. Sophie napěchovala scénář v nóbl křiklavě červených deskách do batůžku mezi notebook, knihu pro dívky Víkendy podle abecedy, kterou zatím přečetla do poloviny, a srpnové vydání Harpers & Queen. Nebyl to zrovna její typ časopisu, ale její milenec – její kámoš, jak ho označovala přede všemi s výjimkou dvou nejbližších kamarádek – byl o několik let starší než ona a také mnohem sečtělejší, takže se Sophie snažila rychle dohnat jeho náskok v oblasti módy, dobrého jídla a víceméně ve všem, aby se i ona stala bystrou, čímanskou a světáckou holkou, která by vyhovovala jeho přeukrutně nafouklému egu.

O pár minut později už kráčela v dusném horku po stinné straně Wardour Street. Někdo jí kdysi řekl, že Wardour Street je jediná ulice na světě, kde padá stín na obě strany – narážel tím na skutečnost, že v této ulici sídlily firmy podnikající v hudebním i filmovém průmyslu. Sophie měla odjakživa pocit, že na tomto tvrzení špetka pravdy bude.

Bylo jí sedmadvacet let, měla dlouhé hnědé vlasy splývající jí na krk a atraktivní obličej s drzým tupým nosem. Nebyla krásná v klasickém reklamním smyslu, ale bylo na ní něco velmi sexy. Dnes na sobě měla krémové tričko, lehké khaki sako, pytlovité džínsy a tenisky. Na den strávený v kanceláři se jako vždy těšila, i když ji dnes sužovala bolestná touha po kámošovi – zvláště když nevěděla úplně přesně, kdy se s ním příště uvidí –, a také ještě bolestnější pocit žárlivosti, že dnes večer bude její milenec spát doma v posteli s manželkou.

Věděla, že tento vztah nikam nevede, protože si nedokázala představit, že by se kvůli ní vzdal všeho, co má – i když byla pravda, že v minulosti takto ukončil předchozí manželství, z něhož měl dvě děti. To jí však nebránilo, aby ho zbožňovala dál. Nemohla si zkrátka pomoct.

Totálně ho zbožňovala. Každý centimetr jeho těla. Všechno na něm. Dokonce i utajený charakter jejich vztahu. Zbožňovala, jak se kradmo rozhlíží kolem sebe, kdykoliv vstupovali někam do restaurace, a to už několik měsíců předtím, než spolu začali spát. Zbožňovala jeho textovky. Jeho e-maily. Jeho vůni a jeho humor. I to, jak ji poslední dobou začal nečekaně navštěvovat uprostřed noci. Třeba zrovna včera. Vždycky přijel do jejího malého bytu v Brightonu, což Sophii připadalo zvláštní, protože během týdne bydlel ve svém bytě v Londýně.

Ach jo, pomyslela si, když sahala na kliku kanceláře. Ach jo, ach jo, ach jo.

Zastavila se a vyťukala na mobilu textovou zprávu:

Chybis mi! Totalne Te zboznuju!

A jsem nebezpecne nadrzena! XXXX

Odemkla dveře a vyrazila po úzkém schodišti nahoru. V polovině cesty jí telefon dvakrát ostře zapípal. Sophie se zastavila a prohlédla si příchozí zprávu.

K jejímu zklamání byla od její nejlepší přítelkyně Holly:

Jdes zitra vecer na mejdan?

Ne, pomyslela si Sophie. Na žádný mejdan zítra večer jít nechci. Ani žádný jiný večer. Já jen chci… Co sakra vlastně chci?

Na dveřích před ní viselo logo firmy: symbol blesku uvnitř celuloidového snímku. Pod logem se táhl nápis BLINDING LIGHT PRODUCTIONS, jehož písmena za sebe vrhala stín.

Sophie vstoupila do malého, ale stylově zařízeného kancelářského prostoru. Veškerý nábytek včetně židlí a stolů Ghost tu byl z plexiskla, podlahu pokrývaly akvamarínové koberce a na stěnách visely plakáty k filmům, na nichž se společníci firmy v té či oné době podíleli. Kupec benátský s tvářemi Ala Pacina a Jeremyho Ironse. Jeden raný snímek s Charlize Theronovou, který šel rovnou do půjčoven. Upíří horor s Dougrayem Scottem a Saffron Burrowsovou.

Vepředu se nacházela malá recepce se Sophiiným stolem a oranžovou sedačkou, odkud se šlo do otevřené kanceláře, v níž se u počítače hrbil ředitel obchodních a právních záležitostí Adam – pihovatý muž s oholenou hlavou, který měl dnes na sobě jednu z nejpříšernějších košilí, jaké kdy Sophie viděla, tedy přinejmenším od včerejška, kdy měl na sobě možná ještě ohavnější model. Vedle něj seděl finanční ředitel Cristian a v hlubokém soustředění civěl na barevný graf na obrazovce. Cristian měl dnes na sobě jednu ze své zdánlivě bezedné zásoby neskutečně draze vyhlížejících hedvábných košil, v tomto případě krémové barvy, a poněkud křiklavé semišové mokasíny. Vedle něj ležel rám jeho skládacího kola.

„Dobré ráno, chlapci!“ přivítala se s nimi Sophie.

Oba muži reagovali krátkým mávnutím ruky.

Sophie ve firmě pracovala jako ředitelka rozvoje. Kromě toho byla sekretářkou, specialistkou na vaření čaje a od doby, co jejich polská uklízečka odešla na mateřskou, také úklidovou referentkou. A recepční. A všechno ostatní.

„Právě jsem si přečetla opravdu sračkoidní scénář,“ prohlásila. „Ruka smrti. Je to škvár.“

Adam ani Cristian jí nevěnovali pozornost. „Dáte si někdo kafe? Nebo čaj?“

Tentokrát byla reakce okamžitá. Oba si poručili obvyklé nápoje. Sophie zamířila do kuchyňky, nalila do konvice vodu, zapnula ji a zkontrolovala krabičku se sušenkami, která jako obvykle obsahovala jen pár drobků. Bez ohledu na to, kolikrát denně ji doplňovala, ti nenažranci ji vždycky ihned vyprázdnili. Roztrhla pytlík s čokoládovými keksy a podívala se na mobil. Žádná odpověď.

Vytočila jeho číslo.

O chvíli později jí to vzal a její srdce provedlo přemet. Bylo tak skvělé slyšet jeho hlas!

„Ahoj, to jsem já,“ řekla.

„Nemůžu mluvit. Ozvu se ti.“ Chladnější než kámen. Telefon ohluchl.

Jako by právě hovořila s úplně cizím člověkem. Ne s mužem, s nímž ještě před pár hodinami sdílela nejen postel, ale i spoustu dalších věcí. Šokovaně zírala na telefon a cítila v nitru hluboký nepoznaný děs.

Naproti Sophiině kanceláři stála kavárna Starbucks. Otrapa v teplákové bundě s kapucí a s tmavými brýlemi na očích, který v metru seděl ve stejném voze jako Sophie, si nyní u pultu objednával kávu s mlékem. Velkou. Pod paží držel bezplatné noviny a zjevně nikam nespěchal. Znovu si strčil hřbet pravé ruky do úst a potáhl ve snaze zmírnit jemnou pálivou bolest jako po šlehnutí kopřivy.

V tom okamžiku se jakoby na povel rozehrála píseň od Louise Armstronga. Možná mu hrála v hlavě, možná přímo v kavárně. Muž si nebyl jistý. Ale na tom nezáleželo: zkrátka ji slyšel a Louis ji v každém případě hrál jen pro něj. Byla to jeho oblíbená melodie. Jeho mantra. We Have All the Time in the World – „Máme všechen čas na světě“.

Muž si tuto píseň broukal i ve chvíli, kdy převzal kávu, přidal k ní dva piškoty, zaplatil v hotovosti a zamířil ke stolku u okna. Máme všechen čas na světě, zazpíval si v duchu znovu. A byla to pravda. Muž, který byl z hlediska času téměř miliardářem, mohl proflákat celý boží den. Chválapánubohu!

Navíc měl odtud dokonalý výhled na vchod do její kanceláře.

Po ulici projelo černé ferrari. Poslední model, F430 Spider. Muž nevzrušeně sledoval, jak před ním vůz zastavuje, protože mu stál v cestě taxík, z něhož právě vysedal pasažér. Moderní auta muži nikdy nic moc neříkala. Alespoň ne tak jako mnoha jiným lidem. Ne tak, že by si vzal do hlavy: Tohle musím mít. Zároveň se v nich však vyznal, to zase ano. Znal všechny modely prakticky všech značek na zeměkouli a nosil v hlavě většinu jejich specifikací a cen. Což byla další výhoda plynoucí z dostatku času. Podíval se skrz litá kola a všiml si, že tento vůz je vybaven brzdami Brembo s keramickými kotouči o síle 380 mm, s osmipístkovými třmeny vepředu a čtyř-pístkovými vzadu. Úspora hmotnosti oproti oceli činila 20,5 kilogramu.

Ferrari mu zmizelo ze zorného pole. Sophie teď byla v prvním patře protějšího domu, ale muž si nebyl jist, ve kterém okně. Na tom však teď nezáleželo; přicházet a odcházet z domu mohla pouze těmito jedněmi dveřmi, na které měl muž dobrý výhled.

Skladba stále hrála.

A muž si ji spokojeně pobrukoval.

KAPITOLA 9

Z kanceláře tajemníka Severobrightonského golfového klubu čišela vojenská atmosféra odrážející tajemníkovu minulost armádního majora, jemuž se podařilo přežít aktivní službu na Falklandách i v Bosně bez jediného zkřiveného vlásku na hlavě a především s nedotčeným golfovým handicapem.

Stál zde naleštěný mahagonový stůl obsahující několik úhledně srovnaných hromádek písemností a také dvě vlajky: britskou Union Jack a zelenomodrobílou vlajku klubu. Na stěnách visela řada zarámovaných fotografií, v několika případech starých sépiových snímků, které zachycovaly golfisty a golfové hole. Nechyběla ani sbírka starožitných patrů zkřížených jako meče.

Bishop seděl sám na velké kožené pohovce a upřeně hleděl na detektiva-seržanta Glenna Bransona a detektiva-konstábla Nicka Nicholla, kteří zaujali místa v křeslech naproti. Bishop měl na sobě stále golfový úbor s dvoubarevnými botami a vydatně se potil – jednak horkem a jednak z toho, co právě poslouchal.

„Pane Bishope,“ řekl vysoký černý detektiv-seržant, „s lítostí vám musím oznámit, že vaše uklízečka…,“ obrátil pár stránek v notesu, „paní Ayalová dorazila dnes v osm třicet ráno do vašeho domu na Dyke Road Avenue v Hove a zjistila, že vaše manželka, paní Katherine Bishopová…“ Zarazil se a nasadil tázavý výraz, jako by čekal na potvrzení, že se Bishopova choť skutečně jmenuje takto.

Bishop jen prázdně civěl.

„Ehm…, paní Bishopová nejevila známky dýchání. V osm padesát dva dorazila na místo sanitka a zdravotníci shledali, že postižená nejeví známky života. V půl desáté se dostavil soudní lékař a s politováním musím konstatovat, že prohlásil vaši manželku za mrtvou, pane.“

Bishop otevřel ústa. Obličej se mu chvěl a jeho oči jako by se na okamžik rozpojily a rozeběhly se každé na jinou stranu, přičemž se však na nic konkrétního nezaměřovaly. Z jeho hrdla se vydralo slabé zaskřehotání: „Ne. Prosím vás, řekněte mi, že to není pravda. Prosím vás.“ Svěsil ramena dopředu a vložil si obličej do rukou. „Ne. Ne. Tomu nevěřím! Prosím vás, řekněte, že to není pravda!“

Nastalo dlouhé ticho přerušované pouze jeho vzlyky.

„Prosím vás!“ zopakoval nakonec. „To není pravda, že ne? Katie přece ne… Můj miláček ne – můj miláček Katie…“

Oba policisté nehnutě seděli a cítili se nanejvýš nepříjemně. Glenn Branson, jemuž třeštila hlava v silné kocovině, si v duchu nadával, že se nechal Royem Gracem dostrkat zpátky do práce, kde rovnou spadl do téhle šlamastyky. U policie bylo běžné, že podobné zprávy oznamovali pozůstalým styční důstojníci pro rodinu, kteří byli v těchto otázkách vyškoleni, avšak jeho nadřízený pracoval jinak. V případě podezřelého úmrtí, jako bylo toto, chtěl Grace buďto sdělit pozůstalému zprávu sám, anebo tím pověřil některého ze svých úzkých spolupracovníků, který měl okamžitě po sdělení zprávy o úmrtí sledovat reakce pozůstalého. Styčný důstojník měl dost času dělat svou práci později.

Od ranního probuzení v Royově domě byl Glennův den jednou velkou noční můrou. Nejprve musel být přítomen na místě úmrtí. Atraktivní zrzavá třicátnice ležela nahá v posteli, přivázaná k pelesti dvěma kravatami. Vedle ní se válela plynová maska z druhé světové války. Ženě se po krku táhla tenká zhmožděnina, kterou mohla způsobit páska nebo šňůra. Pravděpodobnou příčinou úmrtí bylo tedy uškrcení, avšak na konečný verdikt bylo ještě brzy.

Sexuální hrátky, které se zvrtly, anebo vražda? S určitostí mohl příčinu smrti stanovit pouze soudní patolog ministerstva vnitra, který měl na místo činu dorazit zhruba v těchto okamžicích.

A ten zatracený parchant Grace, jehož si Branson naprosto idolizoval – i když někdy sám nechápal proč –, mu poručil, aby se jel domů převléknout a pak oznámil zprávu ženinu manželovi. Branson to mohl odmítnout, poněvadž byl stále na nemocenské, a kterémukoliv jinému kolegovi by to pravděpodobně i odmítl. Graceovi však ne. Dokonce mu byl v tu chvíli svým způsobem vděčný, že mu poskytl rozptýlení od manželských starostí.

V doprovodu detektiva-konstábla Nicka Nicholla, který neustále žvanil o svém novorozeném dítěti a o radostech otcovství, tedy odjel domů a ke své úlevě zjistil, že Ari někam odešla. A tak teď oholený, řádně oblečený a řádně obutý seděl v klubovně tohoto exkluzivního golfového klubu, jako ostříž sledoval Bishopovy reakce a snažil se oddělit vlastní emoce od úkolu, kvůli němuž sem přijel. Tedy odhadnout, co je čerstvý vdovec zač.

Faktem totiž bylo, že přibližně 70 procent všech obětí vražd ve Velké Británii zabil někdo, koho oběti znaly. A v tomto případě byl první instancí manžel.

„Můžu zajet domů a vidět ji? Miláček můj. Moje…“

„Obávám se, že do domu ne, pane, to nebude možné, dokud tam neskončí technici. Vaše žena bude převezena na soudní patologii – pravděpodobně během dopoledne. Pak ji budete moci vidět. A bohužel po vás budeme potřebovat, abyste identifikoval její tělo, pane.“

Branson s Nichollem mlčky sledovali, jak Bishop sedí s obličejem v dlaních a pohupuje se na gauči dopředu a dozadu.

„A proč nemůžu jet domů? Do svého domu? Do našeho domu!“ vyhrkl náhle.

Branson pohlédl na Nicholla, který se alibisticky díval z širokého okna na čtveřici golfistů, kteří právě patovali na deváté jamce. Jak se to dá sakra říct taktně? Upřeně se na Bishopa zadíval, a aniž spustil zrak z jeho obličeje a zejména z jeho očí, řekl: „Nemůžeme zacházet do podrobností, ale považujeme váš dům za místo činu.“

„Za místo činu?“ Bishop se zatvářil zmateně.

„Bohužel ano, pane,“ řekl Branson.

„A – a jaký druh místa činu máte na mysli?“

Branson se na chvíli upřeně zamyslel. Jenže neexistoval žádný snadný způsob, jak říct něco takového. „Smrt vaší ženy provázejí některé podezřelé okolnosti, pane.“

„Podezřelé? Jak to myslíte? Jak podezřelé? V jakém smyslu?“

„Obávám se, že vám to nemohu říci. Budeme muset počkat na zprávu soudního patologa.“

„Patologa?“ Bishop pomalu zavrtěl hlavou. „Ona je moje žena. Katie. Je to moje žena. Copak mi nemůžete říct, jak umřela? Já jsem – jsem její manžel.“ Opět sklopil tvář a zakryl si ji dlaněmi. „Někdo ji zavraždil? Tohle mi chcete sdělit?“

„Do podrobností zacházet nemůžeme, pane, v tomto okamžiku ne.“

„Ale ano, můžete. Můžete zacházet do podrobností. Já jsem její manžel. Mám právo to vědět.“

Branson na něj upřel vyrovnaný pohled. „Dozvíte se to, pane, stejně rychle jako my. Ale teď bychom byli rádi, kdybyste s námi odjel na ústředí, kde si s vámi budeme moci promluvit o tom, co se stalo.“

Bishop zvedl ruce. „Ale… já teď hraju golfový turnaj. Já…“

Tentokrát Branson navázal oční kontakt se svým kolegou a oba přitom zvedli obočí. Bishop měl prapodivné priority. Ale upřímně řečeno lidé v šoku často pronášeli dost zvláštní věci. Nebylo nezbytně nutné vyvozovat z toho okamžité závěry. Kromě toho teď Bransona částečně zaměstnávala snaha vzpomenout si, jak je to dlouho, co spolkl poslední paracetamol, a zda je bezpečné vzít si dva další. Nakonec dospěl k závěru, že ano, kradmo zasunul ruku do kapsy, vyloupl do dlaně dvě tablety a hodil si je do úst. Pokusil se je spolknout bez zapití, ale výsledkem byl pocit, že mu prášky uvízly v polovině hrdla.

„Vysvětlil jsem vzniklou situaci vašim přátelům, pane. Pokračují bez vás.“ Branson znovu zkusil polknout.

Bishop zavrtěl hlavou. „Pokazil jsem jim šanci. Budou diskvalifikováni.“

„To je mi líto, pane.“ Chtělo se mu dodat: Jsou i horší průsery. Ale nakonec taktně mlčel.

KAPITOLA 10

Firma Blinding Light Productions měla na starosti předprodukci jednoho hororu, který se měl natáčet v Malibu a v Los Angeles. Pojednával o skupině bohatých výrostků, které během mejdanu v jednom domě v Malibu začnou požírat nepřátelské mikroorganismy z vesmíru. Sophie Harringtonová ve své původní recenzi na scénář napsala: „Něco mezi Vetřelcem a O. C.“

Už od doby, kdy jako dítě zhlédla Čaroděje ze země Oz, se toužila nějakým způsobem angažovat ve filmu, i kdyby byla její role sebemenší. Nyní měla vysněnou práci a pracovala v partě lidí, kteří měli dohromady na svém kontě desítky filmů. Některé z nich viděla v kině, na videu nebo na dývídýčku, zatímco jiné byly teprve ve vývoji a Sophie si byla v jejich případě jistá, že pokud nejsou předurčeny k zisku Oscarů, pak je přinejmenším nemine komerční úspěch.

Adamovi podala hrnek kávy s mlékem a dvěma kostkami cukru, zatímco Cristian dostal silný jasmínový čaj. Usedla ke svému stolu s šálkem „stavitelského čaje“ (mléko, dva cukry), zapnula počítač a dívala se, jak se jí složka doručené pošty plní hromadou e-mailů.

Vyřídit musela všechny, ale – k čertu s nimi – momentálně měla jen jednu prioritu. Přiložila si mobil na ucho a znovu vytočila jeho číslo.

Rovnou se jí sepnula hlasová schránka.

„Zavolej mi,“ řekla. „Hned jak budeš moct. Dělám si velké starosti.“

O hodinu později to zkusila znovu. Zase hlasová schránka.

E-mailů teď bylo ještě více. Její čaj stál netknutý na jejím stole na recepci. Scénář, který četla v metru, byl otevřený na stejné stránce, jako když vystupovala. Dnes dopoledne zatím neudělala nic. Nepodařilo se jí rezervovat na zítřejší poledne stůl v restauraci Caprice pro dalšího ze svých šéfů Lukea Martina a zapomněla vyřídit Adamovi, že filmový účetní Harry Hicks zrušil odpolední schůzku. Stručně řečeno stál celý její den totálně za houby.

A pak jí zazvonil telefon a její den se ještě o mnoho zhoršil.

KAPITOLA 11

Žena ještě nezačala zapáchat, což naznačovalo, že není mrtvá příliš dlouho. Přispěla k tomu i klimatizace v ložnici Bishopových, které se dařilo zahánět všudypřítomné srpnové vedro. Zatím nedorazily ani masařky, i když bylo zřejmé, že jim to nepotrvá dlouho. Tyto mouchy dokázaly vycítit smrt na osm kilometrů daleko, což byla přibližně stejná vzdálenost jako v případě novinářů – a jeden zástupce této čeledi už skutečně zevloval před bránou, zpovídal strážníka hlídajícího vchod a podle jeho gestikulace toho z něj zatím moc nedostal.

Roy Grace v bílém papírovém sterilním obleku, gumových rukavicích a galoších několik okamžiků sledoval novináře z okna. Kevin Spinella, ani ne pětadvacetiletý muž s ostře řezanými rysy, měl na sobě šedý oblek se špatně uvázanou kravatou, v ruce držel zápisník a žvýkal. Grace se už s ním v minulosti setkal. Spinella pracoval pro místní list Argus a zdálo se, že slyne netušenou schopností dorazit na místo činu o několik hodin dříve, než policie vydá jakékoliv oficiální prohlášení. A podle rychlosti – a přesnosti –, s níž informace o závažných zločinech pronikaly v poslední době do celostátních médií, Grace usuzoval, že někdo v policii nebo na dispečinku musí Spinellovi vyzrazovat informace. Což ho však momentálně trápilo ze všeho nejméně.

Přešel přes pokoj, přičemž se držel u linie, kterou na koberci natáhl a přilepil tým ohledávačů, vytáhl mobilní telefon a začal vyřizovat jeden telefonát za druhým. Rezervoval vyšetřovací místnost závažných incidentů pro tým detektivů, stenografek a rejstříkářů, který právě dával dohromady, a sjednal si schůzku se zpravodajským důstojníkem, aby společně naplánovali zpravodajskou strategii vyšetřování. V této „zlaté hodině“ měla každá minuta nesmírnou cenu. Vše, co člověk učinil během první hodiny po příjezdu na místo podezřelého úmrtí, mohlo nesmírně ovlivnit pravděpodobnost úspěšného zatčení.

A Graceovi se v této chladné místnosti prosycené vůní drahého parfému drala mezi jednotlivými telefonáty na mysl jediná otázka: Byla tato smrt jen nešťastnou náhodou? Perverzní sexuální hrou, která se aktérům vymkla z rukou?

Anebo to byla vražda?

U téměř všech vražd existovala vysoká pravděpodobnost, že se pachatel nachází v mnohem rozrušenějším stavu než vyšetřovatel. Roy Grace se během let osobně setkal s hezkou řádkou vrahů a jen málokterý z nich dokázal zachovat klid, chladnou hlavu a duchapřítomnost, přinejmenším v prvních okamžicích po vraždě. Většina jich po činu upadla do stavu zvaného rudá mlha. Jejich hladina adrenalinu se vymkla kontrole, jejich myšlení bylo zmatené a jejich počínání – včetně veškerých plánů, které případně mohli mít –silně ovlivňovala skutečnost, že před vraždou jednoduše nepočítali s řetězovou reakcí chemických látek ve vlastním mozku.

Grace nedávno viděl televizní dokument o vývoji člověka, který nedokáže držet krok se společenskou evolucí lidí jako celku. Když k člověku přijde daňová kontrola, je ze všeho nejdůležitější zachovat klid a chladnou hlavu. Místo toho se však u lidí v tom okamžiku spouštějí instinktivní primitivní reakce typu „bojuj, nebo uteč“ – stejné reakce, jako když lidé v dávných dobách narazili v savaně na tygra šavlozubého. Nastává silná záplava adrenalinu, v jejímž důsledku je člověk celý roztřesený a zbrocený potem.

Postupem času však toto rozrušení opadává. Nejlepším receptem na úspěch je proto dopadnout pachatele ve chvíli, kdy se ještě nachází v afektovaném stavu.

Ložnice zaujímala celou šířku domu – domu, o němž Grace věděl, že si ho nikdy nebude moci dovolit. Necítil však ani špetku závisti. I kdyby si ho totiž dovolit mohl – což by se mohlo stát pouze v případě výhry v loterii, která však byla dost nepravděpodobná, poněvadž si většinou zapomněl koupit tiket –, tento konkrétní dům by si rozhodně nepořídil. Možná by si koupil nějaký usedlý palác v georgiánském slohu, s jezírkem a několika sty akrů pozemku. Něco s trochou stylu, s trochou úrovně. Elegantní venkovské sídlo. Jo. Tohle si představit dovedl. Někde v nejskrytějším zákoutí své duše.

Rozhodně však ne tenhle vulgární pseudotudorovský barák ukrývající se za bíle natřenou betonovou zdí a tepanou bránou na elektrický pohon na Dyke Road Avenue, nejnabubřelejší ulici v celém Brightonu and Hove. Ani nápad. Jediná kvalitní věc, kterou zde zatím viděl, byl docela hezky restaurovaný bílý jaguár Mk2 3,8 stojící pod plachtou v garáži, jenž dokazoval, že Bishopovi mají alespoň nějaký vkus.

Další dva jejich automobily, které stály na příjezdové cestě, Roye příliš neoslovovaly. Prvním z nich byl tmavě modrý kabriolet trojkové řady BMW a druhým černý smart. Za nimi stála na štěrkem vysypaném kruhovém prostranství před domem krabicovitá dodávka vyšetřovací místnosti závažných incidentů, označené policejní auto a několik dalších vozů patřících jednotlivým členům ohledávacího týmu. Zanedlouho se k nim měl připojit žlutý kabriolet saab soudní patoložky ministerstva vnitra Nadiusky De Sancha, která už byla na cestě.

Na protější straně pokoje se z oken nalevo i napravo od postele nabízel výhled přes střechy domů na moře vzdálené zhruba půldruhého kilometru odtud. Dole se pak rozkládala zahrada s terasovitě upravenými trávníky, v jejímž středu – nápadnější než modrající se bazén o něco dále – stála zdobná fontána zakončená replikou bruselského Mannequina, malého buclatého chlapce čurajícího do kašny. Grace vůbec nepochyboval o tom, že v noci je toto umělecké dílo osvíceno nějakými křiklavými barvami.

Adresátem jeho dalšího telefonátu byl starý detektivní mazák Norman Potting – ostatní členové týmu ho neměli příliš v lásce, ale Grace z předchozího úspěšného vyšetřování věděl, že je to dříč, jemuž se dá důvěřovat. Převelel ho ke svému případu a pověřil ho koordinací sběru veškerých záznamů ze všech průmyslových kamer rozmístěných v okruhu tří kilometrů od místa vraždy a také na všech výjezdových trasách z Brightonu. Poté dal dohromady tým uniformovaných strážníků, kteří měli navštívit všechny domy a byty v bezprostředním okolí a pokusit se najít případné svědky.

Nakonec znovu upřel pozornost na skličující výjev v obrovské posteli se dvěma sloupky a baldachýnem. Mrtvá žena ležela bez hnutí s roztaženýma rukama přivázanýma ke sloupkům postele dvěma pánskými vázankami, takže jí byly vidět čerstvě oholené podpažní jamky. Kromě tenkého zlatého náhrdelníku s drobnou oranžovou beruškou ve sponě, zlatého snubního prstenu a zásnubního prstenu s mohutným diamantem byla úplně nahá. Její atraktivní obličej doplňovaly rozcuchané zrzavé vlasy a kolem očí se jí táhly černé kruhy, které zřejmě způsobila plynová maska z druhé světové války, ležící vedle ní. Grace si znovu zopakoval slova, která se během let, kdy vyšetřoval vraždy, stala jeho mantrou.

Co ti tělo na místě činu říká?

Prsty na nohou měla žena krátké a buclaté a z nehtů se jí odlupoval růžový lak. Její šaty se válely pohozené na podlaze, jako by se svlékala ve spěchu. Uprostřed ležel starý plyšový medvídek. Kromě alabastrově bílé plošky kopírující kalhotky byla žena po celém těle opálená – buď z letošního horkého anglického léta, anebo ze zahraniční dovolené, případně z obojího. Těsně nad náhrdelníkem se jí táhla karmínová linie, s největší pravděpodobností stopa po škrcení naznačující zřejmou příčinu úmrtí, i když se Grace už dávno naučil, že nemá dělat předčasné závěry.

A když hleděl na mrtvou ženu, musel se velmi přemáhat, aby jeho myšlenky nesklouzávaly k jeho pohřešované manželce Sandy.

Mohlo se něco takového stát i tobě, miláčku?

Alespoň že už z domu odvedli tu hysterickou uklízečku. Jen Bůh věděl, do jaké míry kontaminovala místo činu, když nejprve strhla mrtvé ženě plynovou masku a pak pobíhala po domě jako kuře s useknutou hlavou.

Jakmile se Graceovi podařilo ji po příjezdu uklidnit, poskytla mu alespoň nějaké informace. Věděla, že manžel mrtvé ženy Brian Bishop tráví většinu týdne v Londýně. A že se dnes dopoledne účastní nějakého golfového turnaje ve svém klubu v severním Brightonu – v klubu tak drahém, že si členství v něm nemohla většina policistů dovolit, i když Grace stejně golf nehrál.

Před chvílí dorazil do domu tým specialistů na ohledávání místa činu a hned se pustil do práce. Jeden technik momentálně klečel na čtyřech na koberci a hledal vlákna, zatímco druhý poprašoval zdi a všechny rovné plochy, aby z nich sejmul otisky prstů; jejich šéf Joe Tindall mezitím prováděl vizuální ohledání pokojů.

Tindall, jehož před nedávnem povýšili z technika pro ohledávání místa činu na technika vědecké podpory, což s sebou neslo zodpovědnost za koordinaci ohledávání několika různých míst činu současně, pokud taková potřeba vyvstala, se nyní vynořil z koupelny přiléhající k ložnici. Nedávno odešel od manželky k mnohem mladší ženě a prodělal zásadní proměnu. Grace nikdy nepřestal žasnout, jak silně tohoto muže nový vztah přetvořil.

Ještě před pár měsíci připomínal Tindall šíleného vědátora – měl panděro, rozčepýřené vlasy a brýle se skly jako dno od láhve. Dnes se chlubil oholenou hlavou, vyrýsovanými břišními svaly, půlcentimetrovým svislým vouskem táhnoucím se od dolního rtu doprostřed brady a šik hranatými brýlemi s modře tónovanými skly. Grace, který poprvé po mnoha letech prožíval vztah s nějakou ženou, se nedávno také pokusil vylepšit svou vizáž. Se špetkou závisti si však musel přiznat, že na šviháckého a světáckého hejska Tindalla jednoduše nemá.

Každých pár vteřin ozářil tělo mrtvé ženy milisekundový záblesk fotoaparátu. Policejní fotograf, nepolepšitelně srdečný prošedivělý pětačtyřicátník Derek Gavin, míval kdysi v Hove fotoateliér, jenže pak mu nástup domácí digitální fotografie udělal do tržeb a zisků takový zásek, že to raději zabalil a dal se k policii. Často drsně vtipkoval, že fotografování míst činu má vlastně radši, protože nikdy nemusí mrtvoly nutit, aby seděly klidně nebo se usmívaly.

Nejlepší zprávou dne však zatím bylo zjištění, že k případu byla povolána Graceova oblíbená soudní patoložka. Nadiuska De Sancha se narodila ve Španělsku, ale její předkové byli příslušníky ruské aristokracie. Byla zábavná, někdy lehce neuctivá, ale ve své práci jedinečná.

Grace opatrně obcházel tělo mrtvé ženy a v některých okamžicích jako by cítil známky škrcení na vlastním krku a pak i ve svém nitru. Všechno se v něm sevřelo. Jaký zpropadený sadista to mohl udělat? Jeho pohled sklouzl k drobné skvrně na bílém prostěradle těsně pod ženinou pochvou. Je tohle místo, kde vyteklo sperma?

Kristepane.

Sandy.

Kdykoliv zemřela mladá žena, byl to pro něj problém. Grace hořce litoval, že dnes nemá službu někdo jiný.

Na jednom z pozlacených nočních stolků napodobujících éru Ludvíka XIV. stál telefon. Grace ho téměř zvedl. Starého psa novým kouskům nenaučíš, pomyslel si. Nové směrnice totiž policistům připomínaly, že nejlepším způsobem, jak zajistit potenciální důkazy související s telefonními aparáty, není osvědčená metoda stisknout opětovné vytáčení posledně volaného čísla, nýbrž odvézt přístroj do laboratoře a nechat ho prohlédnout soudním kriminalistou. Zavolal si tedy z vedlejšího pokoje technika a připomněl mu, aby nezapomněli odvézt veškeré telefony.

A pak udělal to, co na místech potenciálního trestného činu dělal vždy: začal se procházet po místnostech a dal volný průchod myšlenkám. Po chvíli ulpěl jeho pohled na výrazném moderním obrazu na stěně. Grace si přečetl podpis autora – Helen Steeleová – a přemýšlel, zda je to slavné jméno. Přitom si znovu uvědomil, jak málo toho o umění ví. Následně vstoupil do rozlehlé koupelny vedle ložnice a otevřel prosklené dveře sprchového koutu, který byl tak velký, že by se v něm dalo bydlet. Zkontroloval mýdlo, gely zavěšené na háčcích, šampony. Zrcadlová koupelnová skříňka byla otevřená a Grace se podíval, jestli v ní jsou nějaké léky. Přitom neustále myslel na slova uklízečky.

Pan Bishop tu ne. Včera v noci on tu ne. Já vím, že on tu ne, já dělám večeři paní Bishop. Ona jen salát. Ale když tu pan Bishop, on rád maso nebo ryba. To já dělám velká jídlo.

Pokud tu tedy Brian Bishop včera v noci nebyl a neprovozoval s manželkou perverzní sex, kdo ho s ní provozoval?

A jestli ji zabil – proč?

Nehoda?

Ta linie na krku křičela do světa velmi zřetelné: „Ne!“

Stejně jako Graceův instinkt.

KAPITOLA 12

Podobně jako řada jiných výtvorů raně poválečného stavebního boomu nestárnul ani Sussex House příliš dobře. Architekt této pravoúhelníkové dvoupatrové budovy se evidentně nechal inspirovat stylem Art Deco, takže dům z některých úhlů vypadal jako palubní nástavba nějakého menšího, unaveného křižníku.

Ten se však po renovaci a modernizaci proměnil za velkého mediálního humbuku ve vlajkovou loď sussexského oddělení kriminálního vyšetřování. Vzhledem k použitým špičkovým technologiím bylo jeho sídlo vydáváno za příklad moderní britské policie. Později padlo rozhodnutí přestěhovat sem i zadržovací centrum s vazební věznicí, které se k budově jednoduše přistavěly. A navzdory faktu, že Sussex House už takhle praskal ve švech, se sem momentálně stěhovaly i některé uniformované divize. Počet lidí zaměstnaných v budově se tím zvýšil na 430, zatímco parkovacích míst zůstalo 90, takže nebylo divu, že ne všichni zde našli to, co si od stěhování slibovali.

„Apartmá pro vyšetřování svědků“ byl podle názoru Glenna Bransona dost nadnesený název pro dva malé kamrlíky. Menší z nich, který neobsahoval nic jiného než monitor a dvě židle, byl určen k pozorování. Branson s detektivem Nickem Nichollem a velmi sklíčeným Brianem Bishopem teď seděli v tom větším, jenž byl zařízen tak, aby svědky a potenciální podezřelé uklidňoval – a to navzdory dvěma kamerám pod stropem namířeným přímo na ně.

V dobře osvětlené místnosti s tvrdým šedým kobercem a stěnami krémové barvy se nacházelo velké okno orientované na jih, z něhož se za rovnou střechou supermarketu ASDA nabízel částečný výhled na Brighton and Hove, tři křesílka čalouněná látkou třešňově červené barvy a poněkud bezvýrazný konferenční stolek s černýma nohama a falešnou borovou deskou, který působil dojmem předmětu, jenž se ve výprodeji v obchodním domě Conran prodá až jako poslední.

Místnost voněla novotou, jako by byl koberec položen teprve před několika minutami a nátěr na stěnách stále schnul, avšak pokud si Branson vzpomínal, vonělo to tu takhle odjakživa. Seděl zde teprve pár minut a už se potil, stejně jako detektiv Nicholl a Brian Bishop. Tenhle problém se týkal celé budovy: klimatizace tu byla k ničemu a polovina oken se nedala otevřít.

Branson ohlásil datum a čas a zapnul na stěně spínač, jímž se aktivovalo nahrávací zařízení. Vysvětlil Bishopovi, že jde o standardní proceduru, a čerstvý vdovec reagoval trpným přitakáním.

Vypadal naprosto zdeptaně. I když měl na sobě drahé béžové sako se stříbrnými knoflíky a pod ním modrý rolák od Armaniho, z jehož kapsičky trčely sluneční brýle, seděl celý shrbený, takže celkově působil zbědovaným dojmem. Jeho kostkované kalhoty a dvoubarevné golfové boty působily mimo golfové hřiště poněkud směšně.

Branson se nemohl ubránit soucitu. I když se na to snažil nemyslet, stále v Bishopovi viděl Cliva Owena ve filmu Krupiér. Za jiných okolností by se možná Bishopa zeptal, jestli nejsou příbuzní. A i když to s jeho bezprostředním úkolem ani trochu nesouviselo, nemohl se také ubránit otázce, proč golfovým klubům, které měly vždy až směšně formální a zastaralá pravidla pro oblékání svých členů – například povinnost nosit v klubovně kravatu –, nevadí, když někdo na hřišti vypadá tak, jako by hrál hlavní roli v pantomimě.

„Smím se zeptat, kdy jste svou manželku viděl naposledy, pane Bishope?“

Bransonovi neuniklo, že muž před odpovědí zaváhal.

„V neděli zhruba v osm hodin večer,“ odpověděl Bishop. Jeho hlas zněl zdvořile, ale bezvýrazně a naprosto neidentifikovatelně, jako by podnikatel usilovně pracoval na tom, aby ze své řeči vymýtil jakýkoliv přízvuk. Nedalo se tedy posoudit, zda pochází z privilegované vrstvy, nebo zda se vypracoval sám. Jeho okázalé tmavě červené bentley, které stále parkovalo před golfovým klubem, si Branson spojoval spíše s fotbalisty než s aristokraty.

Otevřely se dveře a do místnosti vstoupila Eleanor Hodgsonová, upjatá nervní padesátnice, která pracovala jako Graceova asistentka pro podporu řízení. V rukou nesla kulatý tác se třemi šálky kávy a sklenicí vody, Bishop vodu vypil dříve, než Eleanor stačila odejít z místnosti.

„Takže jste manželku od neděle neviděl?“ zeptal se Branson malinko překvapeným hlasem.

„Ne. Pracovní dny trávím ve svém bytě v Londýně. Jezdím tam v neděli večer a v pátek večer se obvykle vracím.“ Bishop se zadíval na svou kávu a začal ji pečlivě a s namáhavou precizností míchat jednou z plastových tyčinek, které jim poskytla Eleanor Hodgsonová.

„Takže se vídáte pouze o víkendech?“

„To záleží na tom, jestli zrovna v Londýně něco nemáme. Katie tam za mnou někdy jezdí – na večeři, na nákupy nebo tak.“

„Nebo tak?“

„Do divadla. Za přáteli. Za klienty. Ona – jezdila tam ráda, ale…“ Nastalo dlouhé ticho.

Branson čekal, zda bude Bishop pokračovat. Pohlédl na Nicholla, ale mladší detektiv mlčel. „Ale…?“ pobídl tedy vdovce.

„Ale veškerý společenský život vedla tady. Bridž, golf, charitativní činnost…“

„Jaká charitativní činnost?“

„Angažuje se – angažovala se – v několika organizacích. Hlavně ve společnosti proti krutosti na dětech. Ale i v jedné nebo dvou dalších. V nějaké místní organizaci na pomoc týraným ženám. Katie jim hodně věnovala. Byla dobrý člověk.“ Brian Bishop zavřel oči a vložil si obličej do dlaní. „Sakra. Ach Bože. Co se stalo? Prosím vás, řekněte mi to.“

„Máte děti, pane?“ zeptal se Nick Nicholl náhle.

„S Katii ne. Ale z prvního manželství mám dvě. Synu Maxovi je patnáct a dceři Carly třináct. Max je teď s jedním kamarádem v jižní Francii. A Carly je u bratranců v Kanadě.“

„Existuje někdo, koho bychom za vás měli kontaktovat?“ pokračoval Nicholl.

Bishop se zatvářil zmateně a pak zavrtěl hlavou.

„Přidělíme vám styčného důstojníka pro rodinu, který vám se vším pomůže. Obávám se, že se teď pár dní nebudete moci vrátit domů. Existuje někdo, u koho můžete bydlet?“

„Mám v Londýně vlastní byt.“

„Budeme s vámi ještě chtít mluvit. Bylo by tedy pohodlnější, kdybyste mohl příštích několik dní setrvat v oblasti Brightonu and Hove. Třeba u přátel nebo v hotelu.“

„A co moje šaty? Potřebuji svoje věci – svoje osobní věci – toaletní potřeby a tak…“

„Stačí říct styčnému důstojníkovi, co potřebujete, a on vám to obstará.“

„Prosím vás, řekněte mi, co se stalo.“

„Jak dlouho už jste ženatý, pane Bishope?“

„Pět let – v dubnu jsme měli výročí.“

„Označil byste vaše manželství za šťastné?“

Bishop se opřel a zavrtěl hlavou. „Co to má znamenat, sakra? Proč mě vyslýcháte?“

„My vás nevyslýcháme, pane. Klademe vám jen pár okrajových otázek. Chceme se dozvědět trochu více o vás a vaší rodině. Takové poznatky mohou často pomoci při vyšetřování – je to standardní postup, pane.“

„Myslím, že už jsem vám toho řekl dost. Chci vidět svou…, svého miláčka. Chci vidět Katii. Prosím.“

Dveře se otevřely a do místnosti vstoupil muž ve zmačkaném modrém obleku, bílé košili a modrobíle proužkované kravatě. Měřil asi metr sedmdesát pět, měl příjemný obličej s živýma modrýma očima a světlé vlasy ostříhané tak nakrátko, že z nich zůstalo pouhé chmýří. Byl špatně oholený a jeho nos už zažil lepší časy. Podal Bishopovi silnou sukovitou ruku s pěstěnými nehty. „Detektiv-superintendent Grace,“ představil se. „Pracuji jako hlavní vyšetřovatel v tomto – v této situaci. Strašně mě mrzí, co se stalo, pane Bishope.“

Bishop mu podal lepkavou pravici s dlouhými kostnatými prsty, na jednom z nichž měl pečetní prsten s erbem. „Prosím vás, řekněte mi, co se stalo.“

Roy Grace pohlédl na Bransona a poté na Nicholla. Posledních několik minut sledoval průběh vyšetřování z pozorovací místnosti, ale ani on nehodlal Bishopovi prozradit všechny podrobnosti. „Hrál jste dnes dopoledne golf, pane?“

Bishopovy oči nakrátko uhnuly doleva. „Ano. Ano, hrál.“

„A mohu se zeptat, kdy jste hrál předtím naposledy?“

Zdálo se, že Bishopa tato otázka rozhodila. Grace ho sledoval jako ostříž a viděl, jak jeho oči těkají napravo, poté nalevo a pak velmi výrazně opět nalevo.

Nyní mohl Grace stanovit, zda Bishop lže, nebo mluví pravdu. Sledování pohybu očí byla účinná metoda, kterou se naučil díky svému zájmu o neurolingvistické programování. Všichni lidé mají mozek rozdělen na dvě poloviny: jedna část obsahuje paměť, zatímco druhá zodpovídá za představivost a tvořivost – a také za lhaní. Kreativní strana. Umístění obou těchto stran v mozku se přitom u každého člověka liší. Chcete-li zjistit, jak je tomu v případě vámi sledovaného člověka, položíte mu kontrolní otázku, na kterou pravděpodobně obdržíte pravdivou odpověď – například zdánlivě nevinný dotaz o golfu, jaký Grace právě položil Bishopovi. Když se tedy v budoucnu Bishopa na něco zeptá a on uhne pohledem doleva, bude pravděpodobně mluvit pravdu, zatímco když jeho oči zabrousí vpravo na kreativní stranu, bude to indikovat lež.

„Kde jste včera v noci spal, pane Bishope?“

Vdovec se upřeně díval přímo před sebe – ať už úmyslně, anebo nevědomky takže teď jeho oči neprozrazovaly vůbec nic. „Ve svém londýnském bytě.“

„Může vám to někdo dosvědčit?“

Bishop se zatvářil rozrušeně a uhnul očima doleva. Do sféry paměti. „Myslím, že domovník Oliver.“

„Kdy jste se s ním viděl?“

„Včera večer asi v sedm hodin – když jsem se vrátil z kanceláře. A pak znovu dnes ráno.“

„V kolik hodin jste dnes ráno dorazil do golfového klubu?“

„Krátce po deváté.“

„A to jste přijel z Londýna?“

„Ano.“

„V kolik jste odtamtud vyrážel?“

„Asi o půl sedmé. Oliver mi pomáhal nakládat do auta věci – golfové hole.“

Grace se na okamžik zamyslel. „Může vám někdo dosvědčit, kde jste byl od včerejška od sedmi hodin večer do dneška do půl sedmé?“

Bishopovy oči ustřelily doleva, což naznačovalo, že bude mluvit pravdu. „Byl jsem na večeři se svým finančním poradcem v jedné restauraci v Piccadilly.“

„A váš domovník vás viděl odcházet a pak zase přijít?“

„Ne. Ten už tam obvykle po sedmé hodině nebývá – vrací se až ráno.“

„V kolik hodin ta vaše večeře skončila?“

„Asi o půl jedenácté. Co to má být, hon na čarodějnice?“

„Ne, pane. Omlouvám se, jestli to ode mě zní trochu pedantsky, ale pokud vás vyloučíme z okruhu podezřelých, pomůže nám to lépe zaměřit vyšetřování. Mohl byste nám sdělit, co jste dělal po večeři?“

„Jel jsem do svého bytu a padl jako podťatý.“ Grace přikývl.

Bishop se na něj upřeně zadíval, poté pohlédl na Bransona a nakonec i na Nicka Nicholla. „Co? Snad si nemyslíte, že jsem jel o půlnoci do Brightonu?“

„To se jeví jako poněkud nepravděpodobné, pane,“ ujistil ho Grace. „Můžete nám dát telefonní čísla na vašeho domovníka a finančního poradce? A také název té restaurace?“

Bishop poslechl a Grace si vše zapsal.

„Mohl bych vás ještě poprosit o číslo vašeho mobilního telefonu? A potřebovali bychom i nějaké aktuální fotografie vaší manželky,“ dodal Grace.

„Ano, samozřejmě.“

Grace se odmlčel a pokračoval: „Nevadilo by vám, kdybych vám teď položil jednu velice osobní otázku, pane Bishope? Nejste povinen na ni odpovídat, ale velice by nám to pomohlo.“

Muž bezmocně pokrčil rameny.

„Provozovali jste se svou ženou nějaké neobvyklé sexuální praktiky?“

Bishop prudce vstal. „Co to má k čertu znamenat? Moje žena byla zavražděna! Chci vědět, co se jí stalo, detektive – super – super –, nebo jak jste to říkal.“

„Detektiv-superintendent Grace.“

„Proč mi nemůžete odpovědět na jednoduchou otázku, detektive-superintendente? Žádám snad příliš mnoho, když chci slyšet odpověď na jedinou jednoduchou otázku?“ Bishop propadal stále větší hysterii. „Ano?“ řekl zvýšeným hlasem. „Nejdřív mi řeknete, že mi zemřela manželka – a teď mi tvrdíte, že jsem ji zabil já? Tohle se mi snažíte podsouvat?“

Bishop těkal očima po celé místnosti. Grace potřeboval, aby se uklidnil. Upřeně se na něj zadíval. Zadíval se na jeho legrační kalhoty i na jeho boty připomínající psí dečky, jaké ve 30. letech nosili gangsteři. Zármutek působil na každého jinak. Grace s tím měl bohaté zkušenosti ze své kariéry i ze soukromého života.

Skutečnost, že tento muž bydlel ve vulgárním domě a jezdil v křiklavém autě, z něj ještě nedělala vraha. Dokonce z něj ani nedělala nic menšího než naprosto ctihodného občana. Grace musel odhodit veškeré předsudky. Někdo mohl úplně klidně bydlet v domě dražším než dva miliony liber, a přesto být dokonale slušným a spořádaným člověkem, jenž dodržuje zákon. A i kdyby měl v ložnici skříň plnou sexuálních pomůcek a v pracovně knihu o sexuálních fetiších, ještě to z něj nedělalo člověka, který nasadil manželce na hlavu plynovou masku a pak ji uškrtil.

Zároveň to však neznamenalo, že takovým člověkem nebyl.

„Obávám se, že tyto otázky jsou nezbytné, pane. Kdyby nebyly, pak bychom vám je nekladli. Uvědomuji si, že je to pro vás nesmírně obtížné a že chcete vědět, co se stalo. Mohu vás ujistit, že vám vše při nejbližší možné příležitosti vysvětlíme. Ale prozatím s námi, prosím, mějte strpení. Opravdu chápu, jak se teď asi cítíte.“

„Vážně? Vy to vážně chápete, detektive-superintendente? Máte vůbec představu, jaké to je, když vám někdo řekne, že je vaše manželka mrtvá?“

Grace málem odpověděl: Ano, tuhle představu mám. Nakonec však zachoval klid. Všiml si, že Bishop nepožádal o přítomnost právního zástupce, což byl v mnoha případech spolehlivý indikátor výčitek svědomí. Přesto mu zde stále něco nehrálo. Bohužel nedokázal zjistit, co to je.

Odešel z místnosti, vrátil se do své kanceláře a zatelefonoval Lindě Buckleyové, jedné ze dvou styčných důstojnic pro rodinu, které měly být Bishopovi přiděleny. Linda byla mimořádně schopnou policistkou, s níž Grace v minulosti několikrát spolupracoval.

„Chci, abys na Bishopa bedlivě dohlížela. A hlásila mi jakékoliv neobvyklé chování z jeho strany. V případě potřeby mu pověsím na paty sledovací tým,“ poručil jí.

KAPITOLA 13

Clyde Weevels, vysoký úhořovitý muž s černými vlasy sestříhanými do drobných bodlin, který si téměř neustále olizoval rty, stál za pultem a prohlížel si své momentálně prázdné hájemství. Jeho maloobchodní prodejna nacházející se na Broadwick Street, nedaleko od Wardour Street, byla pojmenována stejně jako desítky jiných obchůdků rozesetých po bočních – a nejen bočních – uličkách Soho: Private Shop.

V matně osvětleném interiéru se táhly regály s vibrátory, lubrikačními krémy a gely, kondomy s příchutí, svazovacími sadami, nafukovacími pannami, řemeny, tangy, bičíky, pouty, hromadami pornočasopisů a softcore i hardcore dývídýček. V zadní místnosti pak měl Clyde ještě tvrdší věci pro klienty, které dobře znal. Bylo zde všechno, co člověk potřeboval, když chtěl prožít skvělou noc. Pomůcky pro heterosexuály, homosexuály, bisexuály i pro obyčejné samotářské sadisty – kterým byl mimochodem také on, i když to nehodlal nikdy přiznat sám sobě ani nikomu jinému. Namlouval si, že jen čeká na správný vztah.

Až na to, že v téhle prodejně se žádný správný vztah navázat nedal.

Jeho ideální holka se určitě někde vyskytovala – třeba někde v inzerátech Ona hledá jeho nebo na některé z internetových seznamek. Čekala na něj. Toužila po něm. Toužila po vysokém, štíhlém klukovi, který skvěle tancoval a taky to byl obstojný kickboxer. Zrovna teď si v prodejně nacvičoval kopy. Stál za pultem za řadou průmyslových kamer, které v této prodejně nahrazovaly okna, a cvičil. Kop z otočky. Čelní kop. Boční kop.

A taky má pětadvaceticentimetrového ptáka.

Dokázal klientovi sehnat vše, nač si vzpomněl. Stačilo říct – prostě si říct. O jaký druh porna máte zájem? Hračky? Drogy? Jo.

Na kameru čtyři se díval ze všeho nejraději. Zachycovala ulici před vchodem. Clyde s oblibou sledoval, jak klienti do jeho prodejny vstupují, zejména pak pánové v oblecích. K prodejně se vždy blížili nenuceně z boku, aby to vypadalo, že mají ve skutečnosti namířeno jinam, načež se zprudka zhoupli na patách a bleskurychle prošli dveřmi, jako by je dovnitř vtáhl neviditelný magnet.

Třeba ten chlápek v proužkovaném obleku a růžové kravatě, který dovnitř vešel právě teď. Všichni Clydeovi nejprve věnovali pohled typu Tohle nejsem já, poté na tváři vykouzlili šílený poloúšklebek, jaký člověk vídá u lidí po mrtvici, a začali se laskat s robertkem, s krajkovými kalhotkami nebo se sadou pout, jako by sex ještě nebyl vynalezen.

Do prodejny vstoupil další zákazník. Obědová pauza. Jo. Jenže tenhle byl trochu jiný. Měl teplákovou bundu s kapucí a tmavé brýle. Clyde odtrhl oči od monitoru a sledoval mužův příchod. Tohle byl klasický prototyp zloděje – kapuce a tmavé brýle mu měly zakrýt tvář před bezpečnostními kamerami. Navíc se muž choval opravdu divně. Zničehonic se zastavil, upřeně se zadíval skrz matné sklo dveří a pak si začal sát ruku.

Nakonec přistoupil k pultu a zeptal se bez vizuálního kontaktu: „Prodáváte plynové masky?“

„Gumové a kožené,“ odpověděl Clyde a ukázal prstem k zadní části prodejny. Mezi sexy uniformami lékařky, sestry, letušky, zajíčka z Playboye a také jedním žertovným, přehnaně velkým „vakem na nádobíčko“ tam visel široký výběr masek a kukel.

Muž k nim však nezamířil. Místo toho odkráčel zpátky ke dveřím a znovu se zadíval ven.

Na druhé straně ulice stála u pultu italského lahůdkářství mladá žena jménem Sophie Harringtonová, kterou muž s kapucí sledoval z její kanceláře až sem. S časopisem pod paží čekala, až jí z mikrovlnky vytáhnou sendvič, a živě s kýmsi konverzovala přes mobilní telefon.

Muž se už nemohl dočkat, až na ní tu plynovou masku vyzkouší.

KAPITOLA 14

„Tohle místo mě vždycky dostane,“ prohodil Glenn Branson a odtrhl se od svých chmurných myšlenek k ještě chmurnějšímu výhledu před sebou. Roy Grace vyhodil levý blinkr, zpomalil svůj stárnoucí kaštanový sedan alfa romeo a odbočil z Lewes Road na kruhový objezd. Po chvíli minul černou ceduli, na níž bylo zlatými písmy napsáno ÚSTAV SOUDNÍHO LÉKAŘSTVÍ BRIGHTONU A HOVE.

„Měl bys jim věnovat svou dávno mrtvou sbírku hudebních nahrávek.“

„Moc vtipné.“

Jakoby z piety k tomuto místu natáhl Branson ruku a ztišil hlasitost cédéčka s Katií Meluovou, které právě hrálo.

„A navíc,“ dodal Grace vzdorovitě, „mám Katii Meluovou rád.“

Branson pokrčil rameny. A pak pokrčil rameny ještě jednou.

„Co je?“ zeptal se Grace.

„Měl bys svěřit nákup hudby mně.“

„Já jsem se svou hudbou nadmíru spokojený.“

„A taky jsi byl spokojený se svými šaty, než jsem ti ukázal, že v nich vypadáš jako ubohej dědek. S účesem jsi byl taky spokojený. Ale pak jsi dal na moje rady a dneska vypadáš o deset let mladší – a taky máš ženskou, že jo? Navíc parádní kost, to se musí nechat!“

Vepředu se za tepanou bránou upevněnou ke dvěma cihlovým pilířům rozkládala dlouhá jednopodlažní budova připomínající bungalov. Zdi byly nahozeny hrubou šedou omítkou, která jako by z okolního vzduchu vyčerpávala veškeré teplo, a to i v tak sálavý letní den, jaký byl dnes. Krytá příjezdová cesta na jedné straně byla dostatečně prostorná, aby pojala sanitku – nebo spíš tmavě zelenou dodávku soudního patologa. Na protější straně parkovalo podél zdi několik automobilů. Nechyběl mezi nimi žlutý saab se staženou střechou, který patřil Nadiusce De Sancha, a především malý modrý sporťák MG, jehož přítomnost Graceovi prozrazovala, že Cleo Moreyová je dnes v práci.

A tak měl Grace navzdory hrůze, která je čekala, povznesenou náladu. Uvědomoval si, že je to nemístné, ale nemohl si pomoci.

Celá léta sem jezdil jen s maximálním odporem. Když se člověk chtěl stát policistou, pak přítomnost u pitvy v rané fázi výcviku představovala jakýsi zasvěcovací rituál. Dnes však pro něj byla pitevna spojena s úplně jinými věcmi. Otočil se k Bransonovi, usmál se a řekl: „Čemu housenka říká konec světa, tomu pán říká motýl.“

„Cože?“ odtušil Branson suše.

„Čuang-c‘,“ řekl Grace bodře ve snaze podělit se o svou radost s kolegou, aby ho trochu vzpružil.

„Kdo?“

„Jeden čínský filozof. Zemřel v roce 275 před Kristem.“ Grace neprozradil, odkud to ví.

„A on je v té márnici, nebo jak?“

„Ty jseš hroznej ignorant, viď?“ Grace zaparkoval a zhasl motor.

Branson ožil jen málo. „Fakt?“ odsekl. „A odkdy ty ses dal na filozofii, moudrý starče?“

Narážky na věk Gracea vždy bolely. Nedávno oslavil – tedy pokud je to správný výraz – devětatřicáté narozeniny a vůbec se mu nelíbila představa, že příští rok už bude mít v kolonce věku velkou čtyřku.

„Moc vtipné.“

„Viděls film Poslední císař?“

„Nepamatuju se.“

„No jo, jasně že neviděl,“ utrousil jízlivě Glenn. „On získal jen devět Oscarů. Fakt geniální. Měl by sis ho pořídit na dývídýčku – až na to, že ty máš nejspíš co dělat, abys neztratil nit u posledních dílů Zoufalých manželek“ Odmlčel se, kývl směrem k pitevně a dodal: „Tak co? Pořád ještě spolu – no, však víš,– pořád tě má ještě omotaného kolem prstu?“

„Do toho ti nic není!“

I když ve skutečnosti do toho bylo Bransonovi i všem ostatním hodně, protože Grace teď byl kvůli vztahu s Cleo myšlenkami úplně jinde, než měl správně být. Potlačil touhu vystoupit z auta a zamířit na pitevnu rovnou za Cleo a raději rychle změnil téma. „Tak co myslíš?“ zeptal se Bransona. „Zabil ji Bishop?“

„Nepožádal o právníka,“ poznamenal Branson.

„Učíš se rychle,“ řekl Grace, kterého tato odpověď opravdu potěšila.

Faktem totiž bylo, že většina pachatelů se při zatýkání chová tiše. Zatímco u těch, kteří hlasitě protestují, se často později skutečně ukáže, že jsou nevinní – nebo že se přinejmenším neprovinili tímto konkrétním zločinem.

„Ale jestli se mě ptáš, jestli svou ženu opravdu zavraždil, tak nevím. Nedokážu to posoudit,“ dodal Branson.

„Já taky ne.“

„A co ti řekly jeho oči?“

„Potřebuju ho dostat do klidnějšího stavu. Jak reagoval, když jste mu to oznámili?“

„Byl zdrcen. Působilo to docela přesvědčivě.“

„Úspěšný podnikatel, že jo?“ Stáli teď u zdi s kamínkovou fasádou, na kterou vrhal stín vysoký vavřín. Vytaženým střešním oknem a staženými bočními okny sem proudil vzduch. Ze zpětného zrcátka se náhle spustil pavouček a začal slaňovat po vlastní niti.

„Jo. Nějaké softwarové systémy,“ přitakal Branson.

„Víš, jaká je nejlepší charakterová vlastnost, když se chceš stát úspěšným podnikatelem?“

„Ať je to, jaká chce, já se s ní nenarodil.“

„Sociální patologie. Nesmíš mít svědomí, jak ho znají normální lidé.“

Branson zmáčkl knoflík a stáhl okno na své straně ještě více. „Sociopat je vlastně psychopat, že jo?“ Sebral pavoučka do mohutné dlaně a jemně ho vyhodil z okna.

„Mají stejné charakterové rysy, ale je mezi nimi jeden podstatný rozdíl: sociopati se dokážou ovládat, zatímco psychopati ne.“

„Takže,“ shrnul to Branson, „Bishop je úspěšný byznysmen, pročež musí být sociopat, pročež zavraždil svou ženu. Bác ho! Případ uzavřen. Jedem ho zatknout.“

Grace se zašklebil. „Někteří drogoví dealeři jsou vysocí, černí a mají oholenou hlavu. Ty jsi vysoký, černý a máš oholenou hlavu. Pročež musíš být drogový dealer.“

Branson se zamračil a přikývl. „Samozřejmě. Seženu ti, nač si vzpomeneš.“

Grace natáhl ruku. „Prima. Měl bych zájem o pár těch fajnových pilulek, co jsem ti dal dneska ráno – jestli ti ještě nějaké zbyly.“

Branson mu podal dva paracetamoly. Grace je vyloupl ze staniolového obalu a zapil je douškem minerálky z láhve, kterou vozil v přihrádce na rukavice. Vystoupil z auta, svižným a rozhodným krokem vyrazil k malým modrým dveřím z neprůhledného skla a zazvonil na zvonek.

Branson se postavil vedle něj a začal mu dýchat na záda. Grace na okamžik zatoužil, aby detektiv-seržant na pár minut jednoduše odprejskl a dopřál mu trochu soukromí. Po téměř týdnu, kdy se s Cleo neviděl, si totiž nesmírně přál strávit s ní pár minutek o samotě. Aby se ujistil, zda k němu stále cítí totéž, jako když se minulý týden loučili.

O chvíli později se dveře otevřely a Graceovi se stalo přesně to, co se mu stávalo pokaždé, když ji uviděl: celé nitro se mu rozplynulo radostí.

V rámci úřednického newspeaku vymýšleného zřejmě nějakým politbyrem politické korektnosti, které se Graceovi z duše protivilo, se oficiální název pracovního zařazení Cleo Moreyové nedávno změnil na „staršího technika anatomické patologie“. Ve staromódním jazyce, jímž hovořila a jemuž rozuměl běžný lid, to byla hlavní patoložka.

Což by nikoho, kdo ji neznal a kdo ji někdy viděl jít po ulici, nenapadlo ani za biliardu let.

Sto sedmdesát pět centimetrů vysoká žena s dlouhými světlými vlasy, které táhlo na třicítku a z níž vyzařovala zdravá sebedůvěra, byla podle jakýchkoliv měřítek dokonale krásná. I když teď stála v malém vestibulu pitevny se staženými vlasy, v bílých galoších a v zeleném doktorském plášti zakrytém těžkou omyvatelnou zástěrou, vypadala spíše jako oslnivá herečka hrající nějakou ponurou roli než jako žena ve svém skutečném pracovním prostředí.

Navzdory faktu, že přímo vedle něj stál všetečný a podezíravý Glenn Branson, se Grace jednoduše nedokázal ovládnout. Zadíval se na Cleo a jejich pohledy se na víc než jen letmý okamžik zaklesly do sebe. Její úžasné, neskutečné široké kulaté pomněnkové oči se mu podívaly přímo do duše, našly tam jeho srdce a začaly ho laskat.

Grace si přál, aby se Glenn Branson vypařil. Ten hajzlík však dál bloumal vedle něj, přesouval pohled z jednoho na druhého a šklebil se přitom jako imbecil.

„Ahoj!“ řekl Grace poněkud nevýrazně.

„Detektive-superintendente, detektive-seržante Bransone, moc ráda vás oba zase vidím!“

Grace zoufale toužil chytit ji kolem ramen a políbit ji. Nakonec v něm však převládla zdrženlivost a profesionalita, a tak pouze opětoval její úsměv. A pak, aniž vůbec zaregistroval odpudivě sladký zápach dezinfekčního prostředku Trigene, jímž byly zdejší prostory prosyceny, následoval Cleo do důvěrně známé malé kanceláře, která fungovala i jako recepce. Byla to naprosto odosobněná místnost, ale Graceovi se přesto líbila, protože patřila Cleo.

Na podlaze vrněl ventilátor a sádrokartonové stěny měly růžovou barvu stejně jako koberec. Bylo zde několik židlí pro návštěvníky, rozestavěných do písmene L, a také malý kovový stůl, na němž se nacházely tři telefony, hromádka malých hnědých obálek nadepsaných slovy OSOBNÍ VĚCI a velká zelenočervená kniha, na jejichž deskách bylo zlatým hůlkovým písem napsáno PITEVNÍ REGISTR.

Na jedné stěně visel světelný box pro prohlížení snímků, vedle něhož se táhla řada zarámovaných certifikátů vydaných ministerstvem veřejného zdraví a hygieny, jakož i velký certifikát s Cleiným jménem, který vydal Britský institut balzamovačů. Na protější stěně visela průmyslová televize, která v nepřetržitém trhaném sledu zobrazovala pohledy z kamer umístěných vepředu, vzadu, po obou stranách budovy a také ve vstupních prostorách.

„Šálek čaje, pánové, nebo chcete jít rovnou na věc?“

„Nadiuska je už připravena?“

Cleiny průzračně jasné oči setrvaly na Graceovi o zlomek vteřiny déle, než bylo pro odpověď na otázku nezbytné. Byly to usměvavé oči. Neuvěřitelně teplé oči. „Jen si odskočila na sendvič. Zhruba za deset minut bude začínat.“

Grace pocítil tupou bolest v žaludku a uvědomil si, že on ani Branson celé dopoledne nic nejedli. A teď bylo za deset minut půl třetí. „Šálek čaje bych si dal moc rád. A nemáš nějaké sušenky?“

Cleo vytáhla zpod stolu plechovku a sňala z ní víčko. „Pro lepší trávení. Kit-Kat. Nebo si dáte marshmallows? Hořkou nebo mléčnou čokoládu Leibniz? Fíkové závitky?“ Nabídla plechovku Graceovi i Bransonovi, který zavrtěl hlavou. „A jaký si dáte čaj? Anglický ranní, Earl Grey, Darjeeling, čínský, heřmánkový, mátový, zelený?“

Grace se zašklebil. „Já vždycky zapomenu. Ty tady provozuješ regulérní Starbucks.“

Glenn Branson se však této poznámce ani trochu neusmál – seděl s obličejem zabořeným do dlaní, neboť zřejmě znovu upadl do náhlé deprese. Cleo vyfoukla Graceovi tichý polibek. Grace si vzal Kit-Kat a roztrhl obal.

Po chvíli Branson k jeho úlevě zničehonic řekl: „Půjdu se obléct.“

Vyšel z místnosti a Cleo s Gracem osaměli. Cleo zavřela dveře, vrhla se Royi Graceovi do náruče a dala mu vášnivý, dlouhý polibek.

Když se jejich rty – avšak nikoliv jejich těla – konečně odtrhly, zeptala se ho: „Tak co, jak se máš?“

„Stýskalo se mi po tobě,“ řekl Grace.

„Vážně?“

„Ano.“

„Jak moc?“

Grace zvedl ruce asi půl metru od sebe.

„A to je všechno?“ zeptala se Cleo s předstíraným rozhořčením.

„A tobě se po mně stýskalo?“

„Mně se po tobě stýskalo strašně. Strašně, strašně.“

„To je dobře! Jaké bylo školení?“

„To si ani nepřej vědět.“

„Schválně.“ Znovu ji políbil.

„Povím ti to dneska u večeře.“

To se Graceovi líbilo. Líbilo se mu, jak Cleo přebírá iniciativu. A úplně zbožňoval, když Cleo působila dojmem, že ona potřebuje jeho.

Z žádné ženy nikdy nic podobného necítil. Nikdy. Se Sandy byl ženatý mnoho let a oba se hluboce milovali, avšak nikdy z ní neměl dojem, že ho potřebuje. Takhle určitě ne.

Jenže tu byl problém. Grace měl v plánu udělat si dnes večeři doma. Lépe řečeno koupit si domů nějakou hotovku – na vaření byl naprosto nepoužitelný. Avšak Glenn Branson mu zásadně zkřížil plány. Grace a Cleo mohli jen těžko prožít romantický večer, když se u něj doma bude motat Glenn a každých deset vteřin se dá do breku. Říct mu, aby se na dnešní večer někam vypařil, však Grace dost dobře nemohl.

„Kam bys chtěla jít?“ zeptal se.

„Do postele. S čínou ze stánku. Co ty na to?“

„To je moc dobrý plán. Ale budeme ho muset realizovat u tebe.“

„Vážně? Ty s tím máš nějaký problém?“

„S plánem ne. Jen se svým domem. Řeknu ti to později.“

Cleo ho znovu políbila. „Nechoď pryč.“ Vyšla z místnosti a za pár okamžiků se vrátila se zeleným pláštěm, modrými galošemi, rouškou a bílými gumovými rukavicemi. „Poslední výkřik módy,“ řekla a podala mu svršky.

„Myslel jsem, že si hezké oblečky necháme až na večer,“ poznamenal Grace.

„Ne, večer se budeme svlíkat – nebo jsi na to po týdnu zapomněl?“ Znovu ho políbila. „Co je s tvým přítelem Glennem? Vypadá jako zpráskaný pes.“

„To taky je. Domácí problémy.“

„No tak ho trochu povzbuď.“

„Snažím se.“

Vtom Graceovi zazvonil mobilní telefon. Detektiv přijal hovor a otrávený nevítaným rozrušením řekl: „Roy Grace.“

Byla to styčná důstojnice pro rodinu Linda Buckleyová. „Royi,“ řekla, „jsem v hotelu du Vin, kde jsem před hodinou ubytovala Bishopa. Jenže ten zmizel.“

KAPITOLA 15

Sophiina matka byla Italka. Vždy svou dceru učila, že nejlepším lékem proti šoku je jídlo. A když teď Sophie stála s mobilem u ucha v italském lahůdkářství, aniž si uvědomovala, že ji zpoza tmavých dveří sexshopu na protější straně ulice sleduje muž v kapuci a tmavých brýlích, byla v opravdu hlubokém šoku.

Měla spoustu různých zvyků a zlozvyků, které měnila podle nálady. Několik měsíců si den co den nosila k obědu do práce suši, jenže pak si přečetla článek o lidech, kterým se ze syrového rybího masa vytvořili v žaludku červi. Od té doby byla závislá na sendviči s mozzarellou, rajčaty a parmskou šunkou z tohoto lahůdkářství. Byl mnohem méně zdravý než suši, ale chutnal náramně. Sophie si ho k obědu dávala den co den už celý měsíc – možná i déle. Kromě toho dnes víc než kdykoliv předtím potřebovala najít útěchu v osvědčených věcech.

„Svěř se mi,“ řekla. „Co se stalo, miláčku? Prosím tě, řekni mi to.“ Její milenec nesouvisle blábolil. „Na golfu…, mrtvá… Nepustí mě domů… Policie. Mrtvá. Ježíšikriste, mrtvá.“

Malý plešatý Ital za pultem jí náhle přistrčil kouřící sendvič v papírovém ubrousku.

Sophie si ho vzala, a aniž odtrhla telefon od ucha, vyšla na ulici.

„Oni si myslí, že jsem to udělal já. Totiž… Proboha. Proboha.“

„Můžu ti nějak pomoct, miláčku? Chceš, abych tam přijela?“

Nastalo dlouhé mlčení: „Zpovídali mě…, grilovali mě,“ vyhrkl Bishop. „Myslí si, že jsem to udělal já. Myslí si, že jsem ji zabil. Pořád se mě ptají, kde jsem byl včera v noci.“

„No to je jednoduché,“ řekla Sophie. „Byls přece u mě.“

„Ne. Děkuju ti, ale to není chytré. Nemusíme lhát.“

„Lhát?“ odpověděla polekaně.

„Kristepane,“ vedl si Bishop svou. „Já jsem tak zmatený.“

„Jak to myslíš, že nemusíme lhát? Miláčku?“

Po ulici projelo policejní auto se zapnutou sirénou. Bishop něco řekl, ale jeho hlas se utopil v houkání. „Promiň, neslyšela jsem tě,“ řekla Sophie, když vůz projel. „Co jsi říkal?“

„Řekl jsem jim pravdu. Byl jsem na večeři se svým finančním poradcem Philem Taylorem a pak jsem šel do postele.“ Nastalo dlouhé ticho, během něhož Sophie slyšela svého milence vzlykat.

„Já myslím, že jsi něco vynechal, miláčku. Co jsi dělal po večeři s tím svým finančním poradcem?“

„Ne,“ řekl Bishop poněkud překvapeně.

„Haló! Já vím, že jsi v šoku. Ale jel jsi ke mně do bytu. Dorazils krátce po půlnoci. Strávil jsi noc se mnou – a vypadls zhruba v pět ráno, protože sis musel skočit domů pro věci na golf.“

„Jsi moc milá,“ řekl Bishop. „Ale nechci, abys kvůli mně musela začít lhát.“

Sophie zkoprněla. Kolem projel nákladní automobil a za ním taxík. „Lhát? Jak to myslíš? Vždyť je to pravda.“

„Já si nechci vymýšlet alibi, miláčku. Je lepší jim říct pravdu.“

„Promiň,“ řekla Sophie a náhle sama pocítila zmatek. „Vůbec ti nerozumím. Vždyť je to pravda. Přijels ke mně, spali jsme spolu a tys pak odešel. Určitě je nejlepší říct jim pravdu.“

„Ano. Rozhodně. Rozhodně je to nejlepší.“

„Takže co?“

„Co?“ přizvukoval Bishop.

„Takže jsi někdy po půlnoci přišel ke mně do bytu, milovali jsme se – docela divoce – a krátce po páté jsi zase odjel.“

„Jenže to tak nebylo,“ poznamenal Bishop.

„Co tak nebylo?“

„Já k tobě do bytu nepřišel.“

Sophie si odtáhla telefon od hlavy, upřeně se na něj zadívala a pak si ho znovu přitiskla na ucho. Přemýšlela, jestli se nezbláznila. Anebo on. „Já… já ti nerozumím.“

„Musím končit,“ řekl její milenec.

KAPITOLA 16

Malá kartička se svůdnou fotografií atraktivní orientální dívky byla opatřena slovy „Transsexuál před operací“ a telefonním číslem. Vedle ní se nacházela další kartička zachycující chlupatou ženu v kůži a s bičíkem v ruce. Z vlhkého místa na podlaze, do něhož se Bishop za žádnou cenu nechtěl postavit, stoupal ke stropu zápach moči. Po mnoha letech to bylo poprvé, co vstoupil do veřejné telefonní budky, a rozhodně se mu po tomto zážitku nestýskalo. Kromě zápachu tu navíc bylo horko jako v sauně.

Kus sluchátka byl ubitý, několik okenních tabulek prasklých a z jedné zdi visel řetízek s připevněnými cáry papíru, které zřejmě kdysi představovaly telefonní seznam. Venku zastavilo nákladní auto a zvuk jeho motoru se v plechové kabince rozléhal jako tisíc bucharů. Bishop se podíval na hodinky. Bylo půl třetí a jedna minuta. Už teď mu to připadalo jako nejdelší den v životě.

Co sakra řekne svým dětem? Maxovi a Carly? Nebude jim nakonec úplně jedno, že přišly o macechu? Že ji někdo zavraždil? Jeho bývalá manželka štvala děti proti jemu a Katii tak vehementně, že si z její smrti pravděpodobně žádnou těžkou hlavu dělat nebudou. A jakou formou jim to měl vlastně oznámit? Po telefonu? Anebo má odletět do Francie, aby to sdělil Maxovi, a pak do Kanady, aby to oznámil Carly? Budou se muset vrátit dřív, aby stihly pohřeb – panebože. Anebo ne? Je to vůbec zapotřebí? A budou vůbec chtít? Náhle si Bishop uvědomil, jak málo vlastně své děti zná.

Musel teď promyslet tolik věcí…

Co se stalo? Proboha, co se vlastně stalo?

Katie, miláčku, co se ti stalo?

Kdo ti to udělal? Kdo? A proč?

A proč mu ta zatracená policie vůbec nic neřekla? Třeba ten samolibý vysoký černoch. Anebo ten detektiv-inspektor nebo detektiv-superintendent, zkrátka detektiv-něco Grace, který se na něj díval, jako by on byl jediný podezřelý – jako by každému bylo od začátku jasné, že ji zabil Bishop.

S třeštící hlavou vyšel do spalujícího slunce na Prince Albert Street naproti městské radnici. Právě absolvovaný telefonní hovor ho naprosto vyvedl z míry a on si kladl otázku, co by teď měl podniknout. Kdysi četl knihu, kde se psalo o tom, kolik toho obyčejný mobilní telefon dokáže prozradit o volajícím: kde se nachází, komu volal a v případě potřeby i o čem s daným člověkem telefonoval. Když tedy Bishop proklouzl kuchyňkou z hotelu du Vin, ze všeho nejdříve si vypnul mobil a zamířil k telefonní budce.

Sophiina reakce však byla naprosto ujetá. No, to je přece blbost, vždyť jsi byl u mě… Přijels ke mně do bytu, spali jsme spolu…

Jenže to nebyla pravda. Bishop se před restaurací rozloučil s Philem Taylorem a nechal si zavolat taxíka, který ho odvezl zpět do jeho bytu v Notting Hillu. Tam vyčerpaný Bishop zamířil rovnou do postele, protože se chtěl před zítřejším golfovým turnajem dobře vyspat. Rozhodně už nikam nešel, tím si byl naprosto jist.

Že by ho šálila paměť? Ze šoku?

Mohlo to být tím?

Vtom ho zaplavila jakási mohutná neviditelná vlna zármutku a stáhla ho s sebou do temné prázdnoty, jako by náhle nastalo úplné zatmění slunce a spolu s ním utichl i všechen městský ruch.

KAPITOLA 17

Pitevní místnost v ústavu soudního lékařství se nepodobala žádnému jinému místu na zeměkouli, které si Roy Grace dokázal představit. Byla to jakási obrácená montovna, v níž se rozebíraly lidské bytosti – někdy téměř na prvočinitele. Bez ohledu na to, jakou zde personál udržoval čistotu, se ve vzduchu neustále vznášela smrt, lepila se člověku na kůži a na šaty a dorážela na něj ještě několik hodin poté, co odtud odešel.

Kromě toho tu mělo všechno zvláštně šedivý podtón, jako by smrt vylouhovala všechny barvy nejen z mrtvol samotných, ale i z jejich bezprostředního okolí. Okna tu byla zatřená šedou barvou, aby sem nenakukovali zvědavci, a obkládačky na stěnách byly rovněž šedé, stejně jako dlaždice, skrz něž si brázdil cestu odtokový kanálek. Když se tu Grace čas od času ocitl sám a měl čas o tom přemýšlet, zmocňoval se ho neodbytný pocit, že dokonce i světlo samotné tu má přízračně šedivý odstín podbarvený dušemi stovek obětí náhlých či nevysvětlených úmrtí, které mezi těmito čtyřmi stěnami čekalo poslední a svým způsobem i nejhlubší ponížení.

Sálu vévodily dva ocelové pitevní stoly, z nichž jeden byl upevněn k podlaze, zatímco druhý stál na kolečkách. Katie Bishopová s obličejem ještě bledším, než když ji Grace viděl dopoledne, ležela na druhém stole. V sále byl také modrý hydraulický zvedák a řada mrazicích boxů s ocelovou čelní stranou, do nichž se vcházelo dveřmi sahajícími až ke stropu. Podél jedné zdi se táhla umyvadla, pod nimiž ležela svinutá hadice. U druhé zdi pak stála široká pracovní deska se železnou podložkou pro krájení a morbidní „skříňkou na trofeje“ – vitrínou plnou strašidelných předmětů vyjmutých z pitvaných těl, většinou kardiostimulátorů a kloubních protéz. Vedle visela tabule s předepsanou kolonkou pro jméno zemřelého a sloupci, do nichž se vpisovala hmotnost jeho mozku, plic, srdce, jater, ledvin a sleziny. Zatím bylo na tabuli napsáno pouze KATHERINE BISHOPOVÁ. Jako by šlo o šťastnou vítězku nějaké soutěže, pomyslel si Grace chmurně.

Stejně jako operační sály neobsahovala ani tato místnost nic, co by sloužilo k dekorativním účelům, nic povrchního či frivolního, nic, co by odlehčovalo ponurý charakter práce, kterou zdejší personál vykonával. Lidi na operačním sále alespoň hnala vpřed naděje. V tomto sále však žádná naděje neexistovala – jen klinická zvědavost. Prováděly se zde úkony, které bylo potřeba provést. Bezduchá mašinérie zákona v praxi.

V okamžiku svého skonu přestal člověk patřit své manželce či manželovi, partnerce či partnerovi, rodičům nebo sourozencům. Ztratil veškerá práva a stal se svěřeným majetkem místního patologa, a to až do chvíle, kdy tento člověk stanovil, že zemřelým jste skutečně vy a že je známa i příčina vašeho úmrtí. A bylo úplně jedno, že si váš nejbližší pozůstalý nepřál, aby vás vykuchali. Bylo úplně jedno, že vaše rodina musela v některých případech čekat několik týdnů a někdy i měsíců, než vás směla pohřbít či zpopelnit. Už jste to totiž nebyli vy. Stali jste se biologickým vzorkem. Hromadou rozkládajících se tekutin, bílkovin, buněk, vláken a tkání, přičemž kterýkoliv mikroskopický fragment vašeho těla mohl či nemusel vylíčit patologovi příběh vaší smrti.

Navzdory zhnusení však byl Grace současně uchvácen. Vždy musel s obdivem sledovat zdánlivě neúnavnou profesionalitu patologů ministerstva vnitra a žasnout nad pečlivostí, s jakou pracovali. Na tomto ocelovém stole se totiž nestanovovala pouze příčina úmrtí, ale i bezpočet dalších podrobností, které mohly vyšetřovatelům leccos prozradit, například přibližná doba úmrtí, obsah žaludku nebo otázka, zda se oběť před smrtí prala nebo byla pohlavně zneužita. Navíc se při troše štěstí dal z pouhého škrábance nebo z kapičky spermatu identifikovat svatý grál současného důkazního řízení, totiž DNA vraha. V dnešním světě kriminalistiky se zločiny často vyřešily právě na pitevním sále.

Proto zde dnes musel být přítomen nejen Grace jako hlavní vyšetřovatel, ale i jeho zástupce – v tomto případě Glenn Branson –, kdyby musel Grace neočekávaně odejít. Byl tu i Derek Gavin z ohledávacího týmu, který pořizoval fotodokumentaci ze všech fází pitvy, a také úřední ohledávačka mrtvol, prošedivělá bývalá policistka ve věku kolem pětačtyřiceti let, která se chovala tak tiše a nenápadně, že téměř splývala s pozadím. A samozřejmě u stolu nechyběla ani Cleo Moreyová s kolegou Darenem, „asistentem technika anatomické patologie“, svižným a pohledným černovlasým mladíkem kolem dvaceti let, jehož předchozí povolání bylo docela příhodné: řeznický učeň.

Nadiuska De Sancha a dva technici, kteří měli provést samotnou pitvu, měli na sobě zelené obleky připomínající pyžamo, těžké zelené omyvatelné zástěry, gumové rukavice a bílé holínky. Ostatní lidé v sále byli oděni v ochranných zelených pláštích a na nohou měli gumové nazouváky. Tělo Katie Bishopové bylo zakryto igelitem, přičemž na každé ruce a noze měla oběť nasazen igelitový sáček stažený gumičkou. Sáčky měly zachytit veškeré případné stopy, které mohly oběti uvíznout pod nehty a během přepravy se uvolnit. Nadiuska právě sundávala z Katiina těla igelit a kontrolovala jeho obsah, aby se přesvědčila, zda v něm neulpěly vlasy, chlupy, vlákna, kožní buňky nebo jakýkoliv jiný, třeba i sebedrobnější materiál, jehož přítomnost jim při původním ohledání v ložnici Bishopových unikla a který by je případně mohl dovést až k identifikaci pachatele.

Poté se otočila a začala mluvit do diktafonu. Nadiuska De Sancha byla přibližně o dvacet let starší než Cleo, ale svým způsobem nebyla o nic méně úžasná. Měla ušlechtilou pohlednou tvář s vysoko postavenými lícními kostmi a průzračnýma zelenýma očima, které se v jednom okamžiku tvářily smrtelně vážně a vzápětí dokázaly zasršet humorem. Celkovou vizáž pak doplňovaly ohnivě rudé vlasy, momentálně sepnuté do elegantního drdolu. Její aristokratické chování plně odpovídalo člověku, jehož otcem byl údajně ruský vévoda, což ještě podtrhovaly drobné brýle s tlustými obroučkami, jaké si oblíbili mediální intelektuálové. Odložila diktafon vedle umyvadla, vrátila se k mrtvému tělu a pomalu mu začala sundávat z pravé ruky sáček.

Když byla mrtvola konečně zcela nahá a Nadiuska jí odebrala zpod nehtů veškerou hmotu a zaevidovala ji, přišel čas upřít pozornost na jizvu táhnoucí se po Katiině krku. Nadiuska si ji několik minut prohlížela pod lupou, poté se zaměřila na Katiiny oči a nakonec se obrátila ke Graceovi.

„Je to povrchová řezná rána způsobená nožem, Royi,“ řekla, „s ligaturou ve stejném místě. Dobře si prohlédni její skléru – oční bělmo. Uvidíš v něm známky krvácení.“ Nadiusčin hlas byl jen lehce podbarven hrdelním východoevropským přízvukem.

Detektiv-superintendent v šustivém zeleném plášti a nemotorných nazouvácích přistoupil o krok blíže ke Katii Bishopové a skrz zvětšovací sklo se podíval nejprve na její pravé a poté i na levé oko. Nadiuska měla pravdu. V bělmu zřetelně viděl několik krvavých podlitin o velikosti špendlíkové hlavičky. Jakmile se přesvědčil, že má patoložka pravdu, rychle odcouval zpátky.

Po něm vystoupil z řady Derek Gavin a vyfotografoval obě oči makroobjektivem.

„Tlak na krční žíly stačil na jejich kompresi, což ovšem neplatí o krčních tepnách,“ vysvětlila Nadiuska o něco hlasitěji, jako by chtěla poučit nejen Roye, ale i všechny ostatní. „Krvácení do bělma je dobrým indikátorem uškrcení nebo udušení. Zvláštní však je, že tělo zesnulé neobsahuje žádné jiné známky násilí – člověk by předpokládal, že pokud se oběť útočníkovi bránila, bude mít na těle škrábance nebo modřiny, nemyslíte? Bylo by to logické.“

Měla pravdu. Grace si myslel totéž. „Takže to mohl být někdo, koho znala? A s kým provozovala sexuální hrátky, které skončily špatně?“ zeptal se.

„Jenže co ta řezná rána?“ nadhodil Glenn Branson pochybovačně.

„Souhlasím,“ řekla Nadiuska. „Ta se s tím moc neslučuje.“

„Dobrá poznámka,“ připustil Grace. Znepokojovalo ho, že mu mohla uniknout tak očividná okolnost, ale připisoval to svému unavenému mozku.

Patoložka pak zahájila samotnou pitvu. Vzala do rukavice skalpel, zvedla Katii zamotané vlasy a nařízla jí kůži po celé délce týlu. Uchopila kůži i s vlasy a přetáhla ji přes hlavu dopředu, takže teď kůže visela mrtvé ženě přes obličej jako nějaká ohyzdná maska bez tváře. Asistent Darren pak přikročil ke stolu s kotoučovou pilkou.

Grace se připravil a současně zachytil pohled v očích Glenna Bransona. Tento okamžik se mu protivil ze všeho nejvíce – spolu s otevíráním dutiny břišní, z níž se bez výjimky vyvalil zápach nutící člověka na zvracení. Darren stiskl spínač, pilka se rozvrčela a její ostré zuby se začaly otáčet. Následoval onen brousivý zvuk, který člověku zajížděl až hluboko do žaludku a do všech nervových zakončení: zvuk zubů zakusujících se do Katiiny lebeční kosti.

Vzhledem k podrážděnému žaludku a nepolevující kocovině dnes Grace snášel tuto proceduru obzvláště špatně – tak strašně, že měl tisíc chutí ustoupit do rohu a strčit si prsty do uší. Jenže to samozřejmě nešlo. Musel tu vydržet, než mladý pitevní asistent ve spršce pilin, které však nebyly pilinami, nýbrž úlomky kostí, prořeže lebku po celém obvodu. Když byl Darren hotov, nadzvedl vrchlík lebky, jako by to bylo víčko od konvice na čaj, a odhalil lesknoucí se mozek.

Lidé si mozek vždy představovali jako těstovitou šedou hmotu. Graceovi, který viděl mozků spoustu, však tato hmota nikdy nepřipadala šedá – měla spíš krémově hnědou barvu, která zešedla až později. Nadiuska přikročila ke stolu a Grace ji sledoval, jak si mozek několik okamžiků prohlíží. Darren jí pak podal sabatier – vykosťovací nůž s tenkou čepelí, který mohl klidně pocházet z kuchyňské soupravy. Nadiuska jím zalovila v dutině lebeční, přeřezala šlachy a optické nervy, zvedla mozek jako trofej a podala ho Cleo.

Ta ho odnesla k váze, zvážila ho a napsala křídou na tabulku hmotnost: 1,6 kg.

Nadiuska se na údaj podívala. „Vzhledem k její výšce, váze a věku normální hodnota,“ konstatovala.

Darren nyní postavil nad kotníky oběti kovový tác, jehož nožky se opíraly o pitevní stůl vedle Katiiných nohou. Nadiuska vytáhla řeznický nůž s dlouhou čepelí, šťouchla prsty do mozku na řadě různých míst a bedlivě si při tom orgán prohlížela. Nakonec uchopila nůž a odřízla z jednoho konce mozku tenký plátek, jako by krájela maso na neděli.

V tom okamžiku zazvonil Graceovi telefon.

Detektiv-superintendent odstoupil a přijal hovor. „Roy Grace.“ Byla to opět Linda Buckleyová. „Ahoj, Royi,“ řekla. „Brian Bishop se právě vrátil. Takže jsem odvolala pátrání.“

„Kde byl, krucinál?“

„Říkal, že se musel jít trochu provětrat.“

Grace vyšel z místnosti na chodbu a řekl: „No to určitě. Spoj se s týmem, který má na starosti průmyslové kamery – schválně, co kolem hotelu v posledních pár hodinách zachytily.“

„Hned to udělám. Kdy budeš mít čas, abych ti ho přivedla na projekci?“

„Ještě to chvíli potrvá – dobré tři nebo čtyři hodiny. Ozvu se ti.“

Sotva zavěsil, rozezvonil se telefon znovu. Toto číslo Grace nepoznával – dlouhý sled číslic začínající devětačtyřicítkou prozrazoval, že mu volá někdo ze zahraničí. Přijal hovor.

„Royi!“ zvolal hlas, který Grace okamžitě identifikoval. Byl to jeho starý přítel a kolega Dick Pope. On a jeho manželka Lesley kdysi patřili k jeho nejlepším přátelům. Pak ho ovšem přeložili do Hastingsu, oba se přestěhovali a od té doby se s nimi Grace moc často nevídal.

„Dicku! Rád tě slyším – kde jsi?“

Přítel se náhle zarazil. „Jsme v Mnichově, Royi. Užíváme si dovolenou na čtyřech kolech. A ochutnáváme bavorské pivo!“

„To bych si dal taky líbit!“ prohodil Grace, kterého Dickovo předchozí zaváhání znepokojilo – připadalo mu, že mu přítel něco tají.

„Royi, poslyš, možná o nic nejde. Nechci, aby ses kvůli tomu nějak rozrušoval nebo tak něco. Ale máme s Lesley pocit, že jsme možná právě viděli Sandy.“

KAPITOLA 18

Ten telefon už zase vyzváněl. Skunk se probudil – třásl se zimou a současně se potil. Ježíšikriste, tady je ale vedro. Jeho šaty – přesněji řečeno otrhané tričko a trenýrky, ve kterých spal – i povlečení byly celé promočené. Po těle mu stékaly krůpěje potu. Drrrrrn-drrrrrn-drrrrrn.

Ze zatuchlé temnoty v zadní části karavanu se začal linout skuhravý hlas s liverpoolským přízvukem: „Zkurvenej krám. Vypni ten zkurvenej krám, proboha, než ho seberu a vyhodím z toho zkurvenýho vokna.“

Skunk si náhle uvědomil, že to není telefon, který včera ukradl. Byl to jeho mobil s předplacenou kartou. Jeho služební telefon! Kde ho sakra má?

Chvatně se postavil a vyštěkl: „Jestli se ti něco nelíbí, tak vypadni z mýho karavanu!“

Podíval se na podlahu, našel tam své šusťákové kalhoty, vsunul obě ruce do kapsy a vytáhl malý zelený mobil. „Jo?“ odpověděl.

A vzápětí se začal rozhlížet po peru a kusu papíru. Obojí měl v horním díle šusťákové soupravy, jenže netušil, kde jeho bunda vězí. Po chvíli si uvědomil, že mu sloužila jako polštář a že na ní spal. Vytáhl tenké kuličkové pero s prasklou násadkou a zvlhlý cár linkovaného papíru a rychle našel nějakou vodorovnou plochu. Rukou třesoucí se tak, že sotva dokázala psát, poté načmáral na papír podrobnosti a zavěsil.

Paráda. Prachy. Vejvar! Chechtáky!

Navíc mu dnes fungovala střeva. Žádné trýznivé křeče doprovázené průjmy, které ho sužovaly už řadu dní – nic takového se dnes zatím nedostavilo. V ústech však měl sucho a zoufale se potřeboval napít. Zmámeně a malátně se dopotácel ke kuchyňskému dřezu, opřel se o linku a otočil kohoutkem. Ten už však byl otevřený – což znamenalo, že v nádrži došla voda. K sakru.

„Kdo nechal týct celou noc vodu? Co? Kdo?“ zaječel.

„Zklidni hormon, chlape!“ reagoval hlas.

„Já zklidním hormon tobě, kurva!“ Skunk opět rozhrnul závěsy a zamžoural před náhlým přílivem oslepujícího, časně odpoledního světla. V parku za oknem zahlédl ženu držící za ruku dítě na trojkolce. Kolem pobíhal prašivý pes a očichával spálenou trávu v místě, kde se až do předvčerejška nacházel cirkusový stan. A pak se Skunk rozhlédl po karavanu. Třetí tělo, kterého si až dosud nevšiml, se začalo ošívat. Skunk s nimi momentálně nemohl nic dělat – nezbývalo mu než doufat, že až se vrátí, budou už ti kreténi v tahu. Obvykle to tak bývalo.

Vtom zaslechl téměř rytmické vrz-vrz-vrz. Ohlédl se a spatřil křečka Ala, jak se zlomenou packou v dlaze, kterou mu nasadil veterinář, stále pohání lesklé chromované šlapací kolo a vrtí přitom vousky. „Člověče, ty se fakt nikdy neunavíš?“ prohodil Skunk a přiložil obličej k mřížím klece. Ne však moc blízko, protože ho Al už jednou kousl. Vlastně dvakrát.

Skunk našel klec s tímhle bezprizorním zvířetem v kontejneru vedle silnice, kam ho vyhodil nějaký bezcitný parchant. Všiml si, že má křeček zlomenou packu, a tak se ho pokusil vytáhnout, za což si od něj vysloužil rafnutí. Podruhé ho Al pokousal, když se ho Skunk snažil pohladit přes mříže. Zajímavé bylo, že jindy mohl Skunk bez problémů otevřít klec, křeček z ní vylezl, posadil se mu do dlaně, klidně v ní zůstal hodinu nebo i déle a vůbec mu to nevadilo – akorát někdy posral Skunkovi ruku.

Skunk si oblíkl šedou šusťákovku Adidas s kapucí, kterou ukradl ze supermarketu ASDA v Marině, a obul si zbrusu nové modrobílé tenisky Asics, v nichž utekl během zkoušení z jedné prodejny v Kemp Townu. Popadl nákupní tašku z Waitrose, obsahující jeho pracovní náčiní, a vhodil do ní včera ukradený mobilní telefon. Otevřel dveře karavanu a křikl: „Až se vrátím, ať vás tu kurva nevidím!“ Načež vyšel do sálajícího bezmračného horka dlouhého úzkého parku The Level, který se táhl středem Brightonu and Hove. Města, jemuž z legrace – i když ne tak docela – říkal moje kancelář.

Na zvlhlém kusu papíru, který Skunk pečlivě složil a zastrčil do náprsní kapsy opatřené zipem, byla objednávka s doručovací adresou a smluvenou částkou. Snadné jako facka. Navzdory všem otřesům život náhle vypadal lépe. Skunk si dnes mohl vydělat tolik peněz, že by s nimi vystačil celý týden.

Dokonce si mohl dovolit hrát tvrďáka při smlouvání o ceně ukradeného mobilu.

KAPITOLA 19

Můj otec dnes pláče. Plakat jsem ho ještě nikdy neviděl. Viděl jsem ho opilého a vzteklého, vlastně takový bývá většinu času, vzteklý a opilý, bije mámu anebo mě, případně některou z nás fackuje, anebo taky nás oba, podle toho, jakou má náladu. Někdy kope i do psa, protože je to můj pes a on nemá psy rád. Jediným člověkem, kterého nebije, nefackuje ani nekope, je moje sestra Annie, které je deset let. Té dělá pro změnu jiné věci. Slyšíme ji plakat, když je v jejím pokoji. A někdy pláče i potom, co z jejího pokoje odejde.

Ale dneska pláče on. Můj otec. Všech dvacet dva jeho holubů je mrtvých. Včetně dvou, které choval patnáct let. A taky jeho čtyř Birmingham rollerů, kteří dokázali lítat břichem nahoru a provádět různé akrobatické kousky.

Dal jsem každému velkou dávku inzulínu z jeho diabetické sady. Ti holubi byli celý jeho život. Je zvláštní, že tyhle hlučné a smradlavé ptáky dokázal tolik milovat, zatímco nás všechny nenáviděl. Nikdy jsem nepochopil, jak nás děti vůbec mohli svěřit jemu a naší matce. Někdy je nás tu rovných osm. Jenže zatímco ostatní přicházejí a zase odcházejí, sestra a já zůstáváme. A trpíme společně s mámou.

Jenže dneska pro jednou trpí on. Tohle ho hrozně ranilo.

KAPITOLA 20

Italský sendvič ležel na stole, vychládal a rozmáčel papírový obal. Sophie na něj neměla chuť. Poslední číslo Harpers & Queen leželo na jejím stole neotevřené.

Sophie si ráda prohlížela nepraktické šaty na téměř nadpozemsky krásných modelkách, fotografie úžasných letovisek, o nichž někdy snila, že by se do nich mohla podívat s Brianem, a také soukromé fotografie bohatých a slavných lidí, z nichž některé znala z filmových premiér, kterých se za firmu zúčastnila, anebo je viděla z dálky, když se na filmovém festivalu v Cannes procházela po promenádě Croisette nebo nepozorovaně pronikla na nějaký večírek. Tenhle životní styl se diametrálně lišil od její skromné venkovské výchovy.

Když přijela poprvé do Londýna na kurz pro sekretářky, žádné pozlátko nehledala – a rozhodně ho nenašla ve svém prvním zaměstnání u exekutorské firmy, v jehož rámci zabavovala věci zadluženým lidem. Poměry ve firmě jí připadaly kruté a velká část pracovní agendy jí drásala srdce. Když se o něco později rozhodla pro změnu a začala pročítat inzeráty v Evening Standardu, nikdy si nepředstavovala, že nakonec skončí v tak diametrálně odlišném světě, v jakém se nyní pohybovala.

Tento její svět jako by se však momentálně dočista zbláznil. Sophie se zoufale snažila srovnat si nějak v hlavě naprosto bizarní rozhovor, který před malou chvílí absolvovala s Brianem – rozhovor, během něhož jí Brian oznámil, že jeho manželka je mrtvá, a jedním dechem popřel, že by ji včera v noci – nebo spíš dnes nad ránem – navštívil a miloval se s ní.

Ozvalo se zvonění firemního telefonu. Sophie zvedla sluchátko. „Blinding Light Productions,“ řekla hlasem zbaveným obvyklého zápalu, protože napůl doufala, že je to Brian.

Na druhém konci linky se však nacházel někdo, kdo si přál mluvit s ředitelem obchodních a právních záležitostí Adamem Daviesem. Sophie mu hovor přepojila a vrátila se ke svým myšlenkám.

Budiž, Brian byl zvláštní. Po šesti měsících od jejich seznámení, když vedle sebe seděli na jedné konferenci o daňových pobídkách pro filmové investory, které se na přání svých šéfů zúčastnila, měla stále pocit, že se jí podařilo poznat jen velmi malý zlomek jeho osobnosti. Brian byl nesmírně tajnůstkářský člověk a Sophii dělalo obrovské potíže přimět ho, aby se někdy rozhovořil o sobě. Nikdy tak úplně nepochopila, co dělá, a především co od života – a od ní – chce.

Na druhou stranu to byl laskavý, velkorysý člověk a skvělý společník. A také, což zjistila teprve nedávno, ten nejúžasnější představitelný milenec!

Přesto dodnes ukrýval část své osobnosti v tajné komnatě, kam ona neměla přístup – tu část své osobnosti, která byla s to rezolutně popřít, že ji dnes v časných ranních hodinách navštívil.

Sophie zoufale toužila vědět, co se jeho manželce stalo. Chudák její miláček byl zřejmě rozrušený. Žal ho úplně vykolejil, a tak upadl do fáze popírání. Opravdu mohla být odpověď tak jednoduchá?

Toužila ho obejmout, utěšit ho, dovolit mu, ať to ze sebe všechno vychrlí.

V hlavě se jí začal rýsovat plán. Prozatím měl jen matné obrysy – Sophie byla tak otřesena, že ho zatím nedokázala promyslet do detailů –, ale pořád to bylo lepší než tady jen bezmocně sedět a nevědět nic.

Oba majitelé firmy, Tony Watts a James Samson, měli právě dovolenou.

V kanceláři panoval klid, takže by nikoho příliš nevzrušovalo, kdyby dnes odešla dřív. Ve tři hodiny odpoledne oznámila Cristianovi s Adamem, že se necítí moc dobře, a oba jí navrhli, aby šla domů.

Sophie jim poděkovala, vyšla z budovy a odjela metrem na stanici Victoria, kde zamířila přímo na nástupiště vlaku do Brightonu.

Nastoupila do vagonu, posadila se do šíleně rozpáleného kupé a vůbec si přitom neuvědomila, že přímo za ní nastoupil do vlaku muž v teplákové bundě s kapucí a tmavými brýlemi na očích. V ruce svíral červenou igelitovou tašku obsahující nákup ze sexshopu a pod vousy si broukal starou píseň Louise Armstronga, která mu hrála do sluchátek iPodu: „Máme všechen čas na světě“.

KAPITOLA 21

Roy Grace zavěsil a jako ve snách se odšoural zpátky do pitevního sálu. Cleo s ním navázala vizuální kontakt, jako by vycítila, že se děje něco vážného. Grace jí vyslal nepřesvědčivý signál, že je všechno v pořádku. V žaludku jako by se mu obracel mokrý beton. Jen s vypětím všech sil dokázal soustředit pohled na scénu před sebou – na pitevní stůl, kde právě Nadiuska De Sancha rozřezávala Katii Bishopové skalpelem krk, hezky vrstvu po vrstvě, a hledala příznaky vnitřních podlitin.

Grace ztratil zájem tady být. Chtěl teď mít soukromí – sedět v nějaké tiché místnosti, kde by mohl přemýšlet.

O Sandy.

Mnichov.

Je to vůbec možné?

Jeho manželka Sandy zmizela ze zemského povrchu zhruba před devíti lety, v den jeho třicátých narozenin. Grace si to pamatoval tak živě, jako by se to stalo včera.

Narozeniny pro ně vždy byly velmi speciálním dnem. Když ho Sandy probudila, držela v ruce tác s drobným dortem opatřeným jedinou svíčkou, sklenicí šampaňského a velmi nemravným přáním k narozeninám. Grace rozbalil dárky, které mu koupila, a pak se pomilovali.

Toho dne odjel Grace z domu později než obvykle, až ve čtvrt na deset, a slíbil Sandy, že přijede brzy, aby si mohli zajet na slavnostní večeři s Dickem a Lesley Popeovými. Když však kvůli problémům s jednou vraždou dorazil domů téměř o dvě hodiny později, než plánoval, po Sandy jako by se slehla země.

Nejdříve si myslel, že má na něj vztek kvůli pozdnímu návratu domů a touto formou dává najevo nelibost. V domě bylo uklizeno, zmizelo jen Sandyino auto a kabelka a nikde nebyly vidět stopy zápasu.

Grace během let prohledal úplně všechno. Vyzkoušel všechny možné cesty, všude rozdával její fotografii, obrátil se na Interpol, pátral po celém světě. Kromě toho navštěvoval senzibily – a kdykoliv se dnes doslechl o někom novém a věrohodném, navštívil i jeho. Ničeho však nedosáhl. Ani jeden z nich nedokázal zachytit stopu, která by vedla až k Sandy. Jako by ji někdo teleportoval na jinou planetu. Nezanechala po sobě jedinou stopu, za celou dobu si jí nikdo nevšiml.

Tedy až do dnešního telefonátu.

Do telefonátu Dicka Popea. Řekl mu, že se s Lesley projížděli na lodičce v jedné mnichovské zahradní pivnici a oba mohou odpřísáhnout, že u jednoho stolu zahlédli Sandy – zpívala prý spolu s ostatními píseň, kterou v zahradě hrála bavorská dechovka.

Dick dodal, že okamžitě zamířili ke břehu a začali na Sandy volat. Dick se pak vyškrábal z lodičky a vyrazil za ní, ale Sandy byla pryč. Ztratila se v davu. On ani jeho manželka si proto nemohli být stoprocentně jistí, že skutečně viděli Sandy.

Od doby, co ji viděli naposledy, koneckonců uplynulo devět let A v Mnichově se stejně jako v kterémkoliv jiném městě pohybovaly v létě desítky atraktivních žen s dlouhými světlými vlasy. Dick ovšem neopomněl Roye ujistit, že jemu i Lesley připadala ta žena až neuvěřitelně podobná Sandy. Navíc prý na ně civěla s výrazem, který jednoznačně prozrazoval, že je poznává. Proč tedy vstala od stolu a utekla?

A nechala před sebou ze tří čtvrtin nedopité pivo?

Lidé sedící okolo ní tvrdili, že ji dnes viděli poprvé v životě.

Sandy si za horkých letních dní ráda dopřála sklenici piva. Jednou z milionu, bilionu, trilionu věcí, které na ní Roy Grace miloval, byla její chuť do života. Chuť na jídlo, víno, pivo. A sex. Sandy byla úplně jiná než všechny ženy, s nimiž chodil předtím. Do všeho hned šla. Grace to vždy připisoval skutečnosti, že jeho manželka není stoprocentní Britka. Její babička – skvělá žena, s níž se Grace před její smrtí mnohokrát setkal a opravdu ji měl rád – byla Němka. Židovka, jež v roce 1938 uprchla ze země. Do té doby bydlela její rodina v malé vesničce kousek od Mnichova.

Ježíšikriste. Ta myšlenka ho teď napadla vůbec poprvé.

Mohla se Sandy vrátit ke kořenům?

Často mluvila o tom, že tam pojede na návštěvu. Dokonce se snažila přesvědčit babičku, aby tam jela s ní a ukázala jí, kde kdysi bydleli, ovšem pro starou ženu by tyto vzpomínky byly příliš bolestné. Grace tedy Sandy slíbil, že si tam jednoho dne zajedou spolu.

Do reality ho vrátilo ostré křupnutí následované lupnutím.

Katie Bishopová měla ňadra obrácená dovnitř a pod staženými pruhy kůže jí byla vidět žebra, svaly a orgány dutiny břišní a hrudní. Její srdce, plíce, ledviny a játra se v šedém světle leskly. Protože už její srdce nečerpalo krev, na vypouklý kovový stůl z něj loudavě vytékal jen jeden drobný potůček.

Nadiuska uchopila nástroj, který vypadal jako zahradnické nůžky, a začala mrtvole stříhat žebra. S každým dalším hrůzostrašným křupnutím upadal Grace i všichni ostatní pozorovatelé v sále hlouběji do jakéhosi prazvláštního soustředěného mlčení. Bez ohledu na počet pitev, jichž se člověk v minulosti zúčastnil, nic ho nemohlo připravit na tento zvuk, na tuto strašlivou realitu. Lidská bytost, která byla kdysi živoucí, dýchající a milující individualitou, zde klesala na úroveň kusu masa na řeznickém háku.

A tak Grace vůbec poprvé za celou kariéru ucítil, že je toho na něj příliš. Se zmatenými myšlenkami na Sandy, které se mu vířivě honily hlavou, odstoupil od stolu, co nejdále to šlo, aby nemusel opustit sál.

Pokusil se soustředit myšlenky. Tato žena zemřela rukou někoho jiného – člověka, který ji téměř jistě zavraždil. Zasloužila si víc než jen povrchní zájem roztěkaného policisty, který se nemůže zbavit myšlenek na to, že někdo možná zahlédl jeho dávno zmizelou manželku. Grace se musel pokusit vytěsnit telefonát Dicka Popea pro tuto chvíli z mysli a soustředit se na tento případ.

Vzpomněl si na Katiina manžela Briana. Na to, jak se choval ve vyšetřovně. Graceovi na něm něco nesedělo. A pak si vzpomněl, že ve svém unaveném a zmateném stavu úplně zapomněl provést jednu věc.

Věc, kterou se nedávno naučil a jež mu mohla přesvědčivě říci, zda Brian Bishop mluví pravdu, anebo ne.

KAPITOLA 22

Na nádraží v Brightonu vystoupila Sophie z vlaku a vyrazila po nástupišti. U přepážky se prokázala předplacenou jízdenkou a prošla na vyleštěnou podlahu nádražní haly. Vysoko nad ní poletoval pod obrovskou prosklenou střechou osamělý holub. Z amplionů se halou neslo hlášení – unavený mužský hlas vyjmenovával všechna města, v nichž bude jakýsi vlak zastavovat.

Sophie se v parném nedýchatelném vzduchu potila a měla sucho v ústech. Zastavila se v jedné trafice, koupila si plechovku koly, se zasyčením ji otevřela a nadvakrát ji obrátila do sebe. Zoufale, strašlivě zoufale se chtěla vidět s Brianem.

Vtom přímo před sebou zahlédla na bílém stojanu s novinami Argus černý titulek: V MILIONÁŘSKÉM DOMĚ NALEZENA MRTVÁ ŽENA.

Odhodila prázdnou plechovku do koše a vytrhla ze stojanu jeden výtisk novin.

Pod titulkem se skvěla barevná fotografie impozantního domu ve falešném tudorovském stylu, příjezdové cesty a venkovní ulice odříznuté policejní páskou a přeplněné automobily včetně dvou označených policejních vozů, několika dodávek a velkého krabicovitého auta týmu pro vyšetřování závažných incidentů. Ve výřezu pak byla mnohem menší černobílá fotografie zachycující Briana Bishopa v motýlku a vedle něj atraktivní ženu s elegantně vyčesanými vlasy.

V článku se psalo:

V luxusní vile zámožného podnikatele Briana Bishopa (41) a jeho manželky Katie (35) na Dyke Road Avenue bylo dnes časně ráno nalezeno tělo mrtvé zeny. Na místo se dostavil patolog ministerstva vnitra a tělo bylo následně odvezeno z objektu k soudní pitvě.

Sussexská policie zahájila vyšetřování, v jehož čele stojí detektiv-– superintendent Roy Grace ze sussexského oddělení kriminálního vyšetřování.

Brightonský rodák Bishop je výkonným ředitelem akciové společnosti International Rostering Solution, kterou list Sunday Times letos zařadil mezi sto nejrychleji rostoucích firem ve Spojeném království.

Jeho komentář se nepodařilo získat. Bishopová manželka působí ve výboru dětské charitativní organizace Rocking Horse Appeal se sídlem v Brightonu a v minulosti sháněla finanční prostředky pro mnoho místních dobročinných aktivit.

Na dnešní odpoledne byla naplánována soudní pitva.

Sophie civěla na stránku a pociťovala žaludeční nevolnost. Fotografii Katie Bishopové ještě nikdy neviděla, takže netušila, jak Brianova manželka vypadá. Bože, ta byla krásná. Mnohem atraktivnější, než dnes byla Sophie – a než kdy Sophie dokáže být. Vypadala tak elegantně, tak spokojeně, tak…

Sophie vrátila noviny na stojan. Cítila ještě větší zmatek. Přimět Briana, aby se rozhovořil o své ženě, bylo vždy obtížné. Avšak i když jedna část Sophiiny osobnosti planula zvědavou touhou dozvědět se o Brianově manželce co možná nejvíce, jiná část jako by se snažila popřít, že tato žena vůbec existuje. Sophie nikdy neměla románek s ženatým mužem a nikdy si ho ani nepřála mít – vždy se snažila žít podle jednoduché morální zásady. Nedělej druhým nic, co nechceš, aby oni dělali tobě.

Když však poznala Briana, tohle všechno se zhroutilo. Brian jí prostě a jednoduše sebral půdu pod nohama. Uhranul ji. I když to všechno začalo jako nevinné přátelství. A dnes poprvé měla Sophie možnost prohlédnout si svou milostnou sokyni. Jenže si Katii představovala úplně jinak, ačkoliv o ní žádnou konkrétní představu neměla, protože Brian o své ženě téměř nikdy nemluvil. Každopádně měla Katie v její fantazii spíše podobu zahořklé semetriky s vlasy vyčesanými do drdolu, úděsné staré krávy, která zlákala Briana do manželství bez lásky. Rozhodně nečekala tak úžasnou, sebevědomou a spokojeně působící krasavici.

Náhle si začala připadat naprosto ztracená. Položila si otázku, co tu proboha vlastně dělá. Váhavě vytáhla mobilní telefon z kabelky – z laciné plátěné tašky citrónové barvy, kterou si koupila začátkem léta, protože byla zrovna v módě, ale která teď vypadala strašně nemožně. Stejně jako já sama, uvědomila si Sophie, když se zahlédla v plandavých šatech v zrcadle samoobslužné fotokabinky.

Potřebovala by se vrátit domů, převléknout se a trochu se osvěžit. Brian měl rád, když vypadala dobře. Sophie si vzpomněla, jak nelibě se tvářil, když se jednou zdržela v práci, takže se už nestihla převléknout a rovnou z kanceláře za ním přijela do nóbl restaurace.

Po několika vteřinách váhání vytočila jeho číslo, přitiskla si telefon na ucho a úporně se soustředila. Muže v kapuci, který stál pouhých pár metrů za ní a předstíral, že si prohlíží laciné paperbacky na otočném stojanu u nedalekého stánku, si ještě stále nevšimla.

Nádražní halou se rozlehlo další hlášení z amplionu. Sophie zvedla hlavu a pohlédla na mohutné čtyřstranné hodiny s římskými číslicemi.

Čtyři padesát jedna.

„Ahoj,“ řekl Brian. Jeho hlas ji polekal, protože se ozval ještě předtím, než Sophie uslyšela první zazvonění.

„Chudáčku můj,“ řekla. „Moc mě to mrzí.“

„Ano.“ Jeho hlas zněl prázdně a monotónně. Zdálo se, že její slova pohlcuje jako savý papír.

Nastalo dlouhé, tíživé mlčení. Nakonec to Sophie ze sebe dostala. „Kde teď jsi?“

„V jednom hotelu. Ta zatracená policie mě nepustí domů. Nechtějí mě pustit do vlastního domu. A taky mi neřekli, co se stalo – věřila bys tomu? Prý je to místo činu a já dovnitř nemůžu. Já… Panebože, Sophie, co si jen počnu?“ Dal se do pláče.

„Jsem teď v Brightonu,“ řekla Sophie tiše. „Odešla jsem z práce dřív.“

„Proč?“

„My-myslela jsem… Myslela jsem si, že třeba… Já nevím…, promiň… Myslela jsem si, že bych třeba mohla něco udělat. Chápeš. Nějak ti pomoct.“ Hlas se jí vytratil. Znovu se podívala na ozdobné hodiny. Na holuba, který náhle přistál na jejich horním okraji.

„Já se s tebou vidět nemůžu,“ řekl Brian. „To nejde.“

Sophie si teď připadala hloupě, že mu vůbec něco takového navrhovala. Co ji to vůbec napadlo, sakra?

„Ne,“ řekl a náhlá drsnost v jeho hlase ji citelně zraňovala.

„Já to chápu. Jen jsem ti chtěla říct, že kdybych třeba mohla něco udělat…“

„Nic udělat nemůžeš. Je od tebe hezké, žes mi zavolala. Ale teď – teď musím jet identifikovat její tělo. Dětem jsem to ještě neřekl. Já…“

Zmlkl. Sophie trpělivě čekala, snažila se pochopit, jaké emoce teď musí její milenec prožívat, a zároveň si uvědomovala, jak strašlivě málo toho o něm ve skutečnosti ví a jak cizorodým prvkem stále v jeho životě je.

Konečně Brian přidušeným hlasem řekl: „Zavolám ti později, ano?“

„Kdykoliv. Absolutně kdykoliv, jo?“ ujistila ho Sophie.

„Díky,“ řekl. „Promiň, já… Promiň.“

Když ukončili hovor, zavolala Sophie Holly, protože si zoufale potřebovala s někým popovídat. Ozvalo se jí jen nejnovější Hollyino uvítání na hlasové schránce, které bylo ještě vlezlejší a žoviálnější než to předchozí. Sophie jí nechala vzkaz.

Několik minut se bezcílně procházela nádražní halou, až nakonec vyšla na prudké slunce. Neměla chuť vracet se do svého bytu – sama pořádně nevěděla, co teď vlastně chce. Z ulice mířil k nádraží setrvalý proud opálených lidí. Mnozí z nich měli na sobě jen tričko, tílko nebo pestrobarevnou košili a kraťasy, přes rameno měli přehozené plážové tašky a celkově vypadali jako výletníci, kteří zde strávili den a teď se vracejí domů. Jakýsi vyzáblý muž v džínsách ustřižených pod koleny si nesl mohutné rádio, z něhož se valil agresivní rap. Ve tváři a na pažích byl červený jako pečený humr. Celé město dnes mělo prázdninovou náladu. Ta byla od nálady Sophie Harringtonové vzdálená asi jako Jupiter.

Vtom jí zazvonil telefon. Sophie na okamžik ožila, protože doufala, že jí volá Brian. Pak ovšem uviděla na displeji Hollyino jméno. Přijala hovor. „Ahoj.“

Kamarádčin hlas se téměř zcela utápěl v nepřetržitém hučení. Jsem u kadeřníka pod vysoušečem, informovala Sophii. Po několikaminutové snaze vysvětlit Holly, co se stalo, to Sophie vzdala a navrhla, že si promluví později. Holly jí slíbila, že jí brnkne, jen co vypadne z kadeřnictví.

Muž v kapuci zatím Sophii dál z bezpečné vzdálenosti sledoval. V jedné ruce stále nesl červenou igelitovou tašku, zatímco volnou ruku si stále strkal do úst a sál. Bylo příjemné vypadnout ze začouzeného Londýna a být zase tady u moře. Doufal, že Sophie odtud zamíří na pláž – bylo by příjemné posadit se tam a dát si třeba zmrzlinu. Byl by to příjemně strávený čas, příjemný způsob, jak utratit několik z mnoha milionů hodin, které měl muž stále uloženy na svém účtu v časové bance.

Kráčel za Sophií a přemýšlel o předmětu, který během Sophiiny polední přestávky zakoupil a vložil do červené igelitové tašky. V zazipovaných kapsách teplákové bundy měl kromě peněženky a mobilního telefonu ukrytou také lepicí pásku, nůž, chloroform a ampulku s rohypnolem, který násilníci s oblibou používali jako oblbovák. A také několik dalších pomůcek – člověk nikdy neví, kdy mu můžou přijít vhod.

Dnešní noc bude hodně dobrá. Zase.

KAPITOLA 23

Cleo mohla své dovednosti skutečně projevit až krátce po páté hodině odpolední, kdy Nadiuska De Sancha ukončila pitvu Katie Bishopové.

Sebrala velkou polévkovou naběračku a začala z Katiiny dutiny hrudní vybírat krev, kterou vylévala do žlábku pod sebou. Ze žlábku krev stékala do sběrné nádrže pod budovou, kde se pomocí chemických činidel pomalu rozložila a následně byla vypuštěna do městské kanalizace.

A zatímco se Nadiuska opřela o pracovní stůl, namluvila do diktafonu závěr a poté začala vyplňovat pitevní protokol, histologickou zprávu a zprávu o příčině smrti, Darren podal Cleo obyčejný bílý igelitový sáček obsahující všechny životně důležité orgány, které patologové před chvílí z mrtvoly vytáhli a zvážili. Grace stejně jako vždy s morbidní fascinací přihlížel, jak Cleo vkládá sáček zpět do Katiina těla, jako by to byly kuřecí droby.

Sledoval to, ale nad jeho hlavou stále těžce visel stín telefonátu o Sandy. Přemýšlel. Potřeboval Dickovi zavolat zpátky a pořádně ho vyslechnout – zeptat se ho, kdy přesně Sandy viděl, u kterého stolu seděla, jestli mluvil s personálem, jestli byla sama, anebo s někým.

Mnichov. Toto město v něm vždy něco rozeznívalo. Snad proto, že tam Sandy mívala rodinu, a částečně snad i proto, že se město neustále drželo v povědomí světa. Oktoberfest, olympijský stadion, kde se hrálo i finále fotbalového mistrovství světa a Evropy, sídlo automobilky BMW – a pokud si Grace dobře vzpomínal, tak tam taky bydlel Hitler, než se přestěhoval do Berlína. Grace si momentálně nepřál nic jiného než sednout do letadla a odletět tam. Jenže si dokázal velmi živě představit, jak by to nesla jeho nadřízená Alison Vosperová, která určitě hledala jakoukoliv příležitost začít kroutit dýkou, kterou mu už vrazila do břicha, a zbavit se ho.

Darren na chvíli vyšel ze sálu a vrátil se s černým odpadkovým pytlem, jenž obsahoval skartovanou korespondenci městského úřadu v Brightonu and Hove. Vytáhl hrst papírových cárů a napěchoval je mrtvole do prázdné dutiny lebeční. Cleo zatím sebrala silnou jehlu s nití a začala opatrně, ale důkladně zašívat mrtvole dutinu břišní.

Když skončila, postříkala Katiino tělo hadicí, aby je zbavila krvavých šmouh, a zahájila nejchoulostivější proceduru. S maximální pečlivostí nanesla Katii na obličej líčidlo, přidala trochu růže na líce, upravila jí vlasy a nastrojila ji tak, aby mrtvá žena působila dojmem, že si jen na chvíli zdřímla.

Darren se mezitím pustil do úklidu pitevního sálu kolem Katiina stolu. Nastříkal na dlaždice dezinfekční prostředek s vůní citronu, vydrhl podlahu, vybělil ji, posypal trigenem a nakonec na ni nanesl dezinfekční prostředek Autoclave.

O hodinu později už Katie Bishopová ležela pod fialovou plachtou s překříženýma rukama a s malou kytičkou čerstvých růžovobílých růží v dlani. Darren ji odvezl do identifikační místnosti – malého úzkého prostoru s dlouhým oknem, kde bylo právě tolik místa, aby se kolem zesnulého mohli postavit nejbližší příbuzní. Díky mrňavým modrým závěsům to tu vypadalo trochu jako v kapli, jen místo oltáře zde stála malá váza s umělými květinami.

Grace s Bransonem čekali venku a přes okno sledovali, jak Linda Buckleyová – čilá a příjemná pětatřicátnice s krátkými světlými vlasy, která dnes měla na sobě střízlivý tmavě modrý kostým a bílou halenku – přivádí do identifikační místnosti Briana Bishopa.

Sledovali, jak Bishop upřeně hledí na obličej mrtvé ženy, poté sahá pod plachtu, vytahuje jí ruku, líbá ji a pevně ji tiskne. Po tváři mu stékaly slzy. Nakonec padl na kolena, naprosto zdeptán žalem.

Roy Grace si přesně v takových okamžicích – jichž během své dlouhé kariéry zažil bezpočet – přál být čímkoliv jiným, jen ne policistou. Jeden z jeho spolužáků ze školy se dal na bankovnictví a dnes pracoval jako ředitel družstevní záložny ve Worthingu se slušným platem a pohodlným životem. Jiný organizoval rybářské výlety z brightonského přístavu a působil dojmem, že neexistuje nic, co by ho v životě trápilo.

Grace sledoval Bishopovo počínání a nedokázal se od něj citově odtrhnout – zabránit tomu, aby vdovcův zármutek bytostně vnímal každou buňkou vlastního těla. Měl co dělat, aby se sám nerozplakal.

„Sakra, toho to vzalo,“ řekl mu Glenn tiše.

Grace pokrčil rameny a nechal v sobě promluvit policajta: „Možná.“

„Ježíši, ty jseš ale okoralej parchant.“

„Nebýval jsem,“ poznamenal Grace. „Ale pak jsem k tobě sedl do auta. A na to, aby člověk přežil tvoje řízení, trochu té okoralosti potřebuje.“

„Moc vtipné.“

„Takže jsi ten kurz pokročilého policejního řízení udělal?“

„Ne, vyletěl jsem.“

„Vážně?“

„Jo. Protože jsem jel moc pomalu. Věřil bys tomu?“

„Já jestli bych věřil tomuhle?“

„Ježíši, ty máš zase den. Jsi pořád stejný. Pokaždý co se tě na něco zeptám, odpovíš mi otázkou. Můžeš si někdy přestat hrát na pitomýho detektiva?“

Grace se usmál.

„Tohle není vtipný. Slyšíš? Položil jsem ti jednoduchou otázku: jestli bys věřil tomu, že jsem vyletěl z kurzu, protože jsem jel moc pomalu.“

„Né.“ A Grace tomu doopravdy nevěřil. Dodnes nezapomněl, jak ho Glenn někam vezl a nacvičoval si přitom před zkouškou řízení ve vysoké rychlosti. Když Grace nakonec vystoupil z vozu celý – což se dalo přičíst spíše ryzímu štěstí než Bransonovým řidičským dovednostem –, dospěl k závěru, že si radši nechá vyříznout žlučník bez umrtvení, než aby se ještě jednou nechal vozit Glennem Bransonem.

„Vážně to tak bylo, člověče,“ prohodil detektiv-seržant.

„Je prima vědět, že ještě na světě existují příčetní lidé.“

„Víš, v čem je tvůj problém, detektive-superintendente Royi Gracei?“

„Který problém máš na mysli?“

„Ten s mým řízením.“

„Dám se poddat.“

„Nedostatek víry.“

„V tebe, nebo v Boha?“

„Bůh zabránil té kulce, aby ve mně napáchala mnohem horší škody.“

„Ty tomu vážně věříš, jo?“

„Máš snad lepší hypotézu?“

Grace zmlkl a zamyslel se. Vždy mu připadalo snazší zaparkovat otázky o boží existenci kamsi do bezpečného zákoutí svého mozku a přemýšlet o nich pouze tehdy, když mu to vyhovovalo. Nebyl ateistou, ba dokonce ani agnostikem. V něco upřímně věřil – nebo přinejmenším v něco věřit chtěl –, jenže nikdy nedokázal přesně definovat, co to je. Na jednu stranu se mu nikdy nepodařilo přijmout boží koncept v konvenční podobě, ale na druhou stranu se ho za to vždy vzápětí zmocnily výčitky svědomí. Ovšem od chvíle, co zmizela Sandy a všechny jeho modlitby zůstaly oslyšeny, byla jeho víra do značné míry nahlodána.

To se prostě stává.

Velkou část jeho služebních povinností představovalo úsilí dobrat se pravdy. Odhalovat fakta. Jeho víra byla stejně jako u všech kolegů jeho ryze soukromou záležitostí.

Sledoval přes okno Briana Bishopa. Čerstvého vdovce zlomeného žalem.

Anebo skvělého herce.

Grace měl už brzy poznat, která verze platí.

Až na to, že jeho prioritou – jakkoliv nesprávnou, protože osobní – teď byla Sandy.

KAPITOLA 24

Skunk byl v pokušení zavolat svému dealerovi z telefonu, který včera ukradl, protože na svém mobilu už neměl žádný kredit. Nakonec ovšem usoudil, že mu nestojí za to riskovat dealerův hněv. Nebo se v horším případě nechat vyškrtnout ze seznamu jeho odběratelů, i když po pravdě řečeno byl tenhle dealer pěkný kretén. Rozhodně by ho nepotěšilo zjištění, že se jeho mobil objevil v seznamu volaných čísel na ukradeném telefonu – tím méně telefonu, který měl Skunk v úmyslu prodat.

Vstoupil tedy do telefonní budky před umouněnou starou terasou v parku The Level a čekal, až se za ním zabouchnou dveře a odříznou ho od rámusu pátečního odpoledne. Připadalo mu, jako by se za ním zavřela dvířka mikrovlnné trouby – výheň v budce byla téměř nesnesitelná. Vytočil číslo a strčil do dveří nohu, aby dovnitř vpustil ještě trochu vzduchu. Po dvou zazvoněních se ve sluchátku ozvalo úsečné: „Jo?“

„Wayne Rooney,“ představil se Skunk heslem, na němž se naposledy dohodli. Heslo se při každé schůzce měnilo.

„Jo, jasně,“ řekl dealer s východolondýnským přízvukem, „takže jako obvykle? Chceš háčko? Desetilibrový, anebo dvacku?“

„Dvacku.“

„A co máš? Prachy?“

„Motorolu Razor. T-Mobile.“

„V těch už se topím. Můžu ti za ni dát maximálně pětku.“

„Jdi do prdele, chlape – chci za ni tři pětky.“

„V tom případě nemůžu sloužit, kámo. Měj se. Čau.“

Skunk v náhlé panice vykřikl: „Hej, ne, ne! Nezavěšuj.“

Nastalo krátké ticho, po němž se znovu ozval dealerův hlas. „Mám spoustu práce. Nemůžu ztrácet čas. Ceny na ulici rostou a zboží je málo. Dva tejdny teď nebudu nic mít.“

Skunk si to zapsal do paměti. „Dám ti ji za dvě pětky.“

„Deset liber a víc ani floka.“

Na ulici byli i další dealeři, ale toho, který prodával Skunkovi zboží před tímhle kreténem, sebrali a dneska bručel někde v base. A jiný dealer by mu bezpochyby prodal sračky. Skunk se sice mohl obrátit na pár jiných kupců, kteří by mu za telefon nabídli lepší cenu, jenže on se začínal cítit stále více nesvůj. Potřeboval si rychle šlehnout, aby si dal hlavu dohromady. Dnes měl totiž práci, která mu mohla vynést mnohem víc peněz než tohle. Další háčko si může koupit pak.

„No tak dobře. Kde se sejdem?“

Dealer, jehož znal Skunk pouze pod jménem Joe, mu dal příslušné pokyny.

Skunk vyšel z budky a vzápětí ucítil, jak se mu do hlavy opírá spalující slunce. Prokličkoval ucpanými jízdními pruhy na Marlborough Place a vynořil se přímo před putykou, kde si někdy v noci na pánských toaletách kupoval extázi. Jestli všechno klapne, možná by si mohl nějakou dopřát i dneska večer.

Odbočil doprava na North Road, dlouhou rušnou jednosměrnou ulici vedoucí do prudkého kopce. Dolní cíp ulice byl ještě humáč, ale zhruba v polovině, kousek nad Starbucks, začínala nejmodernější část Brightonu.

Když Skunk stoupal do kopce, cítil překvapivě velkou únavu. Bývaly časy, kdy dokázal uhánět jako o závod a nedělalo mu pražádné potíže vyrvat někomu z ruky kabelku nebo utéct z prodejny s nezaplaceným zbožím. Dnes ho však jakákoliv fyzická námaha brzy vyčerpala – tedy pokud nepočítal prvních pár hodin po šlehu, kdy byl ještě v ráži.

Kráčel po ulici a nikdo si ho nevšímal. Přesněji řečeno nikdo s výjimkou dvou policistů v civilu sedících v přeplněném Starbucks za stolem u okna, odkud se jim nabízel nerušený výhled na dění na ulici.

Oba muži v otrhaných šatech, které by si leckdo mohl splést se studenty, se snažili co nejdéle vydržet u jedné kávy. První z nich, menší a podsaditější chlapík v černém tričku a otrhaných džínsách, měl oholenou hlavu a kozí bradku, zatímco druhým byl vysoký vlasatec v plandavé košili a maskáčových kalhotách. Oba muži osobně znali většinu brightonské galérky a Skunkova fotografie obklopená portréty zhruba čtyřiceti dalších delikventů navíc visela na brightonské policejní centrále už v den jejich nástupu k policii.

Pro většinu obyvatel Brightonu and Hove byl Skunk prakticky neviditelný. Měl na sobě stejné oblečení jako kdysi v pubertě, tedy otrhané oranžové tričko, zmačkanou šusťákovou bundu s kapucí, tepláky a tenisky, stále chodil s rukama v kapsách a lehce předkloněným trupem a splýval s městem jako chameleon. Jeho oblečení bylo současně uniformou jeho gangu WBC neboli „Parádně velké party“, která se snažila konkurovat dávno zavedenému gangu TMC – „Masivní týmové party“. Skunkův gang nebyl tak násilný jako TMC, jejichž zasvěcovací rituál údajně předepisoval zbití policajta, znásilnění ženy nebo pobodání nevinného kolemjdoucího, ale i WBC si zakládalo na hrozivé pověsti. Jeho členové se poflakovali kolem nákupních center s kapucemi na hlavách, kradli všechno, co se dalo ukrást, a obírali každého, kdo byl tak hloupý, že se nechal obklíčit. Nakradené peníze většinou utráceli za alkohol a drogy. Dnes už byl Skunk na členství v gangu tvořeném převážně teenagery příliš starý, ale stále chodil v jeho barvách – líbil se mu pocit, že někam patří.

Hlavu měl Skunk oholenou dohola – kdykoliv za ním přišla Bethany, vzala si to na starost – a od spodního rtu až k bradě se mu táhl nerovnoměrný proužek vousů. Bethany se to tak líbilo. Řekla mu, že s chmýřím na bradě vypadá tajuplně, zejména když si nasadí své fialové sluneční brýle.

Skunk se však do zrcadla tak často nedíval. Jako malý kluk na sebe dokázal civět celé hodiny – snažil se nevypadat ošklivě, přesvědčoval sám sebe, že ve skutečnosti není tak ošklivý, jak mu matka s bratrem neustále podsouvají – ale teď už mu to bylo jedno. S holkama to vždycky docela uměl. Na druhou stranu však byla pravda, že ho někdy vlastní obličej vyděsil, jak byl vyschlý, posetý boláky a propadlý. Vypadal, jako by mu někdo natáhl kůži přímo na lebku.

Také jeho tělo se pomalu rozpadalo – na tohle zjištění nemusel být člověk atomový fyzik. Feťáka obvykle neničily samotné drogy, nýbrž nečistoty, které bezskrupulózní dodavatelé přimíchávali do dávek. Hlava Skunkovi většinu dní plavala, jako by měl neustále chřipku nebo jako by žil střídavě v horkém oparu a zimní mlze. Paměť měl úplně v tahu a nedokázal se soustředit ani dost dlouho na to, aby se podíval na nějaký film nebo televizní pořad. A taky mu pořád na těle vyrážely vředy. Nedokázal udržet v žaludku jídlo. Ztrácel pojem o čase. A někdy si ani nedokázal vzpomenout, kolik je mu let.

Čtyřiadvacet, pomyslel si, nebo tak nějak. Chtěl se na to zeptat bráchy, když mu včera večer volal do Austrálie, jenže to nevyšlo.

Byl to právě jeho o tři roky starší a o třicet centimetrů vyšší bratr, který mu poprvé dal přezdívku Skunk, a jemu se to docela líbilo. Skunkové jsou zlá a nezkrotná zvířata. Mají kradmé pohyby a dokážou se účinně bránit. Se skunkem je lépe si nezahrávat.

Jako teenager měl Skunk slabost pro auta. A aniž o tom nějak zvlášť přemýšlel, brzy zjistil, že je dokáže docela snadno krást. Když se po městě rozkřiklo, že dokáže šlohnout prakticky jakékoliv auto, na které si zájemce ukáže, začal mít náhle spoustu přátel. Dvakrát ho však policie sebrala – poprvé dostal podmínku a zakázali mu řízení, přestože byl ještě moc mladý, aby vůbec dostal řidičák, zatímco podruhé ho na rok poslali do vězení pro mladistvé, protože v tomhle případě neměl na krku jen krádež, ale i přepadení.

Dnes odpoledne tedy kráčel po ulici a v kapse žmoulal zvlhlou objednávku na další automobil. Měl to být nový kabriolet audi A4 s automatickou převodovkou a nízkým počtem najetých kilometrů, v modré, stříbrné nebo černé metalíze.

Zastavil se, aby popadl dech, a jeho tělem náhle projela vlna neznámého temného strachu, která jako by z něj vysála veškerou horkost dne, takže Skunka zničehonic přepadl pocit, že vstoupil do mrazicího boxu. Na těle mu znovu vyrazila husí kůže, po níž jako by mu začal přecházet milion termitů.

Spatřil telefonní budku. Tuhle budku potřeboval. Potřeboval si šlehnout, aby se dokázal soustředit, aby získal zpět ztracenou rovnováhu. Vstoupil do budky, přičemž zjistil, že i pouhá námaha spojená s otevřením těžkých dveří v něm vyvolává dýchavičnost. Sakra. Opřel se o stěnu budky a pocítil v nedýchatelném vzduchu závrať. Nohy se mu podlomily. Jednou rukou popadl sluchátko, druhou se zapřel, vytáhl z kapsy minci, vhodil ji do automatu a vytočil Joeovo číslo.

„Tady Wayne Rooney,“ řekl tichým hlasem, jako by ho někdo mohl zaslechnout. „Jsem na místě.“

„Dej mně svoje číslo. Zavolám ti zpátky.“

Skunk čekal a byl stále nervóznější. Po několika minutách telefon konečně zazvonil a Skunk obdržel novou sadu instrukcí. Sakra, ten Joe je den ode dne paranoidnější, pomyslel si Skunk. Anebo se příliš dívá na bondovky.

Vyšel z budky, urazil po ulici asi padesát metrů, zastavil se a přesně podle instrukcí se zadíval do výlohy prodejny, kde si mohl člověk nechat na objednávku nastříhat molitan.

Dva policisté dál usrkávali chladnou kávu. Menší a podsaditější z nich, který se jmenoval Paul Packer, držel šálek za prostředníček prostrčený ouškem. Před osmi lety mu totiž první článek ukazováčku ukousl při šarvátce gauner s přezdívkou Skunk.

Schylovalo se ke třetí předávce drog, které byli za poslední hodinu svědkem. A oba policisté věděli, že stejný obrázek je právě v tomto okamžiku k vidění i na šesti dalších „horkých místech“ po celém Brightonu. Každou hodinu, ve dne i v noci. Snaha zastavit obchod s drogami ve městě, jako bylo tohle, se podobala snaze zastavit ledovec házením oblázků.

Pokud chtěl narkoman uspokojit svou potřebu drog v hodnotě deseti liber denně, znamenalo to spáchat každý měsíc majetkové trestné činy s celkovou škodou ve výši tří tisíc liber. Narkomanů, jejichž denní dávka se dala pořídit za deset liber, přitom nebylo mnoho – většina jich potřebovala drogy za dvacet, padesát, sto nebo i více liber denně a největší závisláci si den co den nacpali do žil drogy za tři až čtyři stovky. Navíc se na tomto obchodu přiživovala spousta prostředníků. Každý článek řetězce znamenal tučné výnosy. Policie provedla zátah, sebrala pár lidí, ale za několik dní se na ulici objevil zástup nových tváří s čerstvou nabídkou. Dealeři z Liverpoolu. Bulhaři. Rusové. A všichni měli jednu věc společnou. Parazitovali na ubohých bezvýznamných feťácích, jako byl Skunk.

Paul Packer a jeho kolega Trevor Sallis ale nevyplatili padesát liber z policejních fondů informátorovi proto, že chtěli Skunka sebrat kvůli drogám. Na to byl příliš malá ryba. Policisté však doufali, že je tato bezvýznamná figurka dovede k úplně jinému hráči z úplně jiného oboru.

Po chvíli se ke Skunkovi přitočil asi dvanáctiletý zakrslý a vypasený kluk. Měl kulatý obličej posetý pihami, vlasy na ježka, ušmudlané tričko s nápisem South Park, kraťasy a nezavázané basketbalové tenisky. Kromě toho se silně potil.

„Wayne Rooney?“ zeptal se přidušeným kníkavým hlasem. „Jo.“

Kluk si vytáhl z pusy malý balíček zabalený v celofánu a podal ho Skunkovi, který si ho okamžitě vsunul do úst a předal klukovi motorolu. Za pár vteřin už kluk sprintem uháněl do kopce, zatímco Skunk vyrazil zpátky ke karavanu.

Paul Packer s Trevorem Sallisem vyšli ze Starbucks a vyrazili z kopce za feťákem.

KAPITOLA 25

Vyšetřovací místnost závažných incidentů zaujímala velkou část prvního patra Sussex House. Vcházelo se do ní dveřmi opatřenými čtečkou čipových karet, které stály na konci dlouhého a převážně otevřeného sálu, kde pracovali výše postavení důstojníci oddělení kriminálního vyšetřování a jejich pomocný personál.

Roy Grace měl vždy pocit, že v této části sídla OKV panuje úplně jiná atmosféra než kdekoliv jinde v budově – a koneckonců i v kterékoliv jiné policejní budově v Brightonu and Hove a okolí. Z chodeb a kanceláří ve většině policejních stanic vyzařovala jakási unavená, erární atmosféra, zatímco zde vždy všechno působilo nově.

Možná až příliš nově, příliš moderně, příliš čistě a příliš úhledně. Zkrátka příliš – bezduše. Tyto prostory mohly klidně sloužit jako kanceláře nějaké účetní firmy, případně jako správní středisko banky či pojišťovny.

Diagramy na bílých kartách, které rovněž vypadaly zbrusu nově, byly při píchnuty na velkých tabulích potažených červenou plstí, které byly v pravidelných intervalech rozvěšeny po stěnách. Karty obsahovaly veškeré procedurální informace, které měl znát každý detektiv zpaměti – přesto si Grace udělal často na začátku nového vyšetřování čas a znovu si je přečetl.

Vždy si totiž velmi dobře uvědomoval, jak snadno lze podlehnout uspokojení a zapomínat na důležité věci. Nedávno navíc četl článek, který ho v tomto názoru utvrdil. Podle článku způsobila většinu nejhorších leteckých katastrof v posledních padesáti letech chyba pilota. V mnoha případech se však osudného kiksu nedopustil nějaký nezkušený nováček, nýbrž služebně starší pilot. Článek šel ještě dál a vyvodil z toho závěr, že pokud sedíte v letadle a zjistíte, že jeho kapitánem bude služebně nejstarší pilot dané letecké společnosti, měli byste z letadla okamžitě vystoupit!

Sebeuspokojení. Ani v medicíně to nebylo jiné. Nebylo to tak dávno, co jeden ortoped v Sussexu amputoval pacientovi nesprávnou nohu. Taková drobná chybička. Za kterou mohlo téměř jistě sebeuspokojení.

Proto se Grace i dnes, pár minut po šesté hodině večer, znovu zastavil na rozpálené a dusné chodbě u vchodu do vyšetřovací místnosti závažných incidentů a prohlédl si diagramy. Košile se mu v nelítostném horku lepila na prsa a hlavou se mu stále honily myšlenky na Sandy v Mnichově.

Kývl na Bransona a ukázal mu první diagram. Ten visel na stěně hned u dveří kanceláře, v níž seděl správce databáze HOLMES, a byl nadepsán slovy OBVYKLÉ MOŽNÉ MOTTVY.

„Co vlastně znamená udržení aktivního životního stylu!“ zeptal se Branson po chvíli vejrání na diagram.

V oválu uprostřed schématu bylo napsáno jediné slovo: motiv. Od tohoto slova pak vedly na všechny strany nožičky odkazující na pojmy žárlivost, rasismus, vztek/zděšení, loupež, moc/ovládání druhých, touha, zisk, platba, homofobie, nenávist, msta, psychopatie, sexuální pohnutky a udržení aktivního životního stylu.

„Třeba když někoho zabiješ, abys získal jeho peníze,“ odpověděl Grace.

Glenn Branson zívl. „Jedna položka tu chybí.“ Zamračil se. „Vlastně dvě,“ dodal chmurně.

„Poslouchám.“

„Povyražení. A obdiv okolí.“

„Povyražení?“

„Jo. Třeba ti kluci, kteří loni zapálili na autobusové zastávce tu starou bezdomovkyni. Polili ji benzinem, když spala. Nedá se říct, že by ji nenáviděli – akorát si chtěli užít krapet zábavy. Dopřát si trochu povyražení.“

Grace přikývl. Jeho hlava však neměla zařazenou rychlost. Pořád musel myslet na Sandy. Na Mnichov. Panebože, jak tohle všechno zvládne? Momentálně si nepřál nic jiného než sednout na letadlo a odletět do Mnichova.

„A taky obdiv okolí, že jo?“ pokračoval Glenn. „Když vstoupíš do gangu, tak si můžeš zločinností získat jeho uznání, nemám pravdu?“

Grace se teď přesunul k další tabuli. Byla nadepsána slovy VYTVÁŘENÍ KRIMINALISTICKÉHO OBRÁZKU. Pohlédl na seznam – na slova, jež se mu rozmazávala v bezobsažné šmouhy. Vyhodnocení potenciálních informací, sběr údajů, svědci. Opětovné vyhodnocení. Rozvoj a implementace kriminalistické strategie. Vtom si Grace koutkem oka všiml, že k nim kráčí upravený a energický muž krátce po padesátce. Na sobě měl elegantní žlutohnědé kalhoty, béžovou košili a hnědou kravatu. Byl to Tony Case, hlavní podpůrný důstojník pro tuto budovu.

„Ahoj, Royi,“ začal zvesela. „Nachystal jsem vám vyšetřovnu jedna – máte už tam připravenou kazetu.“ Obrátil se k detektivu-seržantovi a rázně zavrtěl hlavou. „Glenne,“ řekl. „Vítám tě zpátky! Myslel jsem, že se teď v práci chvilku neukážeš.“

„Taky jsem si to myslel.“

„Musíš teď dávat pozor při pití, že jo? Aby ti chlast netekl dírama v břiše ven.“

„Jo, tak nějak,“ odpověděl Glenn, který pointu očividně nepochopil – Grace nedokázal posoudit, zda záměrně, anebo proto, že byl myšlenkami jinde.

„Chvilku se tady zdržím,“ řekl bodře Case. „Kdybyste cokoliv potřebovali, dejte mi vědět.“ Poklepal si na mobilní telefon napěchovaný v náprsní kapse.

„Třeba novou fontánku na vodu? V tomhle vedru ji budeme potřebovat,“ řekl Grace.

„To už jsem zařídil.“

„Hodnej chlap.“ Detektiv-superintendent se podíval na hodinky. Do půl sedmé, kdy měla začít jím svolaná porada, zbývalo něco přes dvacet minut. Času by mělo být dost. Odvedl tedy Glenna Bransona kolem důkazních místností ohledávacího týmu a týmu pro terénní vyšetřování a poté zamířil doprava k apartmá pro vyšetřování svědků, kde už seděli odpoledne.

Vstoupili do malé a úzké pozorovací místnosti, která sousedila s hlavní vyšetřovnou. Za stolem zabírajícím celou šířku místnosti byly zasunuty dvě nestejné židle. Na pracovní ploše pak stál kovový stojan s videorekordéry a barevným monitorem, který zobrazoval neměnný vybledlý obrázek s konferenčním stolkem a třemi červenými křesílky v prázdné místnosti pro vyšetřování svědků, jež se nacházela za zdí.

Grace svraštil nos. Vonělo to tu, jako by si tu někdo dával před chvílí kari – nejspíš z lahůdkářství v supermarketu ASDA naproti přes ulici. Detektiv nakoukl do odpadkového koše a spatřil důkaz v podobě hromádky lepenkových obalů. Po odchodu z pitevny mu vždy chvíli trvalo, než mu přestaly vadit myšlenky na jídlo, a vzhledem k tomu, že před několika minutami zahlédl v obsahu žaludku Katie Bishopové mimo jiné cosi, co vypadalo jako zbytky jehněčího s krevetami, mdlý zápach kari v místnosti mu na tělesné pohodě rozhodně nepřidal.

Sklonil se, popadl koš a vyhodil ho za dveře. Zápach nevymizel, ale on se rázem cítil o trochu lépe. Posadil se před monitor, osvěžil si v paměti ovládání videorekordéru a stiskl tlačítko přehrávání.

A přemýšlel. Celou dobu přemýšlel. Sandy kari zbožňovala. Kuřecí korma byla jejím oblíbeným jídlem.

Na obrazovce se objevila nahrávka s předchozím výslechem Briana Bishopa. Grace ji rychle převinul dopředu a znovu si přitom prohlédl tmavovlasého byznysmana v bezovém značkovém saku s nablýskanými knoflíky a v dvoubarevných hnědobílých golfových botkách.

„Ty boty vypadají jako psí dečky,“ poznamenal Branson, když se posadil vedle něj. „Úplně jako v těch gangsterkách ze třicátých let. Viděls Někdo to rád horké?“ Jeho hlas zněl suše a postrádal obvyklou energii, ale zdálo se, že detektiv vyvíjí nadlidské úsilí, aby působil veselým dojmem.

Grace si uvědomil, že to pro něj musí být obtížná doba. Časný večer. Kdyby teď byl doma, za normálních okolností by pomáhal ukládat své dvě děti do postele. „Myslíš ten film s Marilyn Monroe?“

„Jo, a taky s Tonym Curtisem, Jackem Lemmonem a Georgem Raftem. Fakt geniální snímek. Třeba ta scéna, jak do sálu přivezou ten dort, ze kterého vyskočí chlap ze samopalem, všechny kolem postřílí a George Raft jenom prohodí: ‚V tom dortu bylo něco, co s ním nesouhlasilo!‘“

„Moderní pojetí trojského koně,“ podotkl Grace.

„Ty myslíš, že k tomu udělali remake?“ zeptal se zmateně Branson. „Trojský kůň! To si teda nepamatuju.“

Grace zavrtěl hlavou. „Já nemyslím film, Glenne. Já myslím to, co Řekové provedli v Tróji!“

„A co tam provedli?“

Grace na přítele vytřeštil zrak. „Copak tys získal veškeré vzdělání jen sledováním filmů? To ses nikdy neučil dějepis?“

Branson pokrčil rameny. „Docela dost.“

Detektiv zpomalil přehrávání. Glenn Branson právě na monitoru říkal: „Smím se zeptat, kdy jste svou manželku naposledy viděl, pane Bishope?“

Grace kazetu pozastavil. „A teď chci, aby ses soustředil na Bishopovy oči. A abys počítal, kolikrát mrkne. Potřebuju znát počet mrknutí za minutu. Máš na té své řídící věži NASA na zápěstí taky vteřinovou ručičku?“

Branson pohlédl na své hodinky, jako by ho kolegova otázka rozhodila. Měl na ruce módní velký chronometr Casio, který měl tolik různých ciferníků a tlačítek, že si Grace kladl otázku, zda jeho přítel vůbec tuší, co polovina z nich dělá. „Někde jo,“ odpověděl.

„Dobrá, tak začni měřit.“

Glenn se asi dvakrát spletl. Pak se na obrazovce objevil Roy Grace a začal Bishopa zpovídat.

„Kde jste včera v noci spal, pane Bishope?“

„Ve svém londýnském bytě.“

„Může vám to někdo dosvědčit?“

„Dvacet čtyři!“ ohlásil Glenn Branson a jeho oči těkaly mezi hodinkami a obrazovkou. „Víš to jistě?“

„Ano.“

„Prima. Tak ještě jednou.“

Grace se na monitoru dotázal Bishopa: „V kolik hodin jste dnes ráno dorazil do golfového klubu?“

„Krátce po deváté.“

„A to jste přijel z Londýna?“

„Ano.“

„V kolik jste odtamtud vyrážel?“

„Asi o půl sedmé.“

„Zase dvacet čtyři!“

Grace pozastavil kazetu. „Zajímavé,“ prohodil.

„Co jako?“ zeptal se Branson.

„Je to takový experiment. Zkouším něco, co jsem si přečetl v jednom magazínu o psychologii, který odebírám. Podle autora tým psychologů na jedné univerzitě – myslím, že to byla edinburská – zjistil, že když lidé mluví pravdu, mrkají častěji, než když lžou.“

„Vážně?“

„Když mluví pravdu, mrknou 23,6krát za minutu, zatímco když lžou, je to jen 18,5krát za minutu. Faktem je, že lháři obvykle sedí klidně – musí se totiž víc soustředit než pravdomluvní lidé, a když se soustředíme, většinou sedíme klidněji.“ Znovu pustil pásek.

Brian Bishop byl na nahrávce stále rozrušenější, až nakonec vstal a začal gestikulovat.

„Pořád čtyřiadvacet,“ hlásil Branson.

„A jeho řeč těla taky odpovídá,“ poznamenal Grace. „Vypadá jako člověk, který mluví pravdu.“

Detektiv-superintendent však velmi dobře věděl, že je to jen jeden z ukazatelů. V minulosti si u některých lidí vyložil řeč těla nesprávně a šeredně se mu to nevyplatilo.

KAPITOLA 26

Novináři říkali srpnu okurková sezona. Parlament měl letní prázdniny, polovina světa byla na dovolené, takže zpravodajských informací bývalo obvykle poskrovnu. Noviny často dělaly hlavní zprávu z méně významných příběhů, které by se jindy možná ani nedostaly na zadní stránky, a nic neměly raději než nějaký závažný zločin – čím hrůzostrašnější a děsivější, tím lépe. Jedinými lidmi, kteří zřejmě na žádnou dovolenou nejezdili a kteří ani nedodržovali konvenční pracovní dobu, byli zločinci.

A taky já, pomyslel si Roy Grace.

Poslední řádnou dovolenou měl před devíti lety, kdy se Sandy odletěli do Španělska a bydleli v pronajatém bytě kousek od Malagy. V bytě bylo strašně těsno a namísto inzerovaného výhledu na moře se dívali na mnohapatrovou garáž. Navíc většinu týdne propršelo.

Na rozdíl od současné vlny veder tady v Brightonu, která do města lákala ještě větší zástupy dovolenkářů a výletníků než obvykle. Pláže byly přeplněné, stejně jako bary a kavárny. Bary a nálevny v Brightonu and Hove měly celkovou kapacitu asi sto tisíc míst a Grace odhadoval, že momentálně jsou nejspíš všechna obsazená. Pro pouliční zločince to byl učiněný ráj. Ani ne tak okurková, jako spíš lovná sezona.

Navíc si velmi dobře uvědomoval, že vzhledem k nedostatku jiných zpráv se vyšetřování vraždy, jako byla tato, stane předmětem ještě větší mediální pozornosti než obvykle. Mrtvá bohatá žena, honosný dům, možná i perverzní sexuální hrátky, křiklavě hejskovský manžel. Tutovka pro každého editora, který hledá materiál na pět sloupců.

Grace tedy hned od počátku potřeboval plán komunikace se zástupci sdělovacích prostředků, který se musel vyznačovat mimořádnou obezřetností a zajistit, aby novináři pracovali během vyšetřování v jeho prospěch, nikoliv proti němu. Na zítřejší ráno tedy hodlal svolat první z pravidelné řady tiskových konferencí. Ještě předtím ho čekaly dvě porady se členy jeho týmu, které ho měly na tiskovky připravit.

A navzdory všemu, co se kolem něj dělo, si musí najít čas a odletět do Mnichova. Musí.

Bezpodmínečně.

Hlavou se mu honil bezpočet myšlenek o Sandy. Seděla v zahradní pivnici. S milencem? Se ztrátou paměti? Nebo si ji jen s někým spletli? Kdyby mu o ní řekl kdokoliv jiný, pravděpodobně by to Grace pustil z hlavy. Dick Pope však byl výborný detektiv a důkladný muž, který měl navíc pamatováka na obličeje.

Pár minut před půl sedmou vyšel Grace v doprovodu Glenna Bransona z apartmá pro vyšetřování svědků, v automatu v malé kuchyňce koupil sobě i kolegovi kávu a pak prošel chodbou do vyšetřovny jedna, kterou jim přidělil Tony Case. Cestou minul velkou červenou tabuli s nápisem OPERACE LISABON, pod nímž visela fotografie asiatského mladíka s řídkou bradkou, obklopená několika různými snímky skal na dně vysokých útesů místní turistické atrakce Beachy Head – všechny tyto snímky byly zakroužkované červenou tužkou.

Pozoruhodně krásný bílý křídový mys Beachy Head byl nechvalně proslulý jako nejoblíbenější místo anglických sebevrahů. Skokanům se zde nabízel až trýznivě čistý stosedmdesátimetrový let střemhlav do hlubin kanálu La Manche. Seznam lidí, kteří vykročili přes sráz, skočili do moře a vyplavali nebo se nechali živí vyplavit na břeh, byl krátký.

Tělo nešťastného a dosud neidentifikovaného Asiata na snímku se našlo v květnu. Zpočátku se předpokládalo, že jde o dalšího v řadě sebevražedných skokanů, avšak soudní pitva prokázala, že mu ke smrti pravděpodobně někdo dopomohl, poněvadž Asiat byl v době pádu do moře už značnou dobu mrtev. Vyšetřování stále probíhalo, ale protože jedna hypotéza za druhou končily ve slepé uličce, jeho intenzita postupně slábla.

Vyšetřování každého závažného trestného činu dostalo název, který náhodně vygeneroval počítač sussexské policie. A pokud měl nějaký název spojitost s charakterem daného případu, jednalo se o podobnost čistě náhodnou. Navíc se to stávalo zřídka.

Na rozdíl od všech ostatních místností v prostorách Sussex House – a také ve všech ostatních policejních stanicích v hrabství – neobsahovaly zdejší pracovní stoly vůbec nic osobního. Žádné fotografie příbuzných nebo fotbalistů, žádné seznamy věcí k vyřízení nebo žertovné karikatury. A také se tu příliš nevtipkovalo. S výjimkou nábytku a základního vybavení souviselo všechno v této místnosti s vyšetřováním. Vyzařovalo z ní úporné soustředění. Cvrlikání telefonů, ťukání do kláves, svist papíru vyjíždějícího z laserových tiskáren. Jinak jen koncentrované ticho.

Grace prošel přes místnost a se smíšenými pocity si prohlédl svůj nový tým. Bylo zde několik dobře známých tváří, které viděl rád. Třeba detektiv-seržant Bella Moyová, atraktivní pětatřicátnice s obarvenými hnědými vlasy, která měla před sebou jako vždy otevřený balíček s čokoládovými kuličkami, na nichž byla závislá. Nebo Nick Nicholl, nakrátko ostříhaný a nesmírně vysoký detektiv v košili s krátkými rukávy a rozhalenkou, v jehož těstovitém a vyčerpaném obličeji se zračil výraz otce šestitýdenního dítěte. Rejstříkářka jménem Susan Gradleyová, mladá buclatá žena s dlouhými hnědými vlasy, která byla mimořádně pracovitá a výkonná. A také ostřílený Norman Potting, na kterého se však musel dávat pozor.

Detektivu-seržantovi Pottingovi bylo padesát tři let. Pod řídnoucí přehazovačkou měl úzký, poněkud gumovitý obličej protkaný popraskanými žilkami a výrazné rty zakrývající zuby zažloutlé od tabáku. Na sobě měl zmačkaný plátěný oblek žlutohnědé barvy a roztřepenou žlutou košili s krátkými rukávy, na níž jako by nosil většinu dnešního oběda. Kupodivu byl dost hodně opálený a Grace musel uznat, že se tím jeho vzhled opravdu vylepšil. Protože však byl Potting naprosto politicky nekorektní a většina žen ve sboru pokládala jeho chování za urážlivé, vedení si ho často přehazovalo jako horký brambor po celém hrabství a zalepovalo jím díry všude tam, kde se zoufale nedostávalo lidí.

Členem týmu, z něhož měl Grace nejmenší radost, byl detektiv-konstábl Alfonso Zafferone. Tento tvrdohlavý a arogantní muž krátce před třicítkou, s hispánsky pohledným obličejem a úmyslně rozcuchanými a nagelovanými vlasy, měl dnes na sobě elegantní černý oblek, černou košili a krémovou kravatu. Když s ním Grace naposledy pracoval, projevil se Zafferone jako bystrý detektiv, který však měl zásadní problém s přístupem k okolí. Grace si ho dnes do týmu vybral částečně kvůli nedostatku jiných možností, ale částečně také proto, aby mu uštědřil lekci ze slušného chování.

Jakmile se se všemi osobně přivítal, vzpomněl si na Katii Bishopovou ležící dnes ráno na posteli ve svém domě na Dyke Road Avenue. A také si vzpomněl, jak o pár hodin později ležela na pitevním stole. Soucítil s ní, jako by nosil v srdci jejího ducha. Každopádně si uvědomoval tíhu zodpovědnosti.

Lidé v této místnosti i ostatní, kteří se k jeho týmu zakrátko připojí v zasedačce, nesli obrovskou zodpovědnost.

A právě proto musel Grace odložit všechny myšlenky na Sandy do izolovaného zákoutí své mysli a prozatím je tam uzamknout. Nějak.

Během následujících hodin a dní se o Katii Bishopové dozví více než o kterémkoliv jiném člověku na zeměkouli. Více než její manžel, její rodiče, sourozenci, nejlepší přátelé. Oni si možná myslí, že ji znali, ale tito lidé se vždy dozvěděli jen tolik, kolik si ona sama přála, a něco jim bezpochyby zatajila. Každý člověk to tak dělal.

A tak bylo jen zákonité, že Roy Grace postupem času začne nést případ osobně. Stávalo se mu to pokaždé.

Přesto v tu chvíli ještě neměl tušení, jak bytostně osobní pro něj nakonec celý případ bude.

KAPITOLA 27

Skunk se cítil daleko silnější. Svět byl náhle mnohem příjemnějším místem. Heroin působil a vyvolával ve Skunkovi hřejivý pocit a příjemné vibrace – všechno bylo fajn a jeho tělo plavalo v endorfinech. Takhle by to mělo vypadat celý život, takhle se Skunk chtěl cítit navěky.

V karavanu ho navštívila Bethany s kuřetem, bramborovým salátem a vaničkou zmrzliny, kterou sebrala matce z ledničky, a ti liverpoolští kreténi už taky odprejskli. Skunk opíchal Bethany zezadu, jak to měla ráda a jak to měl ostatně rád i on – líbilo se mu, jak mu její mohutný zadek naráží do břicha.

Bethany ho teď vezla po nábřeží v matčině malém peugeotu, zatímco on si hověl na sedadle spolujezdce, zakláněl hlavu, díval se přes fialové brýle na svou kancelář a sledoval zaparkovaná auta, kolem nichž projížděli. Míjeli všechny možné značky a typy, vesměs zaprášené a rozpálené sluncem. Jejich majitelé byli zřejmě na pláži. Skunk se rozhlížel po ulici a hledal mezi auty model, který měl napsaný na zvlhlém a zmuchlaném kusu linkovaného papíru v klíně, na svém nákupním seznamu. Musel se na lístek neustále dívat, protože měl mizernou paměť.

„Za chvíli se musím vrátit domů. Máma to auto potřebuje. Jede večer na bridž,“ řekla Bethany.

Na nábřeží dnes v podvečer parkovaly všechny možné typy aut na světě. Všechny možné značky a typy s výjimkou toho, který Skunk hledal – s výjimkou nového kabrioletu audi A4 s automatickou převodovkou a nízkým počtem najetých kilometrů, v modré, stříbrné nebo černé metalíze.

„Zajeď na Shirley Drive,“ poručil.

Hodiny na palubní desce ukazovaly šest patnáct.

„Já fakt musím být do sedmi doma. Ona to auto potřebuje – zabije mě, jestli přijedu pozdě,“ odvětila Bethany.

Skunk se na ni pozorně zadíval. Měla krátké černé vlasy a masité paže. Ňadra jí vzdouvala plandavé tričko a modrá džínsová minisukně jen stěží zakrývala její kyprá hnědá stehna. Skunk držel jednu ruku pod elastickou látkou jejích kalhotek, bořil jí dlaň do měkkých vlhkých chlupů a dvěma prsty jí šťoural hluboko v pochvě.

„Teď odboč doprava,“ řekl.

„Začínám bejt zas nadržená!“

Skunk zarazil prsty ještě hlouběji.

Bethany zalapala po dechu. „Skunku, nech toho!“

Také on znovu pociťoval vzrušení. Bethany odbočila na světelné křižovatce doprava a projížděla kolem sochy královny Viktorie, když vtom Skunk znenadání vykřikl: „Zastav!“

„Co je?“

„Tam! Tam! Tam!“ Popadl volant a přinutil ji zastavit u obrubníku, přičemž si nevšímal kvílení brzd a zběsilého troubení auta za nimi.

Když Bethany zastavila, vytáhl Skunk prsty a poté i ruku. „To je kurva nádhera! Měj se!“

Otevřel dveře, vypotácel se ven a zmizel, aniž se za Bethany třeba jen ohlédl.

U semaforů na protější straně vozovky stál kabriolet audi A4 v tmavě modré metalíze. Skunk vytáhl z kapsy pero, zapsal si na kus papíru registrační značku, vytáhl z kapsy kalhot mobilní telefon a vyťukal číslo.

„GU 06 LGJ,“ přečetl. „Vyrobíš mi to do hodinky?“

Byl tak rozradostněn, že vůbec nezaregistroval, jak mu Bethany z peugeotu mává, krátce troubí a odjíždí.

Paráda! pomyslel si. Jo!

A také si nevšiml malého šedého fordu, který stál u obrubníku pár set metrů za ním. Byl to jeden z pěti sledovacích vozů, které mu už půl hodiny visely na patách – od chvíle, kdy vyšli s Bethany z karavanu.

KAPITOLA 28

Brian Bishop seděl na okraji velké postele a s bradou v dlaních sledoval ve svém hotelovém pokoji televizi. Šálek čaje na tácku vedle něj už dávno vychladl a dvě sušenky v celofánovém obalu zůstávaly netknuté. Bishop před chvílí vypnul klimatizaci, protože mu začínala být zima, a nyní se vydatně potil v golfových šatech, které si stále nestihl převléknout.

Zvenku do pokoje navzdory dvojitým oknům doléhalo kvílení sirény, slabé bafání motoru nákladního auta a přerušované houkání autoalarmu. Bishop si připadal od okolního světa dokonale odříznutý, když teď šokovaně hleděl na svůj dům – na svůj domov – ve zprávách Sky News. Připadalo mu to naprosto neskutečné. Jako by se náhle stal cizincem ve vlastním životě. A nejen cizincem. Přímo vyvrhelem.

Něco podobného zažil už dříve – během odloučení a následného rozvodu se Zoe, které se podařilo poštvat jejich děti Carly a Maxe proti němu, takže s ním téměř dva roky odmítaly mluvit.

Médiagenický reportér s dokonalými vlasy a skvělými zuby stál před jeho domem u modrobílé pásky s nápisem POLICIE – MÍSTO ČINU – ZÁKAZ VSTUPU a oháněl se mikrofonem. „Dnes odpoledne byla provedena pitva. Události se budeme znovu věnovat v našich zprávách o sedmé. David Wiltshire, Sky News.“

Brian se cítil naprosto a nevýslovně zmaten.

Začal mu zvonit mobilní telefon. Protože nepoznal číslo, nechal přístroj vyzvánět. Téměř všechny telefonáty dnes odpoledne byly od novinářů, kteří si zřejmě zjistili jeho číslo z webových stránek firmy. Zajímavé bylo, že kromě Sophie mu volali jen dva přátelé Glenn Mishon s Ianem Steelem a také jeho obchodní partner Simon Walton. Zdálo se, že si o něj Simon dělá opravdu starosti – ptal se, jestli pro něj může něco udělat, a ubezpečil ho, že si teď s firmou nemusí lámat hlavu tak dlouho, jak bude potřebovat.

Několikrát hovořil Brian také s Katiinými rodiči. Zastihl je ve španělském Alicante, kde právě Katiin otec rozjížděl další ze svých podnikatelských projektů – téměř bezpochyby odsouzený k záhubě. Ráno se měli vrátit do Británie.

Bishop si kladl také otázku, zda by měl zatelefonovat svému právníkovi, jenže proč by to dělal? Nemusí mít žádné výčitky svědomí. Jednoduše nevěděl, co dělat, a tak zkoprněle a nehybně seděl v pokoji, zíral na obrazovku a jen okrajově vnímal záběry na shluk policejních vozidel mačkajících se na jeho příjezdové cestě a parkujících na ulici. Kolem se táhla nepřerušovaná šňůra automobilů, jejichž řidiči si do jednoho mohli vykroutit krk. Brian měl spoustu práce. Musel vyřizovat telefonáty, odpovídat na e-maily. Měl toho strašně moc, jenže momentálně prostě nedokázal fungovat.

Neklidně vstal, několik okamžiků přecházel po pokoji a pak vstoupil do naleštěné čisté koupelny. Upřeně se zadíval na ručníky a zvedl sedátko toalety, protože se mu chtělo močit. Nic z něj však nevyšlo. Znovu sedátko sklopil a podíval se na svůj obličej v zrcadle nad umyvadlem. Jeho zrak poté upoutala sada toaletních potřeb: malé plastové lahvičky se šamponem, kondicionérem, sprchovým gelem a tělovým krémem v imitaci mramoru. Brian s nimi chvíli šoupal tak, až mezi nimi byly pravidelné rozestupy, ale pak se mu přestala líbit jejich poloha na polici, a tak je posunul o několik centimetrů doprava a znovu přitom dbal na to, aby byly rovnoměrně rozestaveny.

Hned se začal cítit o něco lépe.

Ještě dnes v deset hodin ráno se cítil dobře, byl spokojený a vychutnával si neuvěřitelné letní počasí. Během jednoho z nejnádhernějších dní v roce hrál jednu z nejlepších golfových partií svého života. Zatímco teď, o pouhých osm a půl hodiny později, byl jeho život v troskách. Katie je mrtvá.

Jeho miláček, miláček, miláček Katie.

A policie se zcela očividně domnívá, že v tom má prsty on.

Ježíši.

Většinu odpoledne strávil se dvěma policistkami, které o sobě tvrdily, že pracují jako styčné důstojnice pro rodinu. Příjemné dámy, které mu byly opravdu oporou, jenže pak ho jejich otázky začaly unavovat a potřeboval si od nich dát pauzu.

A pak sladká Sophie – co to mělo znamenat? Co měla krucinál na mysli, když mu tvrdila, že spolu strávili noc? Vždyť to nebyla pravda. Ani v nejmenším. Byla to absolutní nepravda.

Jasně že se mu líbila. Ale milostný románek? Ani nápad. Jeho bývalá manželka Zoe takový románek měla. Brian zjistil, že ho tři roky podváděla, a bolest spojená s tímto zjištěním se téměř nedala vydržet. Nikdy by nikomu nemohl takovou věc udělat. Poslední dobou sice začínal mít pocit, že mezi ním a Katie není všechno v úplném pořádku, ale vynakládal maximální úsilí, aby jejich vztah napravil – nebo to tak alespoň cítil.

Flirtování se Sophií ho bavilo. Užíval si pobyt v její společnosti. Když je do chlapa blázen pětadvacetiletá holka, tak je to zatraceně lichotivý pocit. Jenže tím to všechno končilo. I když si teď Brian uvědomil, že ji možná pobízel příliš. Sám dost dobře netušil, proč ji vlastně zval na oběd poté, co vedle ní náhodou seděl na konferenci o daňových úlevách na investice do filmu. Uvědomoval si veškeré signály, které ho před tímto krokem varovaly, ale on do toho přesto šel. Od té doby se spolu několikrát sešli. Psali si e-maily, někdy i dvakrát až třikrát denně, a její odpovědi začaly být v poslední době stále svůdnější. Faktem také bylo, že na ni Brian několikrát myslel během – v posledních měsících stále vzácnějšího – milování s Katií.

Ale nikdy s ní nespal. Zatraceně, vždyť on ji nikdy ani nepolíbil na rty.

Nebo ano?

Prováděl snad věci, na něž se nepamatoval? Lidé, kteří si vůbec neuvědomují, co dělají, skutečně existují. Stres dokáže u lidí vyvolávat duševní problémy a prapodivné chování mozku, a pravda byla, že se poslední dobou cítil v obrovském stresu, poněvadž se obával o firmu a současně i o Katii.

Jeho společnost International Rostering Solutions, kterou před devíti lety založil, si vedla dobře – jenže skoro až příliš dobře. Ráno musel být v kanceláři čím dál časněji, aby stihl vyřídit všechny e-maily z předešlého dne – bývalo jich až dvě stě, načež se vždy spustil vodopád dalších. A jelikož teď otevírali nové pobočky po celém světě – naposledy v New Yorku, Los Angeles, Tokiu, Sydney, Dubaji a Kuala Lumpuru –, probíhala komunikace s podřízenými čtyřiadvacet hodin denně, sedm dní v týdnu. Brian pochopitelně přijal spoustu nových zaměstnanců, ale úkolování mu nikdy moc nešlo. A tak stále častěji setrvával v kanceláři až do pozdního večera, pak odjel domů, najedl se a pokračoval v práci – ke Katiině nelibosti navíc pracoval i o víkendech.

Kromě toho vycítil, že ani v jejich manželství všechno neklape. Navzdory jejím aktivitám v dobročinných organizacích a Rotary klubu se Katii protivilo, že musí trávit stále více času sama. Brian se jí snažil vysvětlit, že tímto tempem nebude pracovat věčně – za pár let se možná promění na akciovku nebo firmu prodají a zbude jim tolik peněz, že do konce života nebudou muset pracovat. Jenže ona mu pak připomněla, že totéž tvrdil už před dvěma lety. A předtím před dalšími dvěma lety.

Navíc mu Katie poměrně nedávno notně rozezleným tónem vytkla, že bude vždycky workoholik, protože kromě své firmy nemá žádné skutečné zájmy. Brian proti tomu jen chabě argumentoval tím, že za skutečný zájem se dá považovat jeho bejby – jaguár z roku 1962, který s láskou restauroval. Na to mu Katie sžíravě odpověděla, že už si nevzpomíná, kdy ho naposledy vytáhl z garáže, a Brian byl nucen si přiznat, že si na to nevzpomíná ani on.

Vzpomněl si, že když se během rozpadu manželství se Zoe ocitl v situaci, s níž se sám nedokázal dost dobře vyrovnat, navrhl mu jeho lékař, aby se nechal na pár týdnů hospitalizovat na psychiatrické klinice. Brian to tehdy odmítl a nakonec všechno nějak zvládl. Poslední dobou však zažíval stejnou depresi, stejný skličující pocit jako tehdy. Navíc začal u Katie vnímat podobné vibrace, jaké si uvědomoval u Zoe krátce předtím, než zjistil, že má milence. Ale možná se mu to všechno jen zdálo.

Možná jeho mysl zkrátka nefungovala dobře.

KAPITOLA 29

Kamera pomalu a trochu trhaně švenkovala po ložnici manželů Bishopových na Dyke Road Avenue 97. Na pár okamžiků setrvala na nahém těle Katie Bishopové, které leželo s roztaženýma nohama a zápěstími přivázanými k poněkud přezdobeným dřevěným sloupkům postele. Na krku měla Katii šrám a vedle ní ležela plynová maska. „Když ji našli, měla tu plynovou masku na obličeji,“ sdělil Roy Grace svému týmů, který se nyní rozrostl na dvacet členů shromážděných ve vyšetřovací místnosti závažných incidentů a sledujících videodokumentaci z místa činu, kterou pořídili technici z ohledávačky.

Do místnosti se vešlo maximálně pětadvacet lidí, kteří seděli na tvrdých červených židlích kolem obdélníkového stolu, a v případě potřeby zde mohlo dalších třicet lidí stát. Místnost se mimo jiné používala k tiskovým konferencím o závažných trestných činech a z tohoto důvodu stála naproti videoprojektoru velká zakřivená tabule vyvedená ve dvou odstínech modři. Měřila metr osmdesát na výšku a tři metry na šířku a obsahovala adresu webových stránek sussexské policie a telefonní číslo anonymní policejní linky. Veškerá prohlášení pro tisk a média dávali policisté na tomto pozadí.

„Kdo jí tu masku sundal, Royi?“ zeptala se detektivka-inspektorka Kim Murphyová přívětivým, ale velmi přímým hlasem.

Grace s ní pracoval už dříve – podařilo se jim dostat jednoho majitele domu z Brightonu před soud za vražedné spiknutí – a udělal s ní dobrou zkušenost. Vyžádal si ji proto i k tomuto vyšetřování a jmenoval ji zástupkyní hlavního vyšetřovatele. Měl tuto jiskřivou a pronikavě inteligentní pětatřicátnici rád. Kim byla navíc velmi atraktivní – světlé vlasy žíhané ještě světlejšími pramínky jí splývaly až na ramena, měla široký otevřený obličej a téměř neustále se usmívala. Byl to však ošidný úsměv, který velmi účinně maskoval – k velkému překvapení a později i lítosti mnoha padouchů – její pozoruhodně tvrdou náturu holky z ulice, která si nenechá nic líbit. Navzdory vysoké hodnosti v ní bylo cosi rošťáckého, což dnes večer zdůrazňoval i její oděv: tričko, kalhoty a „chlapské“ béžové sportovní sako s výložkami. Do práce jezdila Kim většinou na motorce Harley-Davidson, kterou si sama udržovala.

„Uklízečka,“ odpověděl Grace. „A jen Bůh ví, jaké další důkazy tam kontaminovala.“

Detektiv-superintendent dnes večer zápasil sám se sebou. Opravdu zápasil. Měl fungovat jako hlavní vyšetřovatel vraždy se vší zodpovědností, která z toho vyplývala. Ať se však snažil soustředit sebevíce, část jeho já byla neustále na jiném místě, v jiném městě, u zcela jiného vyšetřování. Sandy. A Grace si teprve nyní uvědomil, že úplně zapomněl zatelefonovat Cleo a říct jí, v kolik hodin by dnes asi mohl být volný. Nezbývalo než jí zkusit napsat během této porady textovou zprávu.

Také ze svého vztahu ke Cleo náhle začal pociťovat zmatek. Co když je Sandy opravdu v Mnichově? Co se stane, jestli se s ní setká?

Bylo zde příliš mnoho netušených aspektů. Momentálně však Grace seděl u stolu v reálném světě vyšetřovací místnosti a cítil na sobě tázavé pohledy ostatních členů týmu. Zdá se mu to, anebo se na něj opravdu dívají divně?

Seber se trochu!

„Je pátek čtvrtého srpna, osmnáct hodin třicet minut,“ přečetl z poznámek. Již dříve si v tomhle vedru sundal sako, povolil kravatu a rozepnul horní dva knoflíky u košile.

„Toto je naše první porada k operaci Chameleon,“ pokračoval. „Vyšetřování vraždy pětatřicetileté ženy identifikované jako paní Katherine Margaret Bishopová alias Katie, bydlištěm Dyke Road Avenue 97, Hove, hrabství Východní Sussex, bylo zahájeno po nálezu jejího těla dnes v osm třicet ráno. Shrnu teď pro vás celý incident.“

Následujících několik minut líčil Grace členům týmu události vedoucí k nálezu Katiina těla. Když se dostal k plynové masce, Norman Potting nezklamal a skočil mu do řeči.

„Možná trpěl chronickými větry, Royi. A tak se mu jí zželelo a dal jí tu masku.“ Potting se zaculil a rozhlédl se kolem sebe. Nikdo se však neusmál.

Grace v duchu zaúpěl. „Děkujeme, Normane,“ řekl. „Máme před sebou hromadu práce. Obejdeme se bez humoru.“

Potting se dál rozhlížel po ostatních, křenil se na své obecenstvo a vůbec se nenechal odradit prázdnými výrazy v jeho obličejích.

„A taky se obejdeme bez toho, aby se informace o plynové masce dostala na veřejnost,“ dodal Grace. „Chci, abyste v té věci zachovali absolutní mlčení. Je to všem jasné?“

Tajit před veřejností klíčové informace zjištěné na místě činu bylo běžnou praxí. Kdyby v tomto konkrétním případě někdo zavolal na policii a zmínil se o plynové masce, vyšetřovací tým by díky tomu okamžitě poznal, že volající téměř jistě o případu něco ví.

Grace nyní začal rekapitulovat úkoly jednotlivých členů týmu. Bylo potřeba sestavit seznam příbuzných Katie Bishopové, zjistit jména všech lidí, s nimiž se stýkala, a prověřit jejich minulost. To si vzaly na starost styčné důstojnice pro rodinu a koordinací jejich činnosti pověřil Grace již dříve Bellu Moyovou.

Bella se zadívala do poznámek před sebou. „Moc toho zatím nemám,“ řekla. „Katie Bishopová se narodila jako Katherine Margaret Dentonová, jediné dítě manželů žijících v Brightonu. Před pěti lety se provdala za Briana Bishopa – bylo to její třetí manželství, jeho druhé. Děti neměli.“

„Máme tušení proč?“ zeptal se Grace.

„Ne.“ Zdálo se, že Bellu tato otázka lehce překvapila. „Bishop má z prvního manželství dvě.“

Grace si to zapsal do notesu. „Dobře.“

„Pracovní dny trávila většinou v Brightonu – i když jednou týdně obvykle jezdívala do Londýna. Brian Bishop má v Londýně byt, kde se zdržuje od pondělí do pátku.“

„S děvkama?“ nadhodil Norman Potting.

Grace neodpověděl, ale na Pottingových slovech něco bylo. Žádné děti ani po pěti letech manželství, do značné míry oddělené životy… to nesvědčilo o příliš blízkém vztahu. Pravda sice byla, že on a Sandy byli svoji devět let a také neměli dětí, jenže oni pro to měli své důvody. Zdravotní důvody. Udělal si další poznámku.

Alfonso Zafferone, který měl v puse žvýkačku a ve tváři svůj obvyklý přidrzlý výraz, dostal za úkol sestavit s pomocí analytika databáze HOLMES sled událostí souvisejících s lidmi na seznamu podezřelých – v tomto případě byl podezřelým zatím jen Katiin manžel. Podle takto sestavené chronologie událostí se pak dalo stanovit, zda mohl být Brian Bishop přítomen na místě činu v době, kdy byla Katie zavražděna. Dále měl Zafferone zjistit, zda se v tomto nebo i jiných hrabstvích nestaly v poslední době podobné vraždy, případně jiné trestné činy, v nichž figurovala plynová maska. Zafferone se opřel o židli. Ramena měl neobyčejně mohutná. Určitě chodí do posilovny, pomyslel si Grace. Stejně jako všichni ostatní muži v místnosti si i Zafferone sundal sako. Na jeho elegantní černé košili se blýskaly rohovinové manžetové knoflíčky a zlaté pásky kolem bicepsů.

Norman Potting měl na starost obstarat plánky domu Bishopových, sehnat letecký snímek pozemku a okolí a zajistit důkladné ohledání veškerých tras, jimiž mohl pachatel proniknout do domu. Grace si také přál, aby Potting – a později i vedoucí ohledavač – vypracoval podrobné zhodnocení místa činu včetně protokolů o vyšetřování v okolních domech, které bylo odpoledne zahájeno.

Potting mu nyní sdělil, že na oddělení technologicky vyspělé zločinnosti byly z domu Bishopových převezeny dva počítače k analýze a že na British Telecom byla podána žádost o výpis telefonních hovorů z pevné linky za posledních dvanáct měsíců a také výpisy hovorů z mobilních telefonů obou manželů.

„Mobil nalezený v jejím autě jsem poslal k analýze na telekomunikační oddělení, Royi,“ řekl Potting. „Včera v jedenáct deset ráno jí někdo nechal v hlasové schránce vzkaz.“ Potting se zadíval do poznámek. „Byl to mužský hlas a říkal: ‚Zatím ahoj.‘“

„A to bylo všechno?“ zeptal se Grace.

„Pokoušeli se zavolat zpátky, ale číslo bylo blokované.“

„Potřebujeme zjistit, kdo to byl.“

„Už jsem v kontaktu s telefonní společností,“ odpověděl Potting. „Ale ty výpisy neseženu dřív než v pondělí ráno, až jim začne pracovní doba.“

Pátky, soboty a neděle byly pro vyšetřování vražd nejhoršími zahajovacími dny. Laboratoře měly zavřeno a správní úřady jakbysmet. Právě ve chvíli, kdy člověk potřeboval rychlé informace, ztratil dva nebo tři životně důležité dny čekáním. „Sežeň mi přepis toho vzkazu. Zeptáme se Briana Bishopa, jestli ten hlas poznává. Mohl by patřit i jemu.“

„Ne, to už jsem ověřil,“ prohlásil Potting. „Objevil se tam zahradník, a tak jsem mu ten vzkaz přehrál.“

„Máš ho na seznamu podezřelých?“

„Je mu asi osmdesát a vypadá kapku sešle. Takže bych ho zařadil někam hodně dozadu.“

Touto poznámkou už úsměv na rtech ostatních členů týmu vyvolal.

„Podle mých výpočtů,“ opáčil Grace, „ho to řadí na druhé místo v dvoučlenném seznamu.“

Odmlčel se, aby se napil trochu kávy a poté vody. „Dále tu máme zdroje. Momentálně je na všech odděleních poměrně klid. Chci, abyste si od nich vyžádali veškerou potřebnou pomoc a doplnili jejich lidmi vlastní týmy. Vzhledem k nedostatku dalších velkých zpravodajských témat budeme mít pravděpodobně to potěšení být v centru pozornosti novinářů, takže chci, abychom vypadali dobře a rychle dospěli k nějakému výsledku. Musíme do toho vletět s plnou parádou.“ Ve skutečnosti zde nešlo jen o uspokojení veřejnosti, věděl Grace, ale nahlas to raději neřekl. Musel znovu prokázat kompe-tentnost své zatrpklé nadřízené, zástupkyni náčelníka sussexské policie Alison Vosperové, která toužebně čekala na jeho další klopýtnutí.

Každým dnem měl totiž ukončit po autonehodě rekonvalescenci a nastoupit sem do Sussex House muž, jehož si Vosperová přivedla z londýnské Metropolitní policie a povýšila ho do stejné hodnosti, jakou měl Grace: slizký detektiv-superintendent Cassian Pewe, její nový zlatý chlapec. Jejím nevysloveným, ale zjevným záměrem přitom bylo, aby Pewe začal ujídat z Graceova talíře a postupně ho odstavil na vedlejší kolej.

Grace nyní přešel k soudně kriminalistickým záležitostem a okamžitě ucítil, jak se všichni začali soustředit ještě o trochu více. Ignoroval mnohostránkový soupis technických podrobností sepsaných Nadiuskou De Sancha a přešel rovnou k podstatě. „Katie Bishopová zemřela uškrcením, které podle ligatury na krku způsobila tenká šňůra nebo drát. Vzorek tkáně z jejího krku byl odeslán do laboratoře k hlubší analýze, která možná odhalí i vražednou zbraň,“ konstatoval a znovu se napil kávy. „V její pochvě bylo nalezeno značné množství spermatu, což naznačuje, že oběť měla krátce před smrtí pohlavní styk.“

„To muselo bejt dost mrtvý číslo,“ utrousil Norman Potting.

Bella Moyová se k němu obrátila čelem. „Ty jseš tak hnusnej!“

Grace se naježil vztekem a řekl: „Normane, to už přesahuje všechno. Po poradě chci s tebou mluvit. Nikdo z nás nemá náladu na tvoje nechutné vtipy. Rozumíš?“

Potting sklopil oči jako pokáraný školák. „Nechtěl jsem nikoho urazit, Royi.“

Grace po něm šlehl pohledem a pokračoval: „Sperma bylo odesláno do laboratoře k rychlé analýze.“

„Kdy očekáváš, že přijdou výsledky?“ zeptal se Nick Nicholl.

„Nejdříve v pondělí.“

„Budeme potřebovat stěr od Briana Bishopa,“ poznamenal Zafferone.

„Ten jsme získali dnes odpoledne,“ odpověděl Grace a měl blazeovanou radost, že detektiva v této věci předběhl.

Pohlédl na Glenna Bransona, aby se o svém posledním sdělení utvrdil. Detektiv-seržant na něj zachmuřeně kývl a Graceovi se náhle sevřelo srdce. Zdálo se mu, že chudák Glenn nemá daleko k slzám. Možná byla chyba zatáhnout ho tak brzy zpátky do práce. Procházet traumatem krachujícího manželství, necítit se v nejlepší fyzické formě a ještě mít kocovinu, která stále nechce odeznít, to nebyla právě nejlepší kombinace. Ale teď už bylo pozdě.

Potting zvedl ruku. „Eh, Royi – ta přítomnost spermatu – můžeme předpokládat, že v úmrtí oběti sehrál roli sexuální prvek – jako že byla znásilněna?“

„Normane,“ odpověděl Grace zostra, „předpoklady jsou matkou i otcem kiksů. Jasné?“ Napil se trochu vody a pokračoval: „Vyčlenili jsme dvě styčné důstojnice pro rodinu. Policistku Lindu Buckleyovou a policistku Maggii Campbellovou…“

V tu chvíli ho přerušilo hlasité zvonění Nichollova mobilního telefonu. Mladý detektiv se na Roye omluvně podíval, vstal, prudce se ohnul v pase, jako by snížením své výšky mohl snížit i hlasitost telefonu, a poodstoupil o pár kroků od stolu.

„Detektiv-konstábl Nicholl,“ ohlásil.

Zafferone využil přerušení a upřeně se zahleděl Pottingovi do obličeje. „Tys byl někde pryč, Normane, že jo?“

„V Thajsku,“ odpověděl Potting a usmál se na dámy, jako by si maloval, že na ně coby exotický cestovatel udělá dojem.

„To sis odtamtud přivezl hezké opálení, viď?“

„Přivezl jsem si mnohem víc,“ řekl Potting a celý se rozzářil. Zvedl ruku a vztyčil prostředníček, na kterém měl obyčejný zlatý snubní prsten.

„Zatraceně,“ podivil se Zafferone. „Manželku?“

Bella si strčila do úst napůl roztopenou čokoládovou kuličku. Mluvila hlasem, který se Graceovi velmi líbil. Byl tichý, ale vždy velmi přímý. Ačkoliv někdy Bella vypadala, že je myšlenkami jinde, ve skutečnosti byla i ona velice bystrá. Nikdy jí nic neuniklo. „Tak to už je tvoje čtvrtá manželka, viď?“

„Přesně tak,“ řekl Potting a stále zářil, jako by to byl úspěch, na který je třeba být hrdý.

„Myslel jsem, že se už nechceš ženit, Normane,“ poznamenal Grace.

„Jo, ale víš, jak se to říká, Royi: měnit mužův názor je nezadatelným právem ženy.“

Bella se na něj spíš soucitně než pobaveně usmála, jako by byl Potting zajímavým, byť lehce groteskním exponátem v zoo.

„A kde ses s ní seznámil?“ vyzvídal Zafferone. „V baru? V klubu? V masážním salonu?“

Potting se zničehonic zatvářil stydlivě a odvětil: „Bylo to přes agenturu.“ Grace v jeho tváři náhle spatřil vzácný záblesk pokory. Stín smutku. A osamělost.

„Takže,“ ozval se Nick Nicholl, posadil se zpátky za stůl a strčil si telefon do kapsy. „Tohle by nás mohlo zajímat.“ Položil před sebe notes.

Všichni se na něj napjatě podívali.

„Letiště Gatwick má pohotovost. Na příjezdových rampách v obou směrech dálnice M23 jsou instalovány kamery s ANPR. Včera v jedenáct čtyřicet sedm večer zachytily vůz bentley Continental registrovaný na Briana Bishopa. Jel jižní větví směrem do Brightonu. S kamerou na severní větvi byl nějaký technický problém, takže nezachytila jeho návrat do Londýna pokud se tam vůbec vracel.“

ANPR byl systém automatického rozpoznání registrační značky – policie a bezpečnostní složky ho stále častěji používaly ke sledování průjezdu vozidel určitou konkrétní oblastí.

Glenn Branson pohlédl na Gracea. „Zdá se, že tvůj mrkací test selhal, Royi. Věšel nám bulíky na nos – tvrdil, že v té době ležel v Londýně v posteli.“

Roye to však neštvalo. Náhle se mu naopak zlepšila nálada. Pokud se jim podaří vymoci z Briana Bishopa přiznání, možná ještě dnes v noci, tak při troše štěstí skončí vyšetřování dříve, než vůbec začalo. A on bude moci odjet rovnou do Mnichova – možná hned zítra. Další možností by bylo přenechat vedení vyšetřování Kim Murphyové, jenže takhle Grace nepracoval. Rád se do všeho plně zapojoval, měl nade vším kontrolu, dohlížel na každý detail. Když se člověk dělil o zodpovědnost s někým dalším, kdo stál téměř na jeho úrovni, docházelo k chybám – ve vyšetřováni vznikaly skuliny, jimiž mohly snadno unikat důležité věci.

„Promluvíme si s důstojnicemi pro rodinu,“ rozhodl. „A zkusíme se o tom jeho autě dozvědět více. Schválně, jestli Bishopovi dokážeme osvěžit paměť.“

KAPITOLA 30

Ve čtvrt na osm začalo slunce konečně opouštět sussexské pobřeží. Časový miliardář seděl za stolem v přeplněné venkovní kavárně, upíjel třetí kolu bez cukru a tu a tam vyškrábl ze skleněné misky před sebou další zbytek oříškové zmrzliny, aby nějak zabil čas. Utrácel pár svých časových dolarů, svých časových liber, časových eur. Nedělalo mu to žádný problém – odnést si je s sebou stejně nemohl.

Přiložil si pravou ruku na ústa a chvíli ji sál. Palčivá bolest neustupovala, a i když si nebyl jist, jestli to není jen jeho bujná fantazie, zdálo se mu, že řada drobných červených ranek obklopených slabým zhmožděním připomínajícím skvrnu od nikotinu nabírá stále fialovější barvu.

Nedaleko od něj vyhrávala karibská kapela. „Ostrov ve slunci“.

On měl také jednou odjet na ostrov ve slunci. Všechno už bylo připraveno, jenže pak se stala ta věc. Život se na něj z velké výšky vychcal. Vlastně ne, ne, ne, život zrovna ne.

To jen jeden z obyvatel.

Vzduch měl dnes slanou příchuť. Páchl lanovím, rzí a lakem na lodě. Jednou za čas sem přivanul i slabý, ale zřetelný zápach moči. Pár okamžiků po západu slunce dnes večer vyjde měsíc. Na ten se lidi taky vychcali.

Účtenka s již zaplacenou útratou ležela pod popelníkem a třepetala se v lehkém větru od moře jako umírající motýl. Muž byl vždy připraven, vždy přichystán k dalšímu kroku. Byla v tom jeho síla.

Síla života a smrti.

Perspektiva. Perspektiva byla vším. Temnota jednoho člověka byla světlem druhého. Jak to, že si to tolik lidí neuvědomuje?

Ví to ta pitomá holka, která teď sedí na pláži pouhých pár metrů před ním a dívá se na těla válející se v písku, na plochou převalující se masu oceánu? Na povislé plachty člunů a windsurfingů? Na vzdálené šedé tečky tankerů a kontejnerových lodí, které nehybně stojí vysoko na obzoru jako hračky na polici? Na zpozdilé přihlouplé lidi, kteří se ráchají ve špinavých splašcích a představují si, že je to čistá mořská voda?

Ví Sophie Harringtonová, že je to naposledy, co tyto výjevy vidí?

Že je to naposledy, co cítí nadehtované lanoví, lak na lodě nebo moč cizích lidí?

Celá tahle zatracená pláž byla jen stokou nahého lidského masa. Spoře oblečených těl, bílých, červených, hnědých i černých. Vychloubala se sama sebou. Některé ženy byly nahoře bez jako nějaké štětky. Muž sledoval jednu konkrétní ženskou: kolébavě přecházela sem a tam, rozcuchané zrzavé vlasy jí sahaly k ramenům, kozy jí sahaly k břichu a břicho k pánvi. Oháněla se lahví piva a z šedomodrých plávek jí přetékal tlustý zadek se stehny poďobanými celulitidou. Časový miliardář přemýšlel, jak by asi tahle ženská vypadala v jeho plynové masce, až by zabořil tvář do jejího huňatého zrzavého ochlupení. A jak by asi tam dole smrděla? Po ústřicích?

Znovu upřel pozornost k té pitomé holce, která už dvě hodiny vysedávala na pláži. Konečně se začala sbírat k odchodu. Vstala a s botami v ruce vyrazila přes oblázky pryč, přičemž se její tvář po každém kroku zkroutila bolestí. Proč si prostě ty boty neobuje? přemýšlel muž. To je vážně až takhle blbá?

Rozhodl se, že se jí na to zeptá později, až s ní bude o samotě v její ložnici, ona bude mít na tváři plynovou masku a její hlas bude znít mumlavě a nesrozumitelně.

Náhle si v návalu paniky uvědomil, že nechal v kavárně igelitovou tašku s plynovou maskou.

Tedy ne že by mu na odpovědi nějak zvlášť záleželo.

Záleželo mu jen na tom, co si kdysi ve dvanácti letech napsal do prázdného místa na poznámky ve svém modrém deníku školáka. Tenhle deník byl jednou z mála věcí, které mu z dětství zůstaly. Ležel v malé kovové krabici, do níž si muž ukládal předměty, ke kterým ho vázal nějaký citový vztah. Krabice se momentálně nacházela v uzamčené garáži nedaleko odtud – muž si ji pronajal do konce měsíce. Už jako malý kluk si uvědomoval, jak je důležité najít si na tomto světě místo, jakkoliv maličké, které patří pouze jemu. Kde může přechovávat své věci. Kde se může posadit a dát volný průchod myšlenkám.

A právě na takovém soukromém místě mu ve dvanácti letech poprvé došla slova, která si zapsal do deníku školáka.

Když chceš někomu doopravdy ublížit, nezabíjej ho, protože mu tím ublížíš jen na krátkou dobu. Mnohem lepší je zabít to, co miluje. Protože tím mu ublížíš navěky.

Muž si tato slova opakoval znovu a znovu jako mantru, když nyní z bezpečné vzdálenosti sledoval Sophii Harringtonovou. Ta se konečně zastavila, obula si boty a vyrazila po nábřežní promenádě kolem prodejen s průčelím z červených cihel. Minula galerii místních umělců, restauraci s mořskými specialitami, karibskou kapelu, minu z druhé světové války, kterou vyvrhlo moře a někdo ji pak vystavil na soklu jako nějaké umělecké dílo, i prodejnu plážových kloboučků, kyblíčků, lopatiček a větrníků.

Časový miliardář se za ní proplétal davem bezstarostných opálených lidí, až nakonec došli k nájezdu na rušnou Kings Road, kde Sophie odbočila doleva a vyrazila na západ kolem hotelů Royal Albion, Old Ship, Odeon Kingswest, Thistle, Grand a Metropole.

Jeho vzrušeni se s každou minutou stupňovalo.

Vítr mu vzdouval okraje kapuce a v jednom choulostivém okamžiku mu ji téměř sfoukl z hlavy. Muž ji popadl, prudce si ji narazil zpátky na čelo a vytáhl z kapsy mobilní telefon. Musel vyřídit jeden důležitý obchodní telefonát.

Počkal, až kolem projede policejní auto s kvílející sirénou, a teprve poté vymačkal číslo. Od Sophie si stále udržoval asi padesátimetrový odstup. Přemýšlel, jestli žena půjde až do svého bytu pěšky, nebo pojede autobusem či taxíkem. Bylo mu to víceméně jedno. Věděl, kde Sophie bydlí. A měl i vlastní klíč.

A také měl všechen čas na světě.

KAPITOLA 31

Když Grace vstoupil s Glennem Bransonem do rozlehlého, příjemného a pohodlného vestibulu hotelu du Vin, zjistil, že si Linda Buckleyová velmi inteligentně vybrala místo v koženém křesílku. Seděla velmi blízko u recepce, takže by jí neuniklo, kdyby se někdo sháněl po Brianu Bishopovi, a navíc měla dobrý výhled na všechny lidi, kteří do hotelu přicházeli nebo z něj odcházeli.

Nyní zdráhavě odložila knihu Čára ponoru od Nicolette Jonesové, kterou už slyšela v rozhlasové adaptaci na pokračování, a postavila se. „Ahoj Lindo,“ řekl Grace. „Dobrá kniha?“

„Úchvatná!“ odvětila Linda. „Můj manžel Stephen pracoval v obchodním loďstvu, takže se v lodích trochu vyznám.“

„Je náš host na pokoji?“

„Ano. Před půl hodinou jsem s ním mluvila, abych zjistila, jak se mu daří. Maggie si odběhla vyřídit pár telefonátů. Dopřáváme mu teď trochu klidu – odpoledne měl docela hektické, zvlášť když na pitevně identifikoval manželku.“

Grace se rozhlédl po rušném vestibulu. Všechny stoličky u baru na protější straně byly obsazené, stejně jako všechny sedačky a křesílka. Opodál postával hlouček mužů ve smokinzích a žen ve večerních róbách. Měli zřejmě namířeno na ples. Žádných novinářů si Grace nevšiml.

„Co reportéři?“

„Zatím dobrý,“ odpověděla Linda, „Ubytovala jsem ho pod falešným jménem – jako pana Stevena Browna.“

Grace se usmál. „Hodná holka!“

„Třeba tím získáme den k dobru,“ poznamenala policistka. „Ale určitě se tu brzy objeví.“

Ale to už bude Brian Bishop při troše štěstí v zadržovací cele, pomyslel si Grace.

Vyrazil ke schodišti, ale pak se zastavil. Branson právě zasněně civěl na čtyři velmi atraktivní dívky před dvacítkou, které seděly na obrovské kožené sedačce a popíjely koktejly. Grace zamával rukou, aby kolegu vytrhl z transu. Glenn se k němu zamyšleně přišoural.

„Zrovna jsem přemýšlel…,“ poznamenal.

„O dlouhých nohách?“

„O dlouhých nohách?“

Grace z Bransonova zmateného výrazu pochopil, že se Glenn vůbec nedíval na dívky – ve skutečnosti je vůbec nezaregistroval. Prostě jen hleděl do prázdna. Dobrácky tedy objal přítele kolem pasu. Jeho štíhlý a posilováním vypracovaný trup připomínal pod sakem spíše pevný kmen stromu než lidské tělo. „To bude dobrý, kamaráde,“ utěšoval ho.

„Připadám si, jako bych se ocitl v životě někoho jiného – chápeš, jak to myslím?“ řekl Branson, když vyrazili po prvním křidle schodů vzhůru. „Jako bych nějakým nedopatřením vystoupil ze svého života a vlezl do života někomu jinému.“

Bishopův pokoj se nacházel ve druhém patře. Grace zaklepal na dveře. Žádná odpověď. Zaklepal tedy znovu a hlasitěji. Když se znovu nic nedělo, nechal stát Bransona na chodbě a sešel dolů pro hotelového manažera, třicátníka v elegantním obleku, který mu otevřel dveře univerzálním klíčem.

V pokoji bylo prázdno. A také trýznivé dusno. Grace vyrazil přes chodbičku a otevřel dveře koupelny. Vypadala čisťounká a prakticky netknutá s výjimkou faktu, že na toaletě bylo zvednuté sedátko.

„Je to opravdu správný pokoj?“ ujistil se Grace.

„Samozřejmě, pokoj pana Stevena Browna, pane,“ řekl manažer.

Jedinou stopou, že zde v posledních hodinách skutečně někdo pobýval, tak byl hluboký důlek ve fialovém povlečení u nohou postele a stříbrný tác uprostřed, na němž stál šálek s vychladlým čajem, konvice, hrnek mléka a dvě nerozbalené sušenky.

KAPITOLA 32

Sophie kráčela po široké dlážděné promenádě Kings Road, kde se to jen hemžilo lidmi, a snažila se rozpomenout, jestli má v ledničce nebo v mrazáku něco, z čeho by se dala udělat večeře. Případně jaké konzervy jí zůstaly ve spíži. Na nic konkrétního sice neměla chuť, ale věděla, že musí něco jíst. Kolem ní prosvištěl cyklista v ochranné přilbě a lykrových kalhotách. Vzápětí ji minuli dva mladíci na skateboardech.

V jednom románu kdysi Sophie četla větu, která jí utkvěla v paměti: Špatné věci se stávají za nádherných dní.

Jedenácté září 2001 byl nádherný den. Byla to jedna z věcí, které jí na všech těch záběrech upoutaly nejvíce – nárazy letadel do obou věží by možná neměly takovou citovou působivost, kdyby byla obloha toho dne zatažená a deštivá. Za ošklivého počasí totiž člověk podvědomě očekává, že celý den bude stát za houby.

Dnešek však stál za houby dvojnásobně, a možná i trojnásobně. Nejdříve zpráva o smrtí Brianovy manželky, pak jeho odtažitý tón, když mu volala ve snaze ho utěšit. A teď i zjištění, že všechny její víkendové plány jdou rovnou do háje.

Zastavila se, prošla mezerou v řadě skládacích lehátek a opřela se lokty o tyrkysové kovové zábradlí, z něhož se nabízel výhled na pláž. Přímo pod ní na štěrkovém hřišti, které kdysi sloužilo jako okrasný rybníček, vyhazovalo několik dětí do vzduchu pestrobarevné míče. Opodál stáli rodiče, klábosili a po očku na ně dohlíželi. Sophie si také přála být rodičkou, přála si vidět své vlastní děti ve společnosti kamarádů. Vždy předpokládala, že bude dobrou matkou. I její rodiče totiž na ni byli hodní.

Sophie si nebyla jistá, co teď vlastně chce. Překvapivě však věděla – vůbec poprvé od chvíle, kdy se s ním seznámila –, že Brian to není. Měl pravdu, když se s ní dnes nechtěl setkat. A také si nedokázala představit, že bude jen nečinně sedět v zákulisí a jako sup čekat, až po pohřbu uplyne rozumná doba smutku. Ano, měla ho ráda. Opravdu ho měla ráda. Vlastně ho přímo zbožňovala. A taky ji vzrušoval – jasně, částečně to vyplývalo i z hřejivého pocitu, že se do ní dokázal zbláznit o tolik starší, nesmírně atraktivní a velice úspěšný muž, ale zároveň byl Brian fantastický milenec, byť malinko perverzní. Lepšího milence za celý život nepoznala, i když si musela přiznat, že její zkušenosti jsou poněkud omezené.

Jednou z věcí, které si stále nedokázala srovnat v hlavě, bylo jeho popírání, že spolu včera večer spali. Bál se snad, že mu policie napíchla telefon? Zapíral to z piety vůči manželce? Sophie s rostoucím věkem začínala chápat, že muži jsou někdy velmi podivné bytosti. A možná ne někdy, ale vždy.

Zvedla hlavu a zadívala se přes hřiště na pláž. Připadalo jí, že je na ní plno milostných dvojic. Lidé se líbali, miliskovali, kráčeli do sebe zavěšeni, drželi se za ruce, smáli se, relaxovali a těšili se na víkend. Moře stále brázdila spousta lodí. Bylo sedm hodin dvacet minut a do soumraku ještě pár minut zbývalo. Večery za denního světla měly skončit až za několik týdnů, kdy se o slovo nemilosrdně přihlásí zimní temnota.

Náhle se Sophie bez zjevného důvodu otřásla.

Vyrazila dál, prošla kolem skeletu Západního mola a koupila si na ulici avokádo, biorajčata a balíček předsmažených atlantských krevet. Někde mezi tímto nákupem a okamžikem, kdy dorazila ke dveřím svého bytu, dospěla k velmi skálopevnému rozhodnutí, že svůj vztah s Brianem Bishopem ukončí.

Jen bude muset počkat na vhodnější, taktnější dobu. Mezitím si vzpomněla na SMS zprávu, kterou jí ráno poslala Holly – na textovku o zítřejším večírku. Vlastně by to bylo rozumné řešení. Jít na mejdan a strávit čas s lidmi ve stejném věku.

Její byt se nacházel ve třetím patře poněkud unaveně vyhlížejícího terasovitého domu ve viktoriánském stylu, kousek severně od rušné nákupní ulice Church Road. Zámek na vchodových dveřích už byl ve shnilém okolním dřevě tak uvolněný, že by stačilo do dveří pořádně strčit a vyštípl by se. Majitel domu, přátelský drobný Íránec, jí neustále sliboval, že nechá dveře opravit, jenže stejně tak jí pořád donekonečna sliboval, že opraví protékající toaletu, a nikdy to neudělal.

Když otevřela vchodové dveře, přivítal ji zápach vlhkých koberců, jemné aroma jídla z čínského bistra a mnohem silnější aroma drog. Zpoza dveří bytu v přízemí se na chodbu valilo frenetické dunění basové linky. Na ošoupaném koberci v chodbě ležela rozházená pošta, která sem dopoledne spadla a od té doby se jí nikdo ani nedotkl. Sophie si klekla a zkontrolovala ji. Další zničený deštný prales v podobě obvyklých nabídek místních pizzerií, letních výprodejů, pozvánek na koncerty, nabídek pojištění domácnosti a tuny dalších nesmyslů, mezi nimiž bylo roztroušeno několik osobních dopisů a složenek.

Od přírody pořádkumilovná Sophie rozdělila poštu do dvou hromádek – první pro letáky a druhou pro seriózní korespondenci – a obě vložila do regálu na chodbě. Nato se protáhla kolem dvou bicyklů, které blokovaly převážnou část chodby, a vyrazila po sešlapaném běhounu na schodišti vzhůru. Na odpočívadle v prvním patře uslyšela zvuk televizoru paní Harsentové. Z přístroje se linul chraplavý studiový smích. Paní Harsentová byla velice milá pětaosmdesátiletá dáma, která bydlela nad bytem hlučných studentů, takže mohla být vlastně ráda, že je hluchá jako poleno.

Sophie svůj byt v nejvyšším patře domu milovala – byl sice malý, ale světlý a vzdušný a majitel ho navíc vkusně vylepšil sladěnými béžovými koberci, krémovou malbou na stěnách a svěžími krémovými závěsy a žaluziemi. Sophie si ho pak dovybavila zarámovanými plakáty některých filmů, na nichž se podílela firma Blinding Light Productions, a také velkými černobílými skicami obličejů některých jejích oblíbených hvězd. Byl tady Johnny Depp, George Clooney, Brad Pitt a také její oblíbenec Heath Ledger, který měl tu čest obsadit místo naproti její posteli.

Pustila si televizi, chvíli surfovala po kanálech, až nakonec našla American Idol, soutěž, která se jí opravdu líbila. Zesílila zvuk – částečně aby přehlušila vyřvávající televizor paní Harsentové a částečně aby mohla televizi poslouchat i v kuchyňce –, vytáhla z ledničky láhev novozélandského sauvignonu, otevřela ji a nalila si sklenici. Poté rozkrojila avokádo, odstranila pecku, odhodila ji do odpadkového koše a nakapala na avokádo trochu citronu.

O půl hodiny později už měla za sebou osvěžující sprchu, seděla na posteli jen v plandavém bílém tričku a na tácku v klíně měla avokádo s krevetovým salátem a třetí sklenici vína. Právě se dívala, jak excentricky vyhlížející chlapík v obrovských brýlích vyhrál šedesát čtyři tisíc liber v soutěži Chcete být milionářem?, jejíž vysílání si během týdne nahrála na video. A jak večerní obloha za oknem postupně tmavla, její den se konečně začal trochu zlepšovat.

Vůbec neslyšela, jak se v zámku jejích dveří otáčí klíč.

KAPITOLA 33

Roy Grace stál v prázdném hotelovém pokoji a vytáčel číslo mobilního telefonu Briana Bishopa. Okamžitě se mu sepnula hlasová schránka. „Pane Bishope,“ řekl. „Tady je detektiv-superintendent Grace. Prosím, ozvěte se mi, jakmile si přehrajete tuto zprávu.“ Nadiktoval Bishopovi své číslo, ukončil hovor a vytočil Lindu Buckleyovou ve vestibulu. „Měl náš přítel nějaká zavazadla?“

„Ano, Royi. Příruční tašku a kufřík – brašnu na notebook.“

Grace s Bransonem prohledali všechny zásuvky a skříňky. Nikde nic nenašli. Všechno, co si sem Bishop přinesl, si vzal zase s sebou. Grace se otočil na manažera hotelu. „Kde je tu nejbližší únikový východ?“

Muž, který měl na saku jmenovku ROLAND WRIGHT – MANAŽER HOTELU, je odvedl chodbou k požárním dveřím. Grace je otevřel a zadíval se na kovové schodiště vedoucí na nádvoří zaplněné téměř výlučně velkými popelnicemi. Z kuchyně stoupala silná vůně jídla. Grace opět zavřel dveře a začal úporně přemýšlet. Proč Bishop zase utekl? A kam měl namířeno?

„Pane Wrighte,“ řekl, „potřebuji zjistit, jestli náš host Steven Brown během svého zdejšího pobytu někam volal nebo naopak přijímal nějaký hovor.“

„To není problém – můžeme jít ke mně do kanceláře.“ O deset minut později se Grace s Bransonem posadili do vestibulu k Lindě Buckleyové. „Takže věc se má tak,“ začal Grace. „V pět hodin dvacet minut sem Brianu Bishopovi někdo volal.“ Podíval se na hodinky. „To je přibližně před dvěma a půl hodinami. Nemáme však informace, kdo to byl. Sám Bishop z hotelového telefonu nikam nevolal. Možná telefonoval ze svého mobilu, ale to se dozvíme, až když nám pošlou výpis jeho volání – což bude podle předchozích zkušeností s telefonními operátory nejdříve v pondělí. Po telefonátu se odtud Bishop vypařil i se zavazadly, pravděpodobně únikovým východem, a záměrně se přitom vyhnul tobě. Proč?“

„Takhle se nevinný člověk zrovna nechová,“ poznamenal Glenn Branson.

Hluboce zamyšlený Grace reagoval na tuto poněkud očividnou poznámku slabým kývnutím. „Má s sebou dvě zavazadla. Odešel někam pěšky, nebo si vzal taxíka?“

„Záleží, kam měl namířeno,“ odpověděl Branson.

Grace věnoval kolegovi pohled, který měl obvykle vyhrazen pro imbecily. „A kam měl namířeno, Glenne?“

„Domů?“ nadhodila Linda Buckleyová ve snaze jim pomoci.

„Chci, aby ses spojila s místními taxislužbami, Lindo. Obvolej je všechny a zjisti, jestli nějaký taxík nabíral v blízkosti tohoto hotelu kolem sedmnácti dvaceti nebo sedmnácti třiceti člověka odpovídajícího Bishopovu popisu. Nebo jestli si sem někdo taxíka nevolal. Glenne, ty proklepni personál. Zeptej se, jestli někdo neviděl, jak Bishop nasedá do taxíka.“

Vytočil Nicka Nicholla. „Co zrovna děláš?“

Mladý detektiv-konstábl působil poněkud rozrušeně. „Já – ehm – měním synovi plínku.“

Co je na tom sakra tak skvělého? pomyslel si Grace, ale nahlas to nevyslovil. „Nerad tě vytrhávám z domácí blaženosti,“ poznamenal.

„Byla by to úleva, Royi, to mi věř.“

„Ale manželce to neříkej,“ prohodil Grace. „Potřebuju, abys zajel na brightonské nádraží. Brian Bishop se nám zase vypařil. Chci, abys zkontroloval všechny tamní průmyslové televize a zjistil, jestli se neobjevil v nádražní hale nebo na některém nástupišti.“

„Už tam jedu!“ Nick Nicholl nemohl působit radostněji, ani kdyby právě vyhrál v loterii.

O deset minut později se k smrti vyděšený Roy Grace připoutal k sedadlu spolujezdce neoznačeného policejního fordu mondeo.

Glenn sice nedávno neuspěl v kurzu pokročilého policejního řízení, po jehož úspěšném absolvování by se směl účastnit policejních honiček, ale připravoval se, že se ke zkouškám přihlásí znovu. A přestože jim prý instruktor kladl na srdce, že se mají bez ohledu na rychlost chovat na silnici rozvážně, Grace neměl pocit, že by jeho slova pronikla Glennovi do mozku. Když se cestou z Brightonu do Severobrightonského golfového klubu vyšplhala ručička tachometru v jedné mírné levotočivé zatáčce na 160 kilometrů v hodině, pomyslel si žalostně: Co mě to jen napadlo nechat se zase někam vozit tímhle maniakem? Tímhle unaveným maniakem v kocovině a hluboké depresi, který nemá žádný osobní život, ale zato trpí sebevražednými sklony?

Na čelním skle se rozprskávaly mouchy jako červené sněhové vločky. V protisměru je nějakým zázrakem míjela protijedoucí auta, přestože měl Grace u každého pocit, že do nich musí zákonitě vrazit v explozi kovu a rozšrotovaného lidského masa. Po obou stranách silnice kolem nich rychlostí světla ubíhaly živé ploty. A pouze nejzazšími kouty sítnice Grace matně rozeznával postavy lidí ohánějící se golfovými holemi.

Až nakonec v rozporu se všemi fyzikálními zákony, které Grace znal a chápal, dorazili bez jediného šrámu na parkoviště golfového klubu.

Mezi zaparkovanými automobily nechybělo ani tmavě červené bentley Briana Bishopa.

Grace vystoupil z mondea, které smrdělo spáleným olejem a klepalo v něm jako ve špatně naladěném pianu, a zatelefonoval na mobil detektivu-inspektorovi Williamu Warnerovi z letiště Gatwick.

Bill Warner se mu ozval po druhém zazvonění. Právě se vracel z práce domů, ale ujistil Roye, že okamžitě nařídí svým podřízeným, aby policii hlásili jakékoliv známky přítomnosti Briana Bishopa.

Grace poté zavolal na policejní stanici v Eastbourneu, která měla pod palcem Beachy Head, a upozornil na možné riziko, že se Brian Bishop pokusí o sebevraždu. Následně brnkl Cleo Moreyové a omluvil se, že musí zrušit jejich dnešní schůzku, na kterou se celý týden těšil. Cleo to chápala a požádala ho, aby se u ní po práci zastavil alespoň na pozdní skleničku, pokud nebude úplně vyčerpaný.

Posléze se Grace spojil s jednou ze svých asistentek v kanceláři a uložil jí, aby zatelefonovala všem členům týmu a oznámila jim, že kvůli nečekanému zmizení Briana Bishopa se musí v jedenáct hodin večer všichni ještě jednou sejít v zasedací místnosti. A nakonec zavolal CG99, což byl volací znak službu konajícího inspektora oddělení, aby ho informoval o nejnovějším vývoji událostí a získal od něj další zdroje. Jedním dechem ho přitom upozornil, ať se policisté hlídkující před domem Bishopových na Dyke Road Avenue mají obzvláště na pozoru, protože by se Brian Bishop mohl pokusit vniknout dovnitř.

Když se vracel k mondeu, napadlo ho, že teď obvolá Bishopovy přátele, s nimiž hrál podnikatel dnes dopoledne golf, a zeptá se jich, jestli je nekontaktoval. Právě v tom okamžiku mu však zazvonil telefon.

Byla to dispečerka jedné z místních taxislužeb. Oznámila mu, že jeden jejich vůz nabíral před půldruhou hodinou Briana Bishopa na ulici nedaleko od hotelu du Vin.

KAPITOLA 34

Chris Tarrant si vložil bradu do dlaně. Publikum zmlklo. Pronikavé reflektory televizního studia vrhaly prudké světlo na nemoderně velké brýle vědátorského, podivínsky působícího muže na židličce. Sázky se rychle zvyšovaly. Soutěžící hodlal za vyhrané peníze – tedy pokud vyhraje – koupit bungalov pro svou tělesně postiženou manželku a nyní mu na vysokém čele vyrážely krůpěje potu.

Chris Tarrant zopakoval otázku. „Johne, máte šedesát čtyři tisíc liber.“ Odmlčel se a zvedl do vzduchu příslušný šek, aby ho všichni viděli. Opět ho odložil. „Otázka za sto dvacet pět tisíc liber zní: Ve které zemi se nachází letovisko Monastir? Je to za a) v Tunisku, za b) v Keni, za c) v Egyptě, anebo za d) v Maroku?“

Kamera najela na mužovu manželku, která seděla na vozíku v obecenstvu a tvářila se, jako by ji chtěl někdo každou chvíli praštit kriketovou pálkou. „No,“ uvažoval muž, „myslím, že v Keni to není.“ Sophie sledovala z postele televizi a popíjela víno. „V Maroku to taky není,“ řekla nahlas. Její znalosti zeměpisu nebyly nijak skvělé, ale jednou strávila týdenní dovolenou v Marrákeši a před odjezdem si o Maroku zjistila docela hodně informací. Název „Monastir“ jí nic neříkal.

Okno měla otevřené dokořán. Večerní vzduch byl stále teplý a dusný, avšak přinejmenším teď foukal setrvalý vánek. Sophie nechala dveře do ložnice a okna v obývacím pokoji a v kuchyni otevřené, aby udělala průvan. Do ticha noční ulice se stále ozývalo slabé a otravné ducání taneční hudby. Možná vycházelo od sousedů dole, možná odněkud jinud.

„Máte ještě dvě nápovědy,“ upozornil soutěžícího Chris Tarrant. „Myslím, že požádám přítele na telefonu.“

Možná to byl jen výplod její fantazie, ale nemihl se před chvílí u dveří do ložnice stín? Sophie chvíli vyčkávala – televizi poslouchala jen na půl ucha a upřeně sledovala vchod do ložnice. Po zádech jí začal běhat jemný mráz úzkosti. Soutěžící se rozhodl zatelefonovat příteli jménem Ron. Sophie slyšela vyzváněcí tón.

Nic tam není. Jen se jí to zdálo. Odložila sklenici, uchopila vidličku, nabodla krevetu a kus avokáda a obojí si vložila do úst.

„Dobrý večer, Rone! U telefonu Chris Tarrant!“

„Dobrý večer, Chrisi.“

Právě když polkla, spatřila ten stín znovu. Tentokrát už to její fantazie rozhodně nebyla. Ke dveřím se blížila nějaká postava. Sophie zaslechla šustění šatů nebo igelitu. Dole na ulici se rozlehlo troubení motorky.

„Kdo je tam?“ zavolala sevřeným, pištivým hlasem.

Ticho.

„Rone, naproti mně teď sedí váš přítel John. Na svém kontě už má šedesát čtyři tisíc liber a nyní se snaží odpovědět na otázku za sto dvacet pět tisíc. Jak jste na tom se znalostmi zeměpisu?“

„Jo, no, snad dobře.“

„Dobrá, Rone, od této chvíle máte na odpověď třicet vteřin. Otázka za sto dvacet pět tisíc liber zní: Kde se nachází letovisko Monastir? Je to…“

Sophii se sevřelo hrdlo. Popadla dálkové ovládání a ztlumila zvuk. Znovu se zadívala na dveře a poté na svou kabelku s mobilním telefonem, která ležela na prádelníku, daleko z jejího dosahu.

Ten stín se hýbal. Chvějivě. Někdo stál za dveřmi – snažil se zůstat bez hnutí, ale jeho silueta se nepatrně nakláněla sem a tam.

Sophie pevně sevřela tác. Kromě malé vidličky to byla její jediná zbraň. „Kdo je tam?“ zeptala se. „Kdo je to?“

Stín se zhmotnil v pokoji a ze Sophie rázem vyprchal všechen strach.

„To jsi ty!“ zvolala. „Ježíšikriste, tys mě ale vyděsil!“

„Nebyl jsem si jistý, jestli mě uvidíš ráda.“

„Samozřejmě že tě vidím ráda. Já… udělal jsi mi opravdu radost,“ koktala Sophie. „Tolik jsem si s tebou chtěla promluvit, vidět se s tebou. Jak se máš? Já…, já netušila, že…“

„Přinesl jsem ti dárek.“

KAPITOLA 35

Když tady Grace jako kluk vyrůstal, Brighton a Hove byla dvě oddělená města, která se ve své zanedbanosti lišila. Současně však byla srostlá v jakémsi virtuálním švu, jenž ovšem vedl tak nevyzpytatelně a nelogicky, jako by ho narýsoval opilý kozel. Anebo – což bylo podle Graceova názoru pravděpodobnější – komise střízlivých městských plánovačů, kteří měli dohromady méně rozumu než zmíněný kozel.

Přemýšlel, zda se v tomto dvojměstí dožije stáří. A jaké to bude. Jaké bude pobírat důchod, belhavým krokem se přesouvat sem a tam, být zmaten z minulosti, rozčarován z přítomnosti a lhostejný k budoucnosti. Případně se nechat tlačit na vozíku s jednou dekou na kolenou a druhou na mozku.

Se Sandy o tom někdy vtipkovali. Buď senilní, jak chceš, Royi, ale slib mi, že nebudeš slintat, říkávala jeho manželka. Jenže to byl jen takový vtip, nezávazné laškování dvou lidí, kteří jsou spolu spokojení a těší se na vyhlídku stárnutí, pokud jim bude dopřáno absolvovat tuto cestu společně. Což byl další důvod, proč se Grace jednoduše nemohl smířit s jejím zmizením.

Mnichov.

Musí tam odjet. Nějakým způsobem se tam musí dostat, a to rychle. Zoufale si přál sednout hned zítra do letadla, jenže to nešlo. Měl zodpovědnost za případ a prvních čtyřiadvacet hodin je klíčových. Navíc mu na krk dýchala Alison Vosperová… Snad kdyby se zítra vyvíjela situace dobře, mohl by odjet v neděli. Jen na otočku a večer se vrátit. Tohle by mu možná prošlo.

Byl tu však ještě jeden problém: co řekne Cleo?

Glenn Branson si navzdory faktu, že řídil, držel u ucha mobilní telefon. Pak ovšem otráveně přístroj vypnul a strčil si ho do náprsní kapsy. „Ari to nebere,“ řekl zvýšeným hlasem, aby přehlušil hudbu linoucí se ze stereosoupravy v autě. „Jen jsem chtěl popřát dobrou noc dětem. Co bych měl podle tebe dělat?“

Detektiv-seržant měl na Graceově autorádiu naladěnu místní popovou stanici Surf, aby nemusel poslouchat žádné z jeho sbírky cédéček. Momentálně se z reproduktorů valila píseň jakési příšerné rapové skupiny, o které Grace nikdy neslyšel, a to mnohem hlasitěji, než mu bylo milé. „Tak pro začátek bys mohl ztlumit ten zatracenej randál!“

Branson snížil hlasitost. „Myslíš, že bych tam měl zajet? Teda až budem hotovi?“

„Panebože,“ ulevil si Grace. „Já jsem poslední člověk na zeměkouli, který by ti měl udílet rady do manželství. Podívej, jak jsem si život zpackal já.“

„No jo, ale to je něco jiného. Možná bych prostě mohl jet domů, co říkáš?“

„Je to tvoje zákonné právo.“

„Jenže nechci dělat scénu před dětma.“

„Já myslím, že bys jí měl dopřát trochu času. Nech to pár dní plavat a schválně, jestli ti zavolá.“

„A vážně ti nevadí, že jsem k tobě tak vpadl? Neomezuje tě to nějak? Je to v pohodě?“

„Naprosto,“ řekl Grace skrz zaťaté zuby.

Branson zaregistroval absenci nadšení v kolegově hlasu a řekl: „Jestli ti to nevyhovuje, můžu jít někam do hotelu nebo tak.“

„Jsi můj kámoš,“ odpověděl Grace. „A kámoši si navzájem pomáhají.“

Branson odbočil doprava na širokou elegantní ulici lemovanou po obou stranách kdysi velkolepými terasovitými domy. Zpomalil, zajel k obrubníku před trojitým průčelím hotelu Lansdowne Place, vypnul motor a spolu s ním milosrdně umlčel i hudbu. Nakonec zhasl reflektory.

Ještě nedávno byl tento hotel unavenou dvouhvězdičkovou noclehárnou, jejíž osazenstvo tvořila hrstka geriatrických dlouhodobých hostů a směsice ušmudlaných účastníků levných zájezdů k moři. Dnes se z něj stal jeden z nejmódnějších hotelů ve městě.

Vystoupili z auta, vnořili se do tohoto chrámu fialového veluru, chrómu a zlaceného kýče a zamířili k recepci. Vysoká a sošná recepční v černé tunice a s černou ofinou na způsob Bettie Pageové je přivítala pohotovým úsměvem. Na zlatém odznaku v klopě měla napsáno jméno GRETA.

Grace jí ukázal policejní legitimaci. „Detektiv-superintendent Grace ze sussexské kriminální vyšetřovačky. Kolega a já bychom si rádi promluvili s hostem, který se u vás před malou chvílí ubytoval – s panem Brianem Bishopem.“

Gretin úsměv napodobil pohyb vyfukovaného balónku. Sklopila oči k monitoru počítače a vyťukala cosi na klávesnici. „Pan Brian Bishop?“

„Ano.“

„Okamžik, pánové.“ Zvedla telefon a stiskla pár tlačítek. Zhruba po půlminutě položila sluchátko. „Je mi líto, ale zdá se, že to nezvedá.“

„Tato osoba nás velmi zajímá. Můžeme vyjet nahoru do jeho pokoje?“

Greta teď vypadala naprosto rozhozeně. „O tom si potřebuji promluvit s manažerem.“

„V pořádku,“ odvětil Grace.

A o pět minut později podruhé za poslední hodinu vstoupil do prázdného hotelového pokoje.

KAPITOLA 36

V pátek večer, kdy se daly kasírovat nejtučnější tržby z celého týdne, býval Skunk vždy v kanceláři. Lidé, kteří si chtěli na konci pracovního týdne užít, byli radostní – a bezstarostní.

V osm hodin už parkoviště v centru města pomalu praskala ve švech. Místní i návštěvníci do sebe strkali ve starých a úzkých brightonských uličkách, plnili hospody, bary i restaurace a ti mladší z nich se o něco později, opilí a zfetovaní, začali stavět do front před kluby.

Skunk, přes rameno velkou tašku z Tesca, pomalu kličkoval hemžícím se zástupem a někdy musel použít lokty, aby si proklestil cestu kolem přeplněných venkovních stolů. Teplý městský vzduch byl prosycen tisícovkami vůní. Vody po holení, parfémy, cigaretový kouř, výfukové zplodiny, olivový olej, koření smažící se na pánvích a jako vždy i závan mořské soli. Skunk teď byl myšlenkami jinde, takže nevnímal okolní drmolení, smích, klapot vysokých podpatků kráčejících po dlaždicích ani dunění hudby z otevřených dveří a oken. Dnes večer jen okrajově vnímal dokonce i rolexky na opálených zápěstích, diamantové brože, náhrdelníky, prsteny i výmluvné vybouleniny v pánských sakách, které prozrazovaly přítomnost nadité peněženky.

Dnes večer měl ulovit mnohem větší rybu.

Kráčel po East Street a připadal si, jako by se prodíral přílivovou vlnou. Odbočil doprava, prošel kolem restaurace Latin in the Lane, minul zadní část hotelu Thistle, znovu zahnul doprava a vyrazil podél nábřeží. Vyhnul se teenagerce, která se celá uslzená ječivě hádala s klukem s bodlinami na hlavě, prošel kolem hotelu Old Ship, Brightonského centra i elegantních hotelů Grand a Metropole – v žádném z nich nikdy v životě nebyl. Až nakonec lepkavý potem dorazil na náměstí Regency Square.

Vyhnul se hlavnímu vjezdu do podzemní garáže, kde seděl zřízenec parkovací služby, zamířil do horní části náměstí a sešel po betonových schodech páchnoucích močí doprostřed druhého podzemního podlaží garáže. Za peníze, které za tuto zakázku dostane, si hodlal koupit další pytlík háčka i cokoliv dalšího, co mu dnes v noci v některém z klubů přijde pod ruku. Stačilo najít automobil odpovídající popisu na nákupním seznamu, který měl složený v kapse kalhot.

V tašce z Tesca nesl Skunk dvojici registračních značek okopírovaných z automobilu, který odpoledne zahlédl z Bethanyina peugeotu. Jakmile najde správný vůz, totiž nový kabriolet audi A4 s automatickou převodovkou a nízkým počtem najetých kilometrů, v modré, stříbrné nebo černé metalíze, jednoduše na něj tyto značky nasadí. Pokud pak majitel vozu ohlásí krádež auta, bude policie hledat vůz s úplně jinými značkami.

Bylo téměř jisté, že v garáži objeví něco vhodného. Jestli ne, zkusí nějakou jinou garáž. A kdyby náhodou došlo na nejhorší, najde vhodné auto na ulici. Audi A4 byl vůz bohatých štětek, a o bohaté odbarvené štětky s plastikou na čumáku nebyla v tomhle městě nouze. I jemu by se kabriolet audi zamlouval. Dokázal si sám sebe představit, jak v nějakém paralelním vesmíru veze Bethany v teplý páteční večer po nábřeží, v autě hraje hlasitá hudba, na nohy mu fouká teplý vzduch a všude kolem něj voní nová kůže.

Jednoho dne.

Jednoho dne se všechno změní.

Vhodné auto nalezl za pár minut v zadní části třetího podlaží. Mělo tmavě modrou nebo tmavě zelenou barvu – v prachbídném světle garáže se to dalo těžko poznat –, stahovací střechu a kožené čalounění krémové barvy. Podle registračních značek nebylo starší než půl roku, ale když k němu Skunk přistoupil a ucítil vůni čerstvě spáleného oleje, uvědomil si ke své radosti, že je vůz zbrusu nový. Nebyl na něm jediný šrám!

Navíc ho majitel velmi vhodně zaparkoval předkem ke sloupu.

Skunk se pozorně rozhlédl kolem sebe, aby se ujistil, že v garáži nikdo není, přistoupil z boku k autu a položil ruku na kapotu. Byla teplá. Dobře. Znamenalo to, že sem auto přijelo teprve před chvílí a že se tedy majitel při troše štěstí vrátí až za několik hodin. Přesto Skunk pro jistotu vytáhl z tašky dvě registrační značky a pomocí oboustranné lepicí pásky je přilepil na originál.

Znovu zalovil v tašce a vytáhl přístroj, který – kdyby ho náhodou zastavili policajti – vypadal jako dálkové ovládání satelitního přijímače. Namířil ho skrz okno řidiče na palubní desku, vyťukal kód, který dostal od objednavatele, a stiskl zelené tlačítko.

Nic se nestalo.

Skunk to zkusil znovu. Na ovladači se rozsvítila červená kontrolka, ale jinak se nedělo nic.

Sakra. Skunk se znovu rozhlédl kole sebe, tentokrát už nervózněji, přešel k přední kapotě vozu a klekl si k pravému reflektoru. Když teď byl zakrytý autem i sloupem, trochu se uklidnil. Je to přece hračka. Tohle už prováděl nejmíň na dvanácti audinách. Je to práce maximálně na pět minut.

Vytáhl z igelitové tašky šroubovák a začal odšroubovávat kryt pravého předního reflektoru. Když byl hotov, vyloupl reflektor a nechal ho viset na kabelech. Vytáhl z tašky kombinačky, prostrčil ruku prázdným otvorem, nahmatal kabel klaksonu a přestřihl ho. Poté šmátral v útrobách vozu dál, přičemž v jednom okamžiku tiše zaklel, protože se nedopatřením dotkl horkého motorového bloku a spálil si klouby na ruce. Konečně našel zamykací mechanismus, přestřihl drátky a vyřadil zamykání z provozu.

Vrátil reflektor na místo, otevřel dveře na straně řidiče a vypnul výstražné blikání, což bylo to jediné, co na ochromeném autoalarmu fungovalo. O chvíli později vytrhl pojistku směrovek ze skříňky a hodil si ji do tašky. Otevřel kapotu a přemostil cívkové relé a startér. Motor se vzápětí sladce probudil k životu.

Skunk se posadil za volant a prudce jím škubl, aby ulomil zámek. V tu chvíli si ke své radosti všiml, že ho dnes večer čeká i malá prémie. Majitel vozu byl tak hodný, že nechal na sedadle spolujezdce parkovací lístek. A Barry Spiker – parchant, pro kterého Skunk tyhle zakázky zajišťoval a jenž mu dal před akcí sedmadvacet liber, aby mohl zaplatit pokutu za ztrátu parkovacího lístku a dostal se z garáže ven – se o tom vůbec nemusel dozvědět!

O dvě minuty později vyklopil Skunk zřízenci pouhé dvě libry a spokojeně vyjel po rampě ven. Už teď měl v kapse pětadvacet liber. Byl v tak dobré náladě, že na horním konci rampy zastavil, pustil naplno hudbu a stáhl střechu.

To však nebylo chytré.

KAPITOLA 37

„Jak se máš?“ zeptala se Sophie úpěnlivě. „Co se stalo? Jak ses…“

„Zkus si to,“ řekl muž stroze a položil jí na tác jakýsi balíček. Její otázky zcela ignoroval. V houstnoucím soumraku na ulici se ozvalo kvílení sirény a na chvíli přehlušilo i hluboký čtyřčtvrteční dusot taneční hudby, která začínala být čím dál únavnější.

Sophie – užaslá a zneklidněná z jeho chování – pokorně rozvázala mašli a nakoukla do dárkové krabice. Zatím neviděla nic než balicí papír.

Koutkem oka zahlédla televizní obrazovku, na níž právě Chris Tarrant němě otevíral ústa. „Je to vaše konečné rozhodnutí?“ říkal zřejmě.

Podivín v obrovitých brýlích kývl.

Políčko s odpovědí Maroko se podbarvilo žlutě.

A vzápětí se podbarvilo zeleně políčko s odpovědí Tunisko.

Obočí Chrise Tarranta vylétlo o několik centimetrů výše.

Dáma na invalidním vozíku, která se před chvílí tvářila, jako by ji chtěl někdo praštit kriketovou pálkou, teď vypadala jako po ráně kladivem. Její manžel jako by se na stoličce scvrkl.

Sophie odezírala z Tarrantových úst: „Johne, měl jste šedesát čtyři tisíc liber…“

„Chceš se dívat na televizi, anebo otevřeš ten dárek, který jsem ti koupil?“ zeptal se muž.

Sophie položila tác s jídlem na noční stolek a řekla: „Samozřejmě že ho otevřu! Ale nejdřív chci vědět, jak ti je. Chci vědět, co se…“

„Nechci o tom mluvit. Otevři ho!“ řekl její miláček tónem tak agresivním, že ji to vylekalo.

„Dobře.“

„Na jaké sračky se to vůbec díváš?“

Sophiiny oči stále pokukovaly po obrazovce. „Mně se ta soutěž líbí,“ řekla ve snaze ho uklidnit. „Chudák chlap. Manželku má na vozíku. A zrovna teď zvoral otázku za sto dvacet pět tisíc liber.“

„Celý tenhle pořad je podfuk,“ utrousil její milenec.

„Ne, není!“

„Celý život je podfuk. Na to jsi ještě nepřišla?“

„Podfuk?“

Tentokrát se zadíval na obrazovku on. „Nevím, kdo to je, a až do dneška to nevěděl ani zbytek světa. Ještě před pár minutama seděl na té stoličce a neměl ani vindru. Zatímco teď shrábne dvaatřicet tisíc, a přesto nad tím ohrnuje nos, když by měl správně skákat radostí do stropu. A ty mi chceš tvrdit, že to není podfuk?“

„Je to otázka perspektivy. Totiž…, z jeho pohledu…“

„Vypni ten zatracenej krám!“

Sophie byla stále šokována agresivitou jeho hlasu, ale současně se v ní ozvalo cosi vzdorovitého. „Ne. Mně se to líbí.“

„Takže mám odejít, aby ses mohla dívat na ten svůj podělanej blbej pořad?“

Dívka už teď svých slov litovala. Navzdory předchozímu odhodlání to s Brianem ukončit si nyní v jeho přítomnosti uvědomila, že bude miliónkrát raději trávit čas dnes večer s ním, než aby se dívala na tento pořad – nebo na jakýkoliv pořad. Čím vším teď její miláček zřejmě musí procházet… Popadla dálkové ovládání a vypnula televizor. „Promiň.“

Brian se na ni díval pohledem, jaký u něj nikdy předtím neviděla. Jako by se mu za očima zatáhly žaluzie.

„Opravdu mě to mrzí, víš? Jenom mě překvapilo, že jsi přišel.“

„Takže tebe netěší, že mě vidíš?“

Sophie se posadila, objala ho kolem krku a políbila ho na rty. Brian měl zkažený dech a páchl potem, ale to jí vůbec nevadilo. Byl to chlapský zápach, jeho zápach. Sophie ho vdechovala, jako by to byla nejomamnější vůně na světě. „Mě to víc než těší,“ ujistila ho. „Já jen…“ Pohlédla do jeho oříškově hnědých očí, které tak zbožňovala. „Jen mě trochu překvapilo, že…, však víš – po tom všem, cos říkal, když jsme se spolu bavili prve. Tak povídej. Prosím tě, pověz mi, co se vlastně stalo. Pověz mi všechno, prosím.“

„Otevři to!“ řekl Brian a opět přitom zvýšil hlas.

Sophie odhrnula balicí papír, ale stejně jako u matrjošek se pod ním nacházela další vrstva a pod ním ještě jedna. Ve snaze odvést Brianovy myšlenky od toho, co v něm momentálně vzbuzovalo takový hněv, prohodila Sophie dovádivě: „Dobrá, zkusím hádat, co tam je. Hádám, že tam je…“

Náhle byl jeho obličej pár centimetrů před ní – tak blízko, že se jejich nosy téměř dotýkaly.

„Otevři to!“ zasyčel. „Otevři to, ty zasraná děvko.“

KAPITOLA 38

Skunk projížděl ulicemi, na které se snášela fialově podbarvená temnota. Znovu se podíval na dvojici oslnivých reflektorů ve zpětném zrcátku. Vynořily se jakoby odnikud krátce poté, co vyjel z podzemní garáže na Regency Square. Nyní postupně zrychlovaly, předjely několik aut a zařadily se za BMW s tmavými skly, které jelo přímo za ním.

Tohle ještě nemusí nic znamenat, pomyslel si Skunk. Když však dojel ke dvěma dlouhým řadám aut čekajících před kruhovým objezdem u brightonského mola, ve zpětném zrcátku letmo zahlédl obličej muže sedícího na sedadle spolujezdce a začal propadat panice.

Úplně jistý si tím být nemohl, ale ten chlap se až nechutně podobal mladému poldovi jménem Paul Packer, kterému Skunk při jedné šarvátce ohledně čmajznutého auta ukousl prst a soud ho pak za to zašil do pasťáku.

Lindsay Lohanová zpívala v naplno puštěném rádiu „Confessions of a Broken Heart“, ale Skunk její slova nevnímal. Díval se na provoz na kruhovém objezdu a přemýšlel, který výjezd zvolit. Auto za ním zatroubilo a Skunk ukázal řidiči vztyčený prostředníček. Nabízely se mu celkem čtyři výjezdy. První z nich vedl do centra, kde se dala očekávat dopravní zácpa. Bylo to příliš riskantní – snadno by tam mohl uvíznout. Druhým výjezdem byla Marine Parade, široká třída se spoustou bočních uliček a rychlou silnicí na konci. Třetí výjezd by ho dovedl na nábřeží, ale protože se odtamtud dalo vyjet jen v jednom místě v každém směru, mohla by ho tam policie snadno zablokovat. Čtvrtý výjezd pak vedl zpět na ulici, po níž sem přijel. Čekaly ho tam silniční práce a hustý provoz.

Skunk se rozhodl a sešlápl plyn až k podlaze. Audi vystřelilo kupředu a udělalo myšku bílé dodávce. Úporně soustředěný Skunk vyjel na Marine Parade a zrychloval dál. Projel kolem několika prodejen a nablýskané Van Alenovy budovy a podíval se do zpětného zrcátka. Po vectře, která ho sledovala, nebylo ani stopy. Fajn. Nejspíš uvízla na objezdu.

Na semaforu před ním svítila červená. Skunk zabrzdil a zaklel. Ve zpětném zrcátku znovu zahlédl vectru – řidič jel jako šílenec, předjížděl ostatní vozy zleva a zkracoval vzdálenost. Nakonec zastavil za Skunkem. Přímo za Skunkem. Snad dva centimetry od jeho zadního nárazníku. Vectra byla nablýskaná a na střeše měla rádioanténu. Na předních sedadlech seděli dva muži. A navíc teď Skunk ve vlastním brzdovém světle viděl, že jedním z nich je skutečně Paul Packer.

Sakra.

Viděl ve zpětném zrcátku jeho oči, které si pamatoval z dřívějška: velké klidné oči, jež se do člověka zabodávaly jako dva lasery. Vzpomněl si, že i když tehdy tomu bídákovi ukousl prst, jeho oči ho stále upřeně sledovaly, bez překvapení, bez výrazu bolesti. Takové divné, poťouchlé oči – jako by se mu ten chlap skoro vysmíval. A teď se zdálo, že dělá přesně totéž: oba policajti dál seděli v autě a nejevili žádné známky, že se z něj chystají vystoupit.

Proč mě kurva nezatknete?

Skunkovi cukaly nervy, jako by mu v žaludku skákalo na trampolíně nějaké zdivočelé zvíře. Pokyvoval hlavou v rytmu hudby, ale jeho nitro zaplavoval chaos. Něco potřeboval. Potřeboval si znovu šlehnout. Skrovná dávka, kterou si píchl posledně, přestávala působit.

Snažil se vymyslet nejlepší únikovou trasu. Snažil se přijít na to, proč ti policajti nevystupují z auta.

Na semaforu naskočila zelená. Skunk šlápl na plyn, zrychloval až do poloviny křižovatky a pak náhle strhl volant doleva a se smykem odbočil na Lower Rock Gardens, přičemž se jen těsně vyhnul protijedoucímu taxíku. Ve zpětném zrcátku ke své úlevě viděl, jak se vectra řítí přes křižovatku rovně.

Stoupal na plný plyn terasovitou viktoriánskou ulicí, kterou po obou stranách lemovaly laciné penziony a svobodárny. Když však nahoře zastavil u dalšího semaforu, viděl, že se k němu vectra znovu rychle blíží. Veškerý stín pochybností, zda ho vůz opravdu sleduje, se definitivně rozplynul.

Rozhlédl se na obě strany a viděl, že se k němu zleva blíží dva těsně za sebou jedoucí autobusy. Čekal až do poslední možné chvíle, pak prudce zrychlil, prohnal se před prvním autobusem a řítil se po ulici dál. Dorazil na Egremont Place, vykroužil ostrou esovitou zatáčku a předjel zleva jeden loudavý nissan, přestože vůbec neviděl před sebe – štěstí tentokrát stálo při něm a v protisměru právě nic nejelo.

Na křižovatce s rušnou Elm Grove pak netrpělivě čekal na skulinku, do níž by se mohl vmáčknout. Kdesi daleko za ním náhle probodla temnotu dvě ostrá světla. Skunk zapomněl na skulinky, odbočil natvrdo doprava a snažit se ignorovat kvílení brzd, houkání klaksonů a blikání světel. Vyrazil z křižovatky tak rychle, až spálil gumu na pneumatikách, projel kolem brightonské dostihové dráhy a poté přes předměstí Woodingdean.

Přemýšlel, jestli nemá zastavit, sundat registrační značky a nechat na autě ty původní, protože bylo téměř jisté, že majitel vozu zatím krádež neohlásil, ale pak se rozhodl neriskovat, že ho vectra zase dojede. Řítil se tedy dál a na záblesk radaru reagoval jen potměšilým úšklebkem.

O deset minut později se ocitl na venkovské silnici asi tři kilometry od přístavního města Newhaven. Ve zpětném zrcátku měl konečně tmu a prázdnotu a na čelním skle spoustu skvrn od rozplácnutého hmyzu. Zpomalil a u cedule s nápisem Meades Farm odbočil doprava.

Projel mezerou ve vysokém a neupraveném živém plotě a vyhoupl se na štěrkovou zemědělskou cestu. Urazil po ní necelý kilometr kolem kukuřičných polí, která už dávno volala po sklizni, sledoval přitom několik králíků-kamikadze hopkajících před jeho reflektory. Minul mohutná polorozpadlá stavení, kde se kdysi chovali brojleři, a také stodolu s otevřeným průjezdem, v jejíchž stinných útrobách se válelo několik dávno nepoužívaných a zrezivělých zemědělských strojů. Přímo před ním pak reflektory osvětlily zeď rozlehlé uzavřené haly s ocelovou konstrukcí.

Skunk zastavil audi. Z budovy nevycházelo žádné světlo a kolem neparkovala žádná auta. Nebylo tu nic, co by prozrazovalo, jak čilý obchod uvnitř právě probíhá.

Vytáhl z kapsy mobilní telefon a vyťukal číslo, které znal zpaměti. „Jsem venku,“ ohlásil, když volaný přijal hovor.

Elektricky ovládaná vrata se pootevřela jen o tolik, aby mohl vjet dovnitř, a odhalila jasně osvětlený rozlehlý prostor. Sotva se Skunk ocitl v hale, vrata se opět začala zavírat. Uvnitř stálo asi dvacet aut, ve většině případů nejnovějších modelů špičkových luxusních značek. Skunk si všiml dvou ferrari, jednoho aston martin DB9, jednoho bentley continental, dvou range roverů, jednoho porsche cayenne a také několika méně exotických vozů včetně golfu GH, mazdy MX5, klasického žlutého triumph stagu a nově vyhlížejícího MG TF. Některá auta vypadala neporušeně, zatímco jiná byla v různých fázích vykuchání. Navzdory pozdní hodině na nich pracovali čtyři mechanici v kombinézách – dva byli ponořeni pod otevřenými kapotami, jeden ležel na zádech pod zvednutým sporťákem lexus, zatímco čtvrtý nasazoval jeden díl karoserie na range rover sport.

Se zhasnutím motoru vypnul Skunk i hudbu, takže nyní uslyšel otřepaný a přeslazený cajdák od Gene Pitneyho, jenž se linul z laciného rádia kdesi v hale. Kromě toho zaslechl i vrnění vrtačky.

Barry Spiker vylezl z prosklené kukaně vzadu v hale a zamířil ke Skunkovi, přičemž ovšem nepřestal telefonovat. Tento drobný a šlachovitý muž, jenž kdysi býval regionálním přeborníkem v muší váze v boxu, měl nakrátko ostříhané vlasy a obličej tak tvrdý, že by se na něm dal sekat led. Na sobě měl tílko, modrou pracovní kombinézu a pantofle a páchl omamně sladkou kolínskou. Na krku se mu houpal zlatý řetízek s medailonkem. Aniž věnoval Skunkovi sebemenší pozornost, zamířil rovnou k autu a obešel ho. Přitom ovšem nepřestával telefonovat – s někým se hádal a zdálo se, že má špatnou náladu.

Jakmile Skunk vystoupil z auta, Spiker ukončil hovor, ohnal se telefonem jako dýkou a vyrazil k němu. „Co je to kurva za kraksnu? Já chtěl tři dvojku vé šest. Zatímco todle je dvoulitrovej chcípák. Ten je mně k hovnu. Doufám, že nečekáš, že ho od tebe koupím!“

Skunkovi se sevřelo srdce. „Ale tys…, tys přece…“ Vytáhl z kapsy zmuchlaný kus papíru, na který si ráno zapsal instrukce, a ukázal ho Spikerovi. Na papíru byla jeho roztřeseným rukopisem napsána slova: Nový kabriolet audi A4 s automatickou převodovkou a nízkým počtem najetých kilometrů, v modré, stříbrné nebo černé metalíze.

„Žádnej konkrétní objem motoru jsi neuvedl,“ dodal.

„Ze kterýho podělanýho stromu jsi spadl, co? Lidi, co si kupujou hezký auta, v nich chtěj mít taky hezkej motor.“

„Tohle žihadlo frčí jako ďas,“ hájil se Skunk.

Spiker pokrčil rameny a zamyšleně si auto prohlédl. „Né, s tímdle já nechci nic mít.“ Znovu mu začal zvonit telefon. „A barva se mně taky moc nelíbí.“ Podíval se na displej, přiložil si telefon k uchu a stroze řekl: „Mám práci. Zavolám ti pozdějc.“ Zavěsil. „Šest pětek.“

„Cože?“ Skunk čekal dvě stovky.

„Ber, nebo nech bejt.“

Skunk ho probodl pohledem. Ten parchant si vždycky našel způsob, jak ho vzít na hůl. Jednou se mu nelíbil důlek v karoserii, jindy byly v tahu gumy, případně se musel vyměnit výfuk. Zkrátka něco. Ještěže si Skunk tajně uškudlil pětadvacet liber z parkovacího lístku – alespoň tímhle drobným, ale slastným způsobem se mohl tomu vydřiduchovi pomstít.

„Kdes ho štíp?“

„Na Regency Square.“

Spiker přikývl a bedlivě si prohlédl interiér. Skunk věděl proč. Ten parchant hledal jakýkoliv kaz nebo škrábanec, díky němuž mohl stlačit cenu ještě níže. Po chvíli jeho oči lačně spočinuly na čemsi před sedadlem spolujezdce. Otevřel dveře, sklonil se, opět se vztyčil, zvedl do vzduchu drobný lísteček, jako by to byla trofej, a pozorně si ho prohlédl. „Báječný!“ zvolal. „No to je radost!“

„Co?“

„To je parkovací lístek z Regency Square. Zaplacenej před dvaceti minutama. Jenom dvě libry! Ty jseš fakt číman, Skunku! Takže mně dlužíš pětadvacet liber ze zálohy, co jsem ti dal.“

Skunk zaklel nad vlastní hloupostí.

KAPITOLA 39

Jeho slova jí otřásla. Vyděsila ji. Jeho oči byly skelné a podlité krví. Že by něco pil? Nebo si vzal nějakou drogu? „Otevři to!“ zopakoval. „Otevři to, štětko!“ Sophie měla sto chutí mu říct, ať jde k čertu a jak si vůbec dovoluje s ní mluvit tímhle tónem. Protože však věděla, jakému stresu teď musí být vystaven, raději se ho pokusila potěšit, uklidnit, přivést ho z úděsného světa, v němž se právě nacházel, zpátky do reality. Odstranila další vrstvu balicího papíru. Tohle tedy byla hodně divná hra. Nejprve na tebe budeme křičet a nadávat ti a pak ti dáme dárek, jo?

Sňala další vrstvu, zmuchlala ji do kuličky a odhodila na postel vedle sebe. Jeho chování však ani trochu nezměklo, spíše se zhoršovalo – Brian se teď celý otřásal hněvem.

„No tak, štětko! Proč ti to tak dlouho trvá?“

V Sophii začal hlodat červíček úzkosti. Náhle tu nechtěla být, nechtěla s ním být zavřená v jedné místnosti. Neměla tušení, co v dárkové krabici najde. Brian jí nikdy předtím žádný dárek nekoupil – jen nějaké květiny, když se u ní nedávno párkrát zastavil. Ať už se však v krabici nacházelo cokoliv, něco tady rozhodně nebylo v pořádku. Jako by se zemská osa zničehonic pokřivila.

A s každou další odstraněnou vrstvou balicího papíru měla Sophie z dárku stále horší pocit.

Konečně se propracovala k poslední vrstvě. Cítila pod ní něco zčásti tvrdého, zčásti měkkého a poddajného, jako by to bylo z kůže. Náhle si Sophie uvědomila, co by to mohlo být. Uvolnila se a usmála se na něj. Ten syčák si ji jen dobíral, tohle všechno byla bouda! „Kabelka!“ zvolala pisklavým hlasem. „Je to kabelka, že jo? Ty jsi můj miláček! Jak jsi věděl, že zoufale potřebuju novou kabelku? Já ti to řekla?“

Brian však její úsměv neopětoval. „Prostě to otevři,“ zopakoval chladným hlasem.

Krátký okamžik příjemných pocitů se vypařil a její svět se opět zkřivil. Z jeho výrazu a slov nečišel ani stín vřelosti. Její strach se prohloubil. Nebylo vlastně zvláštní, že jí Brian dává dárek právě v den, kdy byla jeho manželka nalezena mrtvá? Konečně Sophie odstranila poslední vrstvu balicího papíru.

A šokovaně vytřeštila oči na předmět pod ním.

Vůbec to nebyla kabelka, nýbrž cosi podivného a ponurého: šedivá helma s velkými kulatými skly, řemínkem a žebrovanou hadicí zakončenou jakýmsi filtrem. Plynová maska, uvědomila si Sophie zděšeně – taková, jakou vídala na hlavách vojáků bojujících v Iráku, anebo možná ještě starší. Páchla zteřelou gumou.

Překvapeně zvedla hlavu a podívala se na Briana. „To nás má někdo napadnout nebo co?“

„Nasaď si ji.“

„Ty chceš, abych si tohle nasadila?“

„Nasaď si ji.“

Sophie si ji přidržela u obličeje, ale vzápětí ji opět sklopila a svraštila nos. „Ty vážně chceš, abych si ji nasadila? Chceš, abych se v ní s tebou milovala?“ Poněkud otupěle se zaculila a její strach opadl. „Tebe to jako vzrušuje nebo co?“

Brian jí místo odpovědi vytrhl masku z rukou, nasadil jí ji na obličej a utáhl jí vzadu řemínek, přičemž jí bolestivě přiskřípl pramen vlasů. Řemínek byl utažen tak pevně, že ji to bolelo.

Sophie se chvíli nemohla zorientovat Očnice masky byly zaprášené, umazané a měly nazelenalý nádech, takže Briana a část místnosti viděla jen v jakémsi mlhavém oparu. Když otočila hlavu, zmizel jí Brian ze zorného pole, takže musela obrátit hlavu zpátky, aby ho znovu viděla. V uších jí zněl vlastní dech – duté výdechy připomínající šumění mořského příboje.

„Nemůžu dýchat,“ řekla přidušeným hlasem, protože se ji začínala zmocňovat klaustrofobie.

„Ale to víš, že můžeš dýchat.“ Jeho hlas zněl tlumeně a pokrouceně.

Sophie se v návalu paniky pokusila masku strhnout. Jeho ruce ji však sevřely zápěstí a odtáhly je od řemínku – držely ji tak silně, že ji to bolelo. „Přestaň se chovat jako přiblblá štětka,“ řekl.

Sophie začala kňourat „Mně se tahle hra nelíbí, Briane.“

Téměř vzápětí ucítila, jak ji Brian tiskne zády na postel. Když se jí před očima mihla zeď a po ní strop, její panika se zhoršila. „Nééé!“ Začala kopat nohama a její pravé chodidlo po chvíli narazilo do něčeho tvrdého. Slyšela, jak její milenec sténá bolestí. Vymanila se z jeho sevření, odkutálela se stranou a náhle se ocitla ve vzduchu. Bolestivě dopadla ha koberec.

„Ty zkurvená štětko!“

Pokusila se vyškrábat na kolena, uchopila rukama masku, zatáhla za řemínek, ale vzápětí ucítila trýznivě bolestnou ránu do žaludku, která jí dokonale vyrazila dech. Zkroutila se bolestí a šokem ze zjištění, co se právě stalo.

On ji vážně udeřil.

Sophie náhle vycítila, že se situace změnila. Brian zešílel.

Zvedl ji a odmrštil ji na postel tak prudce, že se silně udeřila nohama do pelesti. Sophie na něj začala křičet, ale její hlas zůstal uvězněn v plynové masce.

Musím před ním utéct, uvědomila si. Musím se odsud dostat.

Cítila, jak jí Brian strhává tričko. Na okamžik se přestala vzpouzet a začala horečně uvažovat ve snaze vymyslet nějaký plán. Sípot jejího dechu začal být ohlušující. Musím si sundat tu zatracenou masku. Srdce jí trýznivě tlouklo. Musím se dostat ke dveřím, dolů, k těm lidem dolů. Ti mi pomůžou.

Škubla hlavou doprava, poté doleva a přitom se dívala, zda na nočních stolcích neleží něco, co by mohla použít jako zbraň. „Briane, prosím tě, Briane…“

Cítila, jak jeho ruka, tvrdá jako kovadlina, naráží z boku do masky a dělá jí jizvu na krku.

Na nočním stolku ležela kniha, tlustá vázaná bichle o vědě z pera Billa Brysona, kterou dostala k Vánocům a občas do ní nakoukla. Rychle se překulila, popadla knihu a udeřila ho plochou stranou do hlavy. Slyšela, jak Brian heká bolestí a překvapením a jak poté mizí za bočnicí postele.

Vmžiku se postavila a vyběhla z ložnice do krátké chodby. Masku si nechala na obličeji, protože nechtěla ztrácet drahocenné vteřiny. Dorazila ke vchodovým dveřím, popadla kouli, otočila ji a zatáhla.

Dveře se o pár centimetrů pootevřely, ale pak se s ostrým kovovým cinknutím prudce zarazily.

Brian je zajistil bezpečnostním řetízkem.

V jejím nitru vytryskl vodopád ledové hrůzy. Opět zabouchla dveře, zatáhla za řetízek a pokusila se ho uvolnit, jenže řetízek se zasekl – ten zatracený krám se zasekl! Jak se jen mohl zaseknout? Sophie se třásla a křičela, ale její křik se uvnitř masky měnil v pouhé přidušené chroptění. „Pomoc! Pomozte mi! Pomozte mi! Prosím vás, POMOZTE MI NĚKDO!“

A pak přímo za sebou uslyšela kovové zadrnčení.

Bleskurychle se otočila a uviděla, co drží Brian v rukou.

Otevřela ústa – tentokrát tiše, protože jí hrdlo svíral děs. Stála u dveří a vydávala hrůzyplné kňučení. Celé její tělo jako by se hroutilo do sebe. Nedokázala se ovládnout a bezděky začala močit.

KAPITOLA 40

Četl jsem, že zdrcující zpráva má zvláštní vliv na lidský mozek. Že nesmazatelně zastavuje čas i místo. Snad je to naším schématem zapojení, snad nám to má vyslat varovný signál označující nebezpečné místo v našem životě nebo pro celý svět. Já tehdy ještě nebyl na světě, takže nemůžu ručit za to, že je to pravda, ale lidé říkají, že si přesně pamatují, kde byli a co dělali, když se 22. listopadu 1963 doslechli zprávu, že neznámý atentátník zavraždil v Dallasu prezidenta Johna F. Kennedyho.

Zato si však vzpomínám, kde jsem byl a co jsem dělal, když jsem se 8. prosince 1980 doslechl zprávu, že byl zastřelen John Lennon. A také si velmi živě vzpomínám, že jsem v neděli 31. srpna 1997 ráno seděl za stolem v pracovně a hledal na internetu elektroinstalační trubky do sedanu jaguár mark II 3,8 z roku 1962, když jsem uslyšel zprávu, že Diana, princezna z Walesu, zahynula při autonehodě v jednom pařížském tunelu.

Ale především si vzpomínám, kde jsem byl a co přesně jsem dělal onoho červencového rána o jedenáct měsíců později, když jsem obdržel dopis, který mi zničil život.

KAPITOLA 41

Roy Grace seděl za stolem ve své malé dusné kanceláři v Sussex House, čekal na jakoukoliv zprávu o Brianu Bishopovi a snažil se nějak vyplnit čas před poradou v jedenáct hodin. Přitom se zachmuřeně díval na neméně zachmuřenou tvář pstruha obecného, jehož vypreparované tělo o hmotnosti 3,35 kilogramu se nehybně vznášelo v prosklené vitríně na zdi jeho kanceláře. Hned nad ním visely kulaté dřevěné hodiny, které sloužily jako rekvizita na fiktivní policejní stanici v seriálu Poldové a které mu Sandy za lepších časů koupila v aukci.

Pstruha si Grace koupil před lety z náhlého rozmaru sám v jednom stánku na Portobello Road. Dnes na něj čas od času odkazoval, když ve své kanceláři poučoval mladé zelenáče a vyprávěl jim stále otřepanější vtip o trpělivosti a velkých rybách.

Na stole před ním ležela hromada dokumentů, jimiž se musel pozorně prokousat – představovaly součást přípravy na proces s mužem jménem Carl Venner, jedním z nejodpornějších padouchů, s nimiž se za svou kariéru setkal. Grace doufal, že pokud během předprocesní přípravy něco nezvorá, bude mít Venner za pár měsíců na triku několik souběžných doživotí. I když u některých natvrdlých soudců si člověk nemohl být nikdy jistý.

Na stole ležela také jeho večeře, kterou si před pár minutami koupil v supermarketu ASDA. Tuňákový sendvič v čirém plastovém kelímku přelepeném žlutou nálepkou se slovem Zlevněno!, jablko, čokoládová tyčinka Twix a plechovka dietní koly.

Několik minut si prohlížel vodopád e-mailů, na několik z nich odpověděl a hodně jich smazal. Připadalo mu, že vůbec nezáleží na tom, jak rychle na ně reaguje, protože se na něj stejně chrlily pořád další a počet neotevřených zpráv v jeho doručené poště šplhal někam ke dvěma stovkám. Naštěstí Grace věděl, že většinu e-mailů za něj vyřídí Eleanor. A také už mu vyčistila diář – dělala to automaticky, kdykoliv bylo zahájeno vyšetřování nějakého závažného trestného činu.

Nakonec v něm ponechala jen nedělní oběd se sestrou Jodií, kterou Grace neviděl už déle než měsíc, a také připomínku, že má koupit blahopřání a dárek k narozeninám své kmotřence Jaye Somersové, které bude příští týden devět. Grace přemýšlel, co jí má koupit, a nakonec usoudil, že by to mohla vědět Jodie, která měla tři děti přibližně ve stejném věku. Zároveň si připomněl, že pokud by náhodou odletěl do Mnichova, bude muset oběd se sestrou zrušit.

Více než patnáct e-mailů se týkalo policejního ragbyového týmu, jehož se stal pro letošní sezonu prezidentem. Posloužily mu jako pádná připomínka, že ačkoliv dnes bylo nádherně teplo, za necelé čtyři týdny už bude září. Léto se chýlilo ke konci a dny byly už teď o poznání kratší.

Kliknutím otevřel aplikaci Vantage, vnitřní softwarový systém sussexské policie, a zkontroloval soupis nejnovějších ohlášených incidentů, aby se podíval, co se během posledních několika hodin ve městě stalo. Rychle prolétl oranžově psané zprávy, ale žádná z nich ho nijak zvlášť nezaujala. Bylo ještě příliš brzy – teprve později se strhne lavina rvaček, přepadení a loupeží. Zatím tu bylo jen hlášení o dopravní nehodě na London Road ve směru na Brighton, o krádeži kabelky, o kapsáři v prodejně Tesco na Boundary Road, o odcizeném automobilu, který se našel opuštěný u čerpací stanice, a o splašeném koni na silnici A27.

Zazvonil mu telefon. Byl to detektiv-seržant Guy Batchelor, čerstvá posila vyšetřovacího týmu, jehož Grace pověřil vyslechnutím spoluhráčů Briana Bishopa z dnešního golfu.

Grace měl Batchelora rád. Vždy byl přesvědčen, že kdyby někdo požádal castingovou agenturu, aby dodala herce středního věku pro roli policisty v celovečerním filmu, poslala by agentura muže, jako byl Batchelor. Detektiv-seržant byl vysoký a statný, měl hlavu ve tvaru ragbyového míče, řídnoucí vlasy a srdečné, ale věcné chování. A i když to nebyl žádný obr, svým fyzickým vzezřením, ale zejména povahou dobrosrdečného obra připomínal.

„Už jsem mluvil se všemi třemi lidmi, se kterými hrál Bishop dnes ráno golf, Royi. A říkal jsem si, že by tě to mohlo zajímat: všichni tři vypověděli, že jim Bishop připadal ve výjimečně dobré náladě a že hrál jako z partesu – nikdo z nich ho prý nikdy neviděl hrát lepší golf.“

„Vysvětlil jim to nějak?“

„Ne, podle všeho je docela zádumčivý – na rozdíl od jeho manželky, která prý byla nesmírně společenská. Nemá žádné opravdu blízké přátele a obvykle toho moc nenamluví. Jenže dneska sršel vtipem. Jeden z těch mužů, nějaký pan Mishon, který ho zřejmě docela dobře zná, doslova prohlásil, že mu připadalo, jako by Bishop spolkl prášek na zlepšení nálady.“

Grace se hluboce zamyslel. Že by mu po manželčině smrti spadl kámen ze srdce?

„To není typická reakce člověka, který právě zavraždil manželku, co říkáš, Royi?“

„Přijde na to, jak dobrý je herec.“

Když Batchelor dokončil hlášení, přičemž už nic podstatného nedodal, Grace mu poděkoval a připomněl, že se znovu sejdou na poradě v jedenáct hodin. Ukončil hovor, úporně se zamyslel nad Batchelorovými slovy, roztrhl obal sendviče, vytáhl ho ven a kousl si. Vzápětí svraštil nos nad jeho chutí – žemle byla z nějakého exotického těsta, které ještě nikdy nezkoušel. Měla silnou kmínovou příchuť a ta mu vůbec neseděla. Mnohem spokojenější býval s klasickým sendvičem s vajíčky a slaninou, ze kterého dokázal žít celý den, jenže Cleo se ho snažila přivyknout na zdravější stravu a nutila ho jíst více ryb – přestože ji Grace podrobně informoval o nedávném článku v Daily Mailu, podle něhož obsahuje rybí maso nebezpečné koncentrace rtuti.

Ukončil program Vantage, otevřel webovou stránku expedia.com a zadal do vyhledávače nedělní let do Mnichova. Docela ho zajímalo, jestli se mu podaří rezervovat oba lety na jediný den. Musí tam odletět – bez ohledu na to, nakolik byla informace od Dicka Popea chatrná. Musí se zkrátka přesvědčit na vlastní oči.

Po pravdě řečeno měl co dělat, aby se ovládl a nenasedl hned na nejbližší letadlo. Podíval se na hodinky. Bylo devět padesát. V Německu deset padesát. Jenže Dick Pope tam je na dovolené, takže se dalo předpokládat, že bude ještě vzhůru. Nejspíš teď sedí v nějaké bavorské kavárně nebo baru a v ruce drží pivo. Grace tedy vytočil jeho číslo na mobil, ale okamžitě se mu sepnula hlasová schránka.

„Dicku,“ řekl, „tady zase Roy. Promiň, že tě otravuju, ale jen jsem se tě chtěl zeptat na pár dalších věcí ohledně té zahradní pivnice, kde jste zřejmě viděli Sandy. Zavolej mi, až budeš moct.“

Pohlédl na obrazovku. V neděli v sedm hodin ráno odlétá z Heathrow do Mnichova letadlo společnosti British Airways. V Mnichově by byl v devět padesát. Rozhodl se, že zatelefonuje do Mnichova jednomu známému, hlavnímu komisaři tamní kriminálky Marcelu Kullenovi, a zjistí, jestli nebude mít v neděli volno.

Marcel v Sussexu před několika lety pobýval na šestiměsíční výměnné stáži a během této doby se oba velmi spřátelili. Komisař ho na závěr pobytu pozval na návštěvu – Grace prý může kdykoliv přijet do Mnichova a bydlet u něj a jeho rodiny.

Grace se znovu podíval na hodinky. Devět padesát pět. V Mnichově bylo o hodinu víc, takže už bylo na telefonát docela pozdě, ale stále existovala naděje, že by Grace mohl komisaře zastihnout.

Právě když se natahoval pro telefon, začal přístroj zvonit.

Grace přijal hovor. „Roy Grace.“

Byl to Brian Bishop.

KAPITOLA 42

Grace si všiml, že si Bishop konečně převlékl golfové šaty, které měl na sobě předtím. Nyní byl oblečen v bílé košili, od pohledu drahém černém saku, modrých kalhotách a béžových mokasínách bez ponožek. Vypadal spíš jako playboy na nočním flámu než jako truchlící muž.

Bishop jako by četl Graceovy myšlenky: nejistě usedl do červeného křesílka ve stěsnaném Apartmá pro vyšetřování svědků a řekl: „Tyhle šaty mi vybrala ze šatníku vaše styčná důstojnice pro rodinu Linda Buckleyová. Já osobně bych si je vzhledem k okolnostem nevybral. Můžete mi říct, kdy mě pustíte zpátky domů?“

„Co nejdříve to půjde, pane Bishope,“ odpověděl Grace. „Doufám, že během pár dní.“

Bishop se vztekle napřímil. „Cože? To je přece směšné!“

Grace se zadíval na poněkud sinalou oděrku na jeho pravé ruce. V tu chvíli vešel do místnosti Branson se třemi kelímky vody. Postavil je na stůl, zavřel dveře a zůstal v místnosti stát.

„Váš dům je místem činu, pane Bishope,“ řekl Grace jemně. „A současná policejní praxe velí zachovat místo činu co nejvíce v původním stavu. Prosím, pochopte, že je to všechno v našem zájmu – pomůže nám to dopadnout pachatele.“

„Už máte nějakého podezřelého?“ dotázal se Bishop.

„Než se dostanu k této otázce, nebude vám vadit, když si tento rozhovor nahrajeme? Bude to tak rychlejší, než kdybychom si museli všechno psát.“

Bishop mu věnoval chatrný a chladný úsměv. „Znamená to, že jsem podezřelý já?“

„Vůbec ne,“ ujistil ho Grace.

Bishop dal mávnutím ruky najevo souhlas.

Glenn Branson zapnul diktafon a videokameru, a když si sedal, zřetelně ohlásil: „Je pátek čtvrtého srpna, deset hodin dvacet minut. Detektiv-superintendent Grace a detektiv-seržant Branson dělají rozhovor s panem Brianem Bishopem.“

„Máte – máte nějakého podezřelého?“ zeptal se Bishop znovu.

„Ještě ne,“ odvětil Grace. „Napadá vás někdo, kdo to mohl udělat?“

Bishop se usmál na půl úst, jako by detektivova otázka byla naprosto absurdní. Jeho oči uhnuly doleva. „Ne. Ne, nenapadá.“

Grace ho bedlivě pozoroval. Z dřívějška si pamatoval, že levá strana je u Bishopa sférou pravdy. Zároveň však podnikatel odpověděl příliš překotně a možná i příliš lehkomyslně na člověka, jenž právě utrpěl tak těžkou ztrátu.

Grace už podobné chování u podezřelých zažil: nevzrušené, úlisné a nacvičené odpovědi na otázky i naprostou absenci jakýchkoliv emocí. Bishop vykazoval klasické znaky člověka, jenž spáchal vraždu. Což však ještě neznamenalo, že ji opravdu spáchal. Za jeho smíchem se mohly docela dobře ukrývat tekoucí nervy.

Vtom Graceův pohled sklouzl na mužovu pravou ruku. Na odřeninu na jejím hřbetě kousek od palce. Zranění vypadalo čerstvé. „Poranil jste si ruku,“ poznamenal.

Také Bishop se na hřbet své ruky zadíval a pak rozpačitě pokrčil rameny. „Já, eh… Praštil jsem se, když jsem nastupoval do taxíka.“

„Do toho taxíka, který vás vezl z hotelu du Vin do hotelu Lansdowne Place?“

„Ano, já… Stalo se mi to, když jsem házel tašku do kufru.“

„Jauvajs,“ řekl Grace a zapsal si do paměti, že se musí spojit s taxikářem, aby tuto informaci ověřil. Kromě toho si všiml, že Bishopovy oči ustřelily doprava. Na kreativní stranu. Což znamenalo, že podnikatel lže.

„Zdá se, že je to dost ošklivý šrám. Co vám na to řekl taxikář?“ Grace pohlédl na Bransona, který kývl a pokračoval v dotazování: „Poskytl vám první pomoc nebo něco takového?“

Bishop se na oba detektivy střídavě zadíval. „Jak tomu mám rozumět? Vždyť je to tu jako za inkvizice. Já vám chci pomoct. Ale nechápu, jak s tímhle vším souvisí moje odřenina na ruce, sakra!“

„Pane Bishope, v našem povolání klademe lidem strašlivou spoustu otázek. Obávám se, že tohle prostě nezměníme. Máme to v povaze. Já mám za sebou perný den a detektiv-seržant Branson rovněž, takže jsem si jist, že i vy už musíte být vyčerpaný. Prosím, mějte s námi strpení a odpovězte nám na otázky, abychom odsud mohli odejít rychleji. Čím více nám dokážete pomoci, tím dříve se nám podaří dopadnout vraha vaší manželky.“ Grace se napil vody a jemně dodal: „Také nás trochu zajímá, proč jste odjel z hotelu du Vin a ubytoval se v hotelu Lansdowne Place. Můžete nám vysvětlit, jaké jste pro to měl důvody?“

Bishop těkal očima, jako by sledoval pohyb hmyzu po koberci. Grace jeho pohled kopíroval, ale nic z něj nevyčetl.

„Proč?“ Bishop znenadání zvedl hlavu a upřeně se na detektiva-superintendenta zadíval. „Jak to myslíte? Vždyť mi přece řekli, že se tam mám odstěhovat.“

Tentokrát se zamračil Grace. „Kdo vám to řekl?“

„No přece policie. Předpokládám, že vy sám.“

„Teď vám nerozumím.“

Bishop zeširoka rozpřáhl ruce. Přesvědčivě tak vyvolával dojem velmi překvapeného člověka. „Volali jste mi přece na pokoj. Ten detektiv říkal, že hotel du Vin je v obležení novinářů a že mě stěhujete jinam.“

„Jak se ten detektiv jmenoval?“

„Já… to už si nevzpomínám. Ehm…, mohl to být Canning? Detektiv-seržant Canning?“

Grace pohlédl na Bransona. „Víš o tom něco?“

„Nic,“ odpověděl Branson.

„Víte jistě, že se tak jmenoval? Detektiv-seržant Canning?“

„Ano. Canning. Detektiv-seržant Canning. Myslím, že to byl detektiv-seržant. Ale Canning to byl určitě.“

„A co přesně vám ten člověk říkal?“ Grace upřeně sledoval Bishopovy oči. Znovu uhnuly doleva.

„Že jste mi rezervovali pokoj v hotelu Lansdowne Place. U zadního vchodu prý na mě čeká taxík – u požárních dveří v zadní části kuchyně. Měl sem tam sejít po požárním schodišti.“

Grace si zapsal do notesu jméno Canning. „Volal vám onen detektiv na mobilní telefon, anebo použil hotelový telefon?“

„Volal mi přímo na pokoj,“ odvětil Bishop po chvilkovém přemýšlení.

Grace v duchu zaklel. Takový telefonát se dá hůře ověřit nebo vystopovat. Hotelová ústředna sice zaznamenávala čas příchozích hovorů, ale nikoliv jejich čísla. „V kolik to bylo hodin?“

„Asi o půl šesté.“

„Takže jste se ubytoval v hotelu Lansdowne Place a poté vyšel ven. Kam jste měl namířeno?“

„Šel jsem se projít po nábřeží.“ Bishop vytáhl kapesník a osušil si oči. „Katie a já jsme to tam zbožňovali. Strašně ráda chodila na pláž. Byla náruživá plavkyně.“ Odmlčel se a napil se vody. „Potřeboval jsem zatelefonovat dětem – obě jsou na dovolené v zahraničí. Já…“ Pohroužil se v mlčení.

Stejně jako Roy Grace. Žádný detektiv Canning totiž v jeho týmu nepracoval.

Omluvil se, vyšel z vyšetřovny a zamířil přes chodbu do místnosti závažných incidentů. Stačilo mu pouhých pár kliknutí myší, aby zjistil, že žádný policista toho jména nepracuje ani v celém sussexském policejním sboru.

KAPITOLA 43

Krátce před půlnocí mu Cleo otevřela dveře v černém hedvábném živůtku bez krajek. Zakrýval přibližně pět centimetrů jejích štíhlých světlých stehen, ale jinak mnoho ne. V natažené ruce držela sklenici s ledem, nalitou až po okraj. Jedinými dvěma dalšími věcmi, které na ní Grace zaregistroval, byl úžasně omamný pižmový parfém a nejchlípnější pohled, jaký kdy Roy Grace na ženském obličeji viděl.

„Fíha! Tak tomuhle říkám…,“ vyhrkl, když za ním Cleo kopancem zabouchla dveře a její živůtek odhalil ještě více z jejích velkých pevných ňader. Větu už nedopověděl, protože ho Cleo i se sklenicí v ruce objala kolem krku a přitiskla se na něj vlhkými rty. Vzápětí vklouzla Graceovi do úst kostka ledu s příchutí whisky.

Její oči, rozpité a usměvavé, před ním tancovaly.

Zaklonila hlavu jen tak, aby ji Grace stále viděl rozmazaně, a řekla: „Máš na sobě příliš šatů!“ Vložila mu sklenici do ruky a začala mu hladově rozepínat košili. Líbala ho na bradavkách, poté na hrudníku a pak mu vtlačila ústy do pupku další kostku ledu. Zvedla na něj oči, které jako by do něj vpalovaly štěstí – oči barvy slunečních paprsků na ledu. „Jsi tak nádherný, Royi. Bože, ty jsi tak, tak nádherný.“

Grace zalapal po dechu, rozkousl zbytek kostky ledu a řekl: „Ty taky docela ujdeš.“

„Jen, docela ujdu?“ podivila se Cleo, roztržitě zatáhla za přezku jeho opasku, jako by na tom záviselo přežití světa, a škubnutím mu ke kolenům strhla kalhoty i trenýrky.

„No přesněji řečeno jsi ta nejkrásnější, nejneuvěřitelnější, nejfantastičtější žena na této planetě.“

„Takže na jiných planetách jsou ještě krásnější ženy než já?“ Jediným zručným pohybem strčila Cleo prsty do sklenice, vložila si do úst další kostku ledu, nabrala jich ze sklenice ještě pár a přitiskla mu je na varlata.

Graceovi se z hrdla vydral přidušený sten. V břiše ho pálila rozkoš tak intenzivní, až bolela. Svlékl Cleo z ramenou hedvábnou látku, zabořil jí ústa do měkkého krku a ona ho pak vzala hluboko do úst a přitiskla obličej k jeho ochlupení.

Grace stál opojen žárem noci, vůní jejího parfému a dotekem její pokožky. Kdesi v zákoutí svého mozku si přál mít moc zastavit čas, zastavit ten neuvěřitelný okamžik čiré, nevýslovné radosti a blaženosti – navždy ho zastavit, zůstat tu stát s jejími ledovými rty kolem svého údu, s úsměvem v jejích očích, s ryzí rozkoší tančící v jeho duši.

Někde pár centimetrů od něj se však vznášel stín. Mnichov. Grace ho zaplašil. Byl to duch, nic víc. Jenom duch.

Tolik toužil po této ženě. Po Cleo. Nechtěl ji jen teď, právě v tomto okamžiku – chtěl ji po celý život. Zbožňoval ji do morku kostí. V tuto chvíli se cítil tak zamilovaný, že si vůbec nedokázal představit, že by byl některý člověk na této planetě zamilovanější. A také se nikdy neodvažoval pomyslet, že by ho něco podobného mohlo ještě potkat, po dlouhých devíti letech prožitých v pustině.

Hrábl ji rukama do dlouhých hedvábných vlasů a zadýchaně ze sebe začal vyrážet slova: „Bože, Cleo, ty jsi tak…

… neuvěřitelná…,

… tak úžasná…,

… tak…“

Náhle na ní ležel na tlustém bílém přehozu rozprostřeném na podlaze. Sako měl stále na sobě, kalhoty a proužkované trenýrky stažené kolem kotníků. Nořil se do ni hluboko, šíleně hluboko, držel ji v náručí a divoce ji líbal – náruživě líbal toho divokého, svíjejícího se živočicha plného kontrastů.

Pevně ji uchopil za hlavu a přitáhl si její ústa k sobě. Všude na sobě cítil její sametovou kůži, její neskutečně nádherné, pružné tělo. Někdy mu připadala jako závodní plemenný kůň. A jindy – například teď, když od něj náhle odtrhla ústa a s napjatým soustředěním se na něj zadívala – v ní viděl zranitelnou holčičku.

„Ty mi nikdy neublížíš, že ne, Royi?“ zeptala se prosebně.

„Nikdy.“

„Jsi neuvěřitelný, víš o tom?“

„Ty jsi ještě neuvěřitelnější.“ Znovu ji políbil.

Cleo mu položila ruce na týl a stiskla prsty tak silně, až to Roye zabolelo. „Chci, aby ses mi díval do očí, až se uděláš,“ zašeptala dychtivě.

Když se Grace o něco později probudil, pravá ruka ho bolela jako čert. Začal dezorientovaně mžourat a chvíli si nedokázal vybavit, kde je. Někde hrála hudba – píseň od Dido, kterou znal. Po chvíli zaregistroval hranaté akvárium. Jediná závojnatka v něm proplouvala něčím, co vypadalo jako trosky miniaturního řeckého chrámu. Marlon?

Ne, jeho akvárium vypadalo jinak. Grace se pokusil pohnout rukou, ale měl ji zmrtvělou jako kus želatiny. Zatřásl jí a ruka se začala klátit. Vtom se mu v zorném poli objevil chomáč světlého pubického ochlupení a po něm sklenice whisky.

„Výživu?“ zeptala se Cleo, která nad ním stála nahá.

Grace převzal dobrou rukou sklenici a napil se. Alkohol chutnal úžasně dobře. Odložil sklenici a políbil Cleo na nahý kotník. Ona si pak lehla a uvelebila se vedle něj. „Tak co, ospalče?“

Do pravé paže se mu pomalu vracel život. Dost na to, aby si ji k sobě přivinul. Políbili se. „Kolik je hodin?“ zeptal se Grace.

„Dvě patnáct.“

„Promiň. Já – nechtěl jsem – nechtěl jsem na tobě usnout.“

Cleo mu postupně políbila obě oči, velice pomalu. „Neusnuls na mně.“

Grace spatřil v detailu její nádhernou tvář rámovanou světlými vlasy. Vdechoval sladkou vůni jejího potu a sexu. Znovu zahlédl závojnatku, jak plave v akváriu sem a tam, nevěnuje jim pozornost a užívá si, jak si jen závojnatky užívat dovedou. Všiml si planoucích svíček. Květin. Abstraktních obrazů na stěně. Polic na knihy sahajících od podlahy až ke stropu.

„Chceš jít do postele?“

„Dobrý plán,“ odpověděl.

Pokusil se vstát, ale v tom okamžiku si uvědomil, že je stále napůl oblečený.

Strhal ze sebe všechny svršky, chytil Cleo za ruku, druhou rukou uchopil sklenici, ztěžka vylezl po dvou strmých a úzkých dřevěných schodech a plácl sebou do mohutné postele s nejhebčím povlečením, jaké kdy v životě poznal. V pokoji stále rytmicky hrála Dido.

Cleo se k němu přivinula. Sjela mu rukou po břiše a vzala do dlaně genitálie. „Je náš chlapák ospalý?“

„Trochu.“

Přiložila mu ke rtům whisky a Grace se napil jako dítě. „Tak co, jaký jsi měl den? Anebo chceš radši spát?“

Grace se snažil utřídit si myšlenky. Byla to dobrá otázka. Jaký měl vlastně dneska den?

A jaký je vůbec den?

Postupně se mu začala navracet paměť. Kousek po kousku. Mimořádná porada v jedenáct hodin. Nikdo kromě něj na ní neměl nic zásadního. Grace tedy popsal kolegům Bishopův přesun z hotelu du Vin do Lansdowne Place a přidal i vdovcovo podivné vysvětlení.

„Měl jsem složitý den,“ odpověděl, přitiskl se Cleo na pravé ňadro, vzal do úst její bradavku a políbil ji. „Ty jsi ta nejnádhernější žena na světě. Řekl ti už to někdo?“

„Ty.“ Zaculila se. „Jenom ty.“

„To odpovídá. Žádný jiný chlap na zeměkouli nemá vkus.“

Cleo ho políbila na čelo. „No, možná to od tak promiskuitní ženské, jako jsem já, vyzní trochu překvapivě, ale ještě jsem všechny nevyzkoušela.“

Grace její úsměv opětoval. „A teď už ani nemusíš.“

Tázavě se na něj podívala, přesunula váhu a jednou rukou si podepřela bradu. „Ne?“

„Celý týden se mi po tobě stýskalo.“

„Mně po tobě taky,“ odvětila.

„Jak moc?“

„To ti nepovím – nechci, aby ti to stouplo do hlavy!“

„Mizero!“

Cleo zvedla volnou levou ruku a ohnula ukazováček, aby provokativně napodobila povislý úd.

„Už dlouho nebude,“ ujistil ji Grace.

„Fajn.“

„Ty jsi úplně zkažená.“

„S tebou se tak cítím.“ Políbila ho, odtáhla se o pár centimetrů a pozorně si prohlédla jeho obličej. „Líbí se mi tvoje vlasy.“

„Vážně?“

„E-he. Tenhle účes ti sedí. Vážně, opravdu se mi líbí!“

Grace se při té lichotce zlehka začervenal. „To jsem rád. Děkuju ti.“

Glenn Branson si ho kvůli vlasům od nepaměti dobíral – neustále mu vykládal, že potřebují změnu, až mu nakonec domluvil schůzku s velice světáckým chlapíkem jménem Ian Habbin, který měl kadeřnický salon v nejmódnější brightonské čtvrti. Po celá léta si Grace nechával vlasy stříhat nakrátko u jednoho zasmušilého postaršího Itala ve staromódním holičství. Nechat si umýt vlasy šamponem od upovídané mladé dívky v místnosti plné uměleckých děl a otřásající se rockovou hudbou byla pro něj úplně nová zkušenost.

„V neděli máš ten oběd se sestrou, viď?“ zeptala se Cleo. „Jmenuje se Jodie, říkám to správně?“

„Ano.“

„Pověz mi o ní něco. Má sklony tě chránit? Podrobí mě výslechu třetího stupně? Aby posoudila, jestli je tahle stará fena pro mého bratra dost dobrá?“ Cleo se na něj tázavě zašklebila.

Grace si pořádně lokl whisky, aby získal čas, srovnal si myšlenky a zformuloval odpověď. Poté si lokl ještě jednou. „Mám jeden problém,“ řekl nakonec.

„Poslouchám.“

„V neděli musím letět do Mnichova.“

„Do Mnichova? Tam jsem taky vždycky chtěla. Kamarádka Anna-Lisa, která pracuje jako letuška, tvrdí, že je to nejlepší místo na světě na nákup oblečení. Hele, mohla bych letět s tebou! Mám zkusit sehnat levné letenky třeba od easyjetu?“

Grace sevřel sklenici pevněji, znovu se napil a přemýšlel, zda si má vymyslet milosrdnou lež, anebo jí říct pravdu. Nechtěl jí lhát, ale měl pocit, že lež ji momentálně bude bolet méně než pravda.

„Je to oficiální policejní návštěva – letím tam s kolegou.“

„Aha. S kým?“ Cleo na něj upřeně hleděla.

„S jedním detektivem-inspektorem z jiného oddělení. Budeme tam jednat o šestiměsíčních výměnných stážích policistů. Je to iniciativa EU,“ dodal.

Cleo zavrtěla hlavou. „Myslela jsem, že jsme si slíbili, že si nikdy nebudeme lhát, Royi.“

Grace se na ni chvíli díval, pak sklopil oči a cítil, jak červená.

„Já tě mám přečteného, Royi. Dokážu se v tobě vyznat. Dokážu ti číst v očích. Sám jsi mě to naučil, pamatuješ? O uhýbání očí doprava a doleva. O paměti a tvořivosti.“

Grace cítil, jak mu na srdce dosedá cosi tíživého. Po chvilkovém váhání se Cleo svěřil, že Dick Pope v Mnichově možná zahlédl Sandy.

Cleo reagovala tím, že se od něj prudce odtáhla. A on mezi nimi náhle ucítil propast širokou jako vzdálenost Země od Měsíce.

„Fajn,“ řekla, ale znělo to, jako by právě kousla do citronu.

„Cleo, já tam musím jet.“

„No samozřejmě.“

„Takhle to nemyslím.“

„Ne?“

„Cleo, prosím tě. Já…“

„A co se stane, jestli ji najdeš?“

Grace beznadějně zvedl ruce. „Pochybuju, že se to stane.“

„A když ano?“ trvala na svém Cleo.

„Nevím. Přinejmenším budu vědět, co se jí tehdy stalo.“

„A když tě bude chtít zpátky? Proto jsi mi před chvílí lhal?“

„Po devíti letech?“

Cleo se od něj odvalila a lehla si čelem k protější zdi.

„Jestli je to vůbec ona, o čemž pochybuju.“

Neřekla nic.

Grace ji pohladil po zádech, ale ona se od něj znovu odtáhla.

„Cleo, prosím tě!“

„A co jsem teda já? Člověk, který si tě bude vydržovat, dokud nenajdeš svou pohřešovanou manželku?“

„To vůbec ne.“

„Víš to jistě?“

„Naprosto a bezvýhradně.“

„Já ti nevěřím.“

KAPITOLA 44

Časový miliardář měl v počítači otevřen program, který si sám napsal. Zobrazoval analogové hodiny ukazující čas ve městech všech časových pásem na světě. Muž se na ně právě díval. „Bilancujeme,“ řekl zničehonic nahlas a zaculil se vlastnímu vtipu. Podíval se z okna a viděl, jak nad městem Brighton and Hove pomalu začíná světlat rozbřesk. V Anglii bylo skoro pět hodin ráno. V Paříži šest. V Petrohradu osm. V Bangladéši jedenáct. V Kuala Lumpuru jedna hodina odpoledne. V Sydney tři odpoledne.

Lidé tu začnou brzy vstávat. Zatímco v Peru uléhají do postele. Všichni lidé na světě se podřizovali slunci – všichni kromě něj. On byl od slunce osvobozen. Bylo mu úplně jedno, jestli je den, nebo noc, jestli se na hlavních světových burzách obchoduje, nebo ne, jestli mají banky nebo kterékoliv jiné instituce právě teď otevřeno.

Existoval jeden člověk, kterému za to mohl poděkovat. Časový miliardář však už žádnou zatrpklost necítil. Všechno zůstalo uzavřeno v truhle zvané minulost. K životu musel člověk přistupovat pozitivně, klást si určité cíle. Jednou si našel na internetu stránku týkající se dlouhověkosti. Psalo se tam, že lidé, kteří mají cíle, žijí prostě a jednoduše déle. A lidé, kteří svých cílů také úspěšně dosahují… inu, jejich průměrný věk prý může vystoupat do netušených výšin. A on si už dva cíle splnil! Takže teď disponoval ještě větším množstvím času – mohl jím plýtvat, jak se mu zachtělo.

Ze šálku čaje vedle něj stoupal kouř. Byl to anglický ranní čaj s trochou mléka. Muž uchopil lžičku a sedmkrát čaj zamíchal. Vždy pokládal za velmi důležité zamíchat čaj přesně sedmkrát.

Upřel pozornost zpátky k počítači a otevřel další program, který sám vyvinul. Běžné internetové vyhledávače ho nikdy neuspokojovaly – žádný z nich pro něj nebyl dost přesný, neboť mu všechny dodávaly informace v takovém pořadí, jaké si přály. Zatímco jeho program, jenž propojoval a kombinoval všechny hlavní vyhledávací motory, dokázal rychle najít takové informace, o jaké měl zájem on.

A v tomto okamžiku měl zájem o původní dílenské plány k volkswagenu Karmann Ghia z roku 1966.

Vložil si hřbet pravé ruky do úst a začal ho sát. Palčivá bolest se stupňovala, což byl také důvod, proč se uprostřed noci probudil a už neusnul, zvláště když nikdy nebyl žádný velký spáč. Všiml si, že se mu kolem rány vytvořil otok, který omezoval pohyb jeho palce, i když se nedalo vyloučit, že se mu to jen zdá. Navíc ho stále pálil hrudník.

„Štětka,“ řekl nahlas.

Odešel do koupelny, rozsvítil světlo, rozepnul si košili a strhl si z prsou náplast. Čerstvý, téměř tři centimetry dlouhý škrábanec vyplněný sraženou krví mu před několika hodinami způsobil dlouhý nehet u palce na noze.

KAPITOLA 45

Krátce po páté hodině ráno vyšel Roy Grace z Cleina bytu v moderní zástavbě v centru Brightonu a co nejtišeji za sebou zavřel dveře. Cítil se příšerně. Počínající úsvit na mramorově šedé obloze protkané rozmazanými karmínovými žilkami měl barvu čerstvé lidské mrtvoly. Pár ptáků zkusmo zahajovalo svůj sborový zpěv, jenž začínal osamělým pípáním nesoucím se nad ranním tichem. Byly to signály pro jiné ptáky, jako když člověk vysílá rádiové signály do vesmíru.

Grace se zachvěl, stiskl červené tlačítko na tepané bráně před domem a vyšel ze dvora na ulici. Vzduch se už prohříval a sliboval další sálající letní den. V jeho duši však momentálně pršelo. V noci ani nezamhouřil oka.

Během jeho dvouměsíčního vztahu s Cleo mezi nimi nepadlo jediné křivé slovo. Vlastně mezi nimi nepadlo ani dnes v noci. Když se však v posledních několika hodinách převaloval na lůžku, cítil, že se mezi nimi něco změnilo.

Pouliční osvětlení stále svítilo a vrhalo zbytečné oranžové světlo na rychle houstnoucí rozbřesk. Pár metrů před ním se přes cestu kradmo proplížila mourovatá kočka. Grace prošel kolem řady aut, přičemž si všiml plechovky od koly ležící ve strouze, kaluže zvratků i kartonu od jídla z čínské restaurace. Minul Cleino modré MG pokryté rosou a po chvíli došel ke své alfě romeo, na jejíž kapotě bylo rosy o něco méně. Stála na místě, které již Grace začínal pokládat za své: na žluté čáře před starožitnictvím specializovaným na retronábytek z dvacátého století.

Nasedl do auta, nastartoval motor a sešlápl plyn. Motor měl chvíli zastřený zvuk a běžel nerovnoměrně, dokud se na něm nevypařila rosa. Stěrače stáhly z čelního skla vodu a z rádia se vyvalilo praskání statické elektřiny; Grace stiskl tlačítko a přeladil na jinou stanici. Kdosi začal mluvit, ale on ho neposlouchal. Místo toho se otočil, upřeně se zadíval na zavřenou bránu a přemýšlel, jestli se tam nemá vrátit a něco Cleo říct.

Jenže co?

Cleo viděla v Sandy hrozbu, se kterou se nemůže vypořádat; Grace věděl, že si to musí nějak srovnat v hlavě, že se musí na věc dívat z Cleiny perspektivy. Jak by mu bylo, kdyby měla muže, který se kdysi vypařil, a ona se teď chystala do Mnichova, aby se ho pokusila najít? Jak by se cítil on?

Po pravdě řečeno neměl Grace tušení. Zčásti to bylo tím, že teď byl příliš utahaný, než aby dokázal soustředěně přemýšlet, ale zčásti také tím, že ani on sám momentálně nevěděl, co si vlastně o možnosti – byť velmi nepravděpodobné – opětovného setkání se Sandy myslí.

Po deseti minutách projel kolem červené poštovní schránky na New Church Road, která mu už dvanáct let sloužila jako orientační bod, a odbočil doleva. Kromě dodávky s mlékem zaparkované na chodníku byla Graceova ulice liduprázdná. Byla to tichá a příjemná obytná ulice, kterou po obou stranách lemovaly dvojdomky ve falešně tudorovském stylu. Většina z nich měla čtyři pokoje a vnitřní garáž. Několik jich bylo přestavěno na ohavné lofty, zatímco jiné – ten jeho k nim nepatřil – měly ještě ohyzdnější dvojité zasklení.

Grace a Sandy si dům v této ulici koupili dva roky a pár dní před jejím zmizením a Grace si někdy kladl otázku, zda spolu obě věci nesouvisejí – zda se Sandy nevypařila třeba proto, že se tu necítila šťastná. V malém bytě v Hangletonu, který byl jejich hnízdečkem v prvních několika letech manželství, byli oba velmi spokojeni, ale později se oba zamilovali do tohoto domu – Sandy ještě více než Roy, poněvadž za domem byla rozlehlá zahrada a ona po vlastní zahrádce odjakživa toužila.

Koupě a následná renovace domu je finančně zatížila. Grace měl v té době hodnost detektiva-seržanta a bral si v práci maximum přesčasů. Sandy pracovala jako sekretářka v účetní firmě a také ona pracovala přesčas.

Graceovi připadalo, že ji dohled nad rekonstrukcí a modernizací interiéru naplňuje spokojeností. Předchozí majitelé bydleli v domě přes čtyřicet let, a když ho prodávali, působil vnitřek fádně a tmavě. Sandy ho proměnila ve světlé a moderní místo s několika zenovými motivy a očividně byla na své dílo hrdá. Rovněž zahrada ji vždy naplňovala pýchou a radostí – a Grace si musel provinile přiznat, že dnes je pozemek zoufale zanedbaný. Každý víkend si sliboval, že půjde na zahradu a dá ji trochu do pořádku. Jenže nakonec na to nikdy neměl dost času – anebo dost chuti. A tak jen v rozumné míře sekal trávník a přesvědčoval sám sebe, že většina plevele jsou tak jako tak kytky.

V autorádiu, které teď několik minut nevnímal, zaslechl jakéhosi rozumbradu vysvětlovat zemědělskou politiku EU. Odbočil na příjezdovou cestu, zastavil před garáží a vypnul motor – rádio zmlklo spolu s ním.

Vešel do domu a jeho zasněnou náladu náhle vystřídalo vzplanutí hněvu. Dole svítila všechna světla. A také tu hrál jukebox.

Grace si všiml, že na talíři jukeboxu se točí jedna z jeho vzácných vinylových desek, totiž album „Apache“ od The Shadows. Jehla se však zasekla v drážce, a tak se z přístroje linulo jen donekonečna opakované cvak-škráb-cvak-škráb-cvak-škráb. Rovněž stereosou– prava byla zapnutá a na podlaze se válela část jeho sbírky cédéček spolu s několika drahocennými elpíčky od Pink Floyd vytaženými z obalů. Celkový obraz dotvářela otevřená plechovka s pivem Grolsch, dvě brožury o motorkách Harley-Davidson, dvě činky a několik dalších posilovacích nástrojů.

Grace rozohněně vyrazil do schodů, aby dal Glennu Bransonovi pořádné kapky, ale na horním konci schodiště se zastavil a pokusil se ovládnout. Ten chudák byl rozrušený. Po večerní poradě se zřejmě rozhodl jet domů, ale tam mu řekli, aby si sbalil svých pět švestek – proto ty posilovací nástroje. Ať se, chlapec, trochu vyspí.

Grace se podíval na hodinky. Pět hodin dvacet minut. Cítil únavu, ale zároveň byl příliš nabuzený, než aby teď dokázal usnout. Rozhodl se, že si půjde zaběhat – pokusí se vyčistit si hlavu a dobít si energii před náročným dnem, který měl před sebou. O půl osmé ho čeká další týmová porada a v jedenáct hodin tisková konference, po níž si chce ještě jednou promluvit s Brianem Bishopem. Ten chlap se mu ani trochu nelíbil.

Vešel do koupelny a okamžitě si všiml, že ze zubní pasty někdo odšrouboval víčko. Uprostřed tuby byla velká promáčklina a část pasty vytekla přes hrdlo na polici. Z důvodu, kterému Grace sám příliš nerozuměl, ho tento detail rozčilil více než nepořádek dole.

Už několik minut od chvíle, co vstoupil do domu, se nemohl zbavit pocitu, že prolétl nějakou červí dírou a ocitl se ve starém televizním sitcomu Men Behaving Badly s Martinem Clunesem a Neilem Morrisseyem v rolích ušmudlaných starých mládenců, kteří spolu sdílejí bejvák. Vtom si v souvislosti se zubní pastou uvědomil něco zvláštního: že tohle byla jedna z velmi mála věcí, které mu na Sandy vadily. Také ona totiž vždycky mačkala tubu uprostřed, místo aby začala hezky na konci a postupně se propracovala k hrdlu.

A také mu lezlo na nervy, v jakém stavu měla vždycky interiér svého auta – sedadlo spolujezdce zjevně pokládala za jakýsi permanentní odpadkový koš, který se nikdy nemusí vynášet. Její rezivý otlučený malý renault hnědé barvy byl neustále tak zaplavený účtenkami, odhozenými obaly od sladkostí, prázdnými nákupními taškami, sázenkami a celou škálou dalších odpadků, že si Grace kolikrát myslel, že v tomto prostoru by bylo vhodnější chovat slepice než řídit auto.

Renault stále parkoval v garáži, ale Grace z něj už dávno veškeré smetí vyklidil. Přitom prohledal každý cár papíru ve snaze najít stopu, která by mu vysvětlila důvod Sandyina zmizení. Nikdy však nic neobjevil.

„Jseš vzhůru nějak brzo.“

Grace se otočil a spatřil za sebou Bransona – na sobě měl jen bílé slipy, tenký zlatý řetízek na krku a mohutné potápěčské hodinky. Přestože stál shrbený, jeho tělo bylo viditelně ve skvělé kondici. Pod lesklou kůží se mu vzdouvaly svaly, avšak jeho obličej byl vzorem zbědovanosti.

„Musel jsem si přivstat, abych po tobě uklidil,“ opáčil Grace.

Branson nepřímou kritiku buďto nepochopil, anebo ji záměrně ignoroval. „Ona chce koně,“ řekl.

Grace zavrtěl hlavou, protože si nebyl jist, zda slyšel správně. „Cože?“

„Ari.“ Branson pokrčil rameny. „Chce koně. Věřil bys tomu? Z mého platu?“

„No, je to ekologičtější než auto,“ odpověděl Grace. „A provoz nejspíš taky vyjde levněji.“

„Velmi vtipné.“

„A co přesně máš tím koněm na mysli?“

„Ona kdysi na koních jezdila – jako malá holka pracovala ve stájích. A teď chce zase začít jezdit. Říkala, že když budu souhlasit, aby si pořídila koně, můžu se vrátit domů.“

„Kde můžu nějakého koupit?“ zeptal se Grace.

„Já to myslím vážně.“

„Já taky.“

KAPITOLA 46

Roy Grace měl pravdu. Protože měl parlament dlouhé letní prázdniny a nejvýznamnější zahraničněpolitickou událost posledních čtyřiadvaceti hodin představovala srážka vlaků v Pákistánu, byly jedinými zprávami aspirujícími na první stránky novin, zejména těch bulvárních, šokující přistižení fotbalisty Premier League při homosexuálních hrátkách se dvěma partnery, řádění hrůzostrašného levharta v poklidné krajině hrabství Dorset a skotačení prince Harryho na pláži se záviděníhodně krásnou dívkou. Nebylo tedy divu, že editoři všech celostátních novin lačnili po velkém tématu – a co mohlo být lepšího než vražda nádherné a zámožné ženy?

Zasedací místnost, v níž se měla konat tisková konference, byla tak nabitá, že někteří reportéři museli zůstat na chodbě. Grace hovořil krátce a stručně, protože jim stejně neměl v této fázi mnoho co říct. V noci se neobjevily žádné nové informace, a ranní porada týmu se týkala spíše přidělování úkolů na dnešní den než hodnocení nového vývoje událostí.

Jednou z věcí, které dal asi čtyřicetihlavému moři reportérů a fotografů v sále jasně najevo, byla informace, že se policie usilovně snaží vypátrat, kde všude se paní Bishopová před smrtí pohybovala, a že by policie uvítala svědectví občanů, kteří ji v posledních několika dnech viděli. Zástupcům tisku mělo být rozdáno několik fotografií, které Grace vybral ze sbírky v domě Bishopových – většinou se jednalo o záběry z nějaké akce. Jeden snímek zachycoval atraktivní ženu v bikinách na motorovém člunu, druhý za volantem kabrioletu BMW a ještě další v dlouhých šatech a klobouku na dostihových závodech – zřejmě v Ascotu nebo Epsomu, usuzoval Grace.

Tyto fotografie vybral s velkou pečlivostí, protože věděl, že na editory zaberou. Byly to snímky, na jakých se veřejnost ráda pásla – nádherná žena, rychlý a okázalý životní styl. A protože museli editoři zaplnit na stránkách hektary prostoru, Grace věděl, že fotky použijí. Široká publicita přitom mohla probudit paměť klíčového svědka, který možná někde existoval.

Na závěr tiskovky se Grace rychle vypařil, protože chtěl před dalším rozhovorem s Brianem Bishopem, který naplánoval na dnešní poledne, zatelefonovat Cleo. Fotografie měl místo něj rozdat novinářům Dennis Ponds, vedoucí oddělení vztahů s veřejností. Pár metrů před bezpečnostními dveřmi, které vedly do svatyně jeho kanceláře, však uslyšel, jak někdo volá jeho jméno. Otočil se a podrážděně kvitoval, že za ním kráčí onen mladý reportér z Argusu, Kevin Spinella.

„Co tady děláte?“ zeptal se ho.

Spinella se opřel o zeď kousek od tabule, na níž byl připíchnut vývojový diagram nadepsaný slovy MODEL VYŠETŘOVÁNÍ VRAŽDY. Ve tváři s ostře řezanými rysy měl přidrzlý výraz, žvýkal a v ruce držel otevřený zápisník a pero. Dnes měl na sobě laciný tmavý oblek, do kterého ještě nedorostl, bílou košili, která mu byla také velká, a fialovou kravatu s mohutným, nedbale uvázaným uzlem. Na hlavě měl módní rozčepýřený účes typu „zrovna jsem vstal“.

„Chtěl jsem se vás na něco soukromě zeptat, detektive-superintendente.“

Grace přidržel u čtečky bezpečnostní kartu. Zámek cvakl a on otevřel dveře. „Právě jsem novinářům sdělil vše, co jsem sdělit chtěl. Momentálně nemám další komentář.“

„Já myslím, že máte,“ namítl Spinella a jeho blazeovaný výraz podráždil Gracea ještě více. „Něco jste vynechal.“

„V tom případě si promluvte s Dennisem Pondsem.“

„Byl bych to nadnesl přímo na tiskovce,“ pokračoval Spinella. „Ale za to byste mi asi nepoděkoval. Myslím tu věc s plynovou maskou.“

Grace se šokovaně otočil, vykročil k reportérovi a nechal za sebou dveře zase zacvaknout. „Co jste to říkal?“

„Slyšel jsem, že se na místě činu našla plynová maska a že ji možná použil vrah – v rámci perverzního rituálu nebo něčeho podobného.“

Grace začal zběsile přemýšlet. Cítil strašlivý vztek, ale dávat mu volný průchod by k ničemu nevedlo. Tohle už jednou absolvoval. Také před pár měsíci pronikla při jiném vyšetřování do Argusu životně důležitá informace o předmětu nalezeném na místě činu, který měl novinářům zůstat utajen – tehdy šlo o brouka. Nyní se to zjevně stalo znovu. Kdo za tím stojí? Potíž tkvěla v tom, že to mohl být kdokoliv. Informace se sice nedostala na tiskovou konferenci, ale už teď jí disponovala polovina sussexské policie.

A tak se Grace nakonec na Spinellu nerozkřikl, ale místo toho si ho změřil pohledem. Spinella byl bystrý mladík a zločinnost byla zjevně jeho vášní. Bylo docela pravděpodobné, že za rok či dva povýší z místních novin do nějakého většího listu, možná i do celostátního deníku. Kdyby si ho teď Grace znepřátelil, pouze by na tom prodělal.

„Dobrá, vážím si toho, že jste to na tiskovce nenadnesl.“

„Je to pravda?“

„Bavíme se na záznam, nebo mimo záznam?“

Spinella vychytrale zaklapl zápisník. „Mimo záznam.“

Grace zaváhal, poněvadž si stále nebyl jist, nakolik může tomuto člověku důvěřovat. „Na místě činu se našla plynová maska z druhé světové války. Nevíme však, jestli s případem nějak souvisí.“

„A udržujete to v tajnosti, protože pouze skutečný pachatel ví, že tam ležela?“

„Přesně tak. Velmi byste nám pomohl, kdybyste tuto informaci nepublikoval – zatím.“

„A co z toho budu mít?“ opáčil Spinella okamžitě.

Grace se přistihl, že se mladíkovi směje do obličeje. „Vy chcete uzavřít nějaký obchod?“

„Když vás teď podrbu na zádech, budete mým dlužníkem. A někdy v budoucnu si tenhle dluh vyberu. Platí?“

Grace zavrtěl hlavou a znovu se zašklebil. „Ty jeden drzoune!“

„Jsem rád, že si rozumíme.“

Grace se znovu otočil ke dveřím.

„Ještě jedna věc,“ zavolal za ním Spinella. „Je pravda, že vy a zástupkyně náčelníka Alison Vosperová jste na kordy?“

„Pořád se bavíme mimo záznam?“ zeptal se Grace.

Spinella přikývl a ukázal mu zavřený zápisník.

„Bez komentáře!“ Grace nasadil co nejkyselejší úsměv, tentokrát už prošel dveřmi a rázně je za sebou zavřel.

O deset minut později se s Bransonem posadili do červených křesílek v apartmá pro vyšetřování svědků. Naproti nim už seděl usouženě vyhlížející Brian Bishop. Z hotelu ho sem přivezla Maggie Campbellová, která momentálně čekala venku.

Grace, který si svlékl sako a zůstal jen v košili s krátkými rukávy, si položil notes na malý konferenční stolek a setřel si kapesníkem z čela pot. Branson měl na sobě čisté bílé přiléhavé tričko, tenké modré džínsy a tenisky. Zdálo se, že jeho nálada je dnes o něco méně truchlivá.

„Nevadí, když si opět budeme náš rozhovor nahrávat, abychom ušetřili čas, pane?“ dotázal se Grace Bishopa.

„Jak chcete.“

Branson zapnul přístroj. „Je sobota pátého srpna, dvanáct hodin a tři minuty. Detektiv-superintendent Grace a detektiv-seržant Branson dělají rozhovor s panem Brianem Bishopem.“

Grace se napil vody a přitom si všiml, že Bishop má dnes na sobě stejné oblečení jako včera, pouze bílou košili nahradil limetkově zelený rolák. Na rozdíl od Bransona dnes vypadal mnohem zdeptaněji než včera, jako by na něj teprve nyní dolehla tíha včerejší ztráty. Možná ho včera poháněl adrenalinový šok, což se někdy stávalo. Lidé reagovali na zdrcující zprávy různě, ale obecně vzato procházela většina z nich dobře zmapovanými fázemi. Šok. Popírání. Vztek. Smutek. Výčitky. Osamělost. Zoufalství. Postupné smiřování se. A Grace si uvědomoval, že někteří nejchladnější vrazi, s nimiž se během kariéry setkal, dokázali tyto fáze předstírat s bravurou hodnou nominace na Oscara.

Díval se, jak se Bishop předklání v křesle a jak velmi intenzivně míchá plastovou tyčinkou kávu, kterou mu Branson přinesl. Náhle se zamračil, protože si všiml úporného soustředění na Bishopově tváři. Nepočítá ten člověk, kolikrát kávu zamíchal?

„Co dělá ruka?“ zeptal se podnikatele.

Bishop zvedl pravou ruku, aby byla dobře vidět. Grace si všiml strupů na oděrkách. „V pořádku,“ odpověděl podnikatel. „Už je to lepší. Děkuji.“

„Míváte podobné nehody často?“ pokračoval Grace.

„To ani ne.“

Grace pokýval hlavou a zmlkl. Branson mu adresoval tázavý pohled, ale Grace si ho nevšímal.

Pokud Bishop zavraždil svou manželku, mohl si přitom způsobit zranění. Anebo si mohl poranit ruku vlastní nešikovností. Bishop však jako nešika nevypadal. Bylo docela dobře představitelné, že ve svém zármutku strkal ruce, kam nemá, ale stejně tak existovala pro jeho šrámy jiná vysvětlení. Většina zločinců se v prvních několika hodinách po činu mění v uzlíček nervů.

Máte před očima rudou mlhu, pane Bishope?

„Jak jste pokročili s vyšetřováním?“ zeptal se Brian Bishop náhle skřehotavým hlasem a střídavě si oba detektivy změřil pohledem. „Máte tušení, kdo to mohl udělat?“

Ano, mám tušení a taky mám pocit, že se na toho člověka zrovna teď dívám, pomyslel si Grace, ale dal si záležet, aby to na sobě nedal ničím najevo. „Obávám se, že nejsme o mnoho dále, než jsme byli včera večer, pane. Napadlo něco vás? Existuje někdo, koho jste s paní Bishopovou v minulosti rozčilili? Jste si vědom nějakých nepřátel?“

„Ne, ne – vůbec ne. Ale myslím si, že někteří lidé na nás žárlili.“

„Vy si myslíte.“

„Totiž, Katie a já – jsme – byli jsme – zkrátka jsme patřili ke zlatým párům města. A nemyslím to nikterak vulgárně nebo vychloubačně. Prostě je to tak. Náš životní styl…“

„… vám byl vnucen, že?“ Grace nemohl této otázce odolat. Všiml si, jak se Branson ušklíbl.

Bishop mu věnoval bezvýrazný úsměv. „Ne, bylo to naše rozhodnutí. Tedy spíše Katiino – měla ráda záři reflektorů. A vždy měla velké společenské ambice.“

Po místnosti chaoticky létala moucha. Grace několik vteřin sledoval její dráhu a poté řekl: „Ten dosti nápadný bentley, ve kterém jezdíte – to byla vaše volba, anebo vám ho vybrala manželka?“

Bishop pokrčil rameny. „Auto jsem si vybíral sám – ale myslím, že Katie měla nějaké slovo v otázce barvy. Velice se jí líbila.“

Grace se usmál ve snaze ho odzbrojit. „To od vás bylo velmi diplomatické. Ženy mohou mít ke klukovským hračkám negativní postoj, pokud je do věci rovněž nezapojíte.“ Nasadil významný výraz. „A naopak.“

Detektiv-seržant se na něj zašklebil.

Bishop se podrbal na hlavě. „Podívejte, já – já – potřebuju, byste mi trochu pomohli – ohledně – potřebuju zařídit pohřeb. Jak to mám udělat?“

Grace účastně přikývl. „Obávám se, že bude záviset na soudním lékaři, kdy tělo vydá. Ale do té doby by bylo moudré kontaktovat některou pohřební službu. Linda Buckleyová vám s tím pomůže.“

Bishop se díval na svou kávu. Náhle připomínal malého ztraceného chlapce, jako by řeči o pohřební službě byly svou věcností nesnesitelné.

„Ale chtěl bych teď s vámi ještě jednou projít sled událostí,“ pokračoval Roy, „abychom měli jistotu, že se v něčem nepleteme.“

„Ano.“ Bishop mu věnoval téměř prosebný pohled.

Grace se naklonil nad stůl a nalistoval v notesu o několik stránek zpět. „Čtvrteční večer jste strávil v Londýně a v pátek brzy ráno jste odjel do Brightonu, protože jste měl golfový turnaj.“ Otočil ještě o několik stránek zpátky a na chvíli se pozorně začetl. „Vypověděl jste, že váš domovník Oliver Dowler vám včera o půl sedmé ráno pomáhal nakládat do auta golfové hole a zavazadla. Říkám to správně, viďte?“

„Ano.“

„A po večeři se svým finančním poradcem, panem Philem Taylorem, jste včera přenocoval v Londýně?“

„Ano. Může mi to dosvědčit.“

„Už se stalo, pane Bishope.“

„To je dobře.“

„A váš domovník dosvědčil, že vám o půl sedmé ráno pomáhal nakládat do auta ty věci.“

„Ano, to by měl.“

„Zajisté,“ přitakal Grace a znovu se zadíval do poznámek. „Jste si jist, že jste mezi večeří s panem Taylorem a ranním odjezdem do Brightonu nikam jinam nejezdil?“

Brian Bishop zaváhal, protože si vzpomněl na podivný včerejší telefonát se Sophií, která trvala na tom, že se s ní po večeři s Philem Taylorem vyspal. Nedávalo to však smysl. Bylo absolutně nemyslitelné, že by cestoval hodinu a půl do jejího bytu v Brightonu, poté se vrátil do Londýna a vůbec si to nepamatoval.

Nebo snad ano?

Postupně pohlédl na oba detektivy a řekl: „Nikam jsem nejel. Ne. Rozhodně ne.“

Graceovi jeho váhání neuniklo. Zatím však nebyla vhodná doba sdělovat Bishopovi, že jeho bentley zachytila ve čtvrtek v jedenáct čtyřicet sedm večer kamera instalovaná ve směru z Londýna na Brighton.

Grace měl na sussexské policii k dispozici řadu detektivů, kteří byli speciálně vyškolení na vyšetřovací metody a byli s to vyvinout na Bishopa tlak. Rozhodl se tedy, že tento drahocenný střípek informace přenechá kolegům, kteří ho na Bishopa budou moci v nejvhodnějším okamžiku vybafnout.

Vyšetřovací proces měl začít v okamžiku, kdy se Grace rozhodne, že Bishopa oficiálně zařadí mezi podezřelé. A detektiv-superintendent se k tomuto rozhodnutí rychle blížil.

KAPITOLA 47

Ve zprávách regionální stanice BBC určené pro jižní hrabství byla vražda Katie Bishopové i nadále hlavní zprávou, stejně jako ve všech ostatních zpravodajských relacích, které časový miliardář za posledních čtyřiadvacet hodin slyšel. A pokaždé se mu zdálo, že je informace o smrti této ženy vyšperkovaná větším a větším počtem pečlivě volených slov, které měly zvýšit senzačnost zprávy. Pomalu se z toho stává telenovela, pomyslel si.

Brightonská prominentka Katie Bishopová. Její manžel, zámožný podnikatel Brian Bishop. Milionářská ulice Dyke Road Avenue.

Moderátor Dick Dixon měl mladistvý hlas, ačkoliv na fotografii umístěné na webových stránkách BBC vypadal starší a drsnější, takže by si ho s podobným hlasem nikdo nespojoval. Muž teď měl jeho fotku před sebou na obrazovce – Dixon mu svým neotesaným výrazem připomínal herce Stevea Buscemiho ve filmu Gauneři. Člověka, s nímž není radno si zahrávat, přestože tomu jeho přátelský hlas nenasvědčoval.

Zprávu o vyšetřování vraždy, byť nenastal žádný nový vývoj událostí, se Dick Dixon s pomocí týmu editorů evidentně snažil koncipovat tak, aby působila dojmem, že se nezadržitelně blíží průlom. Zdání naléhavosti měl zajistit také zvukový záznam vystoupení detektiva-superintendenta Gracea na dnešní tiskové konferenci.

„Jedná se o mimořádně ohavný zločin,“ prohlásil detektiv-superintendent „Byla zde narušena svátost soukromého domova chráněného důmyslným bezpečnostním zařízením a byl zde tragickým a brutálním způsobem ukončen lidský život. Paní Bishopová se neúnavně angažovala v místních dobročinných organizacích a patřila k nejpopulárnějším občanům tohoto města. Vyjadřujeme jejímu choti a celé rodině nejhlubší účast a jsme odhodláni pracovat čtyřiadvacet hodin denně, abychom vydali spravedlnosti zloducha, který tento čin spáchal.“

Zloducha.

Muž poslouchal záznam z tiskovky a sál si ruku. Bolest se zhoršovala. Zloduch.

Otok již byl dobře patrný – když přiložil obě ruce k sobě, zřetelně ho viděl. A bylo tu ještě něco dalšího, co se mu ani trochu nelíbilo: z rány a ze zápěstí jako by mu vyrážely tenké červené nitky. Muž si usilovně sál ránu dál, aby z ní dostal všechen jed, který v ní ještě mohl zůstat. Před ním stál hrnek s čerstvě uvařeným čajem. Časový miliardář ho začal míchat a pečlivě přitom počítal.

Jednou, dvakrát, třikrát, čtyřikrát, pětkrát, šestkrát, sedmkrát.

Dick Dixon se opět dostal ke slovu – tentokrát hovořil o sílících protestech proti navrhované výstavbě třetího terminálu na letišti Gatwick. Následoval hlas jednoho místního poslance, který na projekt začal dštít síru.

Zloduch.

Muž rozhněvaně vstal, odstoupil od počítače a začal se proplétat suterénem mezi hromadami počítačových komponent, stohy motoristických časopisů a dílenskými plány automobilů k zaprášenému arkýřovému oknu chráněnému síťovanými záclonami. Nikdo nemohl vidět dovnitř, ale on viděl ven. Zvedl hlavu ze svého doupěte, jak tomu s oblibou říkal, a spatřil před očima dvě hezky tvarované nohy, které kráčely po chodníku podél mříží. Dlouhé, holé, hnědé nohy – pevné, svalnaté a zakončené minisukní, která jen sotva zakrývala ženino nádobíčko.

Muž pocítil záchvěv chtíče, ale vzápětí ho přehlušily výčitky.

Strašné. Zloduch.

Klekl si na tenký vybledlý koberec pokrytý prachem, vložil si obličej do dlaní a odříkal otčenáš. Když skončil, navázal na něj další modlitbou: „Drahý Bože, odpusť mi, prosím, mé žádostivé myšlenky. Prosím, nedovol, aby mi stály v cestě. Prosím, nedopusť, abych těmito myšlenkami promrhal všechen čas, který jsi mi ve své milosti poskytl.“

Modlil se ještě několik minut a poté konečně vstal. Cítil se osvěžený, nabitý energií a šťastný, že je s ním Bůh přítomen v místnosti. Vrátil se k počítači a napil se trochu čaje. V rádiu právě kdosi vysvětloval, jak se pouští drak. Muž nikdy v životě draka nepouštěl a nikdy předtím ho ani nenapadlo to zkusit. Možná by to odvedlo jeho pozornost od jiných věcí. Možná by to byl vhodný způsob, jak utratit trochu času, jenž se mu hromadil na účtu.

Ano, draka.

Fajn.

Jenže kde se takový drak kupuje? V prodejně sportovních potřeb? V hračkářství? Anebo na internetu, no jasně!

Drak by nebyl nikterak velký, protože měl muž v bytě dost málo místa. Přesto se mu tady líbilo a navíc to pro něj bylo ideální bydlení, poněvadž mělo tři vchody – a také, což bylo ještě důležitější, tři východy.

Dokonalý bejvák pro zloducha.

Byt se nacházel na rušné dopravní tepně Sackville Road, kousek od křižovatky s Portland Road, a kolem ve dne v noci projížděla auta. Tenhle cíp města obývaly převážně nízkopříjmové skupiny. O půl kilometru jižněji a blíže k moři už bylo sociální složení obyvatel výrazně lepší. Tady, kousek od průmyslové haly, železničního mostu a několika prodejen se zatlučenými výlohami, však stál jen neuspořádaný shluk malých viktoriánských a edvardiánských barabizen, které jejich majitelé rozdělili v penziony, ubytovny a laciné byty nebo kanceláře.

A neustále se to tu hemžilo lidmi. Většinou šlo o studenty, ale pohybovali se tu i krátkodobí nocležníci, lidé, kteří se neměli kam vracet, a příležitostně i nějaký ten drogový dealer. Za denního světla tu však někdy byly k vidění také starší, povznesené a modrovlasé dámy z Hove, které čekaly na autobusové zastávce nebo se kolébavým krokem přesouvaly do nějaké prodejny. Bylo to místo, kam mohl člověk přicházet a zase odcházet čtyřiadvacet hodin denně, aniž tím vzbudil pozornost.

Což jeho záměrům dokonale vyhovovalo. Tedy až na vlhko, nedostatečná akumulační kamna a zatékající nádržku, kterou pořád dokola opravoval.

Veškerou údržbu si tady dole prováděl sám. Nechtěl, aby sem chodili nějací řemeslníci. Nebyl by to dobrý nápad. Vůbec by to nebyl dobrý nápad.

Jeden východ vedl po schodech nahoru. Druhý byl vzadu a dalo se z něj projít na zahradu, která patřila přízemnímu bytu nad ním. Majitel zahrady, opile vyhlížející chlapík s rozcuchanými vlasy, na ní velmi úspěšně pěstoval sněť a plevel. Třetí východ byl vyhrazen pro soudný den, jakmile nadejde. Ukrýval se za falešnou překližkovou příčkou, pečlivě a nenápadně zakrytou stejně fádními květovanými tapetami jako zbytek místnosti. Časový miliardář si na tuto i prakticky všechny ostatní stěny lepil novinové výstřižky, fotografie a části rodokmenů.

Jedna fotografie byla zbrusu nová – muž ji sem přilepil sotva před čtvrt hodinou. Zachycovala zrnitou hlavu a ramena detektiva-superintendenta Roye Gracea z dnešního Argusu. Muž si ji naskenoval, zvětšil a vytiskl.

A momentálně se na detektiva díval. Upřeně hleděl na jeho ostré oči, na tichou zarputilost v jeho výrazu. Ty pro mě budeš problém, detektive-superintendente Gracei. Lezeš mi do cesty. S tebou budeme muset něco udělat. Uštědřit ti lekci. Nikdo o mně nebude říkat, že jsem zloduch.

Náhle začal muž křičet: „Nikdo o mně nebude říkat, že jsem ZLODUCH, detektive-superintendente Royi Gracei ze sussexského oddělení kriminálního vyšetřování! Rozumíš mi? Postarám se, abys litoval, žes mě někdy nazval zloduchem. Já dobře vím, koho miluješ.“

Stál překysličený ve svém sklepním bytě a střídavě zavíral a rozevíral levou dlaň. Poté několikrát přešel přes místnost, přičemž opatrně našlapoval mezi časopisy, manuály a vnitřnostmi počítačů, které na podlaze stavěl, vrátil se k fotografii a uvědomil si, že se okolnosti změnily. Jeho banka se dostala do problémů; už neměl to potěšení být časovým miliardářem. Jeho čas se vyčerpával.

KAPITOLA 48

Krátce před čtvrtou hodinou stála Holly Richardsonová u pokladny nejúžasnějšího nového butiku v Brightonu a platila za šíleně drahé a nebezpečně krátké černé šaty ozdobené flitry, o kterých usoudila, že jít bez nich na dnešní večírek je absolutně vyloučeno. Kupovala si je s laskavým přispěním kreditní karty Virgin, která jí před několika dny příhodně přistála na rohožce, následovaná dopisem obsahující PIN kód. Její karta Barclay už byla vyčerpaná a podle jejích výpočtů by ji při svých současných výdajích a současných příjmech z fitnesscentra Esporta ve Falmeru, kde pracovala jako recepční, dokázala plně splatit někdy kolem svých pětadevadesátých narozenin.

Provdat se za někoho bohatého tak už nebyla možnost, nýbrž nutnost.

A možná právě dnes večer se pan Opravdu nádherný a velmi bohatý, který má rád tmavovlasé kudrnaté holky s jen malilinko velkým nosem objeví na mejdanu, kam měly s kamarádkou Sophií namířeno. Večírek pořádal jeden úspěšný hudební producent, který bydlel v úžasném maurském baráku přímo na pláži, pouhých pár čísel od domu, který kdysi Paul McCartney koupil své ex-milované Heather.

Á sakra! Holly si teprve nyní vzpomněla, že včera slíbila Sophii zavolat, jakmile vyleze z toho kadeřnictví – úplně se jí to vykouřilo z hlavy.

Popadla extrémně drahý nákup za šňůrkové uši elegantní nákupní tašky s emblémem prodejny, vyšla na rušnou East Street, vylovila z kabelky mrňavý nejnovější model nokie a vytočila Sophii. Rovnou se jí sepnula hlasová schránka. Holly kamarádce zanechala omluvný vzkaz a navrhla jí, že si zajdou kolem půl osmé někam na skleničku a pak vyrazí taxíkem na večírek. Když domluvila, vytočila Sophiinu pevnou linku. Také tam se jí však sepnul záznamník.

Nechala jí tedy druhý vzkaz.

KAPITOLA 49

Roy Grace žádný vzkaz nenechal. Jeden už totiž měla Cleo na pevné lince, druhý na mobilu a třetí také na záznamníku v pitevně. Momentálně už potřetí poslouchal její bodré uvítání na hlasové schránce mobilního telefonu. Nenechal je však doběhnout do konce a zavěsil. Cleo se mu očividně vyhýbala – stále byla naštvaná kvůli Sandy.

Sakra, sakra, sakra.

Grace měl na sebe vztek, že tuhle záležitost pojal tak zatraceně nemotorně. Že Cleo zalhal, a nalomil tak její důvěru v něj. Jasně, byla to bezvýznamná, milosrdná lež a kdesi cosi. Jenže ve vzduchu stále visela ta její otázka, ta její jediná jednoduchá otázka, na kterou Grace nedokázal odpovědět ani jí, ani sám sobě. Otázka, která ho vždycky dostala.

Co se stane, jestli ji najdeš?

Faktem bylo, že to Grace doopravdy nevěděl. Bylo zde tolik nepředvídatelných okolností. Lidé mizeli z mnoha různých důvodů, přičemž Grace většinu z nich znal. Mnohokrát to všechno probíral s lidmi z Horké linky pro pohřešované osoby a také s psychiatrem, kterého několik let navštěvoval. V duchu přitom choval chatrnou naději, že pokud je Sandy naživu, bude trpět ztrátou paměti. V prvních dnech a týdnech po jejím zmizení byla ještě tato možnost docela reálná, avšak dnes – po tolika letech – to bylo stéblo, jehož se člověk snad ani nemohl chytit.

Před jeho obličejem se houpaly náramkové hodinky Swatch s růžovým ciferníkem, bílými číslicemi a bílým náramkem. „Koupil jsem je své devítileté dceři. Byla z nich úplně na větvi – totálně uáu!, jestli mi rozumíte,“ řekl prodavač ochotně. Byl to Afrokaribičan se světlou pletí a vlasy, které vypadaly jako hromada zlomených hodinových pér. Mohlo mu být něco po třicítce, byl hezky oblečený a choval se přátelsky.

Grace se znovu soustředil na svůj úkol. Sestra mu navrhla, aby koupil kmotřence k zítřejším narozeninám hodinky, a on před chvílí zatelefonoval její matce, aby se ujistil, zda jí nechtějí dát stejný dárek. Na skleněném pultu před ním teď leželo deset různých hodinek. Pro Roye to však byl problém, poněvadž neměl sebemenší tušení, které z nich by devítiletá dívka pokládala za „bezva“, a které za „šméčko“. Dodnes ho strašily vzpomínky na chvíle, kdy rozbaloval příšerné dárky věnované jeho vlastními dobromyslnými kmotry. Ponožky, župan, námořnická blůza, dřevěná replika dodávky z 20. let z obchodního domu Harrods, které se ani netočila kola.

Všechny hodinky byly něčím jiné, ty růžové s bílým ciferníkem však byly ze všech nejkrásnější, nejjemnější. „Nevím, co je v oblasti hodinek v módě, a co ne – myslíte, že by se tyhle devítileté dívce líbily?“

„Tyhle jsou fakt skvělý, pane. Naprosto. Nosí je všecky holky. Nedíváte se někdy v sobotu ráno na ten pořad na Kanálu čtyři?“

Grace zavrtěl hlavou.

„Zrovna minulej tejden tam vystupovala holka, co měla tyhle hodinky na ruce. Dcera se z toho mohla zbláznit!“

„Kolik stojí?“

„Třicet babek. Dodávají se v hezký krabičce.“ Grace přikývl a vytáhl peněženku. Alespoň jeden problém vyřešen. I když jen ten nejmenší ze současné hromady.

Mnohem větší problémy se vyskytly na poradě konané o půl sedmé večer v zasedací místnosti Sussex House – a dusivé vedro v místnosti představovalo ten nejdrobnější z nich. Všech dvaadvacet členů týmu se na schůzku dostavilo bez saka a většina mužů včetně Roye měla košile s krátkými rukávy. Dveře nechali otevřené, aby vytvořili iluzi, že sem z chodby vane chladnější vzduch, a zapnuli dva elektrické ventilátory, které v místnosti hlučně a neúčinně vrněly. Všichni přítomní se potili. Avšak právě ve chvíli, kdy se poslední z nich posadil, zaduněl na tmavnoucí obloze hrom.

„A je to tady,“ poznamenal Norman Potting, na jehož krémové košili prosakovaly velké propocené skvrny. „Typické anglické léto. Dva hezké dny a hned po nich hromobití.“

Několik členů týmu se usmálo, ale Grace Pottinga prakticky neslyšel, protože se zaobíral spoustou jiných myšlenek. Cleo se mu stále neozvala. Na zítřek měl rezervovánu zpáteční letenku do Mnichova – odletět měl v sedm hodin ráno a vrátit se ve dvacet jedna patnáct. V Mnichově se přitom mohl spolehnout na pomoc. Ačkoliv totiž s Marcelem Kullenem déle než čtyři roky nemluvil, německý detektiv se mu do hodiny po jeho telefonátu ozval, a pokud Grace správně rozuměl jeho lámané angličtině, trval na tom, že ho na letišti vyzvedne osobně. Grace také nezapomněl zrušit zítřejší oběd u sestry – k jejímu velkému zklamání a ke Cleinu mlčenlivému hněvu.

„Je sobota pátého srpna, osmnáct hodin třicet minut,“ začal číst členům týmu z poznámek, které mu připravila Eleanor Hodgsonová. „Toto je naše čtvrtá porada k operaci Chameleon, tedy k vyšetřování smrti paní Katherine Margaret Bishopové alias Katie, která po nálezu jejího těla včera o půl deváté ráno pokračovala druhým dnem. Shrnu teď pro vás události, k nimž po tomto incidentu došlo.“

Omezil se jen na stručný souhrn, v němž některé podrobnosti vynechal, a svůj výklad zakončil rozhořčeným konstatováním, že někdo vyzradil klíčovou informaci o plynové masce reportérovi deníku Argus Kevinu Spinellovi.

Vztekle se rozhlédl po místnosti a zeptal se: „Ví někdo, jak se k němu ta informace dostala?“

Odpovědí mu byly bezbarvé výrazy.

V návalu podrážděnosti způsobené horkem, Cleo Moreyovou a vlastně úplně vším bouchl Grace pěstí do stolu. „Tohle je podruhé za poslední měsíce, co k něčemu takovému došlo.“ Vrhl pohled na svou zástupkyni, inspektorku Kim Murphyovou, která přikývla, jako by chtěla jeho slova potvrdit. „Já neříkám, že to udělal někdo v tomto sále,“ dodal. „Ale ať se děje, co se děje, zjistím, kdo za to nese zodpovědnost – a chtěl bych, abyste i vy měli nastražené uši. Jasné?“

Nastalo všeobecné přikyvování. Po něm následoval krátký okamžik tíživého ticha, které přerušilo zablesknutí a vzápětí i náhlé zamihotání světel v zasedací místnosti. O chvíli později se ozval další hrom.

„Ještě jedna organizační věc: zítra se týmových porad nezúčastním – povede je detektivka-inspektorka Murphyová.“

Kim Murphyová znovu přikývla.

„Budu několik hodin v zahraničí,“ pokračoval Grace. „Mobilní telefon i organizér však budu mít s sebou, takže budu neustále dostupný telefonem i e-mailem. A teď přejděme k vašim zprávám.“ Zadíval se do poznámek a zkontroloval, kdo dostal jaký úkol, přestože to ve většině, ne-li ve všech případech věděl z hlavy. „Normane?“

Detektiv-seržant Potting měl hluboký hlas, který se někdy měnil v mumlavé bručení zdrsnělé venkovským přízvukem. „Mám něco, co by mohlo být důležité, Royi,“ začal.

Grace mu pokynul, aby pokračoval.

Potting, který si potrpěl na detaily, přednesl své poznatky poněkud formální a těžkopádnou terminologií, která by se možná více hodila na svědeckou lavici. „Požádal jsi mě, abych prověřil všechny průmyslové televize v oblasti. Prostřednictvím aplikace Vantage jsem se zaměřil na soupis všech incidentů hlášených během čtvrteční noci a všiml jsem si, že dodávka instalatérské firmy, jejíž krádež byla ve čtvrtek odpoledne ohlášena v Lewesu, se včera časně ráno nalezla opuštěná na nájezdu na čerpací stanici BP u dálnice A27 ve směru na západ, a to asi tři kilometry východně od Lewesu.“

Odmlčel se a vrátil se ve svém linkovaném zápisníku o pár stránek dopředu. „Rozhodl jsem se tuto záležitost prošetřit, poněvadž mi připadlo zvláštní, že…“

„Proč?“ utrhla se na něj Bella Moyová. Grace věděl, že detektivka-seržantka nemůže Pottinga ani vystát a nevynechá jedinou příležitost si na něm smlsnout.

„Totiž, Bello, připadalo mi, že zloděj, kterému šlo jen o radost ze svezení, by si asi nevybral dodávku plnou instalatérských potřeb,“ odvětil Potting a vzbudil tím všeobecné veselí. Dokonce i Grace se zlehka usmál.

„Ale mohl ji ukrást nějaký zlodějský instalatér,“ odsekla Bella s kamennou tváří.

„Podle toho, co si účtují, tak ne – všichni instalatéři jezdí v rolls-roycech.“

Tentokrát byl smích ještě hlasitější. Grace zvedl ruku a umlčel ho. „Můžeme se držet věci, prosím? Tady jde o velmi vážnou věc.“

Potting drmolil dál: „Prostě se mi na tom něco nezdálo. Opuštěná dodávka instalatérské firmy. Ukradená zhruba ve stejnou dobu, kdy byla zavražděna paní Bishopová. Nedokážu vysvětlit, proč jsem si tyhle dvě věci spojil – říkejme tomu třeba policajtskej čuch.“

Pohlédl na Roye, který reagoval přikývnutím. Věděl, co má Potting na mysli. Nejlepší policisté byli obdařeni instinktem. Intuicí. Schopností poznat – vycítit –, kdy je všechno v pořádku, a kdy nikoliv, přestože to sami nedokázali logicky vysvětlit.

Bella poněkud dětinsky zpražila Normana Pottinga pohledem, jako by ho chtěla setřít. Grace si zapsal do paměti, že si s ní má po poradě o jejím chování promluvit.

„A tak jsem dnes ráno na tu čerpací stanici odjel a vyžádal si povolení k prohlídce a zevrubnému prozkoumání záběrů z průmyslové kamery sledující areál stanice. Personál se choval úslužně – částečně i proto, že jim dva lidi odjeli bez zaplacení.“ Potting se náhle podíval přímo na Bellu a ve tváři měl přitom samolibý výraz. „Kamera pořídí každých třicet vteřin jeden snímek. Když jsem si záběry prohlížel, všiml jsem si kabrioletu BMW, který na stanici přijel krátce před půlnoci – později se mi ho podařilo identifikovat jako vůz patřící paní Bishopové. Kromě toho jsem identifikoval ženu vcházející do prodejny čerpací stanice jako paní Bishopovou.“

„To by mohlo být důležité,“ poznamenal Grace.

„A to nejlepší teprve přijde.“ Ostřílený detektiv teď působil ještě samoliběji než předtím. „Následně jsem v rezidenci Bishopových na Dyke Road Avenue prohledal vnitřek toho auta a našel jsem tam parkovací lístek vydaný ve čtvrtek pět hodin jedenáct minut odpoledne parkovacími hodinami na Southover Road v Lewesu. Ta ukradená dodávka přitom byla odcizena z parkoviště kousek za Cliffe High Street – což je zhruba pět minut chůze odtamtud.“

Potting nic dalšího nedodal. „A dál?“ vybídl ho po chvilce Grace.

„Nic dalšího v této fázi dodat nemůžu, Royi. Ale mám takový pocit, že je mezi tím spojitost.“

Grace se na něj upřeně zadíval. Potting, který měl katastrofální osobní život a tolik politické nekorektnosti, že by proti sobě dokázal poštvat půlku OSN, navzdory této zátěži opět dosáhl pozoruhodného výsledku. „Dělej na tom dál,“ řekl Grace a obrátil se k detektivu Zafferonemu.

Alfonso Zafferone byl pověřen důležitým, ale nudným úkolem vypracovat časovou chronologii. Detektiv-konstábl dál přidrzle žvýkal, když podával hlášení o své práci s týmem HOLMES, s jehož členy dával dohromady sled událostí obklopujících nález těla Katie Bishopové.

Uvedl, že poslední den svého života zahájila Katie Bishopová hodinovým cvičením s osobním trenérem u sebe doma. Grace si poznamenal, že má tohoto muže vyslechnout.

Poté navštívila salon krásy v Brightonu, kde si nechala udělat nehty. Grace si zapsal, že také tamní personál bude zapotřebí vyslechnout. Následoval oběd v brightonské restauraci Havana s jistou Caroline Ashovou, organizátorkou výzev k dobročinnosti pro místní dětskou charitativní organizaci Rocking Horse Appeal. Katie s ní chtěla prodiskutovat plány na zářijový dobročinný večírek, který měla s manželem organizovat ve svém domě na Dyke Road Avenue. Grace si zapsal, že je třeba vyslechnout i paní Ashovou.

Vyčerpávající den paní Bishopové, prohlásil Zafferone s notnou dávkou sarkasmu, pokračoval návštěvou kadeřníka ve tři hodiny odpoledne. Poté se však její stopa ztrácela. Informace zjištěné Normanem Pottingem tuto mezeru zjevně zaplňovaly.

Další hlášení podal nejnovější přírůstek do Graceova týmu, totiž detektivka-konstábl Pamela Buckleyová – houževnatá skoročtyři-cátnice s bystrýma očima, kterou si mnoho lidí ustavičně pletlo se styčnou důstojnicí pro rodinu Lindou Buckleyovou, zvláště když si obě ženy byly tak podobné, že by to klidně mohly být sestry. Obě měly světlé vlasy, ale zatímco Linda Buckleyová si je stříhala chlapecky nakrátko, Pamela je měla delší a sestříhané poněkud střízlivěji.

„Vypátrala jsem taxikáře, který vezl Briana Bishopa z hotelu du Vin do hotelu Lansdowne Place,“ řekla a zadívala se do notesu. „Jmenuje se Mark Tuckwell a jezdí pro taxislužbu Hove Streamline. Nevzpomíná si, že by si Bishop poranil ruku.“

„Mohl se Bishop poranit, aniž si toho taxikář všiml?“

„Je to možné, pane, ale nepravděpodobné. Ptala jsem se ho na to. Říkal, že Bishop celou cestu mlčel. Kdyby se prý byl skutečně poranil, pravděpodobně by něco řekl.“

Grace přikývl a zapsal si příslušnou informaci do notesu, přestože nebyl přesvědčen, zda tato stopa někam povede.

Bella Moyová poté přednesla zevrubnou charakterovou zprávu o Katii a Brianu Bishopových. Katie Bishopová z ní nevyšla nijak dobře. Byla potřetí vdaná, přičemž poprvé se vdávala v osmnácti letech, kdy si vzala jednoho zkrachovalého rockového zpěváka. Ve dvaadvaceti se s ním rozvedla a provdala se za bohatého brightonského developera, s nímž se rozvedla o šest let později, tedy v osmadvaceti letech. Bella se s oběma muži spojila a oba jí Katii nelichotivě vylíčili jako ženu posedlou penězi. O dva roky později si Katie vzala Briana Bishopa.

„Proč neměla děti?“ dotázal se Grace.

„Během manželství s tím rockovým zpěvákem byla dvakrát na potratu. Developer už měl čtyři děti a žádné další nechtěl.“

„Byl to důvod, proč se s ním rozvedla?“

„Takhle mi to podal,“ odpověděla Bella.

„Dostala vysoké odstupné?“

„Prý zhruba dva miliony.“

Grace si zapsal další poznámku a řekl: „Za Briana Bishopa byla provdaná pět let. A neznáme důvod, proč neměli děti. Musíme se ho na to zeptat. Mohl to být mezi nimi problém.“

Jako další figuroval na Graceově seznamu detektiv-seržant Guy Batchelor. Jedním z úkolů, jímž tohoto muže pověřil, byla důkladná prohlídka domu Bishopových v Brightonu, jakmile tam skončí soudní technici – do té doby měl Batchelor fungovat jako koordinátor.

„Mám něco, co by mohlo být důležité,“ řekl nyní detektiv a zvedl do vzduchu červený pořadač s jezdcem připevněným nahoře. Otevřel pořadač a vytáhl z něj hromádku lejster formátu A4, secvaknutých k sobě a nesoucích logo banky HSBC. „Tohle našla ohledávačka ve spisové skříni v Bishopově pracovně,“ řekl. „Je to životní pojistka zřízená před šesti měsíci na jméno paní Bishopové. Na tři miliony liber.“

KAPITOLA 50

Většina z nás má někdy během života VELKÝ NÁPAD. Nějaký okamžik, kdy si řekne: Heuréka! Takovým či onakým způsobem to potká nás všechny, často i náhodou nebo s notnou dávkou štěstí. Alexander Fleming takový moment zažil, když nechal přes noc v laboratoři bakterie a v důsledku toho objevil penicilin. Steve Jobs dostal velký nápad, když se jednou díval na hodinky Swatch a uvědomil si, že cestou vpřed pro firmu Apple je prodej počítačů v řadě různých barev. A také Bill Gates musel podobný okamžik v nějaké fázi zažít.

Tyto nápady se někdy dostavují, když to čekáme nejméně: třeba když ležíme ve vaně a děláme si starosti s tím nebo oním, případně když se uprostřed noci převalujeme v posteli nebo když v práci sedíme za stolem. Nápad, který před námi ještě nikdo neměl. Nápad, díky němuž zbohatneme, odpoutáme se od veškeré lopoty a každodenních nesmyslů, s nimiž se musíme potýkat. Nápad, který nám změní život a osvobodí nás!

Já měl svůj velký nápad v sobotu 25. května 1996 v jedenáct dvacet pět večer. Nesnášel jsem tehdy svou práci softwarového inženýra v jedné firmě z Coventry, která vyvíjela převodové skříně do závodních aut. Snažil jsem se vymyslet způsob, jak dát svůj život dohromady, a přitom jsem si uvědomil, že mi zakrátko bude dvaatřicet a že svůj život už nikdy víc dohromady nedám. Vracel jsem se tehdy po mizerné týdenní dovolené ze Španělska, jenže na letišti v Malaze zrovna nečekaně začali stávkovat zaměstnanci a všechna letadla zůstala na zemi.

Letištní personál se nás pokoušel ubytovat na noc do místních hotelů, ale bylo to beznadějné. Za přepážkou naší letecké společnosti seděla jediná dívka a snažila se sehnat pokoje 280 lidem. Přičemž u všech ostatních přepážek se zaměstnanci všech ostatních leteckých společností snažili zajistit bezprizorním pasažérům totéž. Celkem uvízly na letišti tři až čtyři tisíce lidí a bylo naprosto vyloučeno, že by se personálu podařilo všechny ubytovat.

Lehl jsem si na lavičku v odletovém salonku. A v tu chvíli se dostavil můj nápad! Jeden počítačový program instalovaný ve všech místních hotelích a ve všech aerolinkách mohl jejich problémy vyřešit. Znamenalo by to okamžitý zisk pro hotely, okamžité vyřešení zlého snu pro aerolinky. A pak jsem začal vymýšlet další možnosti využití svého nápadu. Nejen zrušené lety, ale jakákoliv organizace, která musí ubytovat velký počet lidí, na jedné straně a jakákoliv organizace s volnými ubytovacími kapacitami na straně druhé. Cestovní kanceláře, věznice, nemocnice, humanitární organizace, ozbrojené složky, ti všichni i mnozí další představovali potenciální zákazníky.

Nalezl jsem svůj zlatý důl.

KAPITOLA 51

V okolí Brightonu and Hove se zvedal příliv, ale mezi oblázkovou pláží a zpěněným příbojem se stále táhl široký pás obnaženého bahna. Ačkoliv už bylo téměř půl deváté večer a slunce rychle zapadalo za obzor, na pláži se stále pohybovala spousta lidí.

Dva mladí milenci v kraťasech a tričkách kráčeli bosí přes chladné a vlhké bláto. Našlapovali na spirálovité hromádky po pískovnících, převrácené škeble a trsy mořských řas a naopak se pečlivě vyhýbali občasné zrezivělé plechovce, odhozené lahvi nebo prázdnému kartonu od nápoje. Ruce měli vzájemně propletené a každých několik kroků se zastavili a políbili se. Ve volné ruce si oba nesli sandály.

Kousek před nimi se z mělčiny vzpínaly zčernalé nosníky zříceného Západního mola, které v uvadajícím světle připomínaly přízračnou sochu. Voda jako by se s každou minutou přisouvala rychleji a naléhavěji a tříštící se vlny byly stále větší a hlasitější.

Dívka zapištěla a pokusila se odtáhnout svého přítele dál na břeh, neboť přímo před nimi se právě jedna vlna rozlila dále než předtím a zaplavila jim bosé nohy. „Celá se zmáčím, Bene!“

„Nebuď taková padavka, Tamaro!“ odpověděl mladík a zůstal stát pevně na místě, přestože právě dorazila další vlna, která je zalila až po kotníky. Třetí vlna už jim dosahovala téměř ke kolenům. „Sleduj ten západ slunce. Jakmile se slunce dotkne obzoru, uvidíš zelený záblesk. Už jsi ho někdy viděla?“

Dívka se však na slunce nedívala. Dívala se na kmen, který se převaloval v příboji. Na kmen obrostlý na jednom konci dlouhými mořskými řasami. Vtom zaburácela další vlna, rozlila se po břehu a stáhla kmen zpátky do moře. A na jediný krátký, prchavý okamžik rozeznala dívka na převalujícím se kmeni obličej. A pak ruce a nohy. Uvědomila si, že konec kmene není obrostlý mořskými řasami – že jsou to lidské vlasy.

Začala křičet.

Ben jí pustil ruku a vyrazil přes vodu ke kmeni. Další vlna ho zasáhla do kolenou, rozstříkla se mu po celém těle i obličeji a potřísnila mu sluneční brýle, takže teď viděl rozmazaně. Tělo se znovu převalilo a Ben v něm rozeznal mrtvolu nahé ženy s částečně rozežraným obličejem a kůží v barvě lojového vosku. Oceán ji táhl zpět, pryč od Bena, jako by ji na břeh vyslal pouze na krátkou inspekci.

Mladík vyrazil kupředu. Voda už mu sahala po stehna a pak ho zmáčela úplně, když se kolem něj rozstříkla další vlna. Popadl mrtvolu za zápěstí a prudce zatáhl. Její kůže byla chladná a mazlavá, jakoby od plaza. Ben se zachvěl odporem, ale držel tělo dál. Mrtvé tělo působilo drobně, ale oceán je táhl takovou silou, že bylo těžké jako olovo. Ben se zapřel a zahájil s živlem ponurou přetahovanou. „Tam!“ vykřikl. „Zavolej o pomoc! Vytoč na mobilu 999!“

A pak, aniž pustil zápěstí mrtvoly, začal zničehonic padat. Tvrdě se skácel na záda do bláta právě ve chvíli, kdy kolem zaburácel ohlušující příboj z další vlny a přelil se mu přes ústa. Vtom mu do uší pronikl další zvuk: tupé chraplavé kvílení, které bylo stále hlasitější, intenzivnější a pronikavější.

Byla to Tamara. Zkoprněle stála s očima vypoulenýma šokem a otevřenými ústy a z hrdla se jí dral nelidský křik.

Ben si ještě stále plně neuvědomoval, že paže, kterou svíral za zápěstí, se odtrhla od zbytku těla.

KAPITOLA 52

Cleo vyzváněl telefon. Domácí pevná linka. Vyklonila se z gauče, aby si přečetla číslo volajícího. Byl to Graceův mobilní telefon.

Nechala ho vyzvánět a čekala. Čtyři zazvonění. Pět. Šest. Poté se jí sepnula hlasová schránka a zvonění ustalo. Na tuto linku dnes musel Grace volat nejméně počtvrté – a možná i popáté. Plus volání na její mobil.

Cleo věděla, že se chová dětinsky, když mu to nezvedá, a že dříve nebo později mu bude muset odpovědět. Stále si však nebyla jistá, co mu chce vlastně říct.

Těžkomyslně zvedla sklenici vína a ke svému mírnému překvapení viděla, že je prázdná. Už opět. Sebrala láhev chilského sauvignonu a k ještě většímu překvapení zjistila, že uvnitř zůstalo jen pár centimetrů vína. „Sakra,“ řekla a nalila si. Zbytek vína sotva zaplnil dno velké sklenice.

Tento víkend měla službu, což znamenalo, že by neměla pít vůbec nebo jen střídmě, protože ji mohli kdykoliv během dne i noci odvolat k případu. Dnes však cítila zoufalou potřebu alkoholu. Dnešek byl podělaný. Totálně podělaný den. Po roztržce s Royem a naprosto bezesném zbytku noci ji v deset ráno zavolali na pitevnu k převzetí těla šestileté holčičky, kterou srazilo auto.

Za osm let, co tuhle práci dělala, už byla vůči většině věcí docela otrlá, ale na dětská tělíčka si stále nezvykla. Ta ji vždycky dostala. Připadalo jí, že v souvislosti s dětmi prožívají lidé jiný druh zármutku, mnohem hlubší než v případě i toho nejmilovanějšího dospělého, jako by bylo nad lidské chápání, že také dítě může být někomu vyrváno ze života. Nesnášela chvíle, kdy jí zaměstnanec pohřební služby přivezl malinkou rakev, a k smrti nerada tyhle pitvy prováděla. Pitva této malé holčičky ji čekala v pondělí – takže se už teď mohla těšit na skvělé pondělní ráno.

Odpoledne pak musela odjet do ponurého bytu v jednom zchátralém domě kousek od nádraží v Hove a převzít tělo starší dámy, která v bytě ležela nejméně měsíc, tedy alespoň podle názoru jejího kolegy Waltera Horderna, jenž svůj odhad založil na stavu těla a stupni jeho zamoření mouchami a larvami.

A před pár hodinami jí telefonovala rozrušená sestra Charlie, kterou měla Cleo nesmírně ráda – prý jí dal právě kopačky kluk, se kterým chodila déle než půl roku. Sedmadvacetiletá Charlie byla o dva a půl roku mladší než Cleo. Měla krásný obličej a bouřlivou povahu, jenže si vždy vybrala nesprávného chlapa.

Stejně jako já, uvědomila si nyní Cleo spíš smutně než hořce. V říjnu měla oslavit třicítku. Její nejlepší kamarádka Millie – Šílená Millie, říkalo se jí, když ještě spolu řádily na roedeanské dívčí škole – se už usadila a momentálně vedla spokojený život s bývalým námořním důstojníkem, který vydělal velké jmění organizováním konferencí a s nímž čekala druhé dítě. Její první dceři Jessice dělala Cleo kmotru stejně jako dalším dvěma dětem bývalých spolužaček. Pomalu jí začínalo připadat, že je to její životní úděl. Kmotra s divným povoláním, která není s to dělat cokoliv normálního, dokonce ani udržovat normální vztah.

Například s advokátem Richardem, do něhož se bláznivě zamilovala, když jednou přišel na pitevnu prohlédnout si tělo v rámci obhajoby klienta obžalovaného z vraždy. Teprve když se po dvou letech zasnoubili, vyklopil jí své velké překvapení. Nalezl prý Boha. A to začal být problém.

Cleo si zpočátku myslela, že se s tím dokáže nějak srovnat. Když se ovšem zúčastnila řady charismatických bohoslužeb, při nichž lidé padali k zemi zasaženi Duchem svatým, začala si uvědomovat, že tohle nikdy nepřekousne. Na to viděla příliš mnoho nespravedlivé smrti. Příliš mnoho dětí. Příliš mnoho těl mladých a nádherných lidí rozsekaných na maděru nebo v horším případě ohořelých po autonehodě. Lidí, kteří se předávkovali drogami, ať už záměrně, nebo nechtěně. Spořádaných mužů a žen středního věku, kteří zemřeli ve vlastní kuchyni, když spadli ze židle nebo dostali elektrický šok po zapnutí spotřebiče. Případně laskavých starých lidí rozdrcených pod koly autobusu, když přecházeli přes silnici, nebo zasažených infarktem či mrtvicí.

Cleo lačně hltala zprávy. A viděla v nich reportáže o mladých ženách v afrických zemích, které znásilnila horda mužů a některý z nich jim poté vrazil do pochvy nůž nebo revolver, ze kterého vystřelil. Takže řekla Richardovi, že je jí to sice líto, ale jednoduše nedokáže přijmout za svou verzi o milujícím Bohu, který všechna tyhle svinstva dopustí.

Richard reagoval tak, že ji vzal za ruku a uložil jí, aby se modlila k Bohu, jenž jí prý pomůže pochopit Jeho vůli.

Když to nezabralo, začal jí Richard horlivě a nelítostně šmírovat, přičemž ji střídavě bombardoval e-maily plnými lásky a poté nenávisti.

A pak se letos v létě znenadání stal součástí jejího života Roy Grace – muž, kterého už dlouho pokládala za opravdu slušného člověka a navíc byl mimořádně atraktivní. Cleo dokonce začala věřit – možná naivně –, že jsou opravdu spřízněné duše. Až do dnešního rána, kdy si uvědomila, že ona ve skutečnosti není ničím jiným než dočasnou náhražkou za ducha. A že v tomto vztahu nikdy ničím jiným nedokáže být.

Na gauči vedle ní ležely rozložené, ale většinou nepřečtené všechny sešity dnešních Timesů a také Guardianu. Cleo se neustále snažila uklidnit se a začít pracovat na svém kurzu na Otevřené univerzitě, ale nedokázala se soustředit. A také se nedokázala začíst do své nové knihy, románu Příběh služebnice od Margaret Atwoodové, kterou si chtěla celá léta přečíst a dnes odpoledne si ji konečně koupila ve svém oblíbeném knihkupectví City Books v Hove. První stránku si přečetla celkem čtyřikrát, ale neuměla se vcítit do příběhu.

Nesnášela mrhání časem a většinu televizních pořadů za nic jiného nepokládala. Jen zdráhavě tedy nyní uchopila dálkový ovladač a začala přepínat kanály placené televize Sky. Mrkla na Discovery v naději, že tam třeba uvidí nějaký přírodopisný dokument, jenže na obrazovce se objevil jakýsi profesor připomínající vykopávku a začal mudrovat o zemských vrstvách. Zajímavé, ale dneska večer ne, šviháku.

Znovu jí zazvonil telefon a Cleo pohlédla na displej. Skryté číslo. Téměř určitě něco pracovního. Zvedla sluchátko.

Byl to operátor policejní linky v Brightonu. Na pláž nedaleko od Západního mola vyvrhlo moře lidské tělo a ona je měla doprovodit na pitevnu.

Zavěsila a provedla rychlý výpočet. Kdy otevřela tu láhev vína? Zhruba v šest hodin večer. To je před čtyřmi a půl hodinami. Průměrná žena se na maximální hranici, kdy ještě může řídit, dostane zhruba po vypití dvou jednotek alkoholu. Láhev vína jich obsahuje v průměru šest. Jednu jednotku za hodinu člověk spálí. Takže by měla být v pohodě, i když jen těsně.

O pět minut později vyšla z domu, vyrazila na ulici a odemkla dveře svého sportovního MG.

Když nasedla do auta a začala si zapínat bezpečnostní pás, vynořila se ze ztemnělého vchodu do prodejny o kousek dál na ulici mužská postava a udělala pár krátkých kroků ke svému autu. Cleo nastartovala MG, zatúrovala a vyjela na vozovku. Malá černá toyota prius, která teď jela pouze na elektromotor, tiše vyrazila temnotou za ní.

KAPITOLA 53

Její šaty zatím nikdo nekomentoval. Ani Suzanne-Marie, ani Mandy, ani Cat – žádná z holek, na které dneska večer na mejdanu narazila, si jich zřejmě nevšimla. Což bylo velmi neobvyklé. Čtyři sta padesát liber a ani jeden komentář. Možná prostě jen žárlily.

Anebo v nich možná vypadá katastrofálně.

Ať si naserou, štětky! Holly vplula do vedlejšího pokoje, v němž pulzovala pestrobarevná světla. Hemžilo se to tu lidmi, hudba tepala a ve vzduchu se těžce převaloval ostrý gumový zápach hašiše. Holly dopila poslední zbytky třetího broskvového martini a dospěla k závěru, že se začíná cítit nalitá. Aspoň že si jí všímali chlapi.

Když si ty černé šaty lemované flitry dnes večer doma oblékla, připadaly jí ještě odvážnější než v prodejně. Vepředu měly takový výstřih, že nosit podprsenku vůbec nepřipadalo v úvahu – a vůbec, pomyslela si Holly, mám přece nádherný kozy, tak proč se s nima nepochlubit? Stejně tak jí šaty ve své skrovnosti umožňovaly pochlubit se nohama, do posledního čtverečního centimetru. A navíc se v těch šatech cítila fakticky dobře, až hříšně dobře!

„Prima ohoz. Odkud jseš?“

Muž, který tato slova procedil skrz ostré špičaté zuby, jež Holly připomínaly piraňu, se jí vrávoravě postavil do cesty a vyfoukl jí do očí cigaretový kouř. Na sobě měl černé kožené kalhoty, upnuté černé tričko a opasek s rohovinovou přezkou. V uchu se mu leskla velká zlatá náušnice a na hlavě měl jeden z nejpitomějších účesů, jaké kdy Holly viděla.

„Z Marsu,“ odpověděla, protáhla se kolem něj a rozhlédla se. Stále více ji zneklidňovalo, že nikde nevidí Sophii.

„Ze severního, nebo z jižního?“ zadrmolil muž, ale ona ho už prakticky neslyšela. Sophie jí neodpověděla na dvě textovky ohledně skleničky před tímhle mejdanem a ohledně společného taxíka. Teď bylo půl jedenácté. To by tu už Sophie přece měla být!

Klestila si cestu davem v naději, že někde svou kamarádku objeví. Nakonec otevřela francouzské okno a vyšla na relativně tichou terasu. Na lavičce seděl jakýsi pár a soustředěně si olizoval mandle. Velice rozložitý chlap s dlouhými světlými vlasy upřeně civěl na pláž a opakovaně šňupal. Holly vytáhla z kabelky mobilní telefon, aby se podívala, jestli jí nepřišla nějaká textovka. Nic. Znovu tedy vytočila Sophiino číslo.

Hovor jí spadl rovnou do schránky.

Zkusila ještě Sophiinu pevnou linku. Opět hlasová schránka.

„Á, tady jseš! Nějak ses mně ztratila!“ Mužovy špičaté řezáky se ve stroboskopickém světle barevné hudby démonicky leskly. „Šla jsi ven na vzduch?“

„A teď jdu zase dovnitř,“ prohlásila Holly a vrátila se do tlačenice ve vile. Dělala si starosti, protože Sophie byla spolehlivá. Tohle jí prostě nebylo podobné.

Hollyiny starosti však nebyly tak velké, aby jí zabránily pořádně si dnešní večer užít.

KAPITOLA 54

Kvůli problémům s nákladovými dveřmi odletělo letadlo o půl hodiny později. Roy Grace strávil celý let vzpřímený jako pravítko a vůbec ho nenapadlo sklopit si sedadlo. Upřeně se díval okénkem na nýty v šedém kovovém krytu pravého motoru. Během dvou nekonečných hodin ve vzduchu se nedokázal na nic dlouho soustředit a krátit si čas čímkoliv jiným než snahou vrýt si do paměti mapu mnichovského centra. Lepenková krabička obsahující plastový obal od nechutného sýrového závitku, který pozřel jen z čirého hladu, a kelímek se sedlinou jeho druhé hořké kávy během tohoto letu drncaly na tácku, zatímco se letadlo prodralo mračny a konečně zahájilo sestup.

Ztráta drahocenných třiceti minut, o něž se mu zkrátil již tak velmi krátký čas, který měl dnes k dispozici, Roye velmi skličovala. Sotva vnímal ruce letušky, jež se před ním sklonila a sebrala mu z tácku zbytky snídaně, a dál upřeně civěl na krajinu rozprostírající se hluboko pod ním. Na její rozlehlost.

Vstřebával svůj vůbec první pohled na německou půdu a v žaludku cítil mravenčení. Zdánlivě nekonečnou krajinu bez obzoru posévaly hnědé, žluté a zelené obdélníky rovinaté zemědělské půdy. Viděl malé shluky bílých domů s červenými a hnědými střechami, křoviny, stromy tak smaragdově zelené, že vypadaly, jako by je někdo nastříkal sprejem. A pak malé městečko. A další shluky domů a budov.

Zmocňovala se ho obrovská, skučivá panika. Pozná vůbec Sandy, jestli ji uvidí? Bývaly dny, kdy si už bez fotografie nedokázal vybavit její obličej, jako by ji čas pomalu vymazával z jeho paměti – bez ohledu na to, zda se mu to líbí, nebo ne.

A jestli v té obrovské krajině tam dole opravdu je, kde přesně? Ve městě, které Grace zatím neviděl? V některé z těch odlehlých vesniček dole, nad nimiž rychle prolétávali? Žije Sandy někde v otevřené krajině pod ním? Stala se z ní anonymní německá Hausfrau, jejíž minulost zatím nikdo nezpochybnil?

Před Gracem se znovu objevila letuščina ruka, nadzvedla zelený stolek, otočila ho v kloubu a zajistila. Země se blížila a domy zvětšovaly. Grace teď rozeznával i automobily na silnicích. V interkomu zaslechl hlas kapitána, který nařizoval palubnímu personálu, aby zaujal místa pro přistání.

Kapitán pak poděkoval cestujícím, že si vybrali let se společností British Airways, a popřál jim příjemný pobyt v Mnichově. Pro Roye bylo toto město vždy jen jménem na mapě. Jménem z novinových titulků, které nosil v nejhlubších zákoutích své mysli. Jménem z televizních dokumentů. Jménem z hodin dějepisu, když ještě chodil do školy. Jménem města, v němž dodnes bydleli Sandyini vzdálení příbuzní, s nimiž se nikdy nesetkala a od jejichž společné minulosti se odřízla.

V Mnichově působil Adolf Hitler a také zde byl zatčen, když ho jako mladého muže obvinili za pokus o převrat. V Mnichově během přistání na zasněžené dráze havarovalo v roce 1958 letadlo, v němž zahynula polovina fotbalového týmu Manchester United. A v Mnichově se do dějin olympijských her v roce 1972 tragickým písmem zapsali arabští teroristé, když zmasakrovali jedenáct izraelských sportovců.

Letadlo tvrdě dosedlo a o chvíli později ucítil Grace, jak se mu bezpečnostní pás zarývá do břicha, když motory nasadily zpětný tah. Konečně stroj zpomalil na přijatelnou rolovací rychlost. Minuli větrný rukáv a trup starého rezavého letadla se zborceným podvozkem. V interkomu se ozvalo hlášení pro cestující o leteckých přípojích. A Graceovi náhle připadalo, že všichni mravenci v jeho žaludku se teď snaží prodrat se jeho jícnem ven.

Muž na vedlejším sedadle, jehož si Grace za letu sotva všiml, si zapnul mobilní telefon. Grace vylovil svůj přístroj z krémového plátěného saka, zapnul ho a chvíli se díval na displej v naději, že mu přijde zpráva od Cleo. Kolem sebe slyšel pípání příchozích textových zpráv. Vtom zapípal i jeho telefon a Graceovi poskočilo srdce radostí. A pak zase zvadlo. Byla to jen uvítací zpráva německého mobilního operátora.

Během neklidné noci se několikrát probudil, převaloval se v posteli a lámal si hlavu nad otázkou, co si má vzít na sebe. Věděl, že je to směšné, protože cítil v kostech, že i kdyby Sandy skutečně v Německu byla, on se s ní nesetká. Přesto chtěl vypadat co nejlépe, pro všechny případy… Chtěl vypadat – a vonět – tak, jak si ho možná pamatovala. Kdysi mu kupovala vodu po holení značky Bulgari a on ještě jednu lahvičku doma měl. Dnes ráno se tedy touto kolínskou postříkal, oblékl si bílé tričko, krémové sako a lehké džínsy, protože si vyhledal teploty v Mnichově a zjistil, že je tam osmadvacet stupňů. Na nohy si vzal pohodlné tenisky, neboť se dalo předpokládat, že bude v Německu hodně chodit.

Přesto ho překvapilo únavné, dusivé, petrolejem prosycené vedro, které ho obklopilo, když sešel po schůdcích z letadla a zamířil přes asfalt k přistavenému autobusu. A protože neměl žádná zavazadla, krátce po čtvrt na jedenáct místního času prošel přes tichou, pohodlnou a klimatizovanou celní halu do příletové haly a okamžitě spatřil vysokou postavu Marcela Kullena.

Německý detektiv měl kudrnaté černé vlasy, které mu zčásti padaly do čela, a srdečný obličej ozdobený širokým úsměvem. Na sobě měl ležérní nedělní oblečení v podobě žluté košile, lehké hnědé vesty s velkými kapsami, pytlovitých džínsů a hnědých kožených mokasínů. Oběma rukama pevně sevřel Graceovu nataženou ruku a s hrdelním přízvukem prohlásil: „Royi, já skoro tě nepoznal. Jsi vypadající tak mladě!“

„Ty taky!“

Vřelé uvítání od muže, kterého vlastně nikdy pořádně nepoznal, Roye téměř dojalo. Emoce z vědomí, za jakým účelem sem přijel a v jaké situaci se ocitl, ho zaplavily tak silně, že náhle a velmi nezvykle neměl daleko k slzám.

Vyměnili si pár zdvořilostních frází a prošli po černobíle kostkované dlážděné podlaze téměř prázdnou halou. Kullenova angličtina byla dobrá, ale Graceovi chvíli trvalo, než si zvykl na jeho přízvuk. Kráčeli za jakýmsi pasažérem, který táhl zavazadlo na kolečkách, minuli pruhovanou markýzu prodejny dárkových předmětů, po chvíli vyšli z haly ven do sálavého parna a prošli kolem dlouhé řady krémových taxíků, vesměs mercedesů. Během krátké chůze k parkovišti porovnával Grace téměř předměstský klid tohoto letiště s blázincem v Heathrow a Gatwicku. Připadal si téměř jako ve městě duchů.

Německému detektivovi se právě narodilo třetí dítě, chlapec, a tak doufal, že pokud jim dnes zbude čas, odveze Roye k sobě domů a představí ho rodině. Grace, který seděl na rozpraskaném koženém sedadle spolujezdce Kullenova prastarého, ale nablýskaného BMW pětkové řady, mu odpověděl, že by velmi rád. Ve skutečnosti však ani trochu netoužil detektiva navštěvovat. Nepřijel sem utužovat společenské kontakty – chtěl využít veškerý čas, do poslední drahocenné minuty, hledáním Sandyiny stopy.

Z astmaticky znějící klimatizace začal Graceovi foukat do obličeje vítaný proud chladného vzduchu, když vyrazili z letiště do venkovské krajiny, kterou si Grace prohlížel už v letadle. Díval se z oken a cítil se zdrcen prostorností toho všeho. Uvědomil si, že si celou akci pořádně nepromýšlel. Čeho tu chce, proboha, za jediný den dosáhnout?

Kolem nich ubíhaly dopravní značky, modré cedule s bílými písmeny. Jedna nesla název letiště Franze Josefa Strausse, z něhož právě odjeli, a na další pak bylo napsáno München. Kullen neustále brebentil a postupně vyjmenovával všechny policisty, s nimiž v Sussexu pracoval. Grace mu téměř automaticky sděloval ke každému aktualizované informace a jeho myšlenky přitom těkaly mezi vraždou Katie Bishopové, starostmi o vztah s Cleo a snahou soustředit se na úkol, který ho dnes čeká. Nějakou dobu jeho oči sledovaly stříbrnočervenou soupravu S-bahnu, která uháněla rovnoběžně s nimi.

Náhle Kullenův hlas ožil a Grace uslyšel slovo fotbal. Po pravé straně uviděl mohutný nový bílý stadion ve tvaru pneumatiky, na kterém bylo velkými modrými písmeny napsáno Allianz Arena. A za ním, vysoko na čemsi, co vypadalo jako umělý pahorek, se tyčil osamělý bílý sloup s vrtulí větrné elektrárny.

„Trochu tě tady provedu, nechám tě vsát atmosféru Mnichova, pak pojedeme do kanceláře a potom do Englischer Garten?“ zeptal se Kullen.

„Dobrý plán.“

„Máš seznam?“

„Ano, mám.“

Poručík mu ještě před odletem navrhl, aby Grace sepsal seznam všech Sandyiných zájmů, na jehož základě budou moci obejít místa, která Sandy mohla při sledování těchto zájmů navštívit. Grace se nyní zadíval do notesu. Seznam byl dlouhý. Knihy. Jazz. Simply Red. Rod Stewart. Tanec. Jídlo. Starožitnosti. Práce na zahrádce. Filmy, zvláště ty s Bradem Pittem, Brucem Willisem, Jackem Nicholsonem, Woodym Allenem a Piercem…

Náhle mu zazvonil telefon. Grace ho vytáhl z kapsy a upřeně se zadíval na displej v naději, že spatří některé z Cleiných čísel.

Číslo však bylo skryté.

KAPITOLA 55

V neděli v deset patnáct dopoledne měl David Curtis, mladý strážník ve zkušební době, který v Brightonu sloužil teprve druhý den, část služby za sebou. Vysoký devatenáctiletý muž se seriózním vystupováním a tmavě hnědými vlasy, které nosil nakrátko ostříhané a moderně upravené, seděl na sedadle spolujezdce služebního opla, v němž to ze včerejší noci páchlo hranolky. Za volantem seděl jeden z nejnudnějších patronů policejní stanice v John Street.

Policejní seržant Bill Noris, čerstvý padesátník s kudrnatými vlasy a boxerským obličejem, všude byl, všechno viděl a všechno znal, jenže ani to mu nějak nestačilo, aby to za celý život dotáhl výš než na hodnost seržanta. Dnes, kdy mu do výslužby zbývalo pouhých pár měsíců, tedy nacházel potěšení alespoň v tom, že učil mladého Curtise, jak to v téhle branži chodí. Anebo přesněji: nacházel potěšení v možnosti podělit se s ním o všechny své válečné historky, které už nikdo jiný z kolegů dávno nechtěl poslouchat.

Projížděli po West Street poseté odpadky. Všechny kluby už měly zavřeno a na chodnících se válelo rozbité sklo a odhozené obaly od hamburgerů a kebabů – obvyklé zbytky po sobotní noci. Podél obrubníků se sunuly čisticí vozy a měly velmi napilno.

„Jasně že to tehdá bejvalo jiný,“ konstatoval Bill Norris. „V tý době jsme totiž mohli pást vlastní informátory. Když jsem ještě dělal na protidrogovým, jednou jsme na základě mejch informací dva měsíce sledovali jednu prodejnu na Waterloo Street. Věděl jsem, že se můj práskač neplete.“ Poklepal si na nos. „Mám zkrátka policajtskej čuch. To je věc, kterou buďto máš, anebo nemáš. Ale na to brzo přijdeš sám, hochu.“

Slunce šikmo dopadalo přes kanál La Manche na konci ulice a svítilo jim do očí. David Curtis zvedl ruku, aby si je zakryl, a prohlédl si chodníky i protijedoucí auta. Policajtskej čuch. Ale jo, Curtis věřil, že on ho má.

„A taky silnej žaludek. Ten musíš mít taky,“ pokračoval Norris.

„Ten můj je z oceli.“

„Tak jsme prostě seděli v takovým polorozpadlým baráku naproti, kam jsme se dostávali takovým průchodem vzadu. Setsakramentsky tehdy mrzlo. Dva měsíce! Málem nám tam umrzly koule! Já tam našel takovej starej kabát od železničářů, co ho tam zřejmě vyhodil nějakej otrapa, a normálně jsem si ho oblík. Dva měsíce jsme tam ve dne v noci seděli – ve dne jsme tu prodejnu sledovali dalekohledem a v noci termovizí. Jinak jsme neměli co dělat, a tak jsme jenom mlátili prázdnou slámu – tak jsme tomu tehdy říkali, chápeš? Jako že jsme si vykládali různý historky – zkrátka mlátili prázdnou slámu. No, jednou večer každopádně zastavil před tou prodejnou velkej sedan, jaguár to byl…“

Před pokračováním této historky, kterou už slyšel dvakrát, ušetřilo strážníka Curtise volání z brightonské centrály.

„Sierra Oscar volá Charlie Charlie 109.“

David Curtis vytáhl svou osobní vysílačku, kterou měl uloženou v plastovém pouzdře na klipsně ochranné vesty proti bodným ranám, a odpověděl: „Tady sto devítka, mluvte.“

„Máme na čekačce důvodné znepokojení stupně dvě. Jste volní?“

„Ano, ano. Sdělte detaily, příjem.“

„Adresa je Newman Villas 17, byt číslo 4. Bydlí v něm jistá Sophie Harringtonová. Včera nepřišla na schůzku s kamarádkou a od včerejšího odpoledne nebere telefony a neotevírá dveře, což je u ní neobvyklé. Můžete zajet na tu adresu a ověřit to, abychom to mohli smazat z čekačky?“

„Potvrzuji Newman Villas 17, byt číslo 4, Sophie Harringtonová,“ řekl Curtis.

„Ano, ano.“

„Přijato. Jedeme tam.“

Naplněn úlevou, že budou mít dnes dopoledne alespoň něco na práci, obrátil Norris auto tak prudce a rychle, až zakvílely pneumatiky. Na konci ulice odbočil doleva na Western Road a šlápl na plyn prudčeji, než bylo nezbytně nutné.

KAPITOLA 56

Grace se omluvil Marcelu Kullenovi, přiložil si telefon na ucho a zmáčkl zelené tlačítko. „Roy Grace,“ představil se. Když v tu chvíli uslyšel dost známý zatrpklý hlas na druhém konci linky, okamžitě zalitoval, že nenechal ten zatracený telefon vyzvánět.

„Kde jste, Royi? Vypadá to, že jste někde v zahraničí.“ Byla to jeho šéfová, zástupkyně náčelníka Alison Vosperová, která působila poněkud užasle. „Tohle nebyl britský vyzváněcí tón,“ dodala.

Tento telefonát dnes Grace jednoduše nečekal, takže neměl připravenou žádnou odpověď. Když z Anglie telefonoval do Německa Marcelovi, také on si všiml, že vyzváněcí tón zní úplně jinak – bylo to jakési monotónní předení namísto dvoutónového tá-tú obvyklého ve Velké Británii. Věděl tedy, že nemá smysl lhát.

Zhluboka se nadechl a řekl: „V Mnichově.“

Na druhém konci linky se ozval zvuk připomínající výbuch malé jaderné pumy uvnitř boudy z vlnitého plechu, vyplněné kuličkovými ložisky. Následovalo několik okamžiků mlčení a pak velice strohý hlas Alison Vosperové. „Právě jsem rozlila kávu. Budu vám muset zavolat později.“

Grace ukončil hovor a v duchu si vynadal, že tuto eventualitu předem nepromýšlel. V normálním světě by měl samozřejmě plné právo vzít si den volna, svěřit vedení vyšetřování své zástupkyni. Svět, v němž se pohybovala Alison Vosperová, však normální nebyl. Z důvodů, které si nedokázal tak docela vysvětlit, ale bezpochyby částečně souvisely s jeho nešťastnou nedávnou tiskovou konferencí, ho neměla ráda a neustále hledala způsob, jak ho degradovat, překazit mu kariérní postup nebo zajistit jeho přeložení na druhý konec země. Skutečnost, že si vzal Grace třetí den vyšetřování závažné vraždy volno, rozhodně nemohla její názor na něj vylepšit.

„Je všechno v pořádku?“ zeptal se Kullen.

„Naprosto.“

Po chvíli Graceovi zazvonil telefon znovu. „Co přesně v tom Německu děláte?“ zeptala se Alison Vosperová.

Roy k smrti nerad lhal – z předchozích zkušeností věděl, že lži člověka oslabují –, ale stejně tak si uvědomoval, že pravda by se v této situaci nesetkala s velkou zdvořilostí. Rozhodl se tedy zaimprovizovat: „Sleduji stopu.“

„V Německu?“

„Ano.“

„A kdy přesně se můžeme opět nadít vašich vůdcovských schopností v Anglii?“

„Dnes večer,“ odpověděl Grace. „Po dobu mé nepřítomnosti vede vyšetřování detektivka-inspektorka Murphyová.“

„Výborně,“ opáčila Vosperová. „Takže mě budete schopen zítra ráno ihned po poradě navštívit?“

„Ano. Kolem půl desáté mohu být u vás.“

„Je v případu něco nového?“

„Děláme velký pokrok. Mám blízko k zatčení podezřelého. Čekám už jen na testy DNA – zítra by měly přijít z Huntingtonu.“

„Dobře,“ řekla Vosperová a po chvíli dodala, aniž změkčila tón: „Slyšela jsem, že mají v Německu výtečné pivo.“

„To já nevím.“

„Byla jsem v Hamburku na svatební cestě. Věřte mi, že mají. Měl byste ho zkusit. Takže zítra o půl desáté.“ Zavěsila.

Sakra! pomyslel si Grace. Měl na sebe vztek, že se tak špatně připravil. Sakra, sakra, sakra! Zítra ráno ho Vosperová bezpochyby požádá, aby jí řekl něco o té stopě, kterou prý v Německu sleduje. Musí si vymyslet něco setsakra dobrého.

Projeli kolem vysokého obytného domu, pod jehož střechou se skvělo výrazné logo BMW. A pak kolem hotelu Marriott.

Grace se rychle podíval na elektronický diář, zda nemá nové e-maily. Od chvíle, kdy vystoupil z letadla, mu jich přišlo asi dvanáct a většina z nich se týkala operace Chameleon.

„Starý olympijský stadion!“ ohlásil Kullen.

Grace se podíval nalevo a spatřil budovu ve tvaru napůl zbořeného polního stanu. Odbočili doprava, projeli podjezdem a nahoře zamířili doleva přes koleje. Grace si rozevřel na klíně mapu a pokusil se zorientovat.

Kullen se podíval na hodinky a řekl: „Víš, já si myslím, byl jsem v plánu, že pojedeme skončit nejdříve v mé kanceláři a zadat do systému všechny detaily Sandy, ale myslím si, že bude lepší jet první do Seehausgartenu. Bude tam ruch, mnoho lidí. Možná budeš mít příležitost ji vidět. Je lepší, ať pojedeme do kanceláře pak, je to oukej?“

„Ty jsi průvodce, záleží na tobě!“ odpověděl Grace. Vedle zahlédl modrou tramvaj s velkou reklamou na minerálku Adelholzener na střeše.

Kullen mu zřejmě špatně rozuměl, a tak začal vyjmenovávat názvy galerií nacházejících se na široké třídě, po níž právě jeli. „Muzeum moderního umění,“ řekl. „A tamhle to je Haus der Kunst – umělecká galerie postavená za Hitlerova režimu.“

Po několika minutách se ocitli na dlouhé rovné ulici. Napravo od nich se táhlo nábřeží řeky Isar lemované stromy a nalevo se střídala jedna vysoká, stará, elegantní obytná budova za druhou. Město bylo nádherné, ale velké. Zatraceně velké. Sakra. Jak by tady mohl pátrat po Sandy, tak daleko od domova? Pokud si Sandy nepřála, aby ji našel, pak si rozhodně vybrala skvělé místo.

Marcel dál pilně vyjmenovával názvy pamětihodností, kolem nichž projížděli, a městských čtvrtí, v nichž se nacházeli. Grace ho poslouchal, neustále civěl na mapu na kolenou, snažil se zorientovat v geografii místa a v duchu si říkal: Jestli je Sandy tady, ve které části města asi žije? V centru? Na předměstí? V nějaké vesničce za městem?

A pokaždé když zvedl hlavu, bedlivě si prohlédl každého, koho na ulici nebo v protijedoucích autech viděl, v zoufalé naději, že mezi nimi uvidí Sandy. Chvíli pozoroval štíhlého a oduševněle působícího muže v kraťasech a plandavém tričku, který kráčel po ulici s novinami pod paží a ukusoval preclík zabalený v modrém papírovém ubrousku. Máš v životě nového muže? vyptával se Sandy v duchu. A jestli ano, vypadá třeba takhle?

„Jedeme do Osterwald Garten. Je to taky pivnice se zahrádkou blízko od Englischer Garten – je tam snadněji zaparkování a hezký pěšky chůze k Seehausu,“ oznámil Kullen.

O pár minut později odbočili do obytné oblasti a projeli úzkou uličkou s malými atraktivními domky po obou stranách. Poté minuli růžovobílou budovu obrostlou břečťanem a podepřenou zdobnými sloupy. „Pro svatby – matrika. Na tomto místě se můžeš vzít,“ prohlásil Kullen.

Gracem náhle projela studená vlna. Manželství. Bylo možné, že se Sandy znovu vdala a osvojila si novou identitu?

Projeli ulicí se živým plotem napravo a listnatými stromy nalevo a ocitli se na malém náměstí dlážděném kočičími hlavami a vroubeném dalšími domy obrostlými břečťanem, takže nebýt faktu, že zdejší auta měla řízení vlevo a na cedulích byly nápisy v němčině, mohl člověk klidně podlehnout dojmu, že je někde v Anglii.

Kriminalhauptkommisar zaparkoval na volném místě a vypnul motor. „Oukej, ať začneme tady?“

Grace přikývl. Připadal si trochu bezmocný. Nebyl si jistý, kde přesně na mapě se nacházejí, a když mu to Němec ochotně ukázal prstem, uvědomil si, že tuto ulici hledal na úplně jiném místě. Vytáhl z kapsy jednostránkový plánek, který mu Dick Pope vytiskl z internetu a odfaxoval, když na něm předtím zakroužkoval místo, kde s manželkou zahlédli ženu, kterou oba pokládali za Sandy. Předal plánek Marcelu Kullenovi a ten si ho chvíli prohlížel. „Ja, oukej, super!“ řekl nakonec a otevřel dveře.

Když kráčeli v sálající dopoledni výhni prašnou ulicí, obloha se začala zatahovat. Grace si svlékl sako, přehodil si je přes rameno a rozhlédl se po nějakém baru nebo kavárně. Ačkoliv v něm pulzoval adrenalin, cítil se unavený a měl velkou žízeň, takže by mu minerálka a dávka kofeinu rozhodně přišla vhod. Pak si ovšem uvědomil, že nechce marnit drahocenný čas. Zoufale se toužil dostat na místo, ocitnout se v černě zakroužkovaném bodě na rozmazaném Dickově plánku.

Za devět let to byla jediná stopa po ženě, kterou tolik miloval.

Kráčel vedle Kullena k velkému jezeru a jeho chůze byla s každým krokem naléhavější. Kullen ho provedl přes most a pak odbočil doleva, kde se rozprostíralo jezero se zalesněným ostrůvkem na pravé straně a hustý les na levé. Grace vdechoval sladkou vůni trávy a listí a vychutnával si lahodně chladivý stín i lehký větřík od vody.

Kolem projeli dva cyklisté a pak mladý muž a dívka na kolečkových bruslích, kteří se o čemsi živě bavili. O chvíli později vedle nich prohopkal velký pudl, následovaný rozzlobeným mužem s pěšinkou uprostřed a brýlemi s rohovinovými obroučkami. „Adini! Adini! Adini!“ křičel na psa a uháněl za ním. O chvíli později je předběhl šedesátník s turistickými hůlkami, velmi odhodlaným výrazem, zaťatými zuby a ostře červenými kalhotami z lykry. Vynořili se ze zatáčky a před nimi se rozprostřela krajina.

Grace spatřil obrovský park, v němž se to jen hemžilo lidmi. Jezero za parkem pak bylo mnohem větší, než si zpočátku myslel – na délku měřilo téměř kilometr a na šířku několik set metrů. Pluly na něm desítky plavidel – elegantních dřevěných klinkrových lodiček i bílomodrých laminátových šlapadel – a také flotila kachen.

Lidé se mačkali na lavicích, které kopírovaly linii břehu, a na každém čtverečním centimetru trávy se slunila těla. Někteří lidé měli v uších špunty od iPodu, jiní poslouchali v rádiu hudbu – možná ve snaze přehlušit ustavičný vřískot dětí, pomyslel si Grace.

A všude byly blondýny. Desítky, stovky blondýn. Grace přesouval pohled od jedné ke druhé, prohlížel si jejich obličeje a všechny postupně zavrhoval.

Po pěšině upalovaly dvě malé holčičky – jedna třímala v ruce kornoutek od zmrzliny, druhá pištěla. V trávě seděl mastiff, ztěžka oddechoval a slintal. Kullen zastavil vedle lavičky, na níž seděl muž ve zcela rozepnuté košili a četl knihu, kterou držel trochu nepohodlně na vzdálenost natažené paže, jako by si doma zapomněl brýle.

Ukázal přes jezero a Grace si všiml velkého a půvabného, byť možná trochu načančaného pavilonu, který jako by se nechal inspirovat stylem anglických doškových chatek. U stolů před ním seděly davy lidí a nalevo stála malá půjčovna loděk s dřevěným molem, kde zbývalo posledních pár pramiček. Na břehu pak leželo šlapadlo obrácené na bok.

Grace pocítil vlnu adrenalinu, neboť si uvědomil, nač se právě dívá. Tady to bylo! Tady Dick Pope s manželkou Lesley zřejmě zahlédli Sandy. Pluli na jezeře v jedné z těch dřevěných pramiček a všimli si jí za stolem na zahrádce.

Vyrazil kupředu, takže Kullen musel zrychlit tempo, procházel po asfaltové cestě obemykající jezero, míjel lavičku za lavičkou, díval se přes vodu a pozorně si všímal všech lidí, kteří se tu opalovali, všech tváří na všech lavičkách, všech cyklistů, běžců, chodců i bruslařů, kolem kterých procházeli. Několikrát zahlédl dlouhé světlé vlasy kolem obličeje, který mu připomínal Sandy, a zakousl se do nich očima jako Pavlovův pes, jenže vždy záhy zjistil, že je to někdo jiný.

Sandy se navíc mohla nechat ostříhat. Nebo si mohla vlasy obarvit.

Po chvíli prošli kolem elegantního kamenného pomníku na vyvýšenině a Roy začal hltat jména vytesaná do boku: VON WERNECK… LUDWIGI. Když po chvíli dorazili k pavilonu, zastavil Kullen před jídelními lístky připíchnutými na elegantní tabuli ve tvaru štítu, nad nímž se táhla slova SEEHAUSIMIGRANT ENGLISCHER GARTEN.

„Chtěl bys, ať něco sníme? Třeba můžeme jít uvnitř v restauraci, kde je studeněji, anebo můžeme být venku.“

Grace upřel pohled na zdánlivě nekonečné řady silně obsazených stolů. Na některé z nich vrhaly stín koruny stromů, jiné byly chráněny velkou zelenou stříškou, ale na většinu pražilo slunce. „Radši bych byl venku – abychom se mohli dívat kolem sebe.“

„Ano. Samozřejmě. Nejdříve dostaneme pití – chtěl bys něco?“

„Dal bych si německé pivo,“ řekl Grace s úsměvem. „A kávu.“

„Weissbier, nebo Hellas? Anebo by sis dal Radler – pivo s limonádou? Nebo třeba Russn?“

„Dal bych si velké studené pivo.“

„Máz?“

„Máz?“

Kullen ukázal na dva muže u stolu, kteří popíjeli ze sklenic velikosti továrních komínů.

„Něco menšího by nebylo?“

„Takže půllitr?“

„Výborně. Co si dáš ty? Přinesu to.“

„Ne, když přijíždíš do Německa, kupuji já!“ řekl Kullen neoblomně.

U stolů mohlo sedět odhadem několik set lidí, možná i více, a téměř všichni měli před sebou vysokou sklenici s pivem. Grace cítil ve vzduchu jeho vůni mísící se s cigaretovým a doutníkovým kouřem i s chytlavým aromatem hranolků a grilovaného masa. Pozorně se zadíval do mapy a pokusil se odhadnout, u kterého ze zhruba stovky osmimístných stolů mohla Sandy sedět.

V létě si Sandy čas od času dopřála vychlazené pivo a při této příležitosti často vtipkovala, že za to mohou její německé kořeny. Grace to nyní začínal chápat. A také si začínal připadat velmi podivně. Mohla za to únava, žízeň, anebo jen obludnost úkolu, kvůli němuž sem přicestoval? Nemohl se zbavit absurdního dojmu, že narušuje Sandyino soukromí a že zde ve skutečnosti není vítán.

Náhle zjistil, že se dívá do jakési přísné pánovité tváře, která jako by s ním souhlasila a zároveň ho varovala. Byla to šedá kamenná bysta vousatého muže, která mu připomínala sochy starověkých filozofů, jaké člověk často vídá ve vetešnictvích a domácích výprodejích. Jeho znalosti filozofie byly stále chatrné, ale tento muž rozhodně jako filozof vypadal.

Poté si všiml jména PAULANER, významně vytesaného do podstavce. V tu chvíli se objevil Kullen se dvěma pivy a dvěma kávami na tácku. „Tak co, už jsi rozhodl, kde chceš sedět?“

„Tenhleten Paulaner, to byl nějaký německý filozof?“

„Filozof? To já nemyslím. Paulaner je název největšího mnichovského pivovaru.“

„Aha,“ řekl Grace a připadal si jako ňouma. „Jasně.“

Kullen ukázal na stůl u vody, kde se právě uvolnilo několik míst po skupince mladých lidí, kteří postupně vstávali a nasazovali si batůžky. „Chtěl by ses posadit tam?“

„Perfektní.“

Když kráčeli ke stolu, Grace si znovu prohlížel jeden obličej za druhým. Restaurace byla plná mužů a žen všeho věku, od teenagerů až po důchodce. Všichni měli na sobě ležérní oblečení – většinou trička, volné košile nebo i odhalený hrudník a k tomu kraťasy nebo džínsy. Skoro všichni měli na očích sluneční brýle a k tomu baseballové kšiltovky, látkové kloboučky nebo slamáky. Pili z tupláků nebo půllitrů pivo, jedli klobásy s hranolky, pečená žebra, uzený sýr o velikosti tenisového míčku nebo cosi, co vypadalo jako sekaná s kyselým zelím.

Byla zde Sandy tento týden? Chodívala pravidelně kolem sochy vousatého muže, který dělal reklamu pivovaru Paulaner? Sedávala zde, pila pivo a dívala se na jezero? As kým?

S novým mužem? S novými přáteli?

A pokud byla opravdu naživu, co se jí honilo hlavou? Co si myslela o minulosti, o něm, o jejich společném životě, o všech jejich snech, slibech a společně stráveném času?

Grace vytáhl plánek Dicka Popa a znovu se zadíval na rozmazaný kroužek, aby se zorientoval.

„Do dna!“

Kullen, jenž si mezitím nasadil letecké sluneční brýle, zvedl sklenici. Grace ho napodobil. „Skol!“

Německý detektiv přátelsky zavrtěl hlavou a řekl: „Ne, my říkáme Prosit!“

„Prosit!“ opáčil Grace a oba si přiťukli.

„Na úspěch,“ prohodil Kullen. „Anebo si ho možná ve skutečnosti vůbec nepřeješ?“

Grace se krátce a hořce zasmál a položil si otázku, zda Němec vůbec tuší, jak blízko je od pravdy. Jakoby na povel mu v tom okamžiku dvakrát zapípal telefon.

Byla to textová zpráva od Cleo.

KAPITOLA 57

Strážník ve zkušební době David Curtis a seržant Bill Norris vystoupili z hlídkového vozu nedaleko od adresy, kterou jim z centrály uvedli. Newman Villas byla archetypální obytná ulice v Hove, plná unaveně vyhlížejících viktoriánských domů s terasou. Kdysi byly určeny pro jedinou rodinu, přičemž nahoře bydlelo služebnictvo, zatímco dnes byly rozděleny na více menších jednotek. Po celé ulici se táhla baterie cedulí realitních kanceláří – většina z nich nabízela byty k pronájmu.

Hlavní vchod do čísla 17 vypadal, jako by už hezkých pár desetiletí neviděl barvu, a většina jmenovek na panelu byla ručně psaná a zašlá. Jméno 5. Harringtonová působilo relativně čerstvě.

Bill Norris zmáčkl zvonek. „Víš,“ řekl, „kdysi jsme na sledovačce bejvali čtyři. Zatímco dneska na ní může dělat klidně i dvacet policajtů. Jednou jsem se dostal do problémů. Do tý prodejny, co jsme sledovali, chodila i jedna sociální pracovnice. A já k jejímu jménu do záznamu napsal: ‚Hezkej zadek a kozy.‘ Moc dobře to přijatý nebylo. Dostal jsem za to parádní kapky, přímo od inspektora stanice!“ Znovu zazvonil.

Mlčky chvíli čekali. Když se jim nikdo neozýval, začal Norris postupně zvonit i na všechny ostatní zvonky. „Je čas zničit někomu nedělní leháro.“ Poklepal si na hodinky. „Třeba je v kostele.“ Uchechtl se.

„Jo?“ ozval se náhle praskavý a zbědovaný hlas.

„Jsem ze čtyřky. Ztratil jsem klíč. Mohl byste mě pustit dovnitř, prosím vás?“ žadonil Norris.

O chvíli později se ozvalo ostré zadrnčení a pak cvaknutí zámku.

Seržant strčil do dveří, otočil se na mladého kolegu a ztlumil hlas. „Nikdy jim neříkej, že jseš od policie – jinak tě nepustí dovnitř.“ Spiklenecky si sáhl na nos. „Ale to se naučíš.“

Curtis se na něj podíval a položil si otázku, kolik služeb ještě bude muset snášet tuhle otravu. Upřímně doufal, že jestli se někdy začne jen trochu podobat tomuhle starému páprdovi, zasadí mu někdo ránu z milosti.

Prošli přes krátkou a zatuchlou chodbu kolem dvou bicyklů a regálu plného pošty, kterou tvořily převážně letáky z místních pizzerií a čínských bister. Na odpočívadle v prvním patře zaslechli výstřely a po nich známý mohutný hlas Jamese Garnera: „Ani hnout!“ Zvuk vycházel zpoza dveří opatřených číslicí „2“.

Vystoupali do druhého patra ke dveřím s číslicí „3“. Zde se schodiště zužovalo a na jeho horním konci se nacházely dveře s číslicí „4“.

Norris hlasitě zaklepal. Žádná odpověď. Zaklepal tedy znovu a hlasitěji. A pak ještě jednou. Nakonec pohlédl na mladého strážníka. „Tak jo, hochu. Jednoho dne budeš stát na tomdle místě ty. Co bys teda udělal?“

„Rozrazil bych dveře?“ odvětil zkusmo Curtis.

„A co když tam zrovna šoustá?“

Curtis pokrčil rameny. Na tuto otázku odpověď neznal.

Norris zaklepal ještě jednou. „Haló! Slečno Harringtonová? Je tam někdo? Policie!“

Nic.

Norris vytočil svou rozložitou postavu bokem a tvrdě vrazil do dveří, ty se zatřásly, ale nepovolily. Seržant to zkusil silněji. Tentokrát se dveře rozštíply a Norris setrvačností vletěl do úzké prázdné chodby, kde se zachytil zdi, aby nabral rovnováhu.

„Haló! Policie!“ vykřikl a vyrazil kupředu. Pak se však zarazil a obrátil se k mladému kolegovi. „Běž v mejch šlépějích. A na nic nesahej. Nechceme kontaminovat ňáký důkazy.“

Curtis nemotorně našlapoval za seržantem a zadržoval přitom dech. Norris před ním otevřel jedny dveře a zkoprněl.

„Do prdele!“ ulevil si. „Ach, do prdele!“

Mladý strážník se postavil vedle něj, škubl sebou a zhnuseně a šokovaně vytřeštil oči před sebe. V žaludku jako by se mu začalo hemžit cosi studeného. Zoufale se chtěl dívat jinam, ale nedokázal to. Morbidní fascinace dalece přesahující rámec pracovních povinností držela jeho pohled přišpendlený k posteli.

KAPITOLA 58

Roy Grace zíral na textovou zprávu od Cleo na displeji:

Seber se v tom Mnichove a zavolej mi, az se vratis.

Žádný podpis. Žádný polibek. Jen strohé, naštvané oznámení.

Alespoň mu však konečně odpověděla.

Grace si v duchu zformuloval lapidární odpověď a vzápětí ji zavrhl. Sestavil jinou a zavrhl i tu. Odmítl její návrh na společný nedělní oběd a místo toho odjel do Mnichova, aby zde našel manželku. Jak to na ni asi mohlo působit?

Ale stejně: copak nemohla reagovat alespoň trochu chápavěji? Grace se se Sandyiným zmizením nikdy netajil – Cleo o něm dobře věděla. Měl snad nějakou jinou možnost? V podobné situaci by se přece každý zachoval stejně, nebo ne?

Zničehonic pocítil na Cleo zlost přiživenou únavou, stresem i nepolevujícím sluncem, které mu pražilo do hlavy. Zatracená ženská, copak to nedokážeš pochopit?

Všiml si, že se na něj Marcel Kullen dívá, a pokrčil rameny. „Ženské.“

„Je všechno v pořádku?“

Grace odložil telefon a uchopil oběma rukama těžkou sklenici. „Tohle pivo je v pořádku,“ prohodil. „Víc než v pořádku.“ Zhluboka se napil a usrkl horké kávy. „Ale jinak toho moc v pořádku není. Chápeš?“

Kriminalhauptkommisar se usmál, jako by nevěděl, jak reagovat.

Zatraceně, pomyslel si Grace náhle. Ten Mnichov je plný duchů.

„Pověz mi, Royi,“ zeptal se Kullen, „jak dobře inspektor Pope Sandy znal?“

„Dobrá otázka,“ odpověděl Roy, kterého německý komisař vrátil do reality k bezprostřednímu úkolu. „Byli to naši nejlepší přátelé – jezdili jsme s nimi na dovolené, každý rok několik let po sobě.“

„Takže se nemohl snadno zaplést – eh – poplést?“

„Ne. A jeho žena taky ne.“

K jejich stolu přišel vysoký a zdatně vyhlížející mladík ve žluté košili a červených kalhotách a začal sklízet sklenice z uvolněných míst vedle nich. Měl módně ostříhané a nagelované světlé vlasy.

„Promiňte,“ oslovil ho Grace. „Mluvíte trochu anglicky?“

„Až příliš dobře!“ Mladík se zašklebil.

„Vy jste Australan?“

„Obávám se, že jo!“

„No to je perfektní. Možná byste mi mohl pomoci. Byl jste tady minulý čtvrtek?“

„Jsem tady každej den. Od desíti ráno do půlnoci.“

Grace vytáhl z kapsy saka Sandyinu fotografii a ukázal mu ji. „Neviděl jste tuto ženu? Byla tady ve čtvrtek kolem oběda.“

Mladík převzal fotografii a na chvíli se na ni upřeně zadíval. „Minulý čtvrtek?“

„Ano.“

„Ne, příteli, nic mi to neříká. Což ale neznamená, že tady nebyla. Denně tu obsloužíme stovky lidí.“ Zaváhal. „Těch tváří je tolik, že se mi všecky mění v jednu rozmazanou šmouhu. Ale jestli chcete, můžu se zeptat kolegů.“

„Buďte tak hodný,“ řekl Grace. „Je to pro mě opravdu důležité.“

Mladík odešel a po pár minutách se vrátil s celou skupinou mladých sklízečů – všichni měli na sobě stejné uniformy.

„Omlouvám se, příteli,“ řekl. „Tohle je tlupa nejpitomějších lidí na planetě. Víc toho pro vás udělat nemůžu!“

„Jo, a ty si taky naser, Rone!“ řekl jeden z mladíků – malý a podsaditý Australan s vlasy jako jehelníček. Obrátil se ke Graceovi. „Omlouvám se za kolegu, on je zkrátka retardovaný. Stalo se mu to u porodu – a my se ho snažíme potěšit.“

Grace nasadil nucený úsměv a podal mu fotografii. „Hledám tuto ženu. Myslím, že tu byla minulý čtvrtek kolem oběda. Napadlo mě, jestli ji někdo z vás třeba nezná.“

Podsaditý Australan převzal fotografii, chvíli si ji prohlížel a pak ji poslal dál. Všichni sklízeči postupně zavrtěli hlavou.

Marcel Kullen si sáhl do kapsy a vytáhl hrst vizitek. Vstal a každému sklízeči jednu podal. Všichni se náhle začali tvářit vážněji.

„Zítra se sem vrátím,“ řekl jim. „A přinesu každému z vás jednu kopii té fotky. Jestli se ta žena vrátí, prosím, okamžitě mi zavolejte na mobilní číslo napsané na vizitce, anebo na číslo Landeskriminalamtu. Je to velmi důležité.“

„Bez obav,“ řekl Ron. „Jestli se vrátí, brnknem vám.“

„To bych vám byl opravdu vděčný.“

„Spolehněte se.“ Grace jim poděkoval.

Když se Australané vrátili ke svým povinnostem, zvedl Kullen půllitr a podíval se Graceovi do očí. „Jestli je tvoje žena v Mnichově, najdu ji pro tebe, Royi. Jak to v Anglii říkáte? Děj se, co se děj?“

„Skoro přesně.“ Grace zvedl sklenici a přiťukl si s ním. „Děkuju ti.“

„A já ti taky sestavuji seznam.“ Němec vytáhl z vnitřní kapsy malý zápisník. „Jestli si představíme, že je tady a žije život, který žila v Anglii. Možná jsou některé věci, které by jí chyběly, ano?“

„Co třeba?“

„Třeba nějaké jídlo? Existuje nějaké jídlo, které by jí chybělo?“

Grace se na okamžik zamyslel. Byla to dobrá otázka. „Marmite! Kvasnicová pomazánka!“ řekl po chvíli. „Tohle jídlo milovala. Každý den si ho dávala ke snídani na topinku.“

„Dobrá. Marmite. Na Viktualienmarktu je obchod, kde prodávají anglické jídlo pro vaše vystěhovalce. Zajdu tam pro tebe. Měla se sebou něco lékařsky špatného? Třeba alergie?“

Grace se úporně zamyslel. „Alergie neměla, ale dělala jí problém tučná jídla. Byla to genetická záležitost. Kdykoliv snědla něco tučného, vždycky měla strašně zkažený žaludek – brala na to léky.“

„Vzpomeneš si na název toho léku?“

„Něco jako chlomotil. Můžu se doma podívat do lékárničky.“

„A já můžu propátrat lékařskou kliniku v Mnichově – zjistíme, jestli někdo s jejím popisem tyhle léky objednává.“

„Dobrý nápad.“

„A je moc dalších věcí, na které se taky můžeme dívat. Jakou hudbu měla ráda? Chodila do divadla? Měla oblíbené filmy nebo filmové hvězdy?“ Grace začal odříkávat seznam. „A sport? Dělala nějaký sport?“

Náhle si Grace uvědomil, kam jeho německý kolega míří. A to, co se mu ještě před pár hodinami jevilo jako neskutečně těžký úkol, se začalo scvrkávat v cosi, co se dá možná přece jen provést. Navíc mu to ukazovalo, jak je jeho mysl zatemněná. Staré pořekadlo o člověku, který pro stromy nevidí les, bylo až nepříjemně pravdivé. „Plavání!“ řekl a podivil se, proč na to k sakru nepřišel sám. Sandy byla posedlá udržováním kondice. Neběhala však a nechodila do tělocvičny, protože měla vyskakovací koleno. A tak se její velkou vášní stalo plavání. V Brightonu denně chodívala na bazén. Buďto do King Alfred, anebo do Regency – a když bylo dost teplo, plavala i v moři.

„Můžeme nechat monitorovat bazény v Mnichově.“

„Dobrý plán.“

Kullen se znovu zadíval do poznámek a řekl: „Ona ráda čte?“

„To si piš.“

Němec se zatvářil zmateně. „Já myslel, že si to zapíšu až…“

„Ne, ne, ne, to je jen takový anglický výraz, jako že určitě. Ano, milovala knihy. Hlavně detektivky. Anglické a americké. Jejím oblíbeným autorem byl Elmore Leonard.“

„Na rohu Schellingstrasse je takové knihkupectví s názvem Munich Readery. Provozuje ji Američan. Chodí tam mnoho anglicky mluvících osob – můžou si tam vyměňovat knihy, chápeš? Čenžovat je. Je to to správné slovo?“

„Budou tam mít dneska otevřeno?“

Kullen zavrtěl hlavou. „Tohle je Německo. V neděli je všechno zavřené. Ne jako v Anglii.“

„Měl jsem si vybrat lepší den.“

„Zítra já půjdu pro tebe hledat. A teď si dáš něco k jídlu?“

Grace vděčně přikývl. Náhle se mu vrátila chuť.

Když se pak znovu rozhlédl po moři obličejů, zachytil pohledem ženu s nakrátko ostříhanými světlými vlasy, která kráčela ve skupince lidí jejich směrem, jenže pak se náhle otočila a velmi rychle se dala na odchod.

Graceovi explodovalo srdce. Vmžiku byl na nohou, prohnal se kolem fotografujícího Japonce a sprintem prokličkoval mezi skupinou nově příchozích, kteří si právě sundávali batůžky. Upíral pohled na ženu a rychle zkracoval náskok.

KAPITOLA 59

Cleo seděla jen ve zmačkaném bílém tričku na svém oblíbeném místě, totiž na koberečku na podlaze, a opírala se o gauč. Třímala v rukou zpola vypitý hrnek se stále vlažnější kávou a kolem ní ležely rozložené nedělníky. Závojnatka jménem Ryba jako vždy čile prozkoumávala tisíckrát prozkoumaná zákoutí obdélníkového akvária. Chvíli pomalu plavala, jako by sledovala neviditelnou kořist, a pak náhle proti něčemu vyrazila – proti kousku jídla, proti imaginárnímu nepříteli, anebo proti milenci.

Hodiny ukazovaly půl jedné, venku byl nádherný nedělní den, ale Cleo jen ležela v zastřeném pokoji na podlaze a listovala jedním sešitem novin za druhým tak dlouho, až ji oči bolely tak, že už nemohla číst. Mozek měla tak strnulý, že téměř nedokázala přemýšlet.

V bytě to vypadalo jako na smetišti. Cleo ho potřebovala pořádně vysmýčit, ale neměla k tomu dost zápalu a energie. A tak jen upřeně hleděla na mobilní telefon v očekávání, že na něj každou chvíli přijde odpověď na zprávu, kterou poslala Royovi. Zatracený chlap, pomyslela si. Ve skutečnosti však spílala sama sobě.

Nakonec telefon sebrala a vytočila svou nejbližší kamarádku Millii. Odpověděla jí její dcera. Dlouhý, protáhlý a zajíkavý hlas pětileté dívky řekl: „Haló, tady je Jessica, kdo volá, prosím?“

„Máš doma mámu?“ zeptala se Cleo kmotřenky.

„Máma teď má strašně moc práce,“ odpověděla Jessica důležitě.

„Mohla bys jí říct, že volá tetička Kilo?“ Millie jí od nepaměti neříkala „Cleo“, nýbrž „Kilo“. Snad to bylo tím, že byla dislektička.

„No, potíž je v tom, tetičko Kilo, že máma je zrovna v kuchyni, protože k nám na oběd přijede spousta lidí.“

Za pár okamžiků se nicméně ve sluchátku ozval Milliin hlas. „Ahoj, holka! Co se děje?“

Cleo jí vylíčila, k čemu došlo mezi ní a Royem, Na Millii se jí vždycky líbilo, že jakkoliv byla pravda bolestná, Millie se nikdy nepárala s výrazy. „Ty jseš strašnej idiot, Kilo. Cos čekala, že udělá? Co bys v téhle situaci udělala ty?“

„On mi zalhal.“

„Všichni chlapi lžou. Prostě takhle fungujou. Jestli chceš mít dlouhodobý vztah s chlapem, tak se musíš smířit s tím, že ho budeš mít se lhářem. Mají to v povaze – je to genetická záležitost, darwinovská podmínka přežití druhu, jasný? Vždycky ti navykládají to, co chtějí, abys slyšela.“

„Skvěle.“

„No jo, tak to prostě je. Ženský taky lžou, akorát jinak. Já lhala o většině orgasmů, o kterých si Robert myslí, že jsem je měla.“

„To mi moc nepřipadá jako dobrý základ pro vztah – lži.“

„Já netvrdím, že jsou všechny lži bezvýznamné. Jenom říkám, že jestli hledáš dokonalost, Kilo, tak skončíš sama. Protože jediní chlapi, kteří nikdy nebudou lhát, jsou ti, co ti leží na pitevně v lednici.“

„Sakra!“ zvolala Cleo náhle.

„Co je?“

„To nic. Jen jsi mi právě připomněla, že ještě musím něco udělat.“

„Hele, mě tady každou minutou čeká invaze – přijede k nám na oběd horda Robertových klientů. Můžu ti večer zavolat zpátky?“

„Žádný problém.“

Když Cleo zavěsila, podívala se na hodinky a uvědomila si, že byla tak pohroužena do myšlenek o Royovi, že nakonec úplně zapomněla odjet na pitevnu. Ženské tělo, které včera večer odvezli z pláže, nechali s Darrepem ležet na vozíku, protože všechny lednice byly plné – jedno křídlo bylo totiž mimo provoz a teprve se opravovalo. V poledne si měla jedna místní pohřební služba přijet pro dvě těla a Cleo měla v úmyslu pustit zřízence dovnitř a současně uložit ženu do jedné z uvolněných lednic.

Vyškrábala se na nohy. Na telefonním záznamníku měla vzkaz od sestry Charlie, která jí volala asi v deset hodin. Cleo přesně věděla, čeho se bude vzkaz týkat – že si bude muset vyslechnout Charliino podrobné svědectví o tom, jak ji její přítel poslal k vodě. Možná by ji mohla přesvědčit, aby se setkaly někde na sluníčku, třeba v parku nebo na nábřeží, a dát si pozdní oběd, až se Cleo vrátí z pitevny. Vytočila sestřino číslo a Charlie naštěstí ihned souhlasila a sama navrhla restauraci Arches.

O třicet minut později se Cleo konečně propletla hustou dopravou směřující na pláž, projela branou k ústavu soudního lékařství a s úlevou zjistila, že zakrytý boční vjezd, kudy se mimo zraky veřejnosti přivážela a odvážela těla, je stále prázdný – vůz pohřební služby ještě nedorazil.

Cleo měla na autě staženou střechu a její nálada se o píď zlepšila. Přemýšlela o slovech, která jí Roy Grace před pár týdny adresoval, kdy ho ve stejném autě vezla do jedné venkovské hospody. Víš, když je teplý večer, auto má takhle staženou střechu a ty sedíš vedle mě, je strašně těžké si myslet, že je se světem něco v nepořádku!

Zaparkovala modré MG na obvyklém místě naproti hlavnímu vchodu do šedé, nahrubo omítnuté budovy a otevřela kabelku, aby z ní vytáhla telefon a varovala sestru, že přijede o něco později. Telefon však v kabelce nebyl.

„Krucinál!“ ulevila si hlasitě.

Jak na něj sakra mohla zapomenout? Nikdy, nikdy, vůbec nikdy neodcházela z domu bez něj. Její nokia jako by k ní byla připoutaná neviditelnou pupeční šňůrou.

Royi Gracei, co mi to kruci děláš s hlavou?

Zatáhla střechu auta, přestože se na pitevně hodlala zdržet jen pár minut, a uzamkla vůz. Postavila se pod vnější průmyslovou kameru, strčila klíč do zámku vchodu pro personál a otočila jím.

Jedním z automobilů v nepřerušované koloně sunoucí se ke kruhovému objezdu na Lewes Road naproti tepané bráně ústavu soudního lékařství byla i černá toyota prius. Na rozdíl od většiny ostatních vozidel však nepokračovala k nábřeží, ale odbočila doleva na ulici vedoucí podél pitevny, pomalu vyjela do strmého svahu lemovaného po obou stranách domy a začala zde hledat místo k zaparkování. Časový miliardář se usmál. Přímo před ním bylo volné místo optimální velikosti. Jako by na něj čekalo.

Znovu si začal sát ruku. Bolest se zhoršovala a ohlupovala mu mysl. A také ruka nevypadala moc dobře – během noci mu ještě více natekla.

„Pitomá malá čubka!“ vykřikl muž v náhlém návalu hněvu.

Ačkoliv Cleo pracovala na pitevně už osm let, stále nebyla imunní vůči pachům. A smrad, který ji po otevření dveří udeřil do nosu dnes, ji téměř fyzicky srazil na kolena. Stejně jako všichni zaměstnanci piteven se i ona už dávno naučila dýchat ústy, avšak zápach rozkládajícího se masa – kyselý, sžíravý, hnilobný – se těžce vznášel ve vzduchu, dorážel na ni, snášel se na ni jako neviditelná mlha, vířil kolem ní a prosakoval všemi póry její kůže.

Cleo tedy co nejrychleji zadržela dech, zapomněla na telefonát, který bude muset vyřídit, rychle prošla kolem své kanceláře a vstoupila do malé převlékárny. Tam si sundala z háčku čistý zelený plášť, vklouzla do bílých gumáků, vytáhla z balíčku nové gumové rukavice a nasoukala do nich zpocené ruce. Nakonec si nasadila roušku – ne že by tenhle kus látky dokázal nějak podstatně eliminovat zápach, ale trochu přece jen pomáhal.

Odbočila doprava, prošla krátkou chodbou s šedými dlaždicemi do přijímací místnosti, která sousedila s hlavním pitevním sálem, a rozsvítila světla. Mrtvola byla zaevidována jako Neznámá žena, kteréžto přízvisko se dávalo všem neidentifikovaným mrtvolám ženského pohlaví, které sem přivezli.

Cleo měla odjakživa pocit, že je velmi smutné být mrtvý a navíc i neidentifikovaný.

Žena ležela na nerezovém stole vedle dalších tří mrtvol seřazených u sebe. Odtrženou ruku měla položenou mezi nohama a vlasy jí splývaly ze stolu dolů. V jednom pramínku měla vpletenou zelenou chaluhu. Cleo k ní přistoupila a prudkým mávnutím ruky odehnala asi deset masařek, které se rozlétly po pitevním sále. Kromě důvěrně známého zápachu rozkladu cítila i jiné pronikavé aroma. Sůl. Štiplavou vůni moře. A když pak z náhlého popudu jemně vypletla z vlasů mrtvoly chaluhu, začala pochybovat, zda si opravdu chce dát se sestrou dostaveníčko na pláži.

Vtom zazvonil zvonek u zadních dveří. Dorazila pohřební služba. Cleo se podívala na záběr z průmyslové televize vzadu a teprve poté otevřela zadní dveře u nákladové rampy a pomohla dvěma neformálně oblečeným mladým mužům naložit těla v igelitových pytlích do zadní části diskrétně hnědé dodávky. Jakmile zřízenci odjeli, Cleo za nimi pečlivě zavřela dveře a vrátila se do přijímací místnosti.

Ze skříňky v rohu vytáhla bílý igelitový pytel a vrátila se k tělu. S mrtvolami vytaženými z vody manipulovala k smrti nerada. Jejich kůže měla po několika týdnech pobytu ve vodě přízračnou, tučně bílou barvu a také její textura jako by se změnila a připomínala spíše lehce šupinatou kůži prasete. Tomuto jevu se odborně říkalo adipocere. První pitevní asistent, pod nímž kdy Cleo pracovala a který si liboval v morbidnostech, jí kdysi s jiskrou v oku prozradil, že se mu také říká hrobní vosk.

Rty, oči, prsty, části lící, ňadra, pochvu i prsty na nohou okousali mrtvé ženě drobné rybky nebo krabi. Její ošklivě rozžvýkaná prsa ležela svraštělá po obou stranách jejího těla – velká část vnitřní tkáně byla pryč, stejně jako poslední zbytky důstojnosti této nebohé ženy.

Kdo jsi? přemýšlela Cleo, když otevírala pytel a začala do něj ženu soukat, přičemž ji lehce, ale opatrně nadzvedávala, aby jí neroztrhla další tkáň.

Když ji včera v noci spolu se dvěma policisty, jedním detektivem-inspektorem, jedním policejním lékařem a úředním ohledavačem mrtvol Ronniem Pearsonem ohledávala, neobjevili žádné stopy, které by naznačovaly, že byla zavražděna. Na těle nebyly žádné jizvy s výjimkou odřenin, které se daly u těla převalujícího se bůhvíjak dlouho v příboji očekávat. Na druhou stranu bylo tělo ve značném stupni rozkladu, takže veškeré stopy násilí mohly být dávno zničeny. Úřední ohledavač schválil převoz těla na ústav soudního lékařství k pitvě. Ta byla naplánována na pondělí a jejím hlavním cílem měla být identifikace těla – s největší pravděpodobností podle dentálních záznamů.

Cleo se teď na mrtvolu znovu pečlivě zadívala a hledala případnou stopu po škrcení na krku nebo dírku po průstřelu, kterých si mohla napoprvé nevšimnout. Snažila se o ženě zjistit co nejvíce. Stanovit věk mrtvého člověka, který strávil nějakou dobu ve vodě, bylo vždy obtížné. Ženě mohlo být pětadvacet, ale také klidně přes čtyřicet.

Mohlo jít o utonulou plavkyni, o ženu, která vypadla z lodi, případně o oběť sebevraždy. Anebo, což se také někdy stávalo, se nechala pohřbít do moře, ale pozůstalí ji řádně nezatížili, takže se její tělo uvolnilo – pohřbít do moře se však nechávali převážně muži. A také mohla patřit k tisícovkám lidí, kteří se rok co rok ztratí. Pohřešovaná osoba.

Cleo opatrně zvedla utrženou paži a položila ji na prázdný nerezový stůl vedle těla. Nato začala velice jemně obracet mrtvolu na břicho, aby jí zkontrolovala záda. Přitom zaslechla uvnitř budovy tiché cvaknutí.

Zvedla hlavu a chvíli poslouchala. Znělo to jako otevírání nebo zavírání hlavního vchodu.

KAPITOLA 60

„Sandy!“ ječel Grace. „SANDY!!!“ Žena se od něj opět vzdalovala. Sakra, ta běžela rychle! Měla na sobě obyčejné bílé tričko, modré cyklistické šortky a tenisky. V ruce držela malou tašku a uháněla po cestě vedoucí kolem jezera. Grace běžel za ní, protáhl se kolem jakési sochy a všiml si, že se žena proplétá mezi několika hrajícími si dětmi. Poté se vyhnula dvěma kníračům, kteří se navzájem honili, vrátila se na cestu a proběhla kolem elegantně oblečené dámy na koni a kolem vláčku matrónovitě vyhlížejících žen s turistickými hůlkami, které ve dvojstupu svižně kráčely kolem jezera.

Roy litoval, že si dával pivo. Po čele mu stékal pot, štípal ho v očích a napůl ho oslepoval. Proti němu jeli dva bruslaři, a tak uhnul doprava, jenže oni uhnuli na stejnou stranu. Změnil tedy směr, ale oni taky. V poslední vteřince znovu zoufale uhnul doprava a bolestivě vrazil nohou do malé, volně stojící lavičky. Upadl obličejem přímo na lavičku a cítil, jak se mu její hrany zarývají do kůže.

„Tschuldigen!“ řekl jeden z bruslařů, vysoký dospívající chlapec. Stál nad Gracem a tvářil se ustaraně. Druhý poklekl a natáhl ruku. „To je dobrý,“ zalapal Grace po dechu. „Vy jste Američan?“

„Angličan.“

„Moc mě to mrzí.“

„To je dobrý, v pořádku, děkuji. Je to moje chyba. Já…“ Byl otřesený a připadal si hloupě. Přijal chlapcovu ruku a nechal se zvednout. Sotva byl opět na nohou, začal pátrat po Sandy.

„Pořezal jste si nohu,“ řekl druhý bruslař.

Grace se na ni ani nepodíval. Všiml si, že má na levé holeni roztržené džínsy a že se mu z nich řine krev, ale bylo mu to jedno. „Děkuji – Danke,“ řekl a v panice se zadíval před sebe, doleva i doprava.

Žena zmizela.

Cesta ubíhala ještě několik set metrů rovně hustým lesem a poté se rozšiřovala v mýtinu. Zároveň z ní však vedla odbočka doprava přes úzký most s kovovým zábradlím.

Kurva, kurva, kurva, kurva, kurva.

Grace zdeptaně zaťal ruce v pěst. Přemýšlej!

Kudy ta ženská běžela? Kterým asi směrem?

Otočil se k oběma bruslařům. „Promiňte, kde je nejbližší cesta tamhle na tu silnici?“

Jeden bruslař ukázal na most a řekl: „Ja, touhle cestou to máte na silnici nejblíž. Je to jediná trasa.“

Grace jim poděkoval, klopýtavě vyrazil kupředu, chvíli přemýšlel a pak odbočil doprava a propletl se mezi skupinou cyklistů jedoucích proti němu přes most. Ignoroval štípavou bolest v noze a opět se rozběhl. Dospěl k závěru, že Sandy má nejspíš namířeno k východu. Jenže všude byly davy lidí. Grace přešel do jakéhosi kulhavého sprintu, seběhl z přeplněné cesty a vyrazil přes trávu podél ní, přičemž vrhal těkavé pohledy na lavičky před sebou, na pobíhající psy a na opalující se výletníky. Především však upíral oči do dálky v zoufalé snaze zahlédnout tam povědomé světlé vlasy.

Určitě to byla ona! Jistě, Grace zachytil jen část jejího profilu a neviděl jí dobře do tváře, ale i to mu stačilo. Byla to Sandy. Musela to být ona! Proč by také jinak utíkala, kdyby to nebyla ona?

Grace uháněl dál a jeho zoufalství otupovalo bolest v holeni. Nemohl přece cestovat takovou zatracenou dálku jen proto, aby mu teď takhle proklouzla mezi prsty.

Kde jsi?

Zářivé slunce mu na okamžik zasvítilo přímo do očí, jako by na něj někdo namířil baterku. Byl to odraz od autobusu jedoucího po silnici maximálně sto metrů od něj. A pak spatřil Grace další záblesk. Tentokrát to už slunce nebylo.

Vyhnul se skupině rozpustilých lidí, kteří se právě fotili, a ve chvíli, kdy fotoaparát zableskl podruhé, proběhl přes okraj nerovného trávníku a dorazil na prázdnou silnici obklopenou lesem. U obrubníku stál autobus. Po Sandy jako by se však slehla země.

Poté se však autobus rozjel a Grace ji znovu spatřil – nacházela se necelých sto metrů před ním a stále utíkala.

„SANNDDDDDYYYYY!“

Žena se na okamžik zastavila a zadívala se jeho směrem, jako by si kladla otázku, na koho křičí.

Aby ji nenechal na pochybách, začal Grace zběsile mávat rukou, sprintem k ní vyrazil a křičel dál: „Sandy! Sandy! Sandy!“

Žena se však opět dala do běhu a zmizela mu za zatáčkou. Na silnici se vynořili dva policisté na koních a Grace chvíli uvažoval, jestli je nemá požádat o pomoc. Místo toho se však nakonec prohnal kolem nich, přičemž na sobě cítil jejich ostražité pohledy.

Poté v dálce zahlédl žlutou zeď jakési budovy. Žena proběhla kolem semaforu, na kterém svítila červená, vyhnula se kontejneru, vyběhla na most, minula budovu a zamířila za skupinku zaparkovaných autobusů.

Nakonec se zastavila u zaparkovaného stříbrného BMW a zdálo se, že v kabelce něco hledá – zřejmě klíč, domyslel si Grace.

Náhle stál vedle ní a lapal po dechu. „Sandy!“ řekl radostně.

Žena otočila hlavu a neméně zadýchaným hlasem mu sdělila něco německy.

Když se teď na ni Grace poprvé pořádně zadíval, uvědomil si, že to není Sandy.

Vůbec to nebyla ona.

Srdce mu kleslo jako výtah, kterému se přetrhlo lano. Žena měla stejný profil, neuvěřitelně stejný, ale její obličej byl širší, placatější, daleko tuctovější. Do očí jí Grace neviděl, protože měla sluneční brýle, ale ani to nebylo nutné. Tahle ústa nepatřila Sandy – byla malá a tenká. A zatímco Sandy měla jemnou hedvábnou pleť, tato tvář byla podobaná jizvami po akné z dětství.

„Já – omlouvám se. Moc se omlouvám.“

„Vy jste Angličan?“ řekla žena s příjemným úsměvem. „Mohu vám nějak pomoci?“

Vytáhla klíček, stiskla tlačítko a dveře se odemkly. Otevřela dveře na straně řidiče a začala uvnitř něco hledat. Grace zaslechl cinkot mincí.

„Omlouvám se,“ řekl. „Já – udělal jsem chybu. Spletl jsem si vás – myslel jsem, že jste někdo, koho znám.“

„Úplně jsem zapomněla, kolik je hodin!“ Žena si poplácala po čele, aby naznačila hloupost. „Policie tady velmi rychle rozdává pokuty. A lístek platí jen dvě hodiny!“

Vytáhla z kapsy dveří hrst eur.

„Mohu se vás na něco zeptat, prosím? Eh – byla jste tu – v Englischer Garten – ve čtvrtek? Zhruba v tuto dobu?“

Žena pokrčila rameny. „Myslím, že ano. V tomhle počasí sem jezdím často.“ Na okamžik se zamyslela. „Minulý čtvrtek?“ zeptala se.

„Ano.“

Žena přikývla. „Rozhodně ano. Určitě.“

Grace jí poděkoval a otočil se. Zpocené šaty se mu lepily na kůži a na pravou tenisku mu stékal pramínek krve. V dálce zahlédl Marcela Kullena, který kráčel jeho směrem. Cítil se naprosto zdrcen. Vytáhl mobilní telefon a zvedl si ho k uchu, zatímco žena kráčela k parkovacím hodinám. Grace však nehodlal telefonovat. Hodlal si ženu vyfotit.

KAPITOLA 61

Cleo poslouchala dál. Docela určitě slyšela cvaknutí. Uprostřed přetáčení útlé, křehké a šedivé mrtvoly se zarazila a zlehka se přikrčila nad nerezovým stolem. „Haló?“ řekla hlasem utlumeným rouškou. Setrvala v nehybnosti, naslouchala a nejistě se dívala přes dveře na šedé dlaždice na chodbě. „Haló? Kdo je tam?“ zavolala o něco hlasitěji. Cítila, jak se jí svírá hrdlo. Sundala si roušku a nechala ji viset na šňůrkách. „Haló?“ Ticho. Jen jemné vrnění lednic.

Jejím tělem projela vlna strachu. Nenechala venkovní dveře otevřené? To určitě ne, nikdy je přece nenechává otevřené. Pokusila se přemýšlet s čistou hlavou. Co ten zápach, když otevírala dveře? Nemohla je přece jen nechat mimoděk otevřené, aby v sále trochu vyvětrala?

Ani nápad, tak hloupá by nebyla. Vždycky dveře zavírala a navíc měly samozamykací mechanismus. Samozřejmě že je zavřela!

Proč jí tedy ten člověk neodpovídá? kladla si v duchu otázku, přestože odpověď na ni předem znala.

Kolem piteven se vždy motají úchylové, které fascinují mrtvá těla. I zde v minulosti zaznamenali několik vloupání, avšak nejmodernější bezpečnostní systém instalovaný před rokem a půl zatím fungoval jako dostatečný odstrašující prostředek.

Náhle si Cleo vzpomněla na monitor průmyslové televize na zdi a zadívala se na něj. Zrnitý černobílý obraz zachycoval asfaltovou plochu před vchodem, záhon s květinami a kus cihlové zdi za ním. V záběru byla také koncová světla a kus zadního nárazníku jejího auta.

Vtom zaslechla na chodbě zřetelné zašustění látky.

Na celém těle jí naskákala husí kůže. Na okamžik ztuhla, její mozek se roztočil na plné obrátky a jako by se snažil zachytit nějakého pevného bodu. Na polici vedle skříně stál telefon, ale Cleo neměla dost času se k němu dostat. Zoufale začala hledat nějakou zbraň v dosahu. Chvíli si pohrávala s absurdní myšlenkou, že použije utrženou ruku mrtvoly. Strachem se jí napjala kůže; čelo se jí stáhlo tak, jako by měla na hlavě elastickou čepici.

Šustění se přiblížilo. Cleo spatřila na dlaždicích stín.

A pak se její strach náhle přetavil ve vztek. Ať je to, kdo chce, tady každopádně nemá co dělat. Rozhodla se, že se nenechá vyděsit ani zastrašit úchylem, který se ukájí vloupačkami na pitevnu. Na její pitevnu.

Několika rychlými odhodlanými kroky došla ke skříni, hlučně otevřela dveře a vytáhla největší ze sady vykosťovacích nožů Sabatier. Pevně ho uchopila za rukojeť a vyběhla k otevřeným dveřím. Tam však vykřikla hrůzou, neboť narazila do vysokého člověka v oranžovém tričku a citrónově zelených kraťasech, který jí sevřel ruce a přitiskl jí je k bokům. Nůž řinčivě dopadl na dlážděnou podlahu.

KAPITOLA 62

Marcel Kullen zastavil u obrubníku a ukázal přes ulici. Roy Grace spatřil na rohu velkou prodejnu s béžovou fasádou. Měla výlohy plné knih, ale uvnitř byla tma. Světla zavěšená ze stropu sice svítila, ale plnila spíše dekorativní účel, než aby skutečně osvětlovala interiér. Graceovi připomínala světlušky.

Na průčelí bylo elegantními šedými písmeny napsáno THE MUNICH READERY a pod tím ještě SECOND-HAND BQOKS IN ENGLISH.

„Jen jsem ti chtěl tu prodejnu ukázat. Zítra se tady jdu zeptat,“ vysvětlil německý detektiv.

Grace přikývl. Měl v sobě dvě velká piva a pečenou klobásu s kyselým zelím a bramborami, takže se cítil strašlivě otupěle. Vlastně mu dělalo problém neusnout.

„Říkal jsi mi, že Sandy byla velká čtenářka?“

Byla. To slovo v Graceoyě nitru nehezky zadrnčelo. Neměl rád, když lidé mluvili o Sandy v minulém čase, jako by byla mrtvá. Nechal to však plavat. I on sám podvědomě často minulý čas používal. V náhlém návalu energie řekl: „Ano, je náruživá čtenářka, odjakživa. Detektivky, thrillery, všechny možné romány o záhadách – a taky životopisy. Obzvlášť ráda četla o ženách-badatelkách.“

Kullen zařadil rychlost a jel dál. „Jak to říkáte v Anglii? ‚Nevěšej hlavu‘?“

Grace poplácal přítele po zádech. „Dobrá paměť!“

„Takže teď my pojedeme na policejní ústředí. Mají tam záznamy pro pohřešované osoby. Mám přítelkyni, Sabine Thomasovou, která je policejní rada a to oddělení řídí. Přijede se za námi setkat.“

„Děkuji ti,“ řekl Grace. „To je od ní milé, že přijede v neděli.“

Jeho předchozí optimismus vyprchal a on teď opět cítil sklíčenost z nezměrnosti úkolu, který ho tu čeká. Sledoval tiché ulice, opuštěné krámky, automobily, chodce. Sandy mohla být kdekoliv. V kterékoliv místnosti za fasádou zdejších domů, v kterémkoliv z těchto aut, na kterékoliv z těchto ulic. Mnichov byl navíc jen jedním městem z mnoha. V kolika dalších městečkách a městech se mohla Sandy ukrývat?

Nahmatal na svých dveřích knoflík a stáhl okénko. Do tváře mu začal foukat dusný vlhký vzduch. Hloupý pocit, který ho zaplavil, když se po bezvýsledné honičce v parku vrátil ke stolu, z něj sice vyprchal, ale vystřídala ho beznaděj.

Po telefonátu Dicka Popea nabyl z nějakého důvodu dojmu, že stačí odjet do Englischer Garten a vyhledat tam Sandy. Že tam na něj bude čekat. Jako by se nechala zahlédnout Dickem a Lesley Popeovými schválně, aby mu tím vyslala nějaký jemný vzkaz.

Taková bláhovost!

„Jestli chceš, můžeme cestou do kanceláře projít Marienplatz. Je to jen malá zajížďka. Tam můžeme jít na Viktualienmarkt, co jsem ti říkal, že si myslím, že by tam anglická osoba mohla chodit nakupovat jídlo.“

„Ano, děkuji ti.“

„A pak pojedeš do mého domu a seznámíš se s mou rodinou.“

Grace se na něj usmál a přemýšlel, zda má Němec vůbec tušení, jak hodně mu Grace závidí normálnost jeho života. Vtom ho z myšlenek vytrhlo zvonění mobilního telefonu. Grace pohlédl na displej.

Skryté číslo.

Nechal telefon vyzvánět a váhal. Nejspíš to bylo něco pracovního a on teď neměl náladu bavit se s někým o práci. Zároveň si však uvědomoval tíhu zodpovědnosti. S těžkým srdcem tedy stiskl zelené tlačítko.

„Nazdar!“

Byl to Glenn Branson. „Co se děje?“

„Kde jsi?“

„V Mnichově.“

„V Mnichově? Ty tam ještě pořád jseš?“

„Jsem tu teprve pár hodin.“

„A co tam sakra vůbec děláš?“

„Pokouším se ti koupit koně.“

Nastalo dlouhé mlčení. „Cože?“ A pak: „Aha, jasně. Moc vtipný. Takže v Mnichově – do prdele práce. Viděls někdy film Noční vlak do Mnichova?“

„Ne.“

„Režíroval ho Carol Reed.“

„Ten jsem nikdy neviděl. Teď není vhodná doba bavit se o filmech.“

„No jo, ale onehdy ses díval na Třetího muže. Toho taky režíroval Reed.“

„Kvůli tomuhle mi voláš?“

„Ne.“ Branson se chystal něco dodat, jenže Kullen se v tu chvíli naklonil ke Graceovi a ukázal mu poněkud fádně vyhlížející budovu.

„Vydrž okamžik.“ Grace zakryl rukou mluvítko.

„Tohle je Bierkeller, za kterého vyhodili Hitlera, protože nezaplatil útratu!“ řekl. „Taková historka, víš?“

„Zrovna projíždím kolem nálevny Adolfa Hitlera,“ informoval Grace Bransona.

„Jo? No, tak jeď hezky dál. Hele, máme problém.“

„Povídej.“

„Velký problém. Obrovský. Slyšíš?“

„Jsem jedno ucho.“

„Máš nějaký divný hlas. Ty tam chlastáš?“

„Ne,“ řekl Grace a v duchu zbystřil smysly. „Poslouchám tě.“

„Máme co dělat s další vraždou,“ začal detektiv-seržant. „Nese podobné rysy jako vražda Katie Bishopové.“

Náhle seděl Roy Grace zpříma a byl dokonale soustředěný. „Jaké podobné rysy?“

„Obětí je mladá žena jménem Sophie Harringtonová. Našli ji mrtvou s plynovou maskou na obličeji.“

Po Graceových zádech začaly běhat mrazivé prsty. „Sakra. Co k tomu máš dál?“

„Co ještě potřebuješ? Říkám ti, že bys měl hezky rychle mazat zpátky do Anglie.“

„Máte tam přece Murphyovou. Ta to zvládne.“

„To je jen tvůj záskok,“ prohlásil Branson shazovačně.

„Když jí tak chceš říkat… Ale pokud jde o mě, je to právoplatná zástupkyně hlavního vyšetřovatele.“

„Víš, co se říkalo o záskoku za Gretu Garbo?“

Grace se marně pokusil vzpomenout si na nějaký film s touto filmovou legendou. „Ne, co se říkalo?“ zeptal se nedůtklivě.

„Záskok za Gretu Garbo dokáže dělat všechno, co dělá Greta Garbo, s výjimkou čehokoliv, co Greta Garbo dělá.“

„Velmi lichotivé.“

„Chápeš, jo?“

„Chápu, jo.“

„V tom případě kecni do nejbližšího letadla a bleskem mazej zpátky. Alison Vosperová si myslí, že už má tvůj skalp. Její politikaření je mně šumafuk, ale ty mně šumafuk nejseš. Potřebujeme tě.“

„Nezapomněls nakrmit Marlona?“ zeptal se Grace.

„Marlona?“

„Závojnatku.“

„Á sakra.“

KAPITOLA 63

Cleo se snažila křičet, ale hlas jí zůstával uvězněn v hrdle. Zběsile se vzpouzela ve snaze uvolnit si ruce a útočníkův obličej před sebou viděla jen jako rozmazanou šmouhu. Vykopla nohou a zasáhla ho do holeně. A pak zaslechla jeho hlas. „Cleo!“

Tichý a žalostný. „Cleo! To jsem já! Už je to v pořádku.“

Cleo rozeznala špičaté černé vlasy. A polekaný výraz na jeho mladém, příjemném obličeji. Měl na sobě oranžové tričko, citrónově zelené šortky a v uších měl zastrčeny špunty od sluchátek.

„Krucipísek.“ Cleo se přestala vzpouzet a šokem otevřela ústa. „Darrene!“

Darren jí velmi pomalu a ostražitě pustil ruce, jako by si stále nebyl tak úplně jist, že ho kolegyně nepobodá. „Jsi v pořádku, Cleo?“

Cleo naprázdno polkla. Její srdce jako by se snažilo provrtat se z hrudníku ven. Ustoupila, podívala se na kolegu, poté na nůž na podlaze a pak znovu na jeho hnědé oči. Byla zkoprnělá. Tak zkoprnělá, že chvíli nedokázala vůbec nic říct.

„Strašně jsi mě polekal,“ řekla po chvíli zadýchaným šeptem.

Darren zvedl ruce, vytáhl si z uší sluchátka a nechal je volně viset za bílé kabely. Znovu zvedl ruce a naznačil, že se vzdává. Cleo si uvědomila, že se i on třese.

„Promiň.“ Stále byla překysličená a měla rozechvělý hlas. Konečně se usmála, aby trochu odlehčila situaci.

Darren se však stále tvářil nejistě. „To ze mě jde vážně takový strach?“

„Já… Slyšela jsem dveře,“ řekla Cleo a náhle si začala připadat hloupě. „Volala jsem, ale nikdo neodpovídal. Takže mě napadlo, že jsi vetřelec. Já – byla jsem…“ Zavrtěla hlavou.

Darren vzal do dlaně sluchátka a svěsil ruce. „Měl jsem nahlas puštěnou hudbu,“ řekl. „Neslyšel jsem tě.“

„Moc se omlouvám.“

Asistent se sehnul a začal si třít holeň.

„Ublížila jsem ti?“

„Po pravdě řečeno ano! Ale přežiju to.“ Na holeni měl ošklivou modřinu. „Najednou jsem si vzpomněl, že jsme nechali venku tělo. A napadlo mě, že při tomhle vedru by mělo být v ledničce. Volal jsem ti, ale tys mi to doma ani na mobilu nebrala, takže jsem se rozhodl, že sem zajedu a udělám to sám.“

Cleo se teď cítila normálněji. Ještě jednou se omluvila.

Darren pokrčil rameny. „Nelam si s tím hlavu. Ale nikdy jsem si nemyslel, že práce na pitevně je kontaktní sport.“

Cleo se zasmála. „Moc mě to mrzí, vážně. Měla jsem den blbec. Já…“

„Pusť to z hlavy. Jsem v pohodě.“

Cleo se podívala na zarudlý šrám na jeho noze. „Je od tebe hezké, žes přijel. Děkuju ti.“

„Příště si to dobře rozmyslím,“ řekl Darren dobrosrdečně. „Možná jsem neměl odcházet z předchozího zaměstnání – bylo mnohem méně násilné.“

Cleo se zaculila. Vzpomněla si, že Darren předtím pracoval jako řeznický učeň. „Jsi hodný, žes přijel i v neděli,“ zopakovala.

„Aspoň jsem nemusel opékat maso na zahradě rodičů mé holky,“ prohodil. „To je nevýhoda téhle práce. Od chvíle, co jsem tu nastoupil, mi pečení masa nějak nedělá dobře.“

„Tak to jsme dva.“

Oba měli na mysli oběti popálenin. Jejich kůže byla obvykle zčernalá a křupavá jako prasečí škvarky. Podle délky hoření bylo jejich maso někdy šedé a tvrdé, jindy syrové a krvavé jako špatně uvařené vepřové. Cleo jednou četla, že lidožroutské kmeny ve střední Africe nazývaly bělochy dlouhými prasaty. Přesně chápala proč. A právě z toho důvodu nedělal mnoha lidem pracujícím na pitevně pohled na pečení masa dobře. Zejména když se peklo vepřové.

Společně obrátili mrtvolu na břicho a ohledali její záda ve snaze odhalit nějaké tetování, znaménko nebo průstřel. Nenašli však nic. S úlevou tedy nasoukali tělo do pytle, zapnuli ho a vsunuli do lednice číslo 17. Zítra měl začít identifikační proces. Měkká tkáň z prstů zmizela, takže se mrtvole nedaly sejmout otisky. Čelist však měla neporušenou, takže se daly ověřit dentální záznamy. Analýza DNA byla v tomto případě střelbou od boku – mrtvá žena už by musela mít záznam v databázi, aby bylo její DNA s čím porovnat. Její popis, fotografie a míry budou odeslány na Horkou linku pro pohřešované osoby a sussexská policie bude kontaktovat přátele a příbuzné všech žen, u nichž bylo ohlášeno zmizení a jejichž popis odpovídá nalezené mrtvole.

Ráno pak měl konzultující patolog dr. Nigel Churchman provést pitvu, aby stanovil příčinu úmrtí. Pokud by během pitvy odhalil cokoliv podezřelého, okamžitě by zastavil práci a uvědomil soudního patologa ministerstva vnitra, tedy buďto Nadiusku de Sancha, anebo dr. Theobalda, kteří by přijeli na místo a dokončili pitvu za něj.

Do té doby zbývalo Cleo s Darrenem několik hodin nádherného nedělního odpoledne.

Darren odjel jako první: nasedl do malého červeného nissanu a vyrazil na grilování, bez něhož by se docela dobře obešel. Cleo stála ve dveřích, dívala se, jak odjíždí, a nedokázala se ubránit závisti. Darren byl mladý, plný zápalu a spokojený se svou dívkou i se svou prací.

Zatímco ona se co nevidět přehoupne přes třicítku. Práce ji bavila, ale současně jí trochu naháněla strach. Chtěla mít děti dříve, než zestárne. Ale pokaždé, když si myslela, že našla toho pravého, vylezlo z něj něco nepříjemného. Roy byl opravdu báječný chlap. Ovšem právě ve chvíli, kdy už si začínala myslet, že je mezi nimi všechno naprosto dokonalé, vypustil na ni čertíka z krabičky v podobě své pohřešované manželky.

Aktivovala alarm, vyšla ven a zamkla hlavní dveře. Hlavou se jí honila jediná myšlenka – touha jet rychle domů a podívat se, jestli jí Roy neposlal zprávu. Když však kráčela přes asfalt ke svému modrému MG, šokovaně se zarazila.

Někdo jí rozřízl černou plátěnou střechu. Od čelního skla až po zadní okno.

KAPITOLA 64

Žena za dřevěnou přepážkou opatřenou sklem mu podala obdélníkový formulář žlutohnědé barvy. „Napište tam, prosím, své jméno, adresu i ostatní údaje,“ řekla unaveným hlasem. Vypadala, jako by na svém místě seděla příliš dlouho, takže postupně začala připomínat muzejní exponát ve vitríně, z něhož někdo zapomněl utírat prach. Obličej měla sinalý z přílišného pobytu v uzavřených prostorách a neforemné hnědé vlasy jí splihle dopadaly na ramena jako záclony vytrhané ze žabek.

Nad recepcí úrazového a pohotovostního oddělení Královské sussexské nemocnice visel velký černý LCD panel, na němž bylo momentálně žlutým písmem napsáno: ČEKACÍ DOBA 3 HODINY.

Muž se nad formulářem bedlivě zamyslel. Chtěli po něm jméno, adresu, datum narození a jméno nejbližšího příbuzného. Nechyběla ani kolonka pro alergie.

„Je všechno v pořádku?“ zeptala se žena.

Muž zvedl nateklou pravou ruku. „Těžko se mi píše,“ řekl.

„Chcete, abych ho vyplnila za vás?“

„Já si nějak poradím.“

Když se pak opřel o přepážku a znovu se zadíval na formulář, zničehonic mu přestal fungovat mozek otupělý bolestí. Muž se snažil rychle uvažovat, ale myšlenky se nedostavovaly v takovém pořadí, v jakém by si přál. Náhle pocítil lehkou závrať.

„Můžete se posadit a v klidu si ho vyplnit,“ nadhodila recepční.

Muž se na ni osopil: „POVÍDÁM, ŽE SI NĚJAK PORADÍM!“

Lidé sedící na tvrdých šedých plastových sedátkách všude kolem něj polekaně zvedli hlavy. To nebylo chytré, pomyslel si muž. Poutat na sebe pozornost není chytré. Spěšně vyplnil formulář a pak, jako by chtěl své předchozí jednaní nějak vysvětlit, načmáral do kolonky Alergie slova „Na bolest“. Připadalo mu to vtipné.

Žena však jen převzala formulář a zřejmě si toho vůbec nevšimla. „Posaďte se, prosím. Co nejdříve si pro vás přijde sestra.“

„Za tři hodiny?“ zeptal se muž.

„Řeknu jim, že je to naléhavé,“ odvětila recepční suše a ostražitě sledovala, jak ten podivný muž s dlouhými rozcuchanými hnědými vlasy, hustým plnovousem a velkými tónovanými brýlemi, který měl na sobě tílko, pytlovitou bílou košili, šedé kalhoty a sandály, kráčí k volnému sedátku a usedá mezi muže s krvácející paží a starší ženu s ovázanou hlavou. Teprve poté zvedla sluchátko.

Časový miliardář vytáhl z pouzdra na opasku komunikátor, ale než s ním stačil cokoliv provést, dopadl před něj stín. U jeho sedátka stála příjemná tmavovlasá žena krátce před padesátkou. Měla uniformu zdravotní sestry a na klopě štítek se jmenovkou BARBARA LEACHOVÁ – SESTRA ÚPO.

„Dobrý den,“ řekla bodře. „Můžete jít se mnou?“

Odvedla ho do malé kabinky a požádala, aby se posadil.

„Tak co máte za problém?“

Muž zvedl ruku. „Poranil jsem si ji, když jsem dělal na autě.“

„Jak je to dlouho?“

Muž chvíli přemýšlel a pak řekl: „Ve čtvrtek odpoledne.“

Sestra si ruku bedlivě prohlédla, otočila ji v dlani a pak ji porovnala s jeho levicí. „Zdá se, že v ní máte zánět,“ řekla. „Dostal jste někdy v poslední době protitetanovou injekci?“

„Nevzpomínám si.“

Žena si jeho ruku znovu zamyšleně prohlédla. „Říkal jste, že jste pracoval na autě?“

„Na starém autě. Restauruju ho.“

„Zavolám doktora, aby se na vás co nejrychleji podíval.“

Muž se vrátil do čekárny na sedátko a znovu upřel pozornost ke komunikátoru. Připojil se na internet a klikl na záložku vyhledavače Google.

Když se stránka otevřela, zadal do okénka heslo MG TF.

V tomto autě jezdila Cleo Moreyová.

Navzdory bolesti, navzdory roztěkaným myšlenkám se v jeho hlavě utvářel plán. Opravdu dobrý plán.

„To je kurva geniální!“ vykřikl nahlas, poněvadž nedokázal ovládnout své vzrušení. A vzápětí se opět stáhl do ulity.

Třásl se po celém těle.

Což bylo vždy znamení, že Bůh jeho kroky schvaluje.

KAPITOLA 65

Grace zdráhavě zkrátil svůj pobyt v Mnichově o několik drahocenných hodin a podařilo se mu sehnat letenku na dřívější let. Počasí v Anglii se během dne dramaticky změnilo, a když krátce po šesté večer kráčel k mnohopatrovému krátkodobému parkovišti v Heathrow, měla obloha zlověstně šedou barvu a studený vítr s sebou nesl první kapky deště.

Roy se cítil opotřebovaný a vyčerpaný. Přemýšlel, čeho dnes dosáhl kromě toho, že si u Alison Vosperové vysloužil další černý puntík. Dosáhl vůbec něčeho?

Vsunul do stroje parkovací lístek a závora se zvedla. Dokonce i radostný zvuk motoru při zvyšování otáček, jemuž obvykle s radostí naslouchal, se mu dnes večer zdál poněkud rozladěný. Rozhodně nejel na všechny válce. Stejně jako jeho majitel.

Seber se v tom Mnichove a zavolej mi, az se vratis.

Když na kruhovém objezdu zvolil výjezd na silnici M2S, zastrčil telefon do hands-free držáku a vytočil Cleino číslo. Telefon začal vyzvánět. Když po chvíli uslyšel její hlas, byl lehce rozostřený a jen stěží srozumitelný kvůli randálu jazzové hudby v pozadí.

„Nazdar! Detektive-su-superintendente Royi Gracei! Kde jsi?“

„Zrovna jsem vyjel z Heathrow. A ty?“

„Já se tu zrovna nalízávám se ségrou. Dáváme si třetí vodku s džusem – ne – promiň, opravuju! Dáváme si pátou vodku s džusem, dole u Arches. Je to strašná díra, ale skvěle tu hrajou. Přijeď za náma!“

„Musím jet na jedno místo činu. Co třeba později?“

„Myslím, že už moc dlouho při vědomí nebudu!“

„Ty dneska nemáš službu?“

„Mám volno!“

„Můžu se pak u tebe zastavit?“

„Neručím za to, že budu vzhůru. Ale zkusit to můžeš!“

Newman Villas byla stejně jako většina obytných ulic s nízkými nájmy v tomto městě poseta cedulemi s nabídkou pronájmů. Číslo 17 nebylo výjimkou. Nápadná cedule realitní kanceláře RAND & Co. nabízela k pronájmu třípokojový pokoj. Pouhých pár centimetrů pod ní stál hřmotný strážník s deskami v ruce. Za ním se táhla modrobílá páska označující hranice místa činu, které zasahovalo i část chodníku.

Na ulici opodál parkovala řada povědomých vozidel. Grace zahlédl krabicovitou dodávku vyšetřovací místnosti závažných incidentů, několik dalších policejních vozů zaparkovaných vedle sebe, takže již tak úzká ulice teď byla ještě užší, a samozřejmě i hlouček reportérů, mezi nimiž nechyběl ani starý dobrý Kevin Spinella.

Grace využil anonymity své soukromé alfy romeo, projel kolem nich a našel si místo za rohem na Church Road, na dvojité žluté čáře. Zhasl motor a chvíli zůstal sedět. Sandy.

Co by teď měl dělat? Počkat, jestli Kullen něco nezjistí? Vrátit se do Mnichova a strávit tam víc času? Stále mu zbývalo přes čtrnáct dní dovolené – probírali s Cleo, že by spolu někam odjeli, třeba že by ho koncem měsíce mohla doprovodit na policejní sympozium v New Orleansu. Momentálně však cítil spíše rozervanost.

Věděl, že pokud je Sandy opravdu v Mnichově, postupem času ji dokáže najít. Dnešní akce byla pitomost – za těch pár hodin se mu nikdy nemohlo podařit něčeho hmatatelného dosáhnout. Přinejmenším však uvedl míč do hry a udělal, co mohl. Marcel Kullen byl spolehlivý a určitě pro něj udělá maximum. Kdyby se tam Grace vrátil na celý týden, možná by to stačilo. Mohl by strávit jeden týden tam a druhý v New Orleansu s Cleo. To by šlo – tedy pokud by se mu podařilo získat Clein souhlas. Což byl velký otazník.

Přehodil myšlenkovou výhybku k úkolu, který ho zde čekal, vytáhl z kufru cestovní zavazadlo a vyrazil zpět k číslu 17. Několik reportérů na něj začalo pokřikovat, jedna dychtivě působící dívčina mu strčila před obličej mikrofon s pěnovým krytem a všude kolem začaly cvakat blesky.

„V tuto chvíli nemám žádný komentář,“ řekl Grace rozhodně.

Náhle mu zastoupil cestu Spinella. „Je tahle další, detektive-superintendente?“ zeptal se tiše.

„Co další?“

Spinella ztlumil hlas ještě více a vědoucně se na něj podíval. „Vy víte, nač se ptám. Je?“

„To vám řeknu, až se na to podívám.“

„Nebojte, detektive-superintendente. Když mi to neřeknete vy, udělá to někdo jiný.“ Spinella se z boku poklepal po nose. „Zdroje!“

Grace se chvíli ukájel příjemnou představou, jak reportérovi rozbíjí ciferník, přičemž téměř slyšel praskavý zvuk Spinellovy nosní přepážky, ale pak se jen protáhl kolem něj, došel ke strážníkovi a podepsal se mu na seznam. Strážník mu sdělil, že inkriminovaný byt se nachází v nejvyšším patře.

Grace se protáhl pod páskou, vytáhl z tašky čistý bílý papírový plášť a nemotorně se do něj začal soukat. Jako naschvál přitom před zraky všech sussexských reportérů téměř upadl, když vsunul obě nohy do jediné nohavice. Z obličejem brunátným rozpaky se vymotal z kombinézy, oblékl si ji správně, nasadil si jednorázové nazouváky a gumové rukavice a vstoupil do domu.

Zavřel za sebou vchodové dveře, zastavil se na chodbě a začal čenichat.

Cítil však jen obvyklý plesnivý zápach starého koberce a vařené zeleniny, který byl typický pro tisíce podobně unavených budov, které během své kariéry navštívil. Zápach rozkládající se mrtvoly přítomen nebyl, což znamenalo, že oběť není mrtvá dlouho – ve vlně letních veder by hnilobný zápach smrti začal být zanedlouho patrný. To je však jen malá úleva, pomyslel si Grace a s radostí zaregistroval pásku, která ležela na podlaze a sloužila jako přístupová cesta ke schodišti. Znamenalo to, že policejní tým, jenž se na místo dostavil, ví, co dělá, když tímto způsobem bránil kontaminaci místa činu.

On sám musel postupovat stejně. Vyjít teď nahoru by nebylo moudré, protože by hrozilo riziko, že budoucí obhájce pachatele bude při obhajobě poukazovat na křížovou kontaminaci místa činu. Místo toho tedy vytáhl mobilní telefon, zavolal Kim Murphyové a oznámil jí, že je dole.

V prvním patře náhle zahlédl muže v bílé kombinéze s kapucí. Byl to ohledávací technik Eddie Gribble. Klečel právě na podlaze a seškrabával z ní vzorek. Když spatřil Roye, kývl na pozdrav. Po chvíli se v Graceově zorném poli objevil i druhý, totožně oblečený technik Tony Monnington, který nanášel na zeď daktyloskopický prášek.

„Dobrý večer, Royi!“ zavolal dolů vesele.

Grace zvedl ruku. „Užíváš si neděli?“

„Aspoň jsem moh vypadnout z domu. A Belinda ať se v bedně dívá, nač chce.“

„Všechno zlé je k něčemu dobré,“ odvětil Grace chmurně.

O chvíli později k němu sešly po schodišti dvě další postavy v kombinézách s kapuci. Jednou z nich byla Kim Murphyová, která držela v ruce videokameru, a druhou hlavní detektiv-inspektor Brendan Duigan, vysoký a rozložitý laskavý policista s jemným růžolícím obličejem a předčasně zešedlými vlasy, které si stříhal na ježka. Grace se cestou sem dozvěděl, že jako službu konajícího vyšetřovatele přivolali na místo činu právě Duigana. Ten zjistil, že mezi tímto úmrtím a vraždou Katie Bishopové existuje podobnost, a zavolal Kim Murphyové.

Po krátké zdvořilostní konverzaci přehrála Murphyová Graceovi videozáznam pořízený na místě činu. Grace ho sledoval na malém monitoru v zadní části kamery.

Když člověk dělá tuhle práci mnoho let, začne si myslet, že už je vůči všem hrůzám imunní, že už všechno viděl a nic ho nedokáže překvapit nebo šokovat. Záběry, které nyní zhlédl, však vyvolaly v jeho nitru temné mrazení.

Na lehce trhaném záběru figurovaly postavy dvou ohledávacích techniků v bílých kombinézách s kapucemi, kteří klečeli na čtyřech na podlaze. Další postava stála a vedle ní klečela na podlaze Nadiuska De Snacha. Na konci postele, která byla rovněž v záběru, zahlédl Grace alabastrové nahé tělo mladé ženy s dlouhými hnědými vlasy a plynovou maskou na obličeji.

Byla to téměř dokonalá kopie smrtelného výjevu Katie Bishopové.

Až na to, že Katiina mrtvola nejevila žádné známky odporu či boje, zatímco kamera nyní začala dokazovat, že druhá zabitá žena se vrahovi bezpochyby bránila. Na podlaze ležel rozbitý talíř a na zdi nad ním byla vidět rýha. Zrcadlo prádelníku bylo rozbité, lahvičky s parfémy a tuby s líčidly se válely po celém pokoji a na zdi těsně nad bílou pelestí postele se táhla krvavá šmouha. Následoval zdlouhavý záběr na zarámovaný obraz řady plážových lehátek, který se válel na podlaze s rozbitým sklem.

Také Brighton už během let zažil pár vražd, ale zatím nikdy se nad městem díkybohu nevznášel přízrak masového vraha. Grace tak o této problematice nikdy nepotřeboval mnoho vědět – tedy až do nynějška.

Nedaleko od domu hlasitě houkal autoalarm. Grace ho vytěsnil z myšlenek a upřeně se zadíval na pozastavený obraz mrtvé mladé ženy na displeji kamery. Pravidelně se účastnil přednášek o sériových vrazích, s nimiž na každoročním sympoziu Mezinárodní asociace vyšetřovatelů vražd konaném většinou v USA vystupovali hlavní vyšetřovatelé těchto případů, a tak se nyní snažil rozpomenout na společné rysy. Spinella zatím držel slovo a v tisku se až dosud neobjevila žádná zmínka o plynové masce. Bylo tudíž nepravděpodobné, že by tuto ženu zavraždil napodobitel.

Jednou z věcí, na které si z těchto přednášek vzpomínal, byla i diskuse o strachu, jenž se může ve společnosti rozšířit po oznámení zprávy, že v okolí řádí masový vrah. Zároveň však měla veřejnost právo, ba přímo potřebu to vědět.

Grace se otočil k detektivu Duiganovi. „Tak co zatím víme?“ zeptal se ho. „Podle Nadiuscina odhadu je ta mladá žena mrtvá přibližně dva dny.“

„Máme představu, jak zemřela?“

„Ano.“ Kim Murphyová posunula záznam o něco dále, přiblížila obraz a ukázala na hrdlo zabité ženy. Táhla se přes ně tmavě červená jizva po škrcení, která byla zvlášť dobře patrná v okamžiku, kdy blesk policejního fotoaparátu osvětlil místo vraždy a zvýšil její kontrast.

Graceovi se sevřel žaludek ještě dříve, než mu Kim jeho přesvědčení potvrdila.

„Stejná jako v případě Katie Bishopové,“ poznamenala.

„Takže máme co dělat se sériovým vrahem – ať už tahle definice obnáší cokoliv?“ dotázal se Grace.

„Podle toho, co jsem zatím viděl, Royi, je na jakékoliv závěry brzy,“ odvětil Duigan. „Navíc nejsem na sériové vrahy expert. Naštěstí jsem zatím s žádným neměl tu čest.“

„Tak to jsme dva.“

Grace se hluboce zamyslel. Dvě atraktivní ženy zabité zjevně stejným způsobem v rozmezí čtyřiadvaceti hodin. „Co o ní víme?“

„Domníváme se, že se jmenuje Sophie Harringtonová,“ řekla Murphyová. „Je jí sedmadvacet a pracovala pro jednu filmovou produkční společnost v Londýně. Před chvilkou jsem mluvila s mladou ženou jménem Holly Richardsonová, která tvrdí, že byla její nejlepší přítelkyní. Včera se ji celý den snažila kontaktovat – večer spolu měly jít někam na večírek. Naposledy s ní mluvila v pátek asi v pět hodin odpoledne.“

„To nám pomůže,“ prohlásil Grace. „Alespoň víme, že byla v té době ještě živá. Vyslechl někdo tu Holly Richardsonovou?“

„Nick už za ní odjel.“

„A slečna Harringtonová se očividně bránila, seč mohla,“ dodal Duigan.

„V pokoji to vypadá jako po výbuchu,“ souhlasil Grace.

„Nadiuska našla něco pod jejím nehtem na palci u nohy. Malinký kousek masa.“

Grace pocítil náhlý nával adrenalinu. „Lidského masa?“

„Podle ní ano.“

„Mohla ho oběť vyrvat při boji útočníkovi z těla?“

„Je to možné.“

Graceovi se náhle zostřila paměť. Vzpomněl si na zraněnou ruku Briana Bishopa. I na to, že se Bishop v pátek večer na několik hodin ztratil. „Ať na tom vzorku provedou test DNA,“ řekl. „Urychleně.“

Ještě ani nedomluvil a už vytáčel číslo na mobilním telefonu.

Styčná důstojnice pro rodinu Linda Buckleyová se mu ozvala po druhém zazvonění.

„Kde je Bishop?“ zeptal se Grace.

„Na večeři s tchyní a tchánem. Vrátili se z Alicante,“ odvětila Linda. Grace ji požádal o adresu a zatelefonoval Bransonovi.

„Ahoj, starče – co se děje?“

„Co zrovna děláš?“

„Teď zrovna pojídám nějaké nepříjemně zdravé vegetariánské plněné placičky z tvého mrazáku, poslouchám tvou úpadkovou hudbu a dívám se na tvou starožitnou televizi. Člověče, jak to, že ještě nemáš širokoúhlou obrazovku jako zbytek planety?“

„Hoď všechny tyhle své problémy za hlavu. Pojedeš do práce.“ Grace mu sdělil adresu.

KAPITOLA 66

Hluboké ticho přerušovala pouze Moira Dentonová, která si míchala čaj v jemném porcelánovém šálku. Brian Bishop nikdy nepokládal vztah mezi sebou a rodiči své ženy za jednoduchý. Jedním z důvodů byla podle něj skutečnost, že ani oni sami spolu příliš nevycházeli. Vzpomněl si na jeden výrok, na který kdysi narazil a jenž hovořil o lidech žijících v tichém zoufalství. Připadalo mu, že pro vztah mezi Frankem a Moirou Dentonovými bohužel nemůže existovat výstižnější příměr.

Frank byl nepolepšitelný podnikatel, který stále znovu zkrachovával. Do jeho posledního podniku – továrny v Polsku, která vyráběla z pšenice bio-naftu – investoval i Brian, i když tak učinil spíše na projev rodinné solidarity než v očekávání skutečných výnosů, což bylo dobře, protože továrna šla ke dnu stejně jako všechno, nač kdy Frank sáhl. Frank Denton, vysoký muž, kterému táhlo na sedmdesátku a jenž v poslední době začal na svůj věk i vypadat, byl také nepolepšitelný sukničkář. Vlasy nosil stylově dlouhé, i když dnes měly poněkud špinavě působící oranžový nádech, zřejmě vlivem používání nějakého barviva, a levé víčko měl povislé, takže jeho oko neustále vypadalo napůl zavřené. V minulosti připomínal Brianovi roztomilého zhýralého piráta, ale když teď zamlkle seděl shrbený v křesle jejich nesnesitelně přetopeného bytu, neoholený, neučesaný a oblečený ve zmuchlané bílé košili, vypadal ze všeho nejvíce jako zdeptaný, ošuntělý, zlomený stařec. Jeho frťan stál netknutý vedle buclaté lahve s brandy Torres 10 Gran Reserva.

Moira seděla na protější straně vyřezávaného konferenčního stolku, na němž leželo včerejší vydání Argusu s ponurým titulkem. Na rozdíl od svého muže si dala na svém zevnějšku záležet. Bylo jí pětašedesát a vypadala stále hezky, i když by byla ještě hezčí, kdyby si nebyla nechala zbrázdit obličej zatrpklostí. Načerno obarvené vlasy, které se jí na hlavě bohatě vlnily, měla pečlivě učesané a nezapomněla ani na líčení. Na sobě měla obyčejnou volnou halenku šedé barvy, kostkovanou tmavě modrou sukni a černé střevíce bez podpatku.

V televizi se ztlumeným zvukem pobíhal po otevřené krajině los. Protože Dentonovi v poslední době trávili většinu času ve svém bytě ve Španělsku, připadala jim Anglie i v rozpuku léta nesnesitelně chladná. Zapnuli si tedy ústřední topení a teplotu v bytě nedaleko od nábřeží v Hove udržovali těsně pod třicítkou. Kromě toho nevětrali.

Brian tu seděl v zeleném velurovém křesle a vydatně se potil. Popíjel třetí pivo San Migueal a cítil kručení v žaludku, přestože jim Moira před chvílí podávala večeři. On se však studeného kuřete se salátem téměř ani nedotkl, stejně jako broskvového kompotu z plechovky. Od jeho příchodu zhruba před dvěma hodinami strávili všichni tři velkou část času mlčením. Diskutovali o otázce, zda by měla být Katie pohřbena, anebo zpopelněna, což Brian nikdy se svou ženou neprobíral – Moira mu přesto neoblomně tvrdila, že by si Katie byla přála kremaci.

Poté se bavili o organizaci pohřbu – ten musel počkat až do chvíle, kdy soudní patolog vydá tělo, které si Frank s Moirou včera byli prohlédnout. Probírané téma přivedlo oba manžele k slzám.

Bylo zcela pochopitelné, že Katiini rodiče nesou dceřinu smrt těžce. Katie nebyla jen jejich jediným dítětem – vlastně byla i jedinou věcí, která měla v jejich životě skutečnou hodnotu, tmelem držícím je pohromadě. Během jedněch obzvláště nevydařených Vánoc se Moira po vypití příliš mnoha skleniček sherry, šampaňského a baileys zahořkle Brianovi svěřila, že Franka po jeho záletech přijala zpátky pouze kvůli Katii.

„Chutná ti to pivo, viď, Briane?“ ujistil se Frank. Hovořil noblesní angličtinou, kterou si pěstoval, aby zakryl dělnické kořeny. Také Moira hovořila poněkud strojeně, ale když přebrala, podvědomě se vrátila do rodné lancasterštiny.

„Ano, má příjemnou chuť. Děkuji.“

„A takové je celé Španělsko, chápeš? Kvalita!“ Frank Denton náhle ožil a zvedl ruku. „Nesmírně nedoceněná země – to jejich jídlo, vína, piva. A samozřejmě i ceny. Developeři si už část území rozebrali, ale pořád se tam naskýtají skvělé příležitosti, pokud víš, co děláš.“

Brian vycítil, že Katiin otec navzdory zármutku hodlá zahájit propagační přednášku. Nepletl se.

„Ceny nemovitostí se tam každých pět let zdvojnásobují, Briane. Vtip spočívá v tom umět správně odhadnout potenciální atraktivní lokality. Stavební náklady jsou nízké a tihleti Španělé pracují nesmírně efektivně. Na druhé straně Alicante jsem objevil jednu absolutně fantastickou příležitost. Řeknu ti, Briane, že je to naprostá tutovka.“

Tím posledním, co si Brian momentálně přál nebo potřeboval slyšet, byly detaily o dalším z Frankových rozumně znějících, ale fatálně pochybených plánů. Raději by dal přednost tíživému tichu – alespoň by mohl nerušeně přemýšlet.

Znovu se napil piva a uvědomil si, že už téměř vypil celou sklenici. Věděl, že si musí dávat pozor, protože tu byl autem – a také si nebyl jist, jak by styčná důstojnice pro rodinu, která dole čekala ve svém voze jako dráb, reagovala na zápach alkoholu v jeho dechu.

„Co to máš s rukou?“ zeptala se Moira náhle a podívala se na čerstvou náplast na Brianově předloktí.

„Já – praštil jsem se, když jsem vystupoval z auta,“ řekl Brian zdráhavě.

Zazvonil zvonek.

Dentonovi si vyměnili pohledy, načež Frank vstal a odšoural se na chodbu. „Nikoho nečekáme,“ řekla Moira Brianovi.

O chvíli později se Frank vrátil do pokoje. „Policie,“ řekl a věnoval zeti zvláštní pohled. „Už jdou nahoru.“ Dál civěl na Briana, jako by se mu během těch pár vteřin, co byl pryč, vkradla do hlavy nějaká temná myšlenka.

Brian přemýšlel, zda policie nesdělila Frankovi něco, oč se s nimi nepodělil.

KAPITOLA 67

Glenn Branson zapnul v apartmá pro vyšetřování svědků audio a videozáznam, posadil se a zřetelně ohlásil: „Je neděle šestého srpna, dvacet jedna hodin dvanáct minut. Detektiv-superintendent Grace a detektiv-seržant Branson dělají rozhovor s panem Brianem Bishopem.“

Oddělení kriminálního vyšetřování začínalo být Bishopovi nepříjemně povědomé. Nejdříve se šlo po schodech kolem sbírky policejních obušků na modrých plstěných tabulích, poté člověk minul otevřený prostor s kancelářemi, prošel několika krémově natřenými chodbami s vystavenými diagramy a nakonec zamířil do této mrňavé místnosti vybavené třemi červenými křesílky.

„Začínám si připadat jako v tom filmu Na Hromnice o den více“ poznamenal.

„Skvělý film,“ chytil se Branson. „Nejlepší, v čem kdy Bill Murray hrál. Líbilo se mi to víc než Ztraceno v překladu“

Bishop Ztraceno v překladu viděl a začínal se vžívat do postavy, kterou Murray v tomto snímku hrál, když zbaven spánku bloudil v neznámém světě. Momentálně však neměl na diskusi o filmech náladu. „Skončili už jste v mém domě? Kdy se tam můžu nastěhovat?“

„Bohužel to ještě pár dní potrvá,“ odpověděl mu Grace. „Díky, že jste sem dnes přišel. A omlouvám se, že vás rušíme v neděli večer.“

„To je skoro vtipné,“ opáčil Bishop kysele. Chtělo se mu dodat, že být vytržen z trudné společnosti manželčiných rodičů, a uniknout tak Frankově nadšené přednášce o jeho novém podnikatelském záměru, rozhodně není nevítané vyrušení. Nakonec se však ovládl a raději se zeptal: „Jaké novinky pro mě máte?“

„Obávám se, že v této fázi pro vás nemáme nic zásadního, ovšem během zítřka očekáváme výsledky analýzy DNA a ty by nám mohly něco prozradit. Ještě předtím jsme vám však chtěli položit několik otázek, které během našeho vyšetřování vyvstaly, pokud vám to nevadí.“

„Prosím.“

Grace si všiml Bishopovy zjevné nedůtklivosti. Byla to velká změna oproti jeho sklíčené, téměř zdeptané náladě při minulém rozhovoru. Detektiv-superintendent však byl natolik zkušený, aby tomu nepřikládal přehnaný význam. Vztek byl jednou z přirozených fází zármutku a osoba, která přišla o někoho blízkého, se mohla kdykoliv na kohokoliv utrhnout.

„Mohl byste nám pro začátek popsat předmět svého podnikání, pane Bishope?“

„Moje firma dodává logistické systémy. Navrhujeme software, instalujeme ho a provozujeme. Naším klíčovým oborem je obsazování.“

„Obsazování?“ Grace viděl, že také Branson se při této odpovědi zamračil.

„Dám vám příklad. Letadlo, které mělo startovat z Gatwicku, se z nějakého důvodu zdrží – technická závada, špatné počasí, to je jedno – a může vzlétnout až na druhý den. Letecká společnost se tak náhle ocitne v situaci, kdy musí najít ubytování třem stům padesáti cestujícím. Kromě toho naráží na řadu dalších problémů – má letadla na nesprávných místech, rozpis následujících letů posádky je úplně nabouraný, některým z nich hrozí překročení povolené pracovní doby, je třeba zajistit jídlo, kompenzace, někteří cestující musí letět jiným spojem, aby stihli navazující lety… Všechny tyto věci řešíme.“

„Takže jste počítačový odborník?“

„Jsem podnikatel. Ale jinak ano, v počítačích se taky velmi dobře vyznám. Mám diplom z poznávacích věd na Sussexské univerzitě.“

„Předpokládám, že firma je úspěšná.“

„V Sunday Times nás loni zařadili mezi sto nejrychleji rostoucích firem v Británii,“ řekl Bishop. Navzdory zármutku byla v jeho hlase patrná stopa pýchy.

„Doufám, že tahle záležitost nebude mít na chod firmy negativní dopad.“

„Na tom už teď v podstatě nezáleží,“ prohodil Bishop chmurně. „Všechno, co jsem dělal, jsem dělal pro Katii. Já…“ Hlas se mu vytratil. Vytáhl kapesník a zabořil do něj obličej. A pak zničehonic v návalu vzteku vykřikl: „Chytněte toho parchanta, prosím vás! Toho zmetka! Toho zkurveného…“ Propukl v pláč.

Grace chvíli vyčkával a pak se zeptal: „Nechtěl byste se něčeho napít?“

Bishop zavrtěl hlavou a vzlykal dál.

Grace čekal, dokud se podnikatel zcela neuklidní.

„Omlouvám se,“ řekl Bishop a otřel si oči.

„Není třeba se omlouvat, pane.“ Grace mu dopřál ještě trochu času a poté se zeptal: „Jak byste popsal vztah mezi vámi a manželkou?“

„Milovali jsme se. Byl to dobrý vztah. Myslím, že se…“ Zarazil se a pak se ztěžka opravil: „Myslím, že jsme se doplňovali.“

„Nehádali jste se v poslední době o něčem?“

„Ne, mohu čestně prohlásit, že nehádali.“

„Trápilo vaši manželku něco? Znepokojovalo ji něco?“

„Kromě toho, že neustále přečerpávala limit kreditní karty?“

Grace i Branson se chabě usmáli, protože si nebyli jistí, zda to měl být chatrný pokus o humor.

„Mohl byste nám říct, co jste dnes dělal, pane?“ změnil téma Grace.

Bishop spustil kapesník. „Co jsem dnes dělal?“

„Ano.“

„Dopoledne jsem vyřizoval e-maily. Zatelefonoval jsem sekretářce a prošel s ní seznam schůzek, které je potřeba zrušit. Ve středu jsem měl letět do Houstonu na schůzku s jedním potenciálním novým klientem, ale to jsem musel taky zrušit. A pak jsem obědval s jedním svým přítelem a jeho ženou – jel jsem k nim domů.“

„Mohou vám to dosvědčit?“

„Ježíši! No jistě.“

„Máte na ruce náplast.“

„Přítelova manželka je zdravotní sestra – měla dojem, že bych si měl tu ránu něčím zakrýt.“ Bishop zavrtěl hlavou. „Co to znamená? To už se zase vracíme ke španělské inkvizici?“

Branson zvedl obě ruce. „Jde nám jen o vaše blaho, pane. Lidé stižení zármutkem mohou snadno leccos přehlédnout. To je všechno.“

Grace by byl v tu chvíli nejraději Bishopovi sdělil, že taxikář, o jehož auto si podnikatel údajně poranil ruku, si sice zřetelně vzpomněl na něj, ale absolutně si nevybavoval, že by se tento pasažér o jeho auto zranil. Chtěl si však tento trumf nechat na později. „Už jen pár otázek, pane Bishope, a pak vás propustíme.“ Usmál se, ale odpovědí mu byl jen prázdný pohled.

„Říká vám něco jméno Sophie Harringtonová?“

„Sophie Harringtonová?“

„Je to mladá dáma, která bydlí v Brightonu a pracuje v jedné londýnské filmové produkční společnosti.“

„Sophie Harringtonová? Ne,“ prohlásil Bishop rozhodně. „Ne, to mi nic neříká.“

„Nikdy jste o této mladé dámě neslyšel?“ trval na svém Grace. On i Branson si všimli Bishopova váhání. „Ne, neslyšel.“

Grace poznal, že ten člověk lže. Pohyb očí na kreativní stranu byl nezaměnitelný. Dokonce dvakrát.

„Měl bych ji znát?“ zeptal se nejistě. Očividně slídil, co policie ví.

„Ne,“ odpověděl Grace. „Jen mě to tak napadlo, jestli třeba náhodou… A poslední věcí, o které bych s vámi chtěl dnes večer pohovořit, je životní pojistka, kterou jste paní Bishopové sjednal.“

Bishop zavrtěl hlavou a zatvářil se naprosto ohromeně. Anebo to přesvědčivě hrál.

„Před šesti měsíci, pane,“ upřesnil Grace. „Uzavřel jste u banky HSBC životní pojištění na jméno vaší manželky a částku tří milionů liber.“

Bishop se prázdně zašklebil a začal rázně vrtět hlavou. „To v žádném případě. Je mi líto, ale já na životní pojistky nevěřím. Nikdy v životě jsem žádnou pojistku neuzavřel!“

Grace si ho chvíli zkoumavě prohlížel. „Mohu si to ujasnit, pane? Vy mi tedy tvrdíte, že jste paní Bishopové nikdy žádnou pojistku nesjednal?“

„Samozřejmě že nesjednal!“

„Ovšem jedna taková pojistka existuje. Navrhuji vám, abyste se podíval na své bankovní výpisy. Platíte pojistné v měsíčních splátkách.“

Bishop zavrtěl hlavou a zatvářil se užasle.

A Grace podle pohybu jeho očí poznal, že tentokrát nelže.

„Myslím, že už bych neměl nic říkat,“ prohlásil Bishop nakonec. „Bez přítomnosti právníka ne.“

„Řekl bych, že je to dobrý nápad, pane.“

KAPITOLA 68

O několik minut později stál Roy Grace s Glennem Bransonem před Sussex House a díval se, jak koncová světla Bishopova elegantního bentley míjejí obrovský sklad British Bookstores a mizí v pravotočivé zatáčce pod nimi.

„Tak co si myslíš, starče?“ zeptal se ho Branson.

„Myslím, že potřebuju panáka.“

Odjeli do restaurace Black Lion v Patchamu, vešli dovnitř a postavili se k baru. Grace koupil Glennovi pintu guinnessu, sám si objednal velkou whisky s ledem a oba se šli posadit do boxu.

„Pořád tomu chlapovi nemůžu přijít na kloub,“ řekl Grace. „Je chytrý. Má v sobě něco velmi studeného. A já se pořád nemůžu zbavit dojmu, že Sophii Harringtonovou zná.“

„Myslíš podle očí?“

„Viděl jsi je?“ řekl Grace a byl potěšen, že se od něj jeho chráněnec učí. „On ji zná.“

Grace se napil whisky a náhle zatoužil po cigaretě. Sakra. Ještě rok a kouření v restauracích bude zakázáno. Je třeba toho využít. Vyrazil k automatu a koupil si silk cutky. Strhl z krabičky celofán, vytáhl cigaretu, zamířil k mladé barmance a nechal si zapálit. Zhluboka vdechl kouř a zálibně si vychutnával jeho chuť.

„Měl bys toho nechat. Tyhle věci ti neprospívají.“

„Život ti taky neprospívá,“ opáčil Grace. „Všechny nás zabíjí.“

Bransonova tvář se zachmuřila. „To mi povídej. Třeba ta kulka. Stačilo, aby šla o dva centimetry víc napravo, a přeťala mi míchu. A já bych pak strávil zbytek života na vozíku.“ Zavrtěl hlavou a dlouze se napil piva. „Jenže já se ve skutečnosti uzdravím, vrátím se domů, ale místo abych tam našel milující a láskyplnou manželku, najdu tam co? Jeden velkej průser!“

Předklonil se a podepřel si rukama bradu.

„Já myslel, že stačí, abys jí koupil koně,“ rýpl si do něj Grace zkusmo. Jeho přítel neodpověděl.

„Nevím, kolik takový kůň stojí ani na kolik přijde jeho provoz, ale ty dostaneš za ten úraz bolestné – bude to docela hodně peněz. Řekl bych, že na nákup koně to bude bohatě stačit.“

Mladá barmanka, která Graceovi zapalovala cigaretu, náhle stála nad nimi. „Dáte si ještě něco? Brzy budeme zavírat.“

Grace se na ni usmál. „Díky, to je všechno.“ Chytil Bransona kolem ramena a ucítil jemný semiš jeho bundy.

„Chápeš tu ironii?“ zeptal se detektiv-seržant. „Říkal jsem ti to, že jo? K policii jsem nastoupil proto, aby na mě mohly být děti pyšné. A teď jim ani nesmím dát pusu na dobrou noc.“

Grace se napil whisky a znovu potáhl z cigarety. Chutnala dobře, ale už ne tak dobře jako předtím. „Kámo, znáš přece zákon. Nemůže ti v tom bránit.“

Upřeně se zadíval na dlouhý dřevěný pult baru. Na obrácené lahve a zrcadlo za nimi, na prázdné barové stoličky a prázdné boxy kolem nich. Byl to dlouhý den. Nechtělo se mu věřit, že dnes obědval u jezera v Mnichově.

„A co ty?“ zeptal se Glenn Branson náhle. „Ani jsem se tě nezeptal, jak jsi uspěl. Cos pořídil?“

„Nic,“ odpověděl Grace. „Nic.“

„Hlavně neudělej to co já, Royi. Nezvorej to všechno. Máš to s Cleo dobře rozehrané. Hýčkej si ji. Je fakt nádherná.“

Když Grace krátce po půl dvanácté dorazil k tepané bráně jejího domu, byla Cleo pod obraz.

„Potřebuju tvou pomoc,“ řekla přes interkom. „Bože, já jsem n-nalitá!“

Elektronický zámek se s ostrým cvaknutím otevřel, jako by někdo natáhl pistoli. Grace vstoupil dovnitř a prošel po kamenné dlažbě podsvětlené slabým neonem ke Cleinu domu. Když se blížil ke vchodu, dveře se otevřely. Cleo v nich stála vedle něčeho, co vypadalo jako převrácená ulita obrovského modrého zmutovaného kraba.

Když se ji Grace pokusil políbit na rty, nastavila mu tvář, čímž dala najevo, že navzdory podroušenému stavu se na něj stále zlobí. „Tohle je vršek mého MG. Nějaký parchant mi dneska pořezal střechu. Pomůžeš mi ho nasadit na auto?“

Grace si nevzpomínal, že by někdy v životě zvedal něco tak těžkého. „Dobrý?“ zeptal se, když se za stálého hekání vypotáceli se střechou na ulici. Clein chlad ho zklamal.

„Je mnohem lehčí než tělo!“ odvětila jadrně a pak téměř upadla na bok. Prošli temnou a tichou ulicí kolem jeho alfy romeo, dorazili k jejímu MG a položili vršek na zem. Grace se podíval na čistý řez v plátěné střeše.

„Hajzlové!“ řekl. „Kde se ti to stalo?“

„Dneska odpoledne na pitevně. Nemá smysl nechat ji opravovat. Udělali by to znovu.“

Nejistou rukou vytáhla klíč, odemkla auto, nasedla dovnitř a stáhla plátěnou střechu. Vystoupila a oba po troše zápolení, pocení a klení nasadili na auto pevný vršek.

Na svůj úkol se plně soustředili, a tak si ani Roy Grace, ani Cleo Moreyová nevšimli postavy stojící ve stínu boční uličky opodál, která je se spokojeným úsměvem sledovala.

KAPITOLA 69

Pondělní ráno zahájil Roy Grace o půl osmé ve své kanceláři poradou s detektivkou-inspektorkou Kim Murphyovou, detektivem-inspektorem Brendanem Duiganem, technikem pro ohledávání místa činu Joem Tindallem a Glennem Bransonem. Nakládal příteli na bedra co nejvíce zodpovědnosti, aby odvedl jeho pozornost od domácích problémů. Přítomna byla i jeho asistentka pro podporu řízení Eleanor. Duigan souhlasil, že svou ranní a večerní poradu naplánuje s půlhodinovým odstupem od Murphyové, aby Grace mohl řídit obě, avšak dnes ráno hodlali porady spojit, aby měly oba týmy úplný přehled o dosavadních událostech.

Krátce před osmou si Grace zašel pro druhou dopolední kávu. Vrátil se do kanceláře, stáhl si z mobilního telefonu tři fotografie světlovlasé Němky, které včera pořídil v Englischer Garten, a napsal e-mail Dicku Popeovi, který se dnes měl vrátit do práce.

Dicku, je tohle žena, kterou jste s Lesley viděli minulý týden v Englischer Garten? Roy

Podíval se na fotografie. Jedna zachycovala ženinu tvář zepředu a dvě z obou profilů. Všechny byly přiměřeně detailní. Grace je odeslal.

Poté v rychlosti napsal e-mail Marcelu Kullenovi a přiložil k němu stejné fotografie. Už mu je sice ukazoval na malém displeji svého mobilu, ale na počítačové obrazovce byly mnohem zřetelnější. Otevřel program Vantage a prohlédl si soupis incidentů hlášených během noci. Nedělní noci bývaly obvykle klidné s výjimkou letních silnic, kdy se do města vraceli unavení a někdy i nachmelení výletníci. Dnešní soupis několika desítek položek obsahoval mimo jiné pár drobných autonehod, pár pouličních zločinů, pár vykradených aut, jednu domácí šarvátku v Patchamu, sražení staršího chodce s ujetím z místa nehody, vloupání do rybářského klubu a hospodskou rvačku. Nic, co by na první pohled souviselo se smrtí Katie Bishopové nebo Sophie Harringtonové.

Grace odeslal pár dalších e-mailů, převzal od Eleanor agendu k poradě o půl deváté a vyrazil chodbou k zasedací místnosti, kde už seděl spojený tým čítající přes čtyřicet členů.

Začal tím, že všechny přivítal a pro členy nového týmu znovu vysvětlil strukturu vyšetřování. Sdělil jim, že on bude mít na starosti vedení obou vyšetřování, přičemž detektivka-inspektorka Kim Murphyová bude hlavní vyšetřovatelkou vraždy Katie Bishopové a detektiv-inspektor Duigan hlavním vyšetřovatelem vraždy Sophie Harringtonové. Informoval je, že jim nyní pustí videozáznam z místa vraždy Sophie Harringtonové a poté zrekapituluje obě vyšetřování, aby měli všichni aktuální informace.

Když záznam skončil, rozhostilo se krátké ticho přerušené Normanem Pottingem, který seděl shrbený ve zmačkaném a pobryndaném plátěném saku krémové barvy a opíral se lokty o stůl.

„Mám takový dojem, že tomu vrahovi musely strašně smrdět nohy,“ zabručel, zazubil se od ucha k uchu a rozhlédl se po ostatních. Jediným člověkem, který jeho úsměv opětoval, byl Alfonso Zafferone. Ani ve výrazu mladého detektiva se však neskrývalo ani tak pobavení, jako spíše lítost.

„Děkuji, Normane,“ řekl Grace chladně, protože ho štvalo, že se Potting chová tak obhrouble a necitlivě. Nechtěl se odchylovat od agendy, kterou si dnes ráno pečlivě připravil s Kim Murphyovou a svou asistentkou, ale přesto se rozhodl, že využije okamžiku, a ukáže Normanovi, kde je jeho místo. „Možná bys chtěl na úvod dnešní porady pohovořit o důkazech, které jsi na podporu tohoto tvrzení odhalil.“

Potting si narovnal neforemný uzel kravaty Sussexského kriketového klubu, která se třepila stejně jako jeho vlasy, a zdálo se, že je se sebou docela spokojen. „No, myslím, že jsem jistý výsledek zaznamenal i v jiném směru.“ Dál si žmoulal uzel.

„Jsme jedno ucho,“ prohlásil Grace.

„Katie Bishopová měla milence!“ oznámil ostřílený detektiv-seržant vítězoslavně.

A vzápětí na něm visely pohledy čtyřiceti párů očí.

„Jak si někteří z vás možná vzpomenou,“ pokračoval Potting a nakukoval přitom do zápisníku, „objevil jsem bezpečnostní kameru, která zachytila kabriolet BMW registrovaný na paní Bishopovou. Stalo se tak na čerpací stanici BP na silnici A27, asi tři kilometry východně od Lewesu, minulý čtvrtek krátce před půlnocí – tedy v noc, kdy byla Bishopová zavražděna,“ připomněl ostatním zcela zbytečně. „Posléze jsem na videozáznamech z této čerpací stanice identifikoval paní Bishopovou. Při prohlídce zmíněného vozidla v domě Bishopových jsem v pátek odpoledne objevil parkovací lístek s uvedeným časem…,“ Potting se znovu podíval do poznámek, „sedmnáct jedenáct. Lístek byl vydán ve čtvrtek parkovacími hodinami na Southover Road v Lewesu.“

Odmlčel se a znovu si pohrál s uzlem. Grace se zadíval z okna. Obloha venku byla modrá a průzračná. Léto se opět vrátilo. Jako by včerejší odpoledne bylo jen malou poruchou, kdy někdo zatáhl za nesprávnou páčku.

„Vybral jsem si dloužek, který u mě měl John Smith z telekomunikačního oddělení tady ha ústředí,“ pokračoval Potting. „Včera jsem ho přiměl, aby přijel a prohlédl si mobilní telefon patřící paní Bishopové. Smith zjistil, že v paměti rychlého vytáčení je mimo jiné uloženo jedno leweské číslo. A mně se podařilo vypátrat, že zmíněné číslo patří jistému panu Bartymu Chancellorovi – prý portrétistovi mezinárodního věhlasu – s adresou na Southover Street v Lewesu.“

Potting se teď tvářil ještě samoliběji. „Včera ve čtyři hodiny odpoledne jsem tedy odjel pana Chancellora do jeho domu vyslechnout a on se přiznal, že se s paní Bishopovou už asi rok vídali. Byl ve značně sklíčeném stavu, protože si krátce předtím přečetl zprávu o smrti paní Bishopové, a zdálo se, že je docela rád – pokud to tak vůbec mohu říct –, že si má komu vylít srdce.“

„Co ses od něj dozvěděl?“ zeptal se Grace.

„Vypadá to, že Bishopovi nebyli tak docela oním šťastným zlatým párem, za jaký je místní společenské kruhy pokládaly. Podle Chancellora byl Bishop posedlý prací a neustále trávil čas mimo domov. Podle všeho nechápal, že jeho žena trpí osamělostí.“

„Pardon,“ přerušila ho Bella Moyová vztekle. „Normane, tohle je přece typická odpověď muže, který se snaží ospravedlnit milostnou aféru. Ó, její manžel jí nerozumí, proto padla do náruči jemu, je to pravda pravdoucí!“ Mladá detektivka-seržantka se rozhlédla po ostatních. Ve tváři byla celá brunátná. „Kolikrát jste to už všichni slyšeli? Na vině přece není vždycky manžel – existuje spousta žen, které jsou opravdové běhny!“

„To mi povídej,“ odtušil Potting. „Tři takové jsem si vzal.“

„Ví o tom Bishop?“ přerušil je Glenn Branson.

„Chancellor si myslí, že ne,“ odpověděl detektiv-seržant.

Grace si pečlivě zapsal jméno do notesu. „Takže máme dalšího potenciálního podezřelého.“

„Je to docela dobrý malíř,“ poznamenal Potting. „Aby taky ne, když si za obraz účtuje pět až dvacet táců. Za to by si člověk mohl koupit auto! Anebo barák pro novou milenku.“

„Je to podstatné, Normane?“ dotázal se Grace.

„Podle mě dokážou být tyhlety umělecké týpky pořádně perverzní. Četl jsem, že Picasso píchal ženský ještě i po devadesátce.“

„Aha, je to malíř, takže to musí být zvrhlík. Tohle nám chceš říct?“ Bella Moyová dnes měla na Pottinga pořádně spadeno. „A proto to byl určitě on, kdo nasadil Katii Bishopové na hlavu plynovou masku a uškrtil ji, že jo? Tak proč ještě marníme čas? Seberem důkazy, zajdem na korunní prokuraturu, obstaráme si na Chancellora zatykač a hotovo!“

„Bello!“ řekl Grace rozhodně. „Děkuji, to by stačilo!“

Moyová zpražila Pottinga pohledem. Stále byla rudá rozčilením. Grace chvíli přemýšlel, zda její nevraživost vůči detektivu-seržantovi nepramení z něčeho hluboce zakořeněného. Neměli spolu románek? Grace se na ně podíval a zapochyboval o tom – kontrast mezi rozjíveným starým dříčem a pohlednou pětatřicetiletou rozvedenou brunetou byl příliš velký. Ani náhodou.

„Odhalil jsi tedy v jeho domě něco, co by naznačovalo, že má perverzní sklony?“ zeptala se Kim Murphyová. „Visely na stěně plynové masky? Nebo byly na jeho obrazech?“

„Povím vám, že na stěně měl pár chlípných nahotinek! Rozhodně byste nechtěli, aby takové obrazy viděla vaše starší máma. A vyrazil jsem z něj i další velmi zajímavou věc: ve čtvrtek večer byl s paní Bishopovou. Až skoro do půlnoci.“

„Musíme ho předvést k výslechu. Bezodkladně,“ rozhodl Grace.

„Má přijít v deset.“

„Dobře. Kdo s tebou bude?“

„Detektiv-konstábl Nicholl.“

Grace na Nicka Nicholla pohlédl. Mladý novopečený otec se právě snažil udusit zívnutí a sotva držel oči otevřené. Očividně prožil s dítětem další špatnou noc. Grace neměl zájem, aby tak důležitého svědka zpovídal tento nevyspalý zombie. Přesunul zrak na Zafferoneho. Ačkoliv mu tento nadutý mladík ani trochu neseděl, v duchu cítil, že Zafferone by se pro tento úkol dokonale hodil. Jeho arogance hne žlučí každému, zejména pak citlivému umělci. A nejlepším způsobem, jak ze svědka něco vytlouct, bývá často rozčilit ho tak, aby se přestal ovládat.

„Ne,“ řekl tedy Roy. „Vyslechneš ho se Zafferonem.“ Nahlédl do agendy a podíval se na sedmatřicetiletého Joea Tindalla, na jeho oholenou hlavu, úzký vousek na bradě a modře tónované brýle. „Dobrá,“ řekl upjatě. „A teď si vyslechneme zprávu od manažera místa činu.“

„Takže za prvé,“ informoval je Joe Tindall, „dnes odpoledne očekávám z Huntingtonu výsledky analýzy DNA spermatu nalezeného v pochvě paní Bishopové.“ Zadíval se do poznámek. „Dnes ráno odesíláme několik důkazních položek z bytu slečny Harringtonové do laboratoře. Je mezi nimi i malý kousek masa odstraněný z jejího pravého palce u nohy a také plynová maska nalezená na hlavě oběti – typem a provedením se podobá plynové masce zajištěné v domě paní Bishopové.“

Napil se balené vody. „A taky odesíláme vzorky krve a vlákna z oblečení nalezená v bytě slečny Harringtonové. Domníváme se, že ty vzorky krve mohou mít velký význam. Na stěně těsně nad postelí, kde byla oběť nalezena, jsme našli rozmazanou krev, což neodpovídá zraněním zjištěným na oběti. Je tedy možné, že jde o krev pachatele.“ Zadíval se do poznámek. „Všechny otisky prstů, které se na obou místech činu až dosud našly, byly z našeho vyšetřování vyloučeny, což by naznačovalo, že vrah obou žen měl buďto rukavice – to je nejpravděpodobnější možnost –, anebo otisky setřel. Při chemickém rozboru jsme však objevili na koupelnové dlažbě otisky bot, které evidentně nepatří oběti. Budeme analyzovat jejich typ.“

Houževnatá a bystrá detektivka Pamela Buckleyová pak podala zprávu o kontrolách na všech akutních a pohotovostních odděleních v okolních nemocnicích – v sussexské nemocnici, v Eastbourneu, ve Worthingu a v Haywards Heath – zda se na nich nenechal ošetřit člověk s poraněním ruky.

„Bojujeme proti lékařskému tajemství,“ konstatovala s notnou dávkou sarkasmu v hlase. Nato přečetla seznam typů poranění ruky, které ve zmíněných nemocnicích ošetřili – bez uvedení jmen. Žádný druh zranění však neodpovídal tomu, které Grace viděl na ruce Briana Bishopa, a žádný ze zdravotníků, jež Buckleyová oslovila, nedokázal Bishopa podle fotografie identifikovat.

Na řadě byl detektiv-seržant Guy Bachelor. Vysoký statný detektiv hovořil svým obvyklým věcným tónem. „No,“ začal, „myslím, že mám něco docela zajímavého.“ Uznale pohlédl na Normana Pottinga. „Norman odvedl dobrou práci, když přiměl svého přítele Johna Smitha z telekomunikačního, aby obětoval neděli. John pak zůstal v práci ještě o něco déle a podíval se na mobilní telefon nalezený v bytě Sophie Harringtonové.“

Odmlčel se, napil se kávy z velkého pěnového kelímku ze Starbucks a s úsměvem vzhlédl. „Poslední číslo, na které slečna Harringtonová podle informací získaných z jejího telefonu volala, bylo…,“ detektiv se zadíval do poznámek, „07985 541298. A tak jsem to číslo ověřil.“ Pohlédl Graceovi zpříma a vítězoslavně do očí. „Je to mobilní číslo Briana Bishopa.“

KAPITOLA 70

Říká se, že recept na úspěch v životě je jedno procento inspirace a 99 procent potu. Už vám ale neřeknou, že když rozjíždíte novou firmu, potřebujete někde sehnat prachy. Na založení firmy potřebujete právníka a účetní, na zřízení ochranné známky na software potřebujete patentovou kancelář, na vytvoření loga a firemního image potřebujete designérskou firmu stejně jako na návrh obalu, který jednoduše musíte mít, pokud se chcete stát globálním hráčem, a samozřejmě taky na tvorbu webových stránek. Potřebujete kancelář, nábytek, telefony, fax a sekretářku. A žádná z těchhle věcí není levná. Dvanáct měsíců po zrodu svého Velkého nápadu jsem byl více než sto tisíc liber v minusu a pořád jsem ještě nebyl připraven to všechno rozjet. Ale byl jsem blízko.

Nechal jsem si refinancovat hypotéku na byt, prodal jsem všechno, co se prodat dalo, a návdavkem mi bankéř, který ve mne věřil, poskytl vyšší půjčku, než správně měl. A tak jsem, jak říkají Američané, vsadil ranč.

Pročítal jsem finanční stránky všech novin a předplatil si specializované časopisy všech odvětví, na která jsem se hodlal zaměřit. Asi si tedy umíte představit mé zděšení, když jsem jednoho dne otevřel přílohu Financial Times a spatřil v ní článek o mém podnikání, který napsal novinář jménem Gautam Malkani.

Byla to dokonalá kopie všeho, co jsem plánoval dělat já. Jenže tahle firma už byla zavedená a běžela.

Z růžové stránky na mě jukala moje fotografie.

Až na to, že název společnosti se lišil od názvu, který jsem pro ni vybral já. A jméno pod fotkou bylo jménem někoho jiného – jménem muže, o němž jsem nikdy neslyšel.

KAPITOLA 71

Marija Djapicová vyťukala vstupní kód a prošla tepanou branou. Bylo krátce po deváté ráno a ona dnes kvůli dceři dorazila o něco později než obvykle. Toho muže si všimla okamžitě: stál přede dveřmi čísla 5 a působil dojmem, že už tam nějakou dobu čeká.

Marija prošla po dlážděném nádvoří a ztěžka přitom oddechovala námahou z dlouhé chůze, kterou ještě ztěžovala tíha tašky obsahující její pracovní oděv, boty, oběd a pití. Kromě toho se silně potila horkem a po další roztržce s Danicou měla navíc špatnou náladu. Co je to za muže? A co od ní chce?

Není to jen další vymahač pohledávek pracující pro firmu, které Marija dluží peníze za přečerpanou kreditní kartu?

Pětatřicetiletá Srbka chodila všude pěšky, aby ušetřila peníze za jízdné. Z obecního bytu ve Whitehawku, o který se dělila s tou vzpurnou primadonou, to měla ke všem svým zaměstnavatelům blízko. Prakticky za veškeré peníze, které v potu tváře vydělala, kupovala Danici to nejlepší, co si v jejich novém životě tady v Anglii mohla dovolit. Snažila se kupovat slušné jídlo, dbala na to, aby měla Danica takové šaty, jaké si přeje – tedy přinejmenším některé z nich –, a obstarávala jí i všechny ostatní věci potřebné k tomu, aby se Danica vyrovnala kamarádkám: počítač, mobilní telefon nebo iPod k narozeninám před dvěma týdny.

A na oplátku za tohle všechno dneska holka dorazila domů ve čtyři deset ráno! Mejkap celý rozmazaný, zorničky rozšířené.

A teď stál u dveří ten úlisný chlap a bezpochyby čekal na to, až ji bude moci vytrhnout z ruky peníze, které jí zaměstnavatelka nechala na kuchyňském stole. Marija si ho ostražitě prohlížela, když šmátrala v kabelce po klíčích od domu Cleo Moreyové. Byl to vysoký a docela pohledný muž s hnědými vlasy ulízanými dozadu, který jí připomínal nějakého herce, na jehož jméno si však nedokázala vzpomenout. Oblečen byl docela slušně: bílá košile, obyčejná kravata, modré kalhoty, černé boty a tmavě modré bavlněné sako, které vypadalo jako nějaká uniforma – na náprsní kapse mělo každopádně vyšitý znak.

Marija se opatrně rozhlédla po nádvoří, zda někde neuvidí známky života, a ke své úlevě si všimla mladé ženy v cyklistických šortkách a dresu, která právě o pár domů dále vytahovala ze dveří horské kolo. Osmělila se, strčila klíč do zámku a otočila jím.

Muž vykročil kupředu a zvedl legitimaci se svou fotografií. Legitimace byla zatavená a visela mu na krku na dvou tenkých bílých šňůrkách. „Promiňte,“ řekl velmi zdvořile. „Jsem z plynáren – mohl bych u vás provést odečet plynu?“ Teprve v tu chvíli si Marija všimla, že muž drží v ruce malý kovový přístroj s klávesnicí.

„Udělal jste schůzku se slečnou Moreyovou?“ zeptala se ostře a malinko agresivně.

„Ne. Dnes dělám tuto oblast. Nepotrvá mi to déle než pár minut, pokud mi ukážete, kde jsou měřáky.“

Marija zaváhala. Muž na ni působil docela normálně a navíc měl tu legitimaci. Několikrát se jí už stalo, že když pracovala v jiných domech, objevil se tam někdo kvůli odečtu. Bylo to normální. Tedy pokud měl daný člověk legitimaci. Zároveň však měla Marija výslovně nařízeno nepouštět nikoho do domu. Možná by měla slečně Moreyové zatelefonovat a zeptat se na to. Jenže vyrušovat ji od důležité práce jen proto, že sem přišel člověk na odečet plynu? „Já vidím identifikaci znovu, prosím.“

Muž jí znovu ukázal legitimaci. Marijina angličtina nebyla tak dobrá, ale rozeznala na průkazce mužův obličej a název energetické společnosti SEE-BOARD. Legitimace působila důležitě. Oficiálně. „Tak dobře,“ řekla.

I tak se vůči němu chovala obezřetně: vstoupila do domu před ním a nechala otevřené dveře. Poté proplula otevřeným obytným prostorem v přízemí a vyšla po dvou schodech do kuchyně, přičemž z muže ani na okamžik nespustila zrak.

Její peníze ležely na čtvercovém borovém stole pod keramickou mísou s ovocem. Vedle nich ležely rukou psané Cleiny instrukce, jaké domácí práce je dnes třeba vykonat. Marija chvatně sebrala dvě dvacetilibrové bankovky a vložila si je do peněženky. Teprve poté ukázala na panel ve zdi nalevo od obrovské stříbrné lednice. „Myslím, že měřák je tam,“ řekla a přitom si poprvé všimla obvazu na mužově ruce.

„Ostré hrany!“ vysvětlil muž, když si všiml, že se její oči malinko rozšířily. „Nevěřila byste, na jakých místech někdy lidi měřáky mají! Mám docela riskantní život.“ Usmál se. „Nemáte něco, nač bych se mohl postavit, abych tam dosáhl?“

Marija mu přitáhla dřevěnou kuchyňskou židli, muž jí poděkoval a klekl si, aby si zul boty, přičemž však vůbec nesledoval měřáky, nýbrž svazek klíčů, který nechala Marija ležet na stole. Usilovně přemýšlel, jak by odvedl její pozornost a dostal ji z místnosti, když vtom jí náhle zazvonil mobilní telefon.

Díval se, jak uklízečka vytahuje z kabelky malou zelenou nokii, dívá se na displej a pak viditelně roztřesená říká: „Ano, Danico?“ Následovalo zběsilé štěbetání v jazyce, který neznal. Po několika okamžicích roztržka mezi uklízečkou a Danicou na druhém konci linky zjevně nabrala na intenzitě. Marija začala přecházet po kuchyni, mluvila čím dál hlasitěji, poté vyšla z kuchyně a postavila se na schody vedoucí do obýváku, kde se konverzace změnila v cosi, co znělo jako soutěž v překřikování.

Uklízečka spustila z muže oči sotva na šedesát vteřin, ale i to mu bohatě stačilo, aby vymrštil ruku ke stolu, popadl klíč, otiskl ho do měkkého vosku v plechové krabičce ukryté v dlani a opět ho vrátil na stůl.

KAPITOLA 72

Mailing House, ústředí sussexské policie, se nacházelo patnáct minut jízdy z Graceovy kanceláře. Byl to neuspořádaný komplex budov situovaný na okraji Lewesu, okresního města v hrabství East Sussex, kde se vykonávala administrativní a řídící činnost spojená s pěti tisícovkami policistů a zaměstnanců policejního sboru.

Kancelář Alison Vosperové se nacházela v přízemí v přední části budovy. Z velkého posuvného okna se nabízel výhled na štěrkovou příjezdovou cestu a na kruhový trávník za ní. Když Grace kráčel k jejímu stolu, zahlédl na trávě drozda, jak se koupe ve spršce z postřikovače.

Kdysi před lety dal nějaký vtipálek náladové Alison Vosperové přezdívku „číslo 27“ podle sladkokyselého pokrmu na jídelním lístku místní čínské restaurace. Přezdívka se ujala. Zástupkyně náčelníka dokázala být jeden den vaším nejlepším přítelem a druhý den vaším největším nepřítelem. Když však Grace stál před jejím stolem; neboť Vosperová ve snaze o co největší stručnost a věcnost jednání jen zřídkakdy vybízela návštěvníky, aby se posadili, nemohl se ubránit dojmu, že v jeho případě platí už dlouho pouze druhá možnost.

Když tedy Vosperová mávnutím ruky ukázala na jedno ze dvou křesílek u svého rozměrného stolu z leštěného růžového dřeva, aniž přitom zvedla hlavu od spisu svázaného zeleným provázkem, překvapilo to Roye tak, že ucítil v žaludku zlověstné svírání.

Vosperové bylo něco málo přes čtyřicet let, měla světlé vlasy ostříhané střízlivě nakrátko a obličej s tvrdými, ale nikoliv neatraktivními rysy. Navzdory horku byla formálně oblečena: bílá halenka zapnutá až ke krku, na míru šitý tmavě modrý dvoudílný kostým, malá flitrová brož na klopě.

Na jejím stole byly jako vždy rozprostřeny dnešní celostátní noviny. Grace ucítil její obvyklý, lehce nakyslý parfém, který se dnes mísil s mnohem sladší vůní čerstvě posečeného trávníku, jež se sem nesla otevřeným oknem.

Nemohl si pomoci. Pokaždé když vstoupil do této kanceláře, vyprchalo z něj veškeré sebevědomí – úplně jako když si ho v dětství zvali do ředitelny. A skutečnost, že si ho Vosperová stále nevšímala a dál si cosi četla, ho s každou uplynulou vteřinou znervózňovala ještě víc. Za oknem slyšel pravidelné ššš… ššš… ššš postřikovače trávníku. A pak dvě slabá zacvrlikání mobilního telefonu ve vedlejší místnosti.

Bylo jasné, že prvním terčem útoku Alison Vosperové se stane Mnichov, a Grace měl na toto téma připravenou obranu – i když připouštěl, že poněkud chabou. Když však zástupkyně náčelníka konečně zvedla hlavu a pohlédla na něj, nezářila sice štěstím, ale přinejmenším mu věnovala příjemný úsměv.

„Omlouvám se, Royi,“ řekla. „Čtu tuhle pitomou směrnici EU o standardizaci postupu vůči uchazečům o azyl, kteří se dopustí trestného činu. A nechtěla jsem ztratit nit. To jsou ale přitroublé žvásty!“ pokračovala. „Nemůžu uvěřit, kolik peněz daňových poplatníků – vašich i mých – se mrhá na podobné věci.“

„Přesně tak,“ souhlasil Grace možná až příliš vážně a obezřetně čekal, až Vosperová změní výraz a shodí na něj jadernou pumu.

Zástupkyně náčelníka však jen zvedla do vzduchu pěst. „Nevěřil byste, kolik času ztratím čtením podobných věcí, zatímco bych měla plnit svůj hlavní úkol, totiž pomáhat sussexské policii. Pomalu začínám tuhle EU nenávidět. Taková statistická perlička: znáte gettysburský projev?“

„Ano. A nejen to, pravděpodobně bych ho ještě dokázal celý odříkat – učil jsem se ho ve škole.“

Vosperová ho sotva vnímala. Místo toho položila dlaně na stůl, jako by se chtěla podepřít. „Když Abraham Lincoln tento projev přednesl, vedlo to k zakotvení nejsvětějších principů světa, totiž svobody a demokracie, do americké ústavy.“ Odmlčela se a napila se trochu vody. „Ten projev neměl ani tři sta slov. A víte, jak dlouhá je evropská směrnice o velikosti uzenek?“

„Nevím.“

„Šedesát pět tisíc slov!“

Grace se uchechtl a zavrtěl hlavou.

Vosperová jeho úsměv opětovala – byl vřelejší než vše, co u ní kdykoliv předtím zažil. Napadlo ho, jestli si nevzala nějaký prášek na zlepšení nálady. Zástupkyně náčelníka však náhle změnila téma a stále ještě dobrosrdečným hlasem se zeptala: „Tak jak bylo v Mnichově?“

Grace zpozorněl a ostražitě řekl: „No, byl to tak trochu norský humr.“

Vosperová se zamračila. „Co prosím? Říkal jste norský humr.“

„To je takový výraz, který používám, když je něco horší, než člověk čekal.“

Jeho šéfová naklonila hlavu a stále se mračila. „Teď jsem zmatená.“

„Před pár lety jsem seděl v jedné restauraci v Lancingu. A na jídelním lístku bylo něco, co se jmenovalo norský humr. Objednal jsem si to a těšil se na pořádný kus humra. Jenže místo toho jsem dostal tři malé krevety, zhruba o velikosti mého malíčku.“

„Stěžoval jste si?“

„Ano, a vzápětí jsem byl konfrontován s jakýmsi paranoidním schizofrenikem, který mi strčil pod nos prastarou kuchařskou knihu, kde se psalo, že zrovna tomuhle typu krevet se někdy říká norský humr.“

„Téhle restauraci je zřejmě dobré se vyhnout.“

„Ledaže máte zrovna náladu na zklamání.“

„Jistě.“ Vosperová se znovu usmála, ale tentokrát o něco vlažněji, jako by si znovu potvrdila, že ona a tento muž budou vždy úplně z jiné planety. „Takže mám za to, že jste svou manželku v Mnichově nenašel.“

Grace začal horečně přemýšlet, jak se o důvodu jeho cesty dozvěděla. Zavrtěl hlavou.

„Jak je to už dlouho?“

„Něco přes devět let.“

Zdálo se, že chce Vosperová ještě něco dodat, ale místo toho si dolila do sklenice minerálku. „Nedáte si nějakou vodu? Čaj? Kávu?“

„To je v pořádku, díky. Jak jste strávila víkend vy?“ zeptal se Grace v zoufalé snaze odvést téma od Sandy, přičemž si stále kladl otázku, proč si ho sem Vosperová předvolala.

„Byla jsem v Basingstoke na konferenci zástupců náčelníků na téma zlepšení výkonnosti policie – nebo spíš na téma zlepšení veřejného vnímání výkonnosti policie. Což je další z kosmetických fíglů na způsob Tonyho Blaira. Tlupa slizkých marketingových rozumbradů nám tam vykládala, jak čachrovat s výsledky a jak tento proces strategizovat a řídit.“ Pokrčila rameny.

„A v čem spočívá tajemství?“ vyzvídal Grace.

„Musíte trhat nejdřív ovoce, které visí nízko.“ Vosperové zazvonil mobilní telefon. Pohlédla na displej a nepřijala hovor. „Prozatím jsou však vraždy stále ještě prioritou. Takže jaký je vývoj? A mimochodem, na dopolední tiskovku přijdu i já.“

„Vážně?“ Grace byl příjemně překvapen a ulehčen, že nebude muset nést všechnu zátěž na svých bedrech. Měl pocit, že vzhledem ke zprávě o druhé vraždě bude tisková konference plánovaná na jedenáct hodin docela těžká.

„Můžete mě v rychlosti informovat, jak se věci mají?“ zeptala se zástupkyně náčelníka. „Můžeme novinářům předhodit nějaké kosti? Máme nějaké podezřelé? A co to tělo nalezené včera? Máte v týmu dostatek lidí, Royi? Nepotřebujete nějaké další zdroje?“

Graceova úleva z vědomí, že Alison Vosperová zřejmě nehodlala jeho cestu do Mnichova dále rozebírat, byla téměř hmatatelná. Ve stručnosti zástupkyni náčelníka informoval o posledním vývoji událostí. Jakmile jí sdělil, že kamera umístěná na dálnici z Londýna do Brightonu zachytila ve čtvrtek v jedenáct čtyřicet sedm večer bentley Briana Bishopa, a jakmile jí sdělil podrobnosti o životní pojistce, zvedla Vosperová ruku a zarazila ho.

„Máte toho docela dost, Royi.“

„Dva lidé mu však poskytli velmi silné alibi. Prvním z nich je jeho finanční poradce, s nímž Bishop před první vraždou večeřel. Podrobil se výslechu a docela zřetelně si vybavuje časovou souslednost toho večera – která se nám moc nehodí do krámu. Jestli totiž mluví pravdu, pak Bishop nemohl v jedenáct čtyřicet sedm kolem té kamery projet. A druhým člověkem je jeho domovník, jistý pan Oliver Dowler, který při výslechu potvrdil, že byl v pátek ráno v domě brzy a kolem půl sedmé pomáhal Bishopovi nakládat do auta golfové vybavení.“

Vosperová několik okamžiků mlčela, přemýšlela a vstřebávala informace. Nakonec řekla: „Tak v tomhle je ten zakopaný slon.“ Grace se chmurně usmál.

Vtom jí znovu zazvonil mobilní telefon. Vosperová omluvně zvedla prst a tentokrát přijala hovor.

O chvíli později se mobil rozdrnčel i jemu. Slova Skryte cislo na displeji naznačovala, že jde zřejmě o pracovní záležitost. Vstal, poodstoupil od stolu a přijal hovor. „Roy Grace.“

Byl to detektiv-seržant Guy Batchelor. „Myslím, že máme něco důležitého, Royi. Zrovna mi volala Sandra Taylorová, analytička zpravodajského oddělení, která byla k tomuhle případu přidělena. Věděl jsi, že Brian Bishop má záznam v trestním rejstříku?“

KAPITOLA 73

Paul Packer seděl u stolu na venkovní zahrádce baru Ha! Ha! v Pavilion Parade, přímo před vstupní branou do brightonského Královského pavilonu, popíjel kávu s mlékem a pozoroval okolní svět. Na tváři měl úsměv. Bylo půl jedenácté, venku panovalo slunečné srpnové pondělní dopoledne a na světě byla spousta horších míst než tahle restaurace. Navíc to bylo lepší než být v práci! Což byl takový Packerův soukromý vtip, protože on samozřejmě v práci byl.

Servírce, která ho obsluhovala, ani lidem procházejícím kolem něj to tak ovšem nepřipadalo. Ti viděli asi pětadvacetiletého malého a tělnatého muže s oholenou hlavou a kozí bradkou, který měl na sobě neforemné otrhané šedé triko a před sebou otevřená skripta, do nichž si zapisoval poznámky – přesně jak to dělají desítky studentů vysedávajících po kavárnách v celém městě.

Paulovi však nic neuniklo. Registroval obličeje všech lidí, kteří kolem něj v obou směrech prošli.

Po chvíli zahlédl koutkem oka povědomou postavu s kulatými zády, která se sklesle plahočila opodál. A jeho již tak příjemné dopoledne se náhle stalo ještě příjemnějším, když postava prošla kolem něj, aniž si ho všimla.

Paul se na tohoto vyhublého mladíka s propadlým obličejem, který měl na hlavě otrhanou kapuci, na zadku tepláky a na nohou špinavé tenisky, díval s vyváženou směsicí vzteku, zhnusenosti a lítosti. Mladík měl zrzavé vlasy stejně jako on ostříhány strojkem na trojku a jako obvykle mu mezi dolním rtem a bradou rašil chomáček vousů. Paul ho sledoval, jak pomalu prochází přes zorné pole mladého muže, který právě fotografoval svou přítelkyni nebo manželku, a jak vůbec nevnímá dění kolem sebe. Propletl se hloučkem turistů popostrkovaných průvodcem a detektiv-konstábl Paul Packer náhle přesně věděl, kam má namířeno.

U zdi na druhé straně náměstí stála vedle sebe řada bankomatů a mladík se posadil mezi ně. Bylo to oblíbené místo žebráků, a on už si dokonce vyhlédl cíl: mladou ženu, která právě do bankomatu vkládala kartu.

Paul Packer využil příležitosti, přešel přes náměstí a postavil se před muže právě ve chvíli, kdy zaslechl jeho slabé zaskřehotání: „Neměla bys ňákej drobák, puso?“

Packer místo pozdravu zvedl pahýl svého pravého ukazováčku. „Nazdar, Skunku,“ řekl. „Vzpomínáš si na mě?“

Skunk se na něj ostražitě zadíval. Žena právě lovila v peněžence, ale Packer se k ní otočil. „Jsem policejní důstojník. Žebrání je nezákonné. A tenhle chlapík zná navíc lepší způsoby, jak si obstarat flák masa, že jo?“ dodal, otočil se zpátky ke Skunkovi, zamával před ním ukousnutým ukazováčkem a několikrát hlučně zacvakal zuby, čímž posměšně napodobil svého někdejšího útočníka.

„Nevím, o čem to mluvíš,“ utrousil Skunk.

„Tak ty potřebuješ osvěžit paměť, jo? Myslíš, že by ti pomohl den ve vazbě? Tam by ses jen těžko dostával k drogám, že jo?“

„Jdi do prdele. A nech mě na pokoji.“

Packer pohlédl na mladou ženu, která zřejmě nevěděla, jak se k celé věci postavit. Popadla tedy peníze i kartu a ztratila se.

„Jsem čistej,“ dodal náhle rozmrzelý Skunk.

„To já vím, kamaráde. Nechci tě sebrat. Jenom mě napadlo, jestli bys mi nechtěl sdělit nějaký informace.“

„A co z toho budu mít?“

„Co víš o Barrym Spikerovi?“

„O tom jsem nikdy neslyšel.“

Na North Street začala vřískat houkačka hasičského vozu, která se rozléhala silněji než lodní siréna, a tak Packer počkal, až se vůz prořítí ulicí. „Ale ano, slyšel. Děláš pro něj.“

„Nikdy jsem o něm neslyšel.“

„Takže ten kabriolet audi, ve kterém jsi v pátek v noci plul po nábřeží – to bylo jako tvoje auto?“

„Nevím, o čem mluvíš.“

„Já myslím, že víš. Sledovalo tě jiné auto, neoznačený policejní vůz. A v něm jsem seděl já. Řídíš docela dobře,“ dodal se záštiplným obdivem.

„Né. Fakt nevím, o čem je řeč.“

Packer mu přistrčil pahýl ukazováčku přímo před obličej. „Já mám dobrou paměť, Skunku. Abys věděl.“

„Za todle jsem si svoje odseděl.“

„Jenže pak ses vrátil na svobodu, zatímco můj prst se už na ruku nevrátil a já jsem kvůli tomu pořád děsně nasranej. Takže s tebou uzavřu dohodu. Buďto mě budeš mít na krku až do konce toho svýho podělanýho života, anebo mi pomůžeš.“

Skunk po několika okamžicích mlčení řekl: „Jak ti mám pomoct?“

„Informacemi. Stačí mi jeden telefonát, nic víc. Jediný telefonát, až ti dá Spiker příště práci.“

„A pak?“

Packer Skunkovi vysvětlil, co od něj žádá. Nakonec dodal: „A pak si budem kvit.“

„Ale stejně mě seberete, že jo?“

„Ne, ani se tě nedotkneme. A ode mě budeš mít pokoj. Takže platí?“

„Koukaj z toho pro mě i nějaký prachy?“

Packer si ho změřil pohledem. Skunk byl tak dojemná figurka, že se ho detektivovi náhle zželelo. „Něco ti potom přihrajeme, jako odměnu. Platí?“

Skunk schlíple a netečně pokrčil rameny.

„Chápu to jako souhlas.“

KAPITOLA 74

Sobotní tisková konference byla dost špatná, ale tahle byla ještě horší. V sále se těsnalo asi padesát lidí a mnohem více než v sobotu jich postávalo i na chodbě. Vyprodáno, pomyslel si Grace chmurně. Jedinou dobrou zprávou bylo, že měl dnes dopoledne podporu těžkého kalibru.

Z jedné strany totiž vedle něj stála zástupkyně náčelníka Alison Vosperová, která se před odchodem z kanceláře stačila převléci, takže teď měla na sobě dokonale upravenou a čerstvě vyžehlenou uniformu, a z druhé strany divizní velitel brightonské policie, hlavní superintendent Ken Brickhill, lehce neomalený a bez okolků hovořící policista ze staré školy, rovněž v dokonale vyhlížející uniformě. Tvrďák Brickhill neměl na politicky korektní salonní řeči čas, a kdyby měl jen trochu možnost, s radostí by většinu ničemů z Brightonu and Hove pověsil. Nebylo divu, že ho uznával prakticky každý, kdo pod ním kdy sloužil. Všichni tři policisté nyní stanuli před vypouklou tabulí obsahující webovou stránku sussexské policie a telefonní číslo anonymní policejní linky.

Některá okna byla otevřená, ale slunce pražilo do žaluzií tak silně, že v sále panovalo horko k zalknutí. Kdosi zavtipkoval o thajském vězení, ale to už se k jejich stolu prodral vedoucí tiskového oddělení Dennis Ponds, hejskovsky, ale trochu lacině oblečený muž. Připojil se k trojici policistů a omluvil se za pozdní příchod.

Své vystoupení zahájil tím, že se naklonil příliš blízko k mikrofonu, takže se jeho první slova téměř utopila v pištění zpětné vazby. „Hezké dopoledne,“ řekl znovu a jeho poněkud vemlouvavý a vlezlý hlas zněl tentokrát o něco zřetelněji. „Dnešní tiskovou konferenci zahájí detektiv-superintendent Grace, který pro vás shrne stav vyšetřování smrti paní Katherine Bishopové a slečny Sophie Harringtonové. Zástupkyně náčelníka Vosperová a divizní velitel brightonské policie, hlavní superintendent Brickhill pak promluví o dopadech na místní komunitu a veřejnost vůbec.“ Teatrálním máchnutím ruky předal slovo Graceovi a ustoupil.

Když Roy Grace začal novinářům popisovat aktuální stav vyšetřování, několik vteřin byl ponořen v záplavě blesků. Samozřejmě neřekl všechno, ale držel se faktů o časech a událostech a potvrdil novinářům řadu informací, jimiž už dávno disponovali. V souvislosti s oběma vyšetřováními vyzval případné svědky, aby se přihlásili policii, a zejména apeloval na lidi, kteří některou z žen znali a v posledních několika dnech se s ní viděli. Kromě toho uvedl, že by si nesmírně rád promluvil s každým, kdo v okolí míst vraždy viděl cokoliv podezřelého.

Když o obou vraždách řekl vše, co v této fázi chtěl, zeptal se přítomných, jestli mají nějaké otázky.

Zezadu, kam neviděl, se vzápětí ozval ženský hlas: „Je nám jasné, že zde řádí sériový vrah. Můžete nás ujistit, že občanům Brightonu and Hove nehrozí žádné nebezpečí, detektive-superintendente?“

Grace měl jako obvykle problém, kam s rukama, přičemž si však velmi dobře uvědomoval, že řeč jeho těla je stejně důležitá jako obsah jeho řeči. Odolal pokušení sepnout ruce před tělem, spustil je podél těla a naklonil se k mikrofonu. „V současnosti nic nenasvědčuje tomu, že jde o sériového vraha. Lidé by však měli být opatrní a mít se o něco více na pozoru než obvykle.“

„Jak můžete tvrdit, že to není sériový vrah, když byly v rozmezí čtyřiadvaceti hodin zavražděny dvě ženy?“ vykřikl naléhavým kvičivým hlasem jeden starý dopisovatel provinčních deníků. „Detektive-superintendente Gracei, můžete dát mladým ženám žijícím v Brightonu záruku, že jim nehrozí žádné nebezpečí?“

Graceovi vtekla do pravého oka kapka potu a začala ho štípat. „Myslím, že bude nejlepší, když na tuto otázku odpovědí moji kolegové, kteří sem přišli pohovořit o dopadech na veřejnost,“ řekl a pohlédl nejprve na Alison Vosperovou a poté na Kena Brickhilla.

Oba přikývli a hlavní superintendent poté svým rázným hlasem odpověděl: „Takovou stoprocentní záruku vám v moderním městě nikdo nikdy nedá. Ale policie a vedoucí představitelé místní komunity dělají vše, co je v jejich silách, aby s nasazením mimořádných prostředků toho vraha – nebo vrahy –dopadli.“

„Je tedy možné, že za obě vraždy nese zodpovědnost jediný člověk?“ trval na svém reportér.

„Pokud má někdo důvod k znepokojení,“ odvětil Brickhill vyhýbavě, „ať se obrátí na policii. Budou zesíleny policejní hlídky. A každý, kdo si všimne čehokoliv podezřelého, by nás měl okamžitě kontaktovat. Nepřejeme si, aby veřejnost propadla panice. Na vyšetřování bylo vyčleněno mnoho prostředků a děláme vše, co je v našich silách, abychom občanům Brightonu and Hove zajistili bezpečnost.“

V tu chvíli předstoupil před dav Kevin Spinella, který se až dosud držel v pozadí, a řekl: „Takže nepřiznáte, detektive-superintendente, že se někde v Brightonu pohybuje pomatený sériový vrah?“

Grace klidně odpověděl tím, že zopakoval informace o obou vraždách. Nakonec dodal: „Stále se nacházíme v rané fázi vyšetřování, ale jinak ano, oba případy podle všeho jeví některé podobné rysy.“

„Detektive-superintendente, máte hlavního podezřelého?“ dotázala se mladá reportérka Mid-SusseX Times.

„Prověřujeme řadu vyšetřovacích verzí a každý den získáváme další informace. Rádi bychom poděkovali veřejnosti za všechny informace, které nám až dosud poskytla. Naše týmy momentálně prověřují velkou řadu telefonátů a čekáme, až nám z kriminalistických laboratoří přijdou některé výsledky.

Naši detektivové se čtyřiadvacet hodin denně snaží identifikovat, kdo je za tyto případy zodpovědný, a vydat ho spravedlnosti.“

„Takže tvrdíte,“ pokračoval Kevin Spinella hlasitým a důležitým hlasem, „že lidé v Brightonu and Hove by se měli zamknout doma a nevycházet ven, než bude vrah dopaden.“

„Ne,“ opáčil Grace, „to jistě netvrdíme. Policie nemá tušení, kdo nebo kde vrah té či oné ženy je, a jisté riziko tak zákonitě hrozí všem ženám. To však ještě neznamená, že by měl kdokoliv propadat panice.“ Otočil se ke své nadřízené. „Předám teď slovo zástupkyni náčelníka Vosperové, která vám tuto otázku zodpoví podrobněji.“

Kdyby pohledy dokázaly zabíjet, úsměv Alison Vosperové by rozpáral Graceovi břicho a vykuchal ho.

Jakási rozložitá bohyně plodnosti stojící téměř úplně vzadu hlasitě zvolala: „Paní zástupkyně náčelníka, umožníte detektivu-superintendentovi Graceovi, aby se poradil s médiem?“

Ozval se hihňavý smích. Žena zasáhla citlivé místo. Grace si zachoval pokerovou tvář, v duchu se usmál, díval se, jak je Alison Vosperová náhle zcela nesvá, a docela dobře se tím bavil. Před pár měsíci ho novináři roznesli na kopytech, když před soudem v jiném případu vyšlo najevo, že odnesl k senzibilovi botu, která představovala klíčový důkaz při vyšetřování vraždy. Tisk měl tehdy hody – a Vosperová s ním.

„Sledovat tuto linii vyšetřování není pro policii obvyklou praxí,“ odpověděla zostra. „Jinak si vyslechneme každého, kdo nám je schopen poskytnout nějaké informace, a poté sami vyhodnotíme, zda a jak mohou posunout vyšetřování kupředu.“

„Takže to nevylučujete?“ trvala na svém reportérka.

„Myslím, že už jsem vám odpověděla.“ Vosperová se rozhlédla po sále. „Ještě nějaké otázky?“

Když Grace po skončení tiskové konference odcházel, Alison Vosperová ho chytila za košili a zatáhla ho do prázdné kanceláře.

„Dívalo se na nás celé město, Royi. Máte-li v plánu navštívit některého z těch vašich okultistů, nejprve to, prosím, proberte se mnou.“

„Nemám to v plánu, v této fázi ne.“

„Dobře!“ řekla tónem člověka, který chválí štěně, že se vymočilo na správné místo. Grace měl chvíli dojem, že ho každou chvílí poplácá po mordě a dá mu sušenku.

KAPITOLA 75

O půl hodiny později stál Grace ve stěsnané šatně pitevny a zápolil se suchými zipy na zeleném plášti. Nakonec si všechny zapnul a nazul si bílé holínky.

V tom okamžiku strčila hlavu do dveří Cleo. Měla na sobě zelený plášť a očividně trpěla kocovinou. Věnovala Graceovi pohled, který nedokázal rozluštit.

„Promiň za ten včerejšek!“ řekla. „Nechtěla jsem na tobě usnout, vážně!“

Grace její úsměv opětoval. „To se vždycky takhle zřídíš, když jdeš někam se sestrou?“

„Zrovna dostala kopačky od svého dementního přítele a chtěla se ztřískat. Připadalo mi nezdvořilé se k ní nepřipojit.“

„Jasně. Jak se cítíš?“

„Jen o něco málo líp, než jak vypadá Sophie Harringtonová. Závrať už mám za sebou.“

„Na to je nejlepší kola,“ poradil jí Grace.

„Už jsem vypila dvě plechovky.“ Znovu se na něj tajemně podívala. „Myslím, že jsem se tě ještě neptala, jak ses měl v Německu. Našels svou manželku? Bylo to příjemné shledání?“

„Ptala ses, asi pětkrát.“

Cleo se zatvářila užasle. „A tys mi to řekl?“

„Co kdybychom si večer zašli na večeři a já ti to všechno vyklopil?“

Cleo mu opět adresovala tvrdý pohled a Grace měl náhle pocit, že mu teď řekne, ať si trhne nohou. Ona se však jen chabě usmála – bez známky vřelosti. „Přijeď ke mně,“ řekla. „Uvařím něco velmi jednoduchého a nealkoholického. Lehké jídlo. Myslím, že si potřebujeme promluvit.“

„Přijedu po večerní poradě, hned jak to půjde.“ Grace k ní vykročil a dal jí rychlý polibek.

Cleo se od něj nejprve ostře odtáhla. „Jsem velmi raněná a moc se na tebe zlobím, Royi.“

„Líbí se mi, když se zlobíš.“

Zdálo se, že malinko roztála. „Syčáku,“ řekla a zazubila se.

Grace jí věnoval další letmý polibek, z něhož se však stal polibek dlouhý. Jejich pláště zašustily, když se oba objali, přičemž však Grace nespouštěl oči ze dveří pro případ, že by sem někdo vstoupil.

Nakonec se od něj Cleo odtrhla, sklopila oči a znovu se zaculila. „Tohle bychom neměli. Pořád mám na tebe zlost. Tohle oblečení tě vzrušuje, že jo?“

„Ještě víc než černé hedvábné spodní prádlo!“

„Radši už pojďme a dejme se do práce, detektive-superintendente. Titulní stránka Argusu s fotkou, na které se muchluješ v šatně pitevny, by pro tvou image asi nebyla to nejlepší.“

Grace ji následoval do vykachlíčkované chodby a hlavou se mu honil vír myšlenek – o Cleo, o Sandy a o práci. Novináři mu to dnes dali pořádně sežrat a on chápal, z čeho jejich postoje vyvěrají. Jedna vražda atraktivní mladé ženy mohla být osamoceným incidentem, nějakou osobní záležitostí. Dvě takové vraždy už však dokázaly vyvolat v celém městě, či dokonce v celém hrabství, pořádnou paniku. A kdyby se novináři dostali k informaci o plynové masce, začaly by se dít věci.

Grace jim neprozradil, že Sophie Harringtonová telefonovala Brianu Bishopovi jakožto hlavnímu podezřelému z vraždy Katie Bishopové. Ani to, že Brian Bishop, muž s pověstí úspěšného podnikatele, váženého a uznávaného občana Brightonu and Hove, člena výboru golfového klubu a mecenáše dobročinných organizací – jehož navenek neméně ctihodná manželka, členka Rotary klubu, si mimochodem vydržovala milence –, má v trestním rejstříku nadmíru nepříjemný záznam.

Podle informací z databáze PNC neboli Národního policejního počítače byl Bishop v patnácti letech odsouzen ke dvěma letům vězení pro mladistvé, poněvadž ve škole znásilnil čtrnáctiletou dívku. V jednadvaceti letech mu pak soud napařil dvouletou podmínku za násilné přepadení ženy, jíž způsobil těžké ublížení na těle.

Zdálo se, že čím hlouběji jeho tým pátrá v Bishopové životě, tím silnější jsou důkazy proti němu. Alison Vosperová dnes ráno o jeho londýnském alibi hovořila jako o „zakopaném slonovi“. Jenže momentálně byl ve stejném případu zakopán ještě jiný slon: Bishopovo vehementní popírání, že ví o manželčině životní pojistce. Grace měl dojem, že Bishop mluví v této věci pravdu, a to ho poněkud znepokojovalo.

Přesto bylo naprosto zřejmé, že Brian Bishop v tom umí chodit. Podle Graceova názoru neexistovalo na světě mnoho lidí, kteří dosáhli takového finančního úspěchu tak, že byli hodní – tím méně, že by se v Bishopové případě musela tato dobrota zrodit z jeho ošklivé, násilnické minulosti. Roy navíc věděl, že by Bishopově nevědomosti – nebo předstírané nevědomosti – o existenci životní pojistky neměl přikládat příliš velkou váhu.

Pomalu ho z té zašmodrchanosti začínal bolet mozek. Chtěl někam odjet, posadit se do tichého tmavého kouta a v duchu si probrat všechny detaily případů Bishopová a Harringtonová. Ohledávací tým měl v domě Bishopových skončit až za několik dní a Grace byl za to rád. Chtěl, aby Bishop cítil nepohodlí, aby byl vytržen z přirozeného prostředí. V hotelovém pokoji, kde byl uvězněn jako zvíře v kleci, si zákonitě musel připadat nesvůj, což zvyšovalo pravděpodobnost, že bude na výslechy reagovat tak, jak policie potřebuje.

Vyšetřovacímu týmu se rozhodně dařilo sbírat proti Bishopovi důkazní materiál, avšak na jeho zatčení bylo ještě brzy. Kdyby to udělali, mohli by ho bez obvinění zadržovat jen čtyřiadvacet hodin – s případným prodloužením o dalších dvanáct. Oni však zatím žádné přesvědčivé důkazy neměli, a ačkoliv Bishopovo alibi nebylo neprůstřelné, existoval zde dostatečný prostor k pochybnostem. Dva nezávislí svědkové vypověděli, že byl v době před vraždou i po ní v Londýně, což bylo v rozporu se záznamem kamery v systému automatického rozpoznání registrační značky. V minulosti se vyskytlo mnoho případů, kdy delikventi vyrobili kopie registračních značek a našroubovali si je na auto – a zvláště v poslední době, kdy se pokuty za rychlou jízdu rozdávaly automaticky na základě záznamů ze stacionárních kamer. Chytrý advokát by tak mohl v myslích porotců snadno zasít pochybnosti, zda byla daná registrační značka pravá, anebo falešná.

Roye také velmi zajímal malíř, s nímž měla Katie Bishopová poměr. V tuto chvíli byl samozřejmě i on potenciálním podezřelým.

V hlubokém zamyšlení vstoupil do jasně osvětlené pitevní místnosti. Tělo Sophie Harringtonové mu zatím zakrývaly postavy v zelených pláštích. Všichni s dychtivostí studentů v posluchárně sledovali, jak jim Nadiuska De Sancha cosi ukazuje.

Kromě soudní patoložky, Cleo a Darrena se v místnosti nacházel také hlavní detektiv-inspektor Duigan a úřední ohledávač mrtvol Ronnie Pearson, štíhlý čerstvý padesátník, který kdysi pracoval u policie.

Grace zamířil na stranu patoložky a znovu zažil nepříjemné překvapení, jímž se nechal zaskočit pokaždé, když spatřil nějakou mrtvolu, tady i kdekoliv jinde. Z mrtvých lidí totiž vždy čišelo cosi nadpozemského a jejich kůže – pokud to byla kůže bělochů, kteří nebyli popálení nebo ve značném stupni rozkladu – měla vždy přízračně alabastrovou barvu. Jako by z nich proces smrti učinil černobílou položku, zatímco vše kolem nich zůstávalo barevné.

Sophie Harringtonová už byla obrácená na břicho a Nadiuska právě ukazovala prstem v gumové rukavici na desítky drobných, tmavě karmínových dírek na zádech zavražděné ženy. Vypadalo to jako tetování pokrývající velkou část Sophiiny kůže na trupu.

„Dokážete všichni přečíst, co to dává dohromady?“ zeptala se Nadiuska.

Grace přistoupil blíže, ale dírky mu zpočátku žádný smysl nedávaly.

„Podle úhlednosti a pravidelnosti těch dírek bych řekla, že je pachatel vytvořil strojní vrtačkou,“ pokračovala patoložka.

„Ještě když byla oběť naživu?“ dotázala se detektivka-inspektorka Murphyová. „Anebo až posmrtně?“

„Řekla bych, že posmrtně,“ odpověděla Nadiuska, naklonila se nad mrtvolou a pozorně se zadívala na část zad. „Ty dírky jsou hluboké a krvácely jen velmi málo. Když je pachatel vyvrtával, oběti už netlouklo srdce.“

Malá útěcha pro nebohou ženu, pomyslel si Grace. Vtom mu náhle před očima vyskočila slova, která jednotlivé dírky dohromady vytvářely, jako když člověk odhalí předmět ukryty ve stereoskopickém obrázku.

PROTOŽE JI MILUJEŠ.

KAPITOLA 76

Nevrlá uklízečka vypadla z domu Cleo Moreyové krátce po půl jedné. Časový miliardář usazený za volantem své toyoty prius si to zapsal do paměti. Bylo to ideální načasování – za pár minut mu měl totiž vypršet parkovací lístek. Zatímco žena kráčela do svahu a vztekle přitom mluvila do mobilního telefonu, napadlo muže, jestli náhodou telefonováním nestrávila celé tři a půl hodiny. Cleo Moreyovou by dozajista velmi zajímalo, zač tuhle ženskou platí. I když to samozřejmě nebyla mužova starost.

Zařadil rychlost; nechal běžet elektrický motor, tiše proplul kolem ženy, propletl se širokou sítí ulic na Queens Road, spustil se dolů kolem věže s hodinami a odbočil doprava na nábřeží.

Přejel hranici města Hove, minul zástavbu King Alfred, v dolní části Hove Street zastavil na světelné křižovatce, odbočil doprava, projel několik ulic a ocitl se ve Westbourne Villas, široké ulici vroubené velkými viktoriánskými dvojdomky. Znovu odbočil doprava do boční uličky lemované řadou garáží. Ty, které si pronajímal on, stály až vzadu a nesly čísla 11 a 12.

Zaparkoval před číslem 11a vystoupil z auta. Odemkl garážová vrata, zvedl je, vstoupil dovnitř, rozsvítil a prudce za sebou opět vrata zavřel. Ta s hlasitým žuchnutím dosedla na zem a pak už bylo ticho, přerušované jen tichounkým vrněním dvou zvlhčovačů. Klid!

Muž vdechl teplou vůni, kterou zde miloval: motorový olej, stará kůže, stará karoserie. Toto byl jeho domov. Jeho chrám! V této garáži – a někdy i v garáži vedle, kde parkoval s krytým návěsem – utrácel mnohé z miliard hodin, které měl uloženy v bance. Desítky hodin najednou! Stovky každý měsíc! Tisíce každý rok!

Zálibně se podíval na plachtu proti prachu, na ladné kontury vozu, který chránila, na lesklý sedan jaguár Mk2 3,8 v barvě měsíčního kamene, jenž v garáži zabíral tolik místa, že muž kolem něj musel procházet bokem.

Stěny byly ověšené jeho nářadím urovnaným v dokonalých řadách – každý kus byl tak dokonale udržovaný, že by se mohl prodávat jako nový, a každý kus zaujímal na stěně předepsané místo. Kladiva představovala jednu expozici. Stranové a nástrčkové klíče, spároměry, šroubováky – to vše tvořilo zvláštní umělecké dílo. Na regálech pak ležely jeho plechovky a lahvičky s laky, čistidly kol, čistidly chrómu, čistidly oken, leštidla na kůži, houbičky, jelenicové hadříky, kartáče na lahve a čističe trubek. Vše vypadalo zbrusu nové.

„Ahoj, holka,“ zašeptal, polaskal horní díl plachty a přejel rukou po zakřivené střeše, kterou cítil pod ní. „Jsi nádherná. Moc, moc nádherná.“

Protáhl se podél boku auta, znovu přejel rukou po plachtě, nahmatal okna a poté kapotu. Znal na autě každý drátek, každý panel, každý šroubek a matku, každý centimetr oceli, chrómu, kůže, skla, ořechového dřeva a bakelitu. Ten vůz byl jeho milenkou. Sedm let ho usilovně restauroval z vraku obývaného potkany a myšmi, který nalezl v jedné zchátralé venkovské stodole. Dnes bylo auto v lepším stavu, než když před více než čtyřiceti lety vyjelo z továrny. Svědčilo o tom i deset okřídlených odznaků za první místo v soutěžích automobilové krásy Concours d’Elegance, které visely na zdi garáže. Muž je získal po celé zemi. Kromě nich vyhrál se svým vozem i desítky odznaků za druhá, třetí a čtvrtá místa, avšak tato ocenění vždy putovala rovnou do koše.

Připomněl si, že dnes bude ještě muset zapracovat na vnitřní straně nárazníků, které běžný pozorovatel vůbec neviděl. Porotci se tam někdy dívali a nachytali soutěžící na švestkách – a koncem měsíce se konala důležitá soutěž Klubu majitelů jaguárů.

Momentálně však myslel na něco důležitějšího, totiž na vyřezávačku klíčů – na jakýkoliv zámek, hlásala reklama na internetu –, která mu před několika měsíci přišla poštou i se širokou škálou předrobků a momentálně ležela v hnědém obalu s nápisem KŘEHKÉ na podlaze vedle pracovní lavice.

Být časovým miliardářem byla v tomto směru obrovská výhoda. Člověk mohl plánovat dopředu. Přemýšlet dopředu. Muž jednou četl v novinách citát od člověka jménem Victor Hugo, který řekl: „Existuje jedna věc silnější než všechny armády světa, a tou je nápad, jehož čas nadešel.“

Časový miliardář si sáhl do kapsy saka a poklepal na krabičku s voskem obsahujícím otisk klíče od hlavních dveří domu Cleo Moreyové. Usmál se a začal odhalovat hnědý balík. Objednat si tenhle nástroj byl rozhodně velmi dobrý nápad. Jeho čas nadešel.

KAPITOLA 77

Grace vjel se svou alfa romeo na hlavní parkoviště před Královskou sussexskou nemocnicí, kam přijel navštívit jednu zraněnou policistku. Pomalu projížděl po parkovišti a hledal volné místo. Nakonec trpělivě počkal, až jedna starší dáma odemkne dveře svého malého nissanu micra, nastoupí dovnitř, zapne si bezpečnostní pás, strčí klíček do zapalování, pohraje si s vnitřním zpětným zrcátkem, nastartuje motor, zjistí, k čemu se používá to plastové kolo před ní, vzpomene si, kde je řadicí páka, a konečně najde zpátečku. Žena poté rychlostí torpéda vycouvala ze svého místa a zhruba o dva centimetry, přitom minula předek jeho auta. Grace vjel do uvolněné mezery a vypnul motor.

Bylo krátce před půl třetí a jemu kručelo v žaludku, což bylo neklamné znamení, že se potřebuje najíst, přestože neměl na nic chuť. Návštěvy pitevny v něm jen zřídkakdy probouzely chuť k jídlu a on měl dnes navíc stále živě před očima morbidní obraz tetování na zádech Sophie Harringtonové, matoucí a šokující.

PROTOŽE JI MILUJEŠ.

Co to k sakru znamená? Slovo JI se pravděpodobně vztahuje k oběti, Sophii Harringtonové. Ale o kom je řeč? O jejím milenci?

Graceovi zazvonil telefon. Byla to Kim Murphyová, která ho chtěla informovat o dnešních pokrocích. Nejdůležitější zprávou bylo, že laboratoř v Huntingtonu potvrdila odpolední termín pro výsledky testů DNA. Právě když Grace končil hovor, uslyšel ve sluchátku zapípání dalšího volajícího. Byl to hlavní detektiv-inspektor Duigan, který ho chtěl informovat o nejnovějších poznatcích z vyšetřování vraždy Sophie Harringtonové. Jeho hlas zněl radostně.

„Jedna starší sousedka odnaproti se asi před hodinou přihlásila strážníkovi hlídkujícímu před místem činu. Prý si v pátek kolem osmé večer všimla na ulici před domem Sophie Harringtonové muže s podivným chováním. V ruce prý držel červenou nákupní tašku a na hlavě měl kapuci. Přesto se zdá, že mu dobře viděla do obličeje.“

„Takže by dokázala popsat i jeho obličej?“

„Jeden náš člověk ji už jede vyslechnout. Ale podle toho, co zatím říkala, odpovídá výška i postava toho muže Bishopovi. A pochopil jsem správně, že podle zprávy o chronologii událostí nemá Bishop na tu dobu žádné alibi?“

„Přesně tak. Dokázala by ho identifikovat mezi cizími lidmi?“

„To je momentálně naše priorita.“

Grace se dále dotázal, zda se jim podařilo zjistit, jestli měla Sophie přítele. Hlavní vyšetřovatel odpověděl, že o tom zatím nemají žádné informace, ale zanedlouho budou vyslýchat Sophiinu přítelkyni, která ohlásila její zmizení.

Jakmile Grace dotelefonoval, zkontroloval si v elektronickém diáři příchozí poštu, ale žádný e-mail nebyl pro některé z obou vyšetřování podstatný. Vsunul tedy diář zpět do pouzdra na opasku a na okamžik se zamyslel. Duiganova zpráva byla potenciálně velmi příznivá. Kdyby ta žena dokázala Bishopa pozitivně identifikovat, byl by to další podstatný střípek důkazu ukazující na tohoto muže.

Graceovi znovu zakručelo v žaludku. Prudké sluneční paprsky se mu opíraly do auta, a tak Roy raději zatáhl střechu a s vděčností si vychutnával chvilkový stín. Nato vytáhl sendvič se slaninou a vajíčkem, který si cestou sem koupil na čerpací stanici, odtrhl celofánový obal a vysoukal z něj obsah. První sousto vzdáleně připomínalo lepenku se slaninovou příchutí. Grace je začal pomalu a beze stopy nadšení žvýkat, načež vytáhl dnešní vydání deníku Argus, které si zakoupil spolu s poživatinou, a upřeně se zadíval na titulní stránku. Stejně jako mnohokrát předtím musel i nyní žasnout, jak bleskovým tempem se jim podařilo vychrlit článek. Napadlo ho, že až bude mít více času, musí se podívat na zoubek Spinellovým zdrojům uvnitř policie. Momentálně to však byla jeho nejnižší priorita.

BRIGHTONSKÝ SÉRIOVÝ VRAH ZABIL DRUHOU OBĚŤ

Článek byl opatřen mimořádně atraktivním snímkem Sophie Harringtonové v tričku a s jednoduchým náhrdelníkem z korálků na krku. Dlouhé vlasy prozářené sluncem se jí ve větru cuchaly a její ústa se nakažlivě usmívala do objektivu – anebo možná na člověka za ním.

Grace si pak přečetl samotný článek, jehož autorem byl Kevin Spinella a jenž se přeléval na druhou a třetí stranu. Text byl náležitě vyšňořen řadou lifestylových fotografií Katie Bishopové a také obvyklými zarmoucenými výroky rodičů Sophie Harringtonové a její nejlepší kamarádky, s níž se měl Grace teprve setkat. Nechyběla ani malá fotečka Roye samotného, kterou tyto noviny nikdy neopomněly otisknout.

Celkově vzato byl článek typický Spinella: senzacechtivá reportáž vedená snahou vyvolat ve městě co největší paniku, maximalizovat náklad novin v příštích několika dnech, ale také zvýšit Spinellovu prestiž a ukojit nezřízenou touhu tohoto slizouna po místě v redakci některého celostátního deníku. Grace předpokládal, že to nemůže Spinellovi ani jeho editorovi vyčítat – on sám by na jejich místě zřejmě postupoval stejně. Zároveň však věděl, že záměrně překroucené citáty typu: „Divizní velitel brightonské policie, hlavní superintendent Ken Brickhill, doporučil všem ženám ve městě Brighton and Hove, aby si zamykaly dveře,“ ničemu nepomohou.

Pečlivě připravované a opatrně vedené tiskové konference, jako byla ta dnešní, si mimo jiné kladly za cíl informovat veřejnost o spáchaných zločinech v naději, že občané poskytnou policii stopy. Panikářské články, jaký dnes sesmolil Spinella, však jen zahlcovaly policejní ústředny stovkami telefonátů vyděšených žen.

Grace snědl tolik sendviče, kolik ho do sebe dokázal nacpat, spláchl ho vlažnou dietní kolou, vystoupil z auta a vyhodil zbytek jídla i s obalem do odpadkového koše. Poté si spořádaně koupil parkovací lístek a položil ho pod přední okno. Došoural se k panelové kukani s nápisem KVĚTINY PRO PACIENTY a vybral zde malou kytici. Prošel před rozlehlou čelní fasádou nemocnice, natřenou zčásti nabílo, zčásti nabéžovo a zčásti našedo, minul sanitku s velkými, zrcadlově obrácenými zelenými písmeny na kapotě a vnořil se pod velkou plexisklovou markýzou dovnitř.

Když dorazil k dřevěné přepážce neobsazené recepce, přepadla ho zlost. Na pultu vedle umělých květin totiž stála cedulka: OMLOUVÁME SE, RECEPCE JE UZAVŘENA.

Naštěstí se Eleanor podařilo předem zjistit, kde teď mladá policistka leží – před pár dny ji přeložili z ortopedie na oddělení s tajemným názvem Chichester. Seznam na stěně Roye informoval, že se oddělení nachází ve třetím patře tohoto traktu.

Grace vyšel po točitém schodišti, jehož zeď byla ozdobena veselou nástěnnou malbou, prošel chodbou pokrytou modrým linoleem, vystoupal ještě další dvě křídla schodů s dřevěným zábradlím a ocitl se na špinavé a ošuntělé chodbě. Jakási mladá asijská sestřička v modré halence a černých kalhotách vyrazila proti němu. Na chodbě se vznášel slabý zápach šťouchaných brambor a zelí, úplně jako ve školní jídelně. „Hledám oddělení Chichester,“ řekl Grace.

Sestřička ukázala před sebe. „Běžte pořád rovně.“

Grace minul řadu kyslíkových bomb, prošel dveřmi se skleněným oknem pokrytým varovnými cedulemi a ocitl se na oddělení s kapacitou asi šestnácti lůžek. Puch školní jídelny tu byl ještě silnější a mísil se s nakyslým zápachem moči a dezinfekce. Linoleum na podlaze bylo evidentně staré a stěny špinavé. Okna byla otevřená dokořán a nabízela výhled na sousední křídlo nemocnice včetně větrací šachty, z níž stoupala pára. Kolem některých lůžek byly zatažené příšerné závěsy.

Bylo to smíšené oddělení, které ze všeho nejvíce připomínalo kombinaci geriatrie a psychiatrie. Grace chvíli zíral na drobnou starou dámu s vlasy jako vata, které výborně ladily s barvou její kůže na propadlých tvářích – spala hlubokým spánkem a bezzubá ústa měla otevřená dokořán. Na několika místech hrály televize. Mladý muž na jednom z lůžek hlasitě sám pro sebe drmolil. Další stará žena na protější straně oddělení křičela cosi nesrozumitelného na imaginárního adresáta. Na lůžku bezprostředně vpravo pak spal neupravený a neoholený starý mužík – povlečení měl shrnuté a na tácku obepínajícím jeho postel se válely dvě prázdné plechovky od koly. Na sobě měl proužkované pyžamo s odepnutým poklopcem, pod nímž mu byl zřetelně vidět schlíplý penis přilepený k varlatům.

A na posteli vedle něj, pod jakýmsi zaprášeně vyhlížejícím přístrojem, spatřil Grace ke své hrůze osobu, kterou sem přišel navštívit. Sáhl si do kapsy, vytáhl mobilní telefon a s krví zpěněnou vzteky vyrazil přes oddělení.

Detektivka Emma-Jane Boutwoodová, jedna z jeho oblíbených mladých policistek, utrpěla vážné zranění při snaze zastavit dodávku v rámci stejné operace, při níž byl postřelen Glenn Branson. Dodávka ji přimáčkla k zaparkovanému autu a způsobila jí rozsáhlá vnitřní poranění, kvůli nimž přišla Emma-Jane o slezinu, a také mnohačetné zlomeniny. Pětadvacetiletá detektivka strávila více než týden na přístrojích, a když přišla k sobě, lékaři se obávali, že už nikdy nebude chodit. V posledních týdnech však její zdravotní stav zaznamenal pronikavé zlepšení – Emma-Jane se záhy dokázala sama postavit a už nyní s nadšením hovořila o dni, kdy se opět vrátí do práce.

Grace ji měl opravdu rád. Byla to skvělá detektivka a on jí u policie věštil zářnou budoucnost. Když ji však dnes viděl, jak leží na posteli a celá pobledlá se na něj usmívá, připadala mu spíše jako ztracené, bezprizorní dítě. Emma-Jane byla odjakživa štíhlá, ale dnes vypadala v neforemné nemocniční haleně doslova jako kost a kůže. Oranžová jmenovka jí na zápěstí plandala a její světlé vlasy ztratily veškerý lesk a vypadaly spíše jako sláma. Emma-Jane je měla nahoře ledabyle sepnuté a několik zbloudilých pramínků jí padalo do čela. Na stolku vedle její postele se válela neuspořádaná hromádka karet, květin a ovoce.

Její oči říkaly vše, ještě než vůbec promluvila, a v Graceovi se rázem něco zlomilo.

„Jak se máš?“ zeptal se a na chvíli před ní přidržel květiny.

„Nikdy mi nebylo líp!“ odpověděla Emma-Jane a pokusila se zatvářit spokojeně. „Včera jsem řekla tátovi, že než skončí léto, porazím ho v tenise. I když tohle by nemělo být zase tak těžké. Hraje mizerně!“

Grace se usmál a pak se jemně zeptal: „Co sakra děláš na tomhle oddělení?“

Detektivka pokrčila rameny. „Přeložili mě sem asi před třemi dny. Prý potřebují moje lůžko pro někoho jiného.“

„No to se podívejme. Chceš tady zůstat?“

„Ani ne.“

Grace odstoupil, rozhlédl se po oddělení, aby našel nějakou volnou sestru, a pak přistoupil k mladé uniformované Asiatce, která právě vynášela mísu. „Promiňte,“ řekl. „Hledám někoho, kdo tomu tady velí.“

Dívka se otočila a ukázala na ztrápeně vyhlížející, asi čtyřicetiletou sestru se sepnutými vlasy a pedantským obličejem s velkými brýlemi, která právě s deskami v ruce vcházela na oddělení.

Grace jí několika rychlými a odhodlanými kroky zcela zastoupil cestu. Na odznaku na modré halence měla napsáno: ANGELA MORRISOVÁ, STANIČNÍ SESTRA.

„Promiňte,“ řekl, „mohl bych si s vámi promluvit?“

„Pardon,“ odvětila sestra křehkým, zřetelně nevraživým a povýšeným hlasem. „Řeším tu jeden problém.“

„No, tak teď máte dva,“ opáčil Grace a téměř se třásl vzteky, když vytahoval z kapsy policejní legitimaci a strkal ji sestře před obličej.

Morrisová se zatvářila zděšeně. „Co – o co se jedná?“ Její hlas náhle o několik decibelů ztichl.

Grace ukázal na Emmu-Jane. „Máte přesně pět minut, abyste tuto mladou ženu odvezli z téhle smrduté díry buďto na nadstandardní oddělení, anebo někam, kde leží jen ženy. Rozumíte?“

Staniční sestra opět nasadila povýšený tón a řekla: „Možná byste se měl pokusit pochopit, jaké problémy musíme v této nemocnici řešit, detektive-superintendente.“

Grace zvýšil hlas tak, že téměř křičel. „Tato mladá žena je hrdinka. Utrpěla zranění, když při výkonu služby prokazovala mimořádnou statečnost. Pomohla zbavit toto město zrůdy, která teď sedí za mřížemi a čeká na proces, a zachránila životy dvou nevinných lidí. Sama přitom málem obětovala vlastní život, a vy ji odměnou za to šoupnete na smíšené geriatrické oddělení vedle chlapa, kterému trčí z poklopce frantík. Ona už na tomhle oddělení nestráví ani hodinu. Rozumíte mi?“

Sestra se nervózně rozhlédla kolem sebe a řekla: „Uvidím, co se dá dělat, později.“

Grace zvýšil hlas ještě více a pokračoval: „Myslím, že jste mě dobře neslyšela. Žádné později nebude. Uděláte to hned. Protože já tady před várna budu stát tak dlouho, dokud ji nepřeložíte na oddělení, se kterým budu spokojen.“ Zvedl mobilní telefon a ukázal ho ženě. „Ledaže byste chtěli, abych rozeslal e-mailem do Argusu a všech ostatních novin v zemi fotky, které jsem tady před chvílí pořídil – fotky, na kterých brightonská hrdinka, detektivka Boutwoodová, leží na oddělení zbavená veškeré důstojnosti neschopnými surovci, jako jste vy.“

„Používání mobilních telefonů je zde zakázáno. Nemáte právo tady fotografovat.“

„Vy nemáte právo chovat se k mé podřízené takovým způsobem. Chci mluvit s ředitelem nemocnice. OKAMŽITĚ!“

KAPITOLA 78

O třicet minut později převezli Emmu-Jane Boutwoodovou sítí chodeb do mnohem modernějšího křídla nemocnice. Roy Grace počkal, až se mladá detektivka přesune do slunného soukromého pokoje s výhledem na kanál La Manche za střechami okolních domů, předal jí květiny a odjel, přičemž se nejprve nechal od pana Velkého Ryby po telefonní lince z jeho věže ze slonoviny ujistit, že Emma-Jane zůstane na tomto pokoji až do svého propuštění.

Podle šipek ukazujících cestu k hlavnímu východu pak došel k výtahu a stiskl tlačítko. Když se to po dlouhém čekání už už chystal vzdát a sejít dolů pěšky, dveře výtahu se náhle otevřely. Grace vstoupil dovnitř a kývl na unaveně vyhlížejícího Inda, který právě pojídal energetickou tyčinku.

Muž měl na sobě zelený lékařský úbor, na krku mu visel stetoskop a na prsou měl jmenovku s nápisem DR. RAJ SINGH, POHOTOVOST. Sotva se dveře zavřely, ucítil Grace ve výtahu dusivé horko – jako by se ocitli v troubě. Všiml si, že po něm doktor zvědavě pokukuje. „Dneska máme horko,“ řekl Roy zdvořile.

„Ano, možná až příliš,“ odvětil muž s pěstovaným anglickým přízvukem a zamračil se. „Promiňte, že se na to ptám, ale připadáte mi povědomý. Nesetkali jsme se někdy?“

Grace měl na obličeje vždy dobrou paměť – někdy téměř fotografickou. Tvář tohoto muže mu však nic neříkala. „Myslím, že ne,“ odpověděl.

Výtah zastavil a Grace vystoupil z kabiny. Lékař ho následoval. „A není dneška v Argusu vaše fotka?“

Grace přikývl.

„Tím se to všechno vysvětluje! Zrovna před pár minutami jsem ho četl. Dokonce jsem uvažoval, že se na váš vyšetřovací tým obrátím.“

Grace, který se už nemohl dočkat, až nasedne do auta a vrátí se do kanceláře, poslouchal doktora Singha jen na půl ucha. „Opravdu?“

„Víte, nejspíš je to jen planý poplach, ale v těch novinách stojí, že jste žádal občany, aby byli ostražití a hlásili cokoliv podezřelého.“

„Ano.“

„Totiž – já si musím dávat pozor na lékařské tajemství, ale včera jsem tady viděl muže, který ve mně vyvolal velmi rozpačité pocity.“

„V jakém smyslu?“

Lékař se rozhlédl po prázdné chodbě, přísně se zadíval na hydrant, načež se otočil a ujistil se, že dveře výtahu jsou skutečně zavřené. „Jeho chování bylo velice podivínské. Například křičel na recepční.“

Na tom není nic podivínského, pomyslel si Grace. Byl si jist, že tady se pravidelně křičí po mnoha lidech a že pro to křiklouni mají dobrý důvod.

„Když jsem ho viděl,“ pokračoval lékař, „připadal mi mimořádně rozrušený. Abyste mě správně pochopil: já přicházím do styku se spoustou lidí s psychiatrickými problémy, ale u tohoto člověka se mi zdálo, že v něm cosi vyvolává nesmírnou úzkost.“

„Co měl za zranění?“

„To je právě to. Měl zanícenou ránu na ruce.“

Náhle Grace věnoval lékaři stoprocentní pozornost. „Od čeho?“

„No, on tvrdil, že si přivřel ruku ve dveřích, ale mně se to moc nezdálo.“

„Že si přivřel ruku ve dveřích?“ dotázal se Grace a vzpomněl si, jak mu své zranění ruky vysvětlil Bishop – prý si ji poranil při nastupování do taxíka.

„Ano.“

„A na vás to zranění působilo jak?“

„Jako kousnutí. Řekl bych, že to úplně klidně mohlo být kousnutí od člověka. Víte, on měl rány na obou stranách ruky – nahoře na zápěstí i na spodní straně těsně pod palcem.“

„Ale kdyby si přivřel ruku ve dveřích do auta nebo si ji přibouchl při zavírání kufru, tak by měl rány také na obou stranách?“

„Ano, ale ne zakřivené,“ odpověděl lékař. „Nahoře i dole vytvářely půlkruh, což odpovídá lidským ústům. A byly posety dírkami různé hloubky, což odpovídá zubům.“

„A co vás vede k přesvědčení, že to byla lidská ústa? Copak to nemohlo být kousnutí od zvířete? Třeba od velkého psa?“

Doktor zčervenal. „Jsem tak trochu závislý na detektivkách – když mám čas, k smrti rád čtu romány o soudní kriminalistice a dívám se na pořady, jako je třeba Kriminálka Las Vegas.“ Zapípal mu pager, Singh se zarazil a pokračoval: „Takže jsem vydedukoval ještě jednu věc.“ Znovu se zarazil a s vystresovaným výrazem si přečetl vzkaz na displeji. „Vydedukoval jsem, že kdyby ho kousl pes, tak proč by to zapíral? Zatímco kdyby ho kousl napadený člověk, pak samozřejmě chápu, že to zapřít musel. A když jsem se pak doslechl tu strašnou zprávu o té zavražděné mladé ženě, poskládal jsem si dvě a dvě dohromady.“

Grace se usmál. „Myslím, že by z vás byl dobrý detektiv! Tohle jsou velké dvě a dvě. Můžete mi toho muže popsat?“

„Ano. Měřil asi metr osmdesát, byl velmi štíhlý, měl docela dlouhé hnědé vlasy, tmavé brýle a hustý plnovous. Bylo dost těžké vidět mu pořádně do tváře. Na sobě měl modré plátěné sako, košili krémové barvy, džínsy a tenisky. Vypadal trochu ošuntěle.“

Graceovo vzrušení povadlo. Tento popis vůbec neodpovídal Bishopovi – tedy pokud si podnikatel nedal tu práci a nepřišel na pohotovost v přestrojení, což bylo vždy možné. „Poznal byste ho, kdybyste se s ním znovu setkal?“

„Rozhodně!“

„Myslíte, že toho muže mohla zachytit některá z bezpečnostních kamer v nemocnici?“

„U nás na pohotovosti jednu máme – na té bude určitě.“

Grace mu poděkoval, zapsal si jeho jméno a telefonní číslo a vydal se hledat oddělení monitoringu. Cestou si vytáhl zpoza opasku elektronický diář a zkontroloval příchozí poštu.

Ta mimo jiné obsahovala elektronickou zprávu od Dicka Popea – byla to reakce na e-mail s fotografiemi pořízenými v Mnichově, který mu Grace dnes ráno poslal. Roy si přečetl vzkaz a zkoprněl.

Royi, tohle není žena, kterou jsme s Lesley minulý týden viděli. Opravdu jsme přesvědčeni, ze jsme viděli Sandy. Zdraví Dick

Bylo už téměř půl čtvrté, když Nadiuska De Sancha dokončila pitvu a spolu s detektivem Duiganem a úředním ohledávačem mrtvol odešla z pitevny.

KAPITOLA 79

Na základě jizev na krku Sophie Harringtonové a tečkovitého krvácení v jejích očích se patoložka ministerstva vnitra klonila k závěru, že nebohá mladá žena byla uškrcena. Bylo však ještě zapotřebí počkat na výsledky toxikologického vyšetření krve, testu obsahu jejího žaludku a testu tekutin odebraných z jejího močového měchýře, aby se s určitostí vyloučily jiné možné příčiny úmrtí. Vzhledem k přítomnosti spermatu v Sophiině pochvě pak bylo pravděpodobné, že pachatel ženu před nebo po smrti znásilnil.

Cleo s Darrenem však měli před sebou ještě několik hodin práce. Museli totiž provést pitvu „neznámé ženy“, kterou moře vyvrhlo na brightonskou pláž. Posléze je čekal ponurý úkol v podobě pitvy šestileté holčičky, kterou v sobotu srazilo auto, a pak jim ještě zbývaly čtyři další mrtvoly včetně sedmačtyřicetiletého HIV-pozitivního muže, kterého před pitvou uložili do neprodyšně uzavřené izolační místnosti.

Rodiče malé holčičky si ji přáli včera pozdě odpoledne vidět a Darren jim to umožnil. Před pár hodinami byli na pitevně znovu a to je již přijímala Cleo. Ještě teď z toho byla rozrušená.

Konzultující patolog dr. Nigel Churchman, jemuž byly svěřeny méně pohnuté pitvy, měl dorazit za půl hodiny. Soudní odontolog Christopher Ghent, který sem přijel, aby pomohl při identifikaci neznámé ženy, již seděl v kanceláři, popíjel šálek čaje a byl nevrlý, že musí čekat.

Cleo s Darrenem vytáhli ženu z lednice a rozbalili ji. Sál se opět zaplnil zápachem jejího shnilého těla. Oba patologové odstoupili od stolu a přenechali mrtvolu Ghentovi.

Soudní odontolog Ghent, vysoký a nervní pětačtyřicátník s brýlemi a řídnoucími vlasy, se těšil mezinárodnímu věhlasu hned ve dvou oblastech. Jednak napsal vysoce uznávanou knihu o soudní stomatologii, k čemuž ho vedla snaha konkurovat montrealskému odontologovi Robertu Dorionovi a jeho obsáhlé publikaci Kousnutí jako důkaz, která byla již dlouho standardem v oboru. A také byl renomovaným pozorovatelem ptáků a světovou autoritou na racky mořské.

Oblečen v zelených nemocničních šatech nyní rychle, ale důkladně prováděl identifikaci neznámé ženy, zatímco v pozadí se ozývaly praskavé a řezavé zvuky, jak Darren lámal žebra a otevíral pilkou lebky jiných mrtvol. Nálada zde dnes byla mimořádně zasmušilá, bez obvyklého klábosení mezi jednotlivými členy týmu. Přítomnost těla malého dítěte je všechny skličovala mnohem více než tělo oběti vraždy.

Ghent pořídil sérii fotografií, jednak klasických a jednak pomocí přenosného rentgenového fotoaparátu, a zapsal do tabulky podrobnosti o každém zubu. Nakonec zhotovil otisky horních i spodních řad. Na základě pokynů soudního patologa měl později rozeslat své podrobné záznamy všem stomatologům v okruhu pětadvaceti kilometrů od dvojměstí Brighton and Hove. Pokud by to k žádnému výsledku nevedlo, postupně by rozšiřoval okruh pátrání, až by v případě potřeby oslovil všechny zubaře na území Velké Británie.

Prozatím neexistoval žádný mezinárodní systém jednotných dentálních záznamů. Pokud by ženu neidentifikoval žádný stomatolog ve Velké Británii a otisky prstů a DNA by rovněž žádné výsledky nepřinesly, skončila by žena v hrobě financovaném městem Brighton and Hove. Pro budoucí generace by tak představovala jeden drobný zlomek tragické statistiky.

Nigel Churchman nedávno spočítal, že na tomto pitevním sále provedl v posledních patnácti letech více než sedm tisíc pitev. Přesto dodnes přistupoval ke každé mrtvole se stejným, téměř chlapeckým zápalem, jako by to byla jeho první. Byl to člověk, který hluboce miloval svou práci, a zastával názor, že každý člověk, který se mu dostane pod skalpel, si od něj zaslouží to nejlepší.

Tento pohledný a fyzicky zdatný muž s vášní pro závodní auta měl mladistvý obličej – když se však nyní skláněl nad neznámou ženou, zakrývala mu ho z velké části zelená rouška –, díky němuž rozhodně nevypadal na devětačtyřicet let.

Odehnal několik masařek od ženina mozku, který ležel na kovovém tácu nad její otevřenou dutinou hrudní, a pustil se do práce. Dlouhým řeznickým nožem opatrně rozřezal mozek na malé plátky, ve kterých hledal cizorodá tělesa, například kulku, případně poškození způsobené nožem nebo důkaz o krvácení, které by naznačovalo, že příčinou smrti byl silný úder do hlavy. Mozek však vypadal zdravě, nepoškozeně.

Ženiny oči, které byly téměř zcela vykousány, neskýtaly žádné informace. Její srdce působilo robustně, což bylo typické pro člověka v dobré fyzické kondici, a cévy nejevily žádné známky kornatění. Její věk nedokázal Churchman v tomto stupni rozkladu dost dobře stanovit. Soudě podle stavu a barvy jejích zubů, její celkové tělesné konstrukce a stavu jejích ňader, která byly rovněž částečně ohlodávána, však její věk odhadl na pětadvacet až čtyřicet let.

Darren odnesl srdce na váhu a zapsal příslušný údaj do tabulky na stěně.

Churchman přikývl – hmotnost se pohybovala v předpokládaném rozmezí. Přesunul se tedy k plicím: vyřízl je z těla, oběma rukama je vyzvedl a položil na vyšetřovací tác. Během vytahování z nich kapala tmavá tekutina.

Po několikaminutovém zkoumání se zarazil a otočil se ke Cleo. „Zajímavé,“ řekl. „Ona se neutopila. V plicích nemá žádnou vodu.“

„Co to znamená?“ zeptala se Cleo. Byla to hloupá otázka, kterou vyhrkla bez přemýšlení, snad v důsledku sklíčenosti po setkání s rodiči mrtvé holčičky, kocoviny, stresu z pracovního vytížení a obav ze Sandyina přízraku, který se vznášel nad jejím vztahem s Royem Gracem. Samozřejmě odpověď znala – přesně věděla, co to znamená.

„Že se do té vody dostala už mrtvá. Obávám se, že budu muset tuhle pitvu zastavit. Musíš informovat soudního patologa.“

V této fázi musel po Churchmanovi převzít pitvu některý soudní patolog ministerstva vnitra – pravděpodobně opět Nadiuska De Sancha. Neznámá žena povýšila na úroveň podezřelého úmrtí.

KAPITOLA 80

Roy Grace si zapsal do paměti, že si už nikdy nemá sedat za horkého dne do malé místnosti s Normanem Pottingem. Seděli vedle sebe před monitorem v pozorovacím kamrlíku, který sousedil s apartmá pro vyšetřování svědků.

Pozdně odpolední slunce nemilosrdně pražilo do zatažených žaluzií jediného okna v místnosti a klimatizace byla jako obvykle k ničemu. Z Roye kapal pot, zatímco Potting v bílé košili s krátkými rukávy, která měla pod pažemi velká vlhká kola, smrděl jako vnitřek starého klobouku.

Kromě toho detektiv-seržant očividně pozřel něco hodně česnekového a jeho dech touto poživatinou páchl. Grace tedy vylovil ze saka přehozeného přes židli balíček s peprmintovými žvýkačkami a nabídl jednu Pottingovi v naději, že si ji detektiv vezme a ušetří ho svého smrtícího dechu.

„Těch já se nikdy ani nedotknu, Royi, dík,“ odpověděl nicméně Potting. „Vytahuje mi to plomby.“ Sebral dálkové ovládání a rychle přetočil nahrávku zpátky. Grace sledoval, jak Potting, Zafferone a jakýsi třetí muž vycházejí pozadu zrychleným pohybem z místnosti a postupně mizí ve dveřích. Potting zastavil nahrávku a začal ji přehrávat, takže se všichni tři muži znovu objevili, pouze tentokrát vešli dveřmi dovnitř. „Už máš profil na MySpace, Royi?“ dotázal se.

„Na MySpace? Myslel jsem, že na profil na MySpace už jsem trochu moc starý.“

Potting zavrtěl hlavou. „Na věku nezáleží. I když ti je vlastně jen čtyřiadvacet. Udělali jsme si společný profil. Norma-li Chápeš tu hříčku? A už si našla v Anglii tři thajské kámošky – z toho jednu v Brightonu. Dobrý, co říkáš?“

„Geniální,“ odpověděl Grace, který myslel spíš na to, jak se vyhnout Pottingovu dechu, než na obsah konverzace.

„Abys věděl,“ uchechtl se Potting, „dá se tam najít nádherný řezivo. Mmmňňňam!“

„Já myslel, že jsi teď šťastně ženatý muž – se svou novou nevěstou.“ Potting se na okamžik zatvářil opravdu šťastně – jeho buldočí čumák se svraštil do spokojeného výrazu. „Ta ženská je teda dělo, to ti povím, Royi! Naučila mě pár nových triků. Fíha! Měls někdy orientální babu?“

Grace zavrtěl hlavou. „Budu ti muset věřit.“ Pokusil se soustředit na obrazovku. Pokusil se zapomenout pro tuto chvíli na Sandy a věnovat pozornost práci. Nesl na bedrech obrovskou zodpovědnost a jeho počínání v příštích několika dnech mohlo mít značný dopad na jeho budoucí kariéru. Uvědomoval si, že vzhledem ke značné sledovanosti tohoto případu se na něj nedívají jen kritické oči Alison Vosperové.

Na monitoru právě jakýsi štíhlý a kostnatý muž usedal do jednoho ze tří červených křesílek v apartmá pro vyšetřování svědků. Měl velmi výrazný obličej, spíše zajímavý než pohledný, nepoddajné rozcuchané vlasy a plnovous na způsob holandského osadníka. Na sobě měl plandavou havajskou košili, modré džínsy a kožené sandály. Měl bledou pokožku, jako by příliš velkou část léta strávil vevnitř.

„To je ten milenec Katie Bishopové?“ dotázal se Grace.

„Ano,“ odpověděl Potting. „Barty Chancellor.“

„Nóbl jméno,“ prohodil Grace.

„Nóbl chlápek.“ Potting zesílil zvuk.

Grace sledoval průběh výslechu, během něhož si oba detektivové zapisovali do bloků četné poznámky. Navzdory podivínskému vzezření hovořil Chancellor sebevědomým, lehce nadřazeným tónem s přízvukem prozrazujícím soukromou střední školu a také řeč jeho těla byla uvolněná a sebejistá. Nervozitu projevoval snad jen ve chvílích, kdy se zatahal za látkový náramek na zápěstí.

„Mluvila s vámi paní Bishopová někdy o svém muži, pane Chancellore?“ zeptal se ho Norman Potting.

„Ano, samozřejmě že mluvila.“

„Rajcovalo vás to?“ dotázal se Zafferone.

Grace se usmál. Mladý a arogantní detektiv-konstábl dělal přesně to, v co Roy doufal: snažil se Chancellora rozhodit.

„Co přesně tím máte na mysli?“ dotázal se Chancellor.

Zafferone ho fixoval pohledem. „Vychutnával jste si vědomí, že chrápete s ženskou, která podvádí svého muže?“

„Jsem zde, abych vám pomohl s vyšetřováním ve snaze vypátrat vraha mé milované Katie. Myslím, že tato otázka není na místě.“

„O tom, co je na místě, rozhodneme my, pane,“ opáčil Zafferone chladně.

„Přišel jsem sem dobrovolně,“ namítl Chancellor zvýšeným hlasem. Byl viditelně namíchnutý. „Váš tón se mi nelíbí.“

„Chápu, že teď musíte být velice zarmoucený, pane Chancellore,“ vložil se do slovní přestřelky Potting. Hovořil zdvořilým hlasem, a dokonale tak sehrával roli hodného policajta oproti Zafferoneho zlému. „Snad dokážu alespoň částečně pochopit, co teď asi prožíváte. Velice byste nám pomohl, kdybyste nám dokázal říci něco o povaze vztahu mezi panem a paní Bishopovými.“

Chancellor si několik okamžiků pohrával s náramkem. „Ten chlap byl surovec,“ vyhrkl náhle.

„V jakém smyslu?“ zeptal se Potting.

„Mlátil paní Bishopovou?“ vyzvídal Zafferone. „Choval se násilně?“

„Fyzicky ne, ale mentálně ano. Byl k ní velice kritický – jak vypadá, v jakém stavu udržuje dům – a taky se choval trochu obsesivně. Navíc byl mimořádně žárlivý, pročež si Katie musela dávat nesmírný pozor. A taky…“ Chancellor se na chvíli odmlčel, jako by váhal, zda má ještě něco dodávat. „Totiž… nevím, jestli je to podstatné, ale říkala mi, že je taky docela zvrhlý.“

„V jakém smyslu?“ zopakoval Potting.

„V sexuálním. Vzrušuje ho svazování. Fetišismus.“

„Jaký druh fetišismu?“ vyptával se Potting.

„Kůže, guma, podobné věci.“

„Tohle všechno vám řekla ona?“ zeptal se Zafferone.

„Ano.“

„Vzrušovalo vás to?“

„Co je to zase za otázku, k čertu?“ Chancellor ho zpražil pohledem.

„Vzrušovalo vás, když vám Katie o těchto věcech vyprávěla?“

„Já nejsem žádný nechutný zvrhlík, jestli máte na mysli tohle,“ odsekl mu malíř.

„Pane Chancellore,“ řekl Norman Potting a znovu si zahrál roli hodného poldy. „O plynové masce se vám paní Bishopová zřejmě nikdy nezmínila, viďte?“

„O čem?“

„Je vám známo, že by mezi fetišistické sklony pana Bishopa patřila také záliba v plynových maskách?“

Umělec se na okamžik zamyslel. „Já si – totiž – ne – nevzpomínám si, že by se někdy zmiňovala o plynové masce.“

„Víte to jistě?“ zeptal se Zafferone.

„Podobnou věc tak snadno nezapomenete.“

„Na to, že je to vdaná ženská, jste taky zapomněl docela snadno.“ Zafferone utáhl šroub.

„Myslím, že je načase, abych požádal o přítomnost svého právníka,“ prohlásil Chancellor. „Vy jste úplně mimo.“

„Zabil jste paní Bishopovou?“ zeptal se Zafferone nevzrušeně.

Chancellor se zatvářil, jako by měl každým okamžikem vybuchnout. „COŽE?“

„Ptám se, jestli jste zabil paní Bishopovou.“

„Vždyť já ji miloval – chtěli jsme spolu strávit zbytek života. Proč bych ji proboha zabíjel?“

„Právě jste řekl, že chcete, aby tu byl přítomen váš právník,“ pokračoval Zafferone se zarputilostí rotweilera. „A moje zkušenost je taková, že když lidi chtějí mít v místnosti právníka, tak je to proto, že jsou vinní.“

„Já ji strašně miloval. Já…“ Hlas mu začal chraptět. Náhle se předklonil, zabořil si obličej do dlaní a začal štkát.

Potting se Zafferonem na sebe pohlédli a vyčkávali. Barty Chancellor se nakonec napřímil a trochu se sebral. „Promiňte.“

A pak Zafferone položil otázku, na niž Grace zoufale čekal. „Věděl pan Bishop o vašem vztahu?“

„To rozhodně ne.“

Do hovoru se znovu vložil Norman Potting. „Pan Bishop je podle všech svědectví velmi bystrý muž. A vy jste měl s paní Bishopovou milostný vztah, který trval déle než dvanáct měsíců. Opravdu si myslíte, že o něm neměl tušení?“

„Dávali jsme si veliký pozor – a kromě toho trávil většinu pracovních dnů v Londýně.“

„Možná to věděl, ale nikdy nic neřekl,“ nadhodil Zafferone.

„To je možné,“ připustil Chancellor záštiplně. „Ale já si to nemyslím – Katie si byla každopádně jistá, že o tom její manžel neví.“

Zafferone nalistoval v zápisníku o několik stránek zpátky. „Řekl jste, že na dobu počínající okamžikem, kdy paní Bishopová odešla z vašeho domu, a končící odhadovanou dobou její smrti, což možná nebylo ani o hodinu později, nemáte žádné alibi.“

„To jste řekl správně.“

„Prostě jste usnul.“

„Byla už skoro půlnoc. A my se předtím milovali. Vy jste se nikdy nepokoušel se s někým pomilovat? Jestli to zkusíte, možná přijdete na to, že se vám pak někdy může chtít spát.“ Zpražil Zafferoneho pohledem.

Grace si zapsal do paměti několik postřehů. Milostný románek mezi Katií Bishopovou a Chancellorem trval zhruba dvanáct měsíců. Před šesti měsíci zřídil Brian Bishop manželce životní pojistku na tři miliony liber. A navíc měl za sebou násilnou minulost. Co když na jejich románek přišel?

Chancellor vypověděl, že měli s Katií v plánu strávit společně zbytek života. Takže to bylo víc než jen náhle vzplanutí citů. Možná se Bishop nedokázal vyrovnat s představou, že o manželku přijde.

Všechny správné kolonky byly odfajfkovány. Ten člověk měl každopádně motiv.

Možná manželčinu vraždu pečlivě plánoval řadu měsíců. V Londýně si obstaral neprůstřelné alibi pokaňkané jen drobným zádrhelem, o němž ani nevěděl: fotografií jeho auta ze skryté kamery umístěné poblíž letiště Gatwick.

Grace sledoval další průběh rozhovoru. Zafferone vytáčel Chancellora stále více. Jistě, i tenhleten umělec byl potenciálním podezřelým. Zavražděnou ženu očividně zoufale miloval. Stačilo to však k tomu, aby ji zabil, kdyby ho pustila k vodě? Možná. Ale byl dost chytrý na to, aby narafičil její vraždu tak, aby vyvolávala dojem, že pachatelem je Katiin manžel? Vyloučit se to bohužel nedalo. Momentálně však tíha důkazů ukazovala jednoznačně na Briana Bishopa.

Grace se podíval na hodinky. Bylo čtvrt na šest.

KAPITOLA 81

Robert Vernon neměl v kanceláři klimatizaci. Jeho pracovna se nacházela ve druhém patře hezkého domu Queen Anne v Brighton’s Lanes a přes úzkou ulici plnou domů s pazourkovou fasádou se z ní nabízel výhled na nábřeží. Otevřenými okny sem pronikal hlomoz sbíječky a ještě zhoršoval bolest hlavy, s níž se Brian Bishop dnes ráno po další prakticky bezesné noci probudil.

Kancelář byla příjemná a vzdušná. Velkou část prostoru zaujímaly regály plné právních tlustospisů a spisové skříně. Na pastelově modrých stěnách visely dvě reprodukce s motivy starého Brightonu – jedna z nich zachycovala řetězové molo, zatímco druhá výhled na park Old Steine. Na pracovním stole a částečně i na podlaze ležely haldy korespondence.

„Omlouvám se za ten binec, Briane,“ řekl Vernon jako vždy zdvořilým hlasem. „Zrovna dnes ráno jsem se vrátil z dovolené a vůbec nevím, kde začít!“

„Taky si často kladu otázku, jestli má vůbec cenu na dovolenou jezdit,“ reagoval Bishop, „kvůli všem těm pitomým papírům, které musí člověk vyřídit předtím, a té hromadě povinností, které na něj čekají potom.“

Sedmkrát zamíchal čaj v křehkém porcelánovém šálku a zadíval se na zarámovanou barevnou fotografii Vernonovy manželky Trish na okenní římse za stolem. Atraktivní světlovlasá žena v golfovém oblečení pózovala na fotce u týčka. Vedle tohoto snímku stál další stříbrný rámeček se třemi oválnými otvory vyplněnými rozesmátými obličeji tří Vernonových malých dětí. Bishop si uvědomil, že tyto snímky musí být mnoho let staré, protože Vernonovy děti už ve skutečnosti dospívaly. Ten se má, pomyslel si náhle Bishop zatrpkle. Celá jeho rodina je v pořádku. Celý jeho svět je v pořádku. Je mu úplně jedno, jaké problémy k němu jeho klienti přitáhnou. On jen prozkoumá fakta, udělí radu, počká, až si klienti opět vynesou své problémy ze dveří, nasedne do lexusu a s rozzářeným úsměvem na rtech zamíří na golfové hřiště.

Táhlo mu na pětašedesát a měl v sobě jakýsi elegantní, uhlazený šarm. Stříbrné vlasy měl vždy upravené, šaty konzervativně střižené a dokonalé a z celého jeho chování vyzařovala moudrost a sebedůvěra. Bishopovi připadalo, že mu dělá rodinného právníka už od nepaměti. Nejprve se postaral o všechny formality související s úmrtím Bishopova otce a poté totéž absolvoval i s jeho matkou. A byl to Vernon, na koho se Brian Bishop obrátil, když krátce po matčině smrti téměř před pěti lety probíral písemnosti v sekretáři v její ložnici a přitom odhalil něco, co před ním rodiče celý život drželi v tajnosti. Totiž že je adoptovaný.

Byl to Vernon, kdo ho odradil od snahy vypátrat své biologické rodiče. Prožil jsi přece kouzelné dětství, připomínal mu. Měls milující adoptivní rodiče, kteří se vzali příliš pozdě, než aby mohli mít vlastní děti, a při výchově nikterak neomezovali ani tebe, ani tvou sestru, kterou si vzali do péče o dva roky později – a jež ve třinácti letech tragicky zemřela na meningitidu.

Rodiče byli příjemně benevolentní a vychovávali ho v pohodlném domku s výhledem na rekreační plochu Hove. Utrhovali si od úst, aby mu zajistili vzdělání na soukromé škole, o dovolené s ním jezdili do zahraničí, a sotva si udělal řidičák, koupili mu malé auto. Bishop oba vroucně miloval stejně jako většinu jejich příbuzných. Když otec zemřel, hluboce ho to zasáhlo, ale ještě horší chvíle prožíval, když mu zemřela matka. Navzdory faktu, že byl v té době teprve pár měsíců ženatý s Katií, si náhle připadal zoufale osamělý. Beznadějně ztracený.

A pak našel v matčině sekretáři ten dokument.

Obrátil se na Vernona a ten ho uklidnil. Vysvětlil mu, že rodiče před ním tuto skutečnost tajili, protože si mysleli, že je to v jeho nejlepším zájmu. Chtěli mu poskytnout lásku a bezpečí, chtěli, aby si užíval přítomnost a byl silný do budoucnosti. Báli se, že kdyby mu to řekli, mohli by uvrhnout jeho život ve zmatek, protože by pak začal hledat minulost, která už možná ani neexistovala – nebo která se v horším případě diametrálně lišila od verze, jakou by si přál.

Vernon s Bishopem souhlasil, že takový pohled na věc je sice staromódní, nicméně má jistou platnost. Brianovi se v životě dařilo, byl sebevědomý – přinejmenším navenek úspěšný a přiměřeně spokojený. Vypátrání jednoho nebo obou biologických rodičů by pro něj sice mohlo znamenat obrovský citový přínos, ale stejně by to mohl být hluboce znepokojivý zážitek. Co kdyby v něm poznání jeho skutečných kořenů vyvolalo zděšení? Nebo co kdyby ho rodiče jednoduše zavrhli?

Nutkavá touha poznat vlastní minulost však byla stále silnější. Navíc ji přiživovalo vědomí, že s každým dalším rokem se pravděpodobnost setkání s jedním či oběma biologickými rodiči neúprosně snižuje.

„Moc mě ta zpráva mrzí, Briane – a omlouvám se, že jsem tě dnes nemohl přijmout dříve. Musel jsem být u soudu.“

„Samozřejmě, Roberte. Žádný problém. Taky teď musím vyřizovat spoustu obchodních věcí. Alespoň přijdu na jiné myšlenky.“

„To je neuvěřitelné, viď?“

„Ano.“ Bishop netušil, zda má něco říkat o Sophii Harringtonové. Zoufale se chtěl někomu svěřit, ale zároveň měl pocit, že to zatím, v tomto okamžiku není vhodné.

„A jak se daří tobě? Překonáváš to?“

„Jen tak tak.“ Bishop se chabě usmál. „Jsem tady v Brightonu tak trochu uvázaný. Ještě několik dní nebudu smět do domu. A policie nechce, abych jezdil do Londýna, takže musím přebývat tady – a pokračovat v byznysu, co nejlíp to jde.“

„Jestli potřebuješ někde přespat, u mě a u Trish jsi vždy vítán.“

„Díky, ale to je v pořádku.“

„Máš vůbec tušení, co se stalo? Kdo mohl tu strašlivou věc udělat?“

„Podle toho, jak se ke mně chovají, jsou přesvědčeni, že jsem to byl já.“ Oba muži o sebe krátce zavadili pohledy.

„Já se trestním právem nezabývám, Briane, ale vím, že nejbližší příbuzní jsou u většiny vyšetřování vražd podezřelí vždy, dokud se jejich podíl nevyloučí.“

„Jistě.“

„Takže si s tím příliš nelam hlavu. Čím rychleji tě eliminují, tím rychleji mohou pokračovat v pátrání po skutečném pachateli. Jen tak mimochodem: kde jsou momentálně děti?“ Právník vzápětí zvedl ruku. „Omlouvám se. Rozhodně se nechci vměšovat…“

„Ne, samozřejmě že ne, já to chápu. Max je s jedním kamarádem v jižní Francii. A Carly tráví čas u bratranců v Kanadě. S oběma jsem mluvil a řekl jim, ať tam zůstanou – tím, že se vrátí, ničemu nepomůžou. Z řeči policie jsem vyrozuměl, že potrvá ještě asi měsíc, než budu moct – než soudní patolog – než se…“ Bishopovi se zadrhl hlas. Očividně v něm převládly emoce.

„Těch formalit je bohužel spousta. Byrokracie. Úřední šiml. Tyhle věci člověku rozhodně nepřidají, zvlášť když chce být sám se svými myšlenkami.“

Bishop přikývl, vytáhl kapesník a protřel si oči.

„Když už jsme u toho, potřebujeme probrat několik věcí. Můžeme začít?“

„Ano.“

„Tak za prvé je tady Katiin majetek – víš, jestli sepsala závěť?“

„Jedna věc je na tom velmi zvláštní. Policie se mě ptala na životní pojistku ve výši tří milionů liber. Prý jsem ji Katii sjednal já.“

Právník ignoroval vyzvánění telefonu a podíval se na něj. „A nesjednal?“

Dělník na ulici se konečně smiloval a vypnul sbíječku.

„Ne. Rozhodně si na to nevzpomínám – a takovou věc bych si přece pamatoval.“

Vernon se na několik okamžiků zamyslel. „Nerefinancoval jsi v nedávné době svou hypotéku na dům na Dyke Road Avenue? Abys získal hotovost pro svůj spor o autorská práva?“

Bishop přikývl. „Ano, refinancoval.“

Jeho firmě se momentálně dařilo dobře, ale paradoxně možná až příliš, a tak i ona trpěla problémy s peněžním tokem, které zažívá řada rychle rostoucích firem. Když začínal, všechno si financoval sám s pomocí malé skupiny bohatých přátel a stačila k tomu relativně malá finanční hotovost. Aby však mohl firmu pozvednout na vyšší úroveň, potřeboval nedávno mohutně investovat do nových technologií, větších prostor a kvalifikovanějších počítačových odborníků. Po dohodě s přáteli se rozhodli, že se pokusí získat peníze sami a nebudou uvádět akcie firmy na burzu nebo shánět prostředky jinak. On sám přispěl svým dílem tím, že navýšil hypotéku na dům.

„Hypoteční banky obvykle u velkých úvěrů vyžadují nějakou formu životního pojištění – možná to spolu souviselo.“

Bishop si pomyslel, že právník má možná pravdu. Slova „životní pojištění“ mu cosi vzdáleně připomínala. Výše částky se mu však ani trochu nezdála. A podívat se do podkladů nemohl, protože jako naschvál zůstaly v domě.

„Snad,“ řekl pochybovačně. „A pokud jde o závěť, tak tu skutečně sepsala – velice krátkou. Jsem jedním z vykonavatelů, spolu se svým účetním Davidem Crouchem. I ona je v domě.“

„Samozřejmě, já zapomněl. Ona nějaké jmění měla, viď? Z předchozího manželství vyšla se slušným odstupným. Dokážeš si vzpomenout, co ta závěť obsahuje?“

„Ano, to si pamatuji. Pár liber odkázala svým rodičům, ale je to jedináček a většinu majetku věnovala mně.“

V hlavě Roberta Vernona se náhle rozezvonil alarm. Zamračil se, ale jen velmi nepatrně. Tak nepatrně, že si toho Bishop ani nevšiml.

KAPITOLA 82

„Je pondělí sedmého srpna, osmnáct hodin třicet minut,“ přečetl Roy Grace svižně z poznámek. Po dlouhé době měl povznesenou náladu. „Toto je naše druhá společná porada k operacím Chameleon a Mistral.“ Mistral byl název, který policejní počítač nahodile zvolil pro vyšetřování vraždy Sophie Harringtonové. Zasedací místnost v Sussex House praskala ve švech – policisté i podpůrný personál se mačkali u stolu v sevřené řadě židlí. V sále panovala téměř elektrizující atmosféra očekávání. A i klimatizace projednou fungovala.

Grace rychle zrekapituloval již známé skutečnosti a svůj proslov zakončil větou: „S potěšením vám mohu oznámit, že během dneška došlo k několika významným posunům ve vyšetřování.“ Pohlédl na vytáhlého mladého otce Nicka Nicholla. „Chceš začít?“

Detektiv-konstábl Nicholl měl rozepnuté sako i horní knoflík košile a kravatu uvázanou na půl žerdi. Zadíval se do zápisníku a začal z něj škrobeně číst: „Dnes v jedenáct hodin dopoledne jsem vyslechl slečnu Holly Richardsonovou na jejím pracovišti v agentuře pro vztahy s veřejností Regent s adresou Trafalgar Road 71, Brighton. Jmenovaná uvedla, že se slečnou Harringtonovou chodila do kurzu pro sekretářky a od té doby zůstaly nejlepšími kamarádkami. Informovala mě, že se jí Sophie svěřila, že už asi šest měsíců udržuje tajný poměr s Brianem Bishopem. Údajně slečně Richardsonové rovněž prozradila, že se vůči ní Bishop čas od času chová násilně a že ji to děsí. Prý od ní rovněž vyžaduje řadu stále sadističtějších a zvrhlejších sexuálních praktik.“

Nicholl si odhrnul vlasy z čela, obrátil stránku v zápisníku a pokračoval: „Technik zdejšího telekomunikačního oddělení John Smith, který zkoumal záznamy v mobilních telefonech slečny Harringtonové i Briana Bishopa, mě informoval, že si oba jmenovaní během tohoto šestiměsíčního období několikrát denně telefonovali. Naposledy volala slečna Harringtonová panu Bishopovi v pátek v šestnáct padesát jedna, tedy několik hodin před odhadovanou dobou svého úmrtí.“

Grace mu poděkoval a obrátil se ke statné figuře Guye Batchelora.

Detektiv-seržant přítomným policistům prozradil, že se Brian Bishop obrátil na investory své firmy International Rostering Solutions se žádostí o hotovost. Svou řeč zakončil Batchelor slovy: „Ačkoliv se na první pohled zdá, že jeho firma expanduje a je dobře zajištěná, ve skutečnosti se Bishop topí v dluzích.“

Všichni v místnosti chápali závažnost této informace. A pak Batchelor shodil největší bombu: sdělil oběma vyšetřovacím týmům, že má Bishop záznam v trestním rejstříku.

Grace sledoval obličeje přítomných. Pocit, že vyšetřování postoupilo o notný kus dopředu, v nich byl dobře čitelný.

Jako další bod přehrál policistům kus nahrávky z rozhovoru Normana Pottinga a Alfonsa Zafferoneho s Bartym Chancellorem. Jakmile záznam skončil, informoval Potting členy týmu, že se zaměřil na výrobce a typy plynových masek, které se nalezly u obou obětí. Výrobce se již podařilo identifikovat a momentálně čekali na informace o počtu vyrobených kusů a na seznam všech britských prodejců.

Poté přišel na řadu hlavní detektiv-inspektor Duigan, který ostatním popsal, co údajně viděla sousedka, která bydlí naproti domu, v němž měla Sophie Harringtonová byt. Podle fotografie otištěné v Argusu prý Bishopa pozitivně identifikovala a velice ráda by se prý zúčastnila jeho oficiální identifikace mezi anonymními kandidáty.

To nejlepší si Roy Grace nechával na konec. Teatrálně se obrátil k Belle Moyové.

Detektivka-seržantka vytáhla fotografii registrační značky vozu bentley, který patřil Brianu Bishopovi, a zopakovala, že tento snímek pořídila kamera se zabudovaným systémem automatického rozpoznání registrační značky na dálnici M23 ve směru do Brightonu, a to ve čtvrtek v jedenáct hodin čtyřicet sedm minut večer nedaleko od letiště Gatwick. Bella přitom poukázala na skutečnost, že navzdory Bishopovu alibi, podle něhož se nacházel v Londýně, byl jeho automobil zaregistrován na cestě do Brightonu, ne více než třicet minut jízdy od města, což odpovídalo odhadované době úmrtí jeho manželky.

Grace však měl o tomto potenciálním důkazu své pochybnosti, poněvadž fotografie byla pořízena v noci. Registrační značka byla dobře patrná, ale identifikovat značku a typ vozu bylo nemožné. Snímek tak sice představoval užitečný nepřímý důkaz, ale rozhodně Bishopa z ničeho neusvědčoval. I napůl kompetentní advokát by to za pár vteřin rozmetal na kusy. Přesto bude dobré snímek mezi důkazy zařadit. Pro porotce to bude další námět k přemýšlení.

Bella dodala, že Ray Packham z oddělení hi-tech zločinnosti momentálně analyzuje Bishopův počítač a každou chvíli by jí měl podat zprávu. A pak vytáhla z rukávu trumfové eso.

„Z laboratoře nám poslali analýzu DNA spermatu přítomného v pochvě paní Bishopové,“ sdělila přítomným a začala věcně předčítat z poznámek. „Vzorek odebraný při pitvě patologem ministerstva vnitra obsahuje dva různé spermatozoidní ejakuláty,“ oznámila. „Podle názoru patologa založeného na mobilitě spermatu se oba ejakuláty dostaly do pochvy paní Bishopové ve čtvrtek 3. srpna v noci, a to v rozmezí několika hodin. První vzorek zatím nebyl identifikován, nicméně testy DNA podle našeho názoru prokážou, že patří milenci paní Bishopové, který přiznal, že s ní měl ve čtvrtek večer pohlavní styk. Druhý vzorek se pak stoprocentně shoduje se vzorkem DNA odebraným Brianu Bishopovi.“

Bella Moyová se na chvíli odmlčela. „Což samozřejmě znamená, že navzdory alibi, podle něhož se nacházel v Londýně, pobýval Brian Bishop ve skutečnosti v Brightonu a měl se svou ženou pohlavní styk – a to krátce před odhadovanou dobou jejího úmrtí.“

Grace trpělivě čekal a nechával její slova zapůsobit. Cítil, jak v místnosti roste napětí. „Všichni jste odvedli skvělou práci. Dnes v noci Briana Bishopa zatkneme na základě podezření z vraždy jeho manželky. Zatím však nejsem přesvědčen, že zabil i Sophii Harringtonovou. Nepřeji si tedy, abychom se zítra v Argusu dočetli, že jsme ty vraždy vyřešili. Je to jasné?“

Ticho, které se v místnosti rozhostilo, mu bylo dostatečně pádnou odpovědí.

KAPITOLA 83

Brian Bishop vyšel z hotelové sprchy, osušil se a začal se přehrabovat v tašce, kterou mu Maggie Campbellová před hodinou přinesla do pokoje a jež obsahovala čisté oblečení sebrané v jeho domě.

Oblékl si tmavě modrý rolák a kalhoty stejné barvy. Lehký vánek vplouvající do pokoje otevřeným oknem obsahoval vůni pečeného masa. Byla až trýznivě lákavá, přestože měl podrážděný žaludek a trpěl nechutenstvím. Už teď litoval, že přijal pozvání na večeři ke Glennovi a Barbaře Mishonovým, kteří byli jeho a Katiinými nejlepšími přáteli. Za normálních okolností měl jejich společnost velmi rád, a když mu Barbara během dneška zavolala, nechal se přesvědčit k návštěvě.

V tu chvíli to totiž pokládal za lákavější vyhlídku než strávit další večer osamoceně v tomto pokoji, pouze se svými myšlenkami a vozíkem pokojové služby. Po odpolední schůzce s Robertem Vernonem však na něj plně dolehla realita toho, co se stalo, a naplnila ho hlubokou sklíčeností. Jako by až do této chvíle žil v nějakém špatném snu, a teprve nyní si uvědomil obludnost posledních událostí. Musí toho tolik promyslet, tolik věcí. Opravdu teď toužil být sám a srovnat si v hlavě myšlenky.

Na podlaze ležely jeho hnědé semišové mokasíny. Na ponožky bylo venku opravdu příliš teplo, ale kdyby se oblékl přehnaně ledabyle, působilo by to příliš uvolněně, příliš neuctivě vůči Katii. Posadil se tedy na postel, oblékl si bledě modré ponožky a nazul si boty. Ze zahrady, kam byl z jeho okna výhled, slyšel klábosení lidí, dětský křik, hudbu a zvonivý smích.

A pak se ozvalo zaklepání na dveře.

Bishop si pomyslel, že je to zřejmě služba, která mu chce rozesílat postel, a otevřel dveře. Místo pokojské však v nich uviděl dva policisty, kteří mu před pár dny oznámili zprávu o Katiině smrti.

Černoch mu ukázal legitimaci. „Detektiv-seržant Branson a detektiv-konstábl Nicholl. Můžeme dál, pane?“

Bishopovi se výraz v jejich obličejích pranic nelíbil. „Ano, samozřejmě,“ odpověděl, ustoupil do pokoje a přidržel jim dveře. „Máte pro mě nějaké nové zprávy?“

„Briane Desmonde Bishope,“ řekl Branson, „na světlo se dostaly důkazy, na jejichž základě vás nyní zatýkám za podezření z vraždy paní Katherine Bishopové. Nemusíte vypovídat, ale pokud se během výslechu nezmíníte o něčem, nač se budete chtít později u soudu spoléhat, může to uškodit vaší obhajobě. Cokoliv řeknete, může být použito jako důkaz. Je to jasné?“

Bishop zpočátku neodpověděl. „To nemůžete myslet vážně,“ řekl nakonec.

„Můj kolega, detektiv-konstábl Nicholl, vás teď podrobí rychlé tělesné prohlídce.“

Bishop téměř mechanicky zvedl ruce a nechal se Nichollem prošacovat. „Já – promiňte,“ řekl poté. „Musím zavolat svému právníkovi.“

„Teď to bohužel nepůjde, pane. Tuto příležitost dostanete v zadržovací cele.“

„Ale já mám právo…“

Branson zvedl široké dlaně. „My vaše práva známe, pane.“ Svěsil ruce a odepnul si z opasku pouta. „Dejte, prosím, ruce za záda.“

Z Bishopova obličeje se vytratily i poslední zbytky barvy. „Snad mě nechcete spoutat, prosím vás! Já přece nikam neuteču. Tohle je nějaké nedorozumění. Jste úplně na omylu. Já vám to všechno vysvětlím.“

„Ruce za záda, pane, prosím.“

Bishop se v naprosté panice začal divoce rozhlížet po pokoji. „Potřebuju nějaké věci. Moje sako – peněženka – já – aspoň mi dovolte vzít si sako, prosím vás.“

„Které to je, pane?“ dotázal se Nicholl.

Bishop ukázal do skříně. „To béžové.“ Nato ukázal na svůj mobilní telefon a elektronický diář, které ležely na nočním stolku. Nicholl mu propleskal i sako a Branson mu pak dovolil, aby si je oblékl a nastrkal do kapes mobil, diář a brýle na čtení. Nakonec ho znovu požádal, aby dal ruce za záda.

„Podívejte, opravdu musíme tohle všechno absolvovat?“ žadonil Bishop. „Bude to pro mě strašně trapné. Musíme projít přes hotel.“

„Dohodli jsme se s manažerem, že nás pustí požárním východem na boku. Ruka je v pořádku, pane?“ zeptal se Branson, když zacvakl první pouto.

„Kdyby byla v pořádku, tak bych na ní neměl ten obvaz,“ odsekl Bishop. Ještě chvíli se rozhlížel po pokoji a pak zpanikařeným hlasem řekl: „A co můj notebook?“

„Obávám se, že ten vám bude zabaven, pane.“

Nick Nicholl sebral Bishopovy klíčky od auta. „Máte vůz tady na parkovišti, pane Bishope?“

„Ano. Ano, mám. Mohl bych řídit – a vy můžete jet se mnou.“

„Váš automobil bude bohužel rovněž zabaven kvůli kriminalistickým rozborům,“ odpověděl Branson.

„To je neuvěřitelné,“ prohodil Bishop. „To je kurva neuvěřitelné!“

Ani jeden z policistů mu však žádnou účast neprojevil. Oproti pátečnímu ránu, kdy mu poprvé oznámili tu smutnou zprávu, se jejich chování naprosto změnilo.

„Musím rychle brnknout přátelům, ke kterým jsem pozvaný na večeři, a oznámit jim, že nepřijedu.“

„Někdo jim za vás zavolá ze zadržovací věznice.“

„Ano, ale oni kvůli mně chystají večeři.“ Bishop ukázal na hotelový telefon. „Prosím vás – nechte mě jim zavolat. Bude to jen půlminutka.“

„Je mi líto, pane,“ opakoval Branson jako automat. „Někdo jim za vás zavolá ze zadržovací věznice.“

Briana Bishopa náhle obešla hrůza.

KAPITOLA 84

Bishop seděl vedle detektiva Nicholla na zadním sedadle šedé neoznačené policejní vectry. Bylo krátce po osmé večer a za okny auta bylo stále denní světlo.

Město, které kolem něj ubíhalo jako němý film promítaný na okna vozu, se zdánlivě lišilo od města, jak ho znal on – jak ho po celý život znal. Připadalo mu, že tyhle ulice, domy, prodejny, stromy a parky vidí vůbec poprvé. Ani jeden z detektivů nepromluvil. Ticho tak přerušoval pouze občasný praskavý zvuk vysílačky následovaný zkresleným hlášením dispečera. Bishop si připadal jako cizinec na exkurzi v paralelním vesmíru, do něhož nikdy nepatřil.

Náhle auto zpomalilo a odbočilo k zelené ocelové bráně, která se začala vysouvat. Napravo od ní se táhl masivní plot osazený bodci a vzadu se tyčila vysoká budova z šedohnědých cihel.

Zastavili vedle modré cedule s bíle napsanými slovy BRIGHTONSKÉ ZADRŽOVACÍ CENTRUM a čekali, až budou moci projet. Poté vyrazili k zadní části budovy, kde se nacházela strmá rampa připomínající nákladový prostor. Odbočili doleva a vnořili se dovnitř. Vnitřek vozu okamžitě potemněl a Bishop přímo před sebou uviděl zavřené zelené dveře s malým průzorem.

Detektiv-seržant Branson vypnul motor a vystoupil ven. Slabé stropní světlo jen pramálo rozptýlilo přítmí panující v autě. Detektiv pak otevřel zadní dveře a gestem vyzval Bishopa, aby vystoupil.

Brian Bishop s rukama spoutanýma za zády se nemotorně dosoukal ke dveřím, přehodil si nohy ven z auta a položil je na betonovou podlahu. Branson mu položil ruku na rameno a pomohl mu vstát. O chvíli později se dřevěné dveře otevřely a Bishop byl uveden do úzké a úplně holé zadržovací místnosti o rozměrech čtyři a půl krát dva a půl metru, z níž na protější straně vedly další zelené dveře s průzorem.

Nebylo zde vůbec žádné vybavení, jen tvrdá lavice táhnoucí se po celé délce místnosti.

„Posaďte se,“ vyzval zadrženého Branson.

„Já rád postojím,“ odvětil Bishop vzdorovitě.

„Možná to chvilku potrvá.“

Bishopovi začal zvonit mobilní telefon. Podnikatel se chvíli ošíval, jako by zapomněl, že má spoutané ruce. „Můžete to za mě někdo zvednout?“

„Telefonování bohužel není povoleno, pane,“ řekl detektiv-konstábl Nicholl, vylovil přístroj z Bishopovy kapsy a nepřijal hovor. Chvíli se na telefon díval, pak ho vypnul a strčil ho Bishopovi zpátky do saka.

Brian Bishop upřeně hleděl na upozornění zatavené v plastu a přilepené na zeď čtyřmi proužky lepicí pásky. Nahoře se táhl nápis ODDĚLENÍ TRESTNÍ SPRAVEDLNOSTI, pod nímž bylo napsáno:

VŠECHNY ZADRŽENÉ OSOBY BUDOU

DŮKLADNĚ PROHLEDÁNY ZATÝKACÍM DŮSTOJNÍKEM. MÁTE-LI U SEBE NEBO V OBJEKTU VE VAŠEM VLASTNICTVÍ JAKÉKOLIV ZAKÁZANÉ PŘEDMĚTY, SDĚLTE TO NEPRODLENĚ ZATÝKACÍM A VAZEBNÍM DŮSTOJNÍKŮM.

Nad druhými zelenými dveřmi si pak Bishop přečetl další ceduli:

ZÁKAZ POUŽÍVÁNÍ MOBILNÍCH TELEFONŮ

V PROSTORÁCH ZADRŽOVACÍHO CENTRA.

Třetí upozornění pak sdělovalo:

BYLI JSTE ZATČENI.

NYNÍ VÁM BUDOU SEJMUTY OTISKY PRSTŮ,

POŘÍZENA FOTOGRAFIE, ODEBRÁNA DNA.

Oba detektivové se posadili, zatímco Bishop zůstal stát. Lomcoval jím hněv, ale zachoval si dostatek duchapřítomnosti, aby si uvědomil, že má co do činění se dvěma roboty. Výbuchem vzteku nemohl nic získat. Prostě to musí nějakým způsobem přečkat Prozatím. „Můžete mi sdělit, oč tady vlastně jde?“ oslovil oba detektivy.

V tu chvíli se však začaly vysouvat zelené dveře. Branson vstal a vešel dovnitř, zatímco detektiv-konstábl Nicholl pokynul Bishopovi, aby je následoval. „Tudy, pane. Prosím.“

Bishop se ocitl ve velké kruhové místnosti, jíž dominoval vyvýšený pult, který vypadal tak futuristicky, že by klidně mohl představovat velitelské stanoviště v seriálu Star Trek. Byl vyroben z lesklého kompozitu kropenatě šedé barvy, jenž Bishopovi připomínal žulovou pracovní desku, kterou kdysi Katie vybrala do jejich šíleně drahé kuchyně. Za počítači rozmístěnými po celé délce pultu sedělo několik mužů a žen, zčásti policistů a zčásti zaměstnanců vězeňské služby, oblečených v bílých košilích s černými výložkami. A ve zdech této nesmírně jasně osvětlené místnosti se nacházela řada dalších těžkých zelených dveří, z nichž některá byla opatřena okénky s výhledem do čekáren.

V sále panoval jakýsi tichý, spořádaný klid. Bishop si všiml, že před jednotlivými pracovními stanicemi centrálního pultu se táhnou prodloužené bočnice, které zadrženým propůjčují alespoň nějaký pocit soukromí. V jednom z těchto výklenků právě sklíčeně postával tetovaný muž s oholenou hlavou a plandavými šaty, jehož obklopovala dvojice uniformovaných policistů. Na Bishopa to vše působilo naprosto fantaskním dojmem.

Detektivové ho pak odvedli přes centrální pult do prostoru obloženého mramorem a opatřeného přepážkou ve výšce jeho krku. Za ní seděl obtloustlý, nakrátko ostříhaný muž v košili. Černou kravatu měl sepnutou zlatou sponou s emblémem anglického ragbyového týmu, který Bishop jakožto majitel obligací vydaných na stavbu stadionu v Twickenhamu dobře znal.

Na modrém videomonitoru zapuštěném do pultu těsně pod úrovní jeho očí si nyní Bishop přečetl:

BRIGHTONSKÉ PŘÍJMOVÉ ZADRŽOVACÍ CENTRUM NEDOPUSŤTE, ABY VÁS STRAŠILY STARÉ DELIKTY. POLICISTA SI S VÁMI POHOVOŘÍ O PŘIZNÁNÍ DALŠÍCH TRESTNÝCH ČINŮ, KTERÉ JSTE PŘÍPADNĚ SPÁCHALI.

Branson nastínil službu konajícímu důstojníkovi okolnosti Bishopova zatčení. Muž v košili pak ze svého vyvýšeného místa promluvil přímo na Bishopa monotónním hlasem zbaveným jakýchkoliv emocí. „Pane Bishope, já jsem zadržovací důstojník. Slyšel jste, co zde bylo řečeno. Těší mě, že vaše zatčení bylo zákonné a nezbytné. Tímto schvaluji vaše zadržení vedené s cílem zajištění a zachování důkazů, jakož i umožnění vašeho vyslechnutí ve věci zmíněných tvrzení.“

Bishop přikývl, protože ho momentálně nenapadla žádná odpověď.

Zadržovací důstojník mu podal složený list papíru formátu A4, jenž byl nadepsán slovy SUSSEXSKÁ POLICIE, POUČENÍ O PRÁVECH A NÁROCÍCH.

„Toto vám možná přijde k užitku, pane. Máte právo nechat někoho o svém zatčení informovat a hovořit s právním zástupcem. Chcete, abychom vám poskytli právního zástupce sami, anebo máte vlastního?“

„Můžete, prosím, zatelefonovat panu Glennu Mishonovi a oznámit mu, že k nim dnes večer nemohu přijet na večeři?“

„Dáte mi jeho číslo?“

Bishop mu je předal a poté prohlásil: „Rád bych hovořil se svým právním zástupcem, Robertem Vernonem z advokátní kanceláře Ellis, Cherril and Ansell.“

„Vyřídím to,“ řekl zadržovací důstojník. „Do té doby dávám vašemu zatýkacímu důstojníkovi, detektivu-seržantovi Bransonovi, svolení k vašemu prohledání.“ Na pultu přepážky se objevily dva zelené plastové tácky.

Bishop propadl zděšení, když viděl, jak si detektiv-seržant Branson nasazuje gumové rukavice a znovu ho začíná prohledávat, přičemž tentokrát začíná u hlavy. Po chvíli vytáhl Bishopovi z náprsní kapsy brýle na čtení a položil je na jeden tácek.

„Hej! Tyhle potřebuji – nemůžu bez nich číst!“ bránil se Bishop.

„Je mi líto, pane,“ odpověděl Branson. „V zájmu vaší bezpečnosti vám je musím sebrat.“

„Nebuďte směšný!“

„Zadržovací důstojník vám je možná někdy později povolí, ale teď musí putovat do sáčku s vašimi osobními věcmi,“ reagoval Branson.

„Nechovejte se jako pitomec! Já se přece nechci zabít! A jak si mám bez nich přečíst tohle lejstro, krucipísek?“

„Máte-li potíže se čtením, obstarám vám někoho, kdo vám ten dokument nahlas přečte, pane.“

„Heleďte, zkusme se chovat trochu rozumně!“

Branson si vůbec nevšímal Bishopových opakovaných proseb o navrácení brýlí, sebral zadrženému klíč od hotelu, peněženku, mobilní telefon i elektronický diář a vše postupně položil na tácek. Zadržovací důstojník každou položku zaevidoval, přepočítal peníze v peněžence a všechny bankovky a mince zvlášť zapsal.

Branson poté sundal Bishopovi snubní prsten, náramkové hodinky značky Marc Jacobs i měděný náramek na pravém zápěstí a vše rovněž položil na tác.

Zadržovací důstojník nakonec podal Bishopovi formulář se soupisem jeho osobních věcí a přistrčil mu pero, aby se Bishop mohl podepsat.

„Podívejte,“ zopakoval Bishop a s očividnou zdráhavostí listinu podepsal. „S radostí sem přijdu a pomohu vám s vyšetřováním. Ale tohle je směšné. Musíte mi přece nechat pracovní nástroje. E-mail, telefon a brýle přece musím mít, prokristapána!“

Glenn Branson si ho nevšímal a znovu se obrátil k zadržovacímu důstojníkovi. „Vzhledem k závažnosti provinění a potenciální účasti podezřelého na něm žádáme i o zajištění jeho svršků.“

„Ano, povoluji,“ odpověděl zadržovací důstojník.

„Co to jako…?“ vykřikl Bishop. „Co si to…“

Branson, s Nichollem ho uchopili každý za jednu paži, odvedli ho od přepážky pryč a zamířili k dalším zeleným dveřím. Vyšli po chodbě se svažitou podlahou a stěnami natřenými tmavě krémovou barvou, po jejíž levé straně se táhla červená bezpečnostní páska napojená na alarm, a minuli žlutý kužel opatřený varovným trojúhelníkem znázorňujícím padajícího člověka, pod nímž se táhla slova PROVÁDÍ SE ÚKLID. Odbočili za roh a ocitli se na chodbě, z níž se vcházelo do samotných zadržovacích cel.

Když Bishop spatřil jednotvárnou řadu dveří, začal propadat panice. „Já – trpím klaustrofobií. Já…“

„Někdo na vás bude nepřetržitě dohlížet, pane,“ řekl Nick Nicholl jemně.

Ustoupili na stranu, aby umožnili projet ženě s vozíkem, která zadrženým rozdávala ohmatané brožované knihy, a zastavili před jednou pootevřenou celou.

Glenn Branson strčil do dveří a vstoupil do cely. Nicholl, jenž stále tiskl Bishopa pevně za rameno, ho následoval.

Prvním, co Bishop po vstupu do cely zaregistroval, byl pronikavý a nechutný zápach dezinfekce. Zmateně si prohlížel malou obdélníkovou místnost. Díval se na krémově natřené zdi, na hnědou podlahu, na stejnou tvrdou lavici, jakou viděl v zadržovací místnosti a jejíž povrch byl opatřen totožnou imitací žuly jako pult v příjmovém centru, a na tenkou modrou matraci na ní. Upřeně civěl na zamřížovaný světlík s nulovým výhledem, na pozorovací zrcadlo ve stropě, kam nemohl dosáhnout, a na průmyslovou kameru, která rovněž visela mimo jeho dosah a sledovala ho, jako by byl účastníkem soutěže Velký bratr.

Byla zde i moderně vyhlížející toaleta se sedátkem z imitace žuly a podomítkovým splachovacím tlačítkem a také překvapivě moderně působící umyvadlo z téhož kropenatého materiálu. Bishop si všiml i zamřížovaného panelu intercomu se dvěma ovládacími knoflíky, větracího průduchu zakrytého mřížkou a proskleného panelu ve dveřích.

Ježíšikriste. Cítil, jak se mu svírá hrdlo.

Detektiv-konstábl Nicholl začal rozkládat raneček, který nesl pod paží, a Bishop si všiml, že je to modrá papírová kombinéza. Do dveří mezitím vstoupil muž mezi dvaceti a třiceti lety v černých kalhotách a bílé košili s emblémem vězeňské služby. V ruce držel několik hnědých důkazních sáčků, které předal Bransonovi. Ten poté zavřel dveře cely.

„Pane Bishope,“ řekl, „svlékněte si, prosím, šaty, včetně ponožek a spodního prádla.“

„Chci mluvit s právníkem.“

„Již je kontaktován.“ Detektiv-seržant ukázal na mřížku interkomu. „Jakmile se s ním zadržovací důstojník spojí, přepojí vám ho sem.“

Bishop se začal svlékat a detektiv-konstábl Nicholl ukládal každý kus jeho oděvu do samostatného důkazního sáčku – dokonce i obě ponožky měly vlastní sáček. Když byl Bishop úplně nahý, podal mu Branson papírovou kombinézu a černé nazouvací trepky.

Sotva si Bishop kombinézu oblékl a zapnul, v interkomu ostře zapraskalo a vzápětí se v něm ozval klidný, sebevědomý, ale zároveň ustaraný hlas Roberta Vernona.

Se směsicí úlevy a rozpaků odťapkal bosý Bishop k interkomu. „Roberte!“ řekl. „Díky, že ses mi ozval. Mockrát ti děkuji.“

„Jsi v pořádku?“ zeptal se jeho právní zástupce.

„Ne, nejsem.“

„Podívej, Briane, dokážu si představit, jak je to pro tebe tísnivé. Zadržovací důstojník mě už rámcově informoval, ale všechny okolnosti očividně neznám.“

„Dokážeš mě odsud dostat?“

„Udělám všechno, co pro tebe jako pro přítele budu moci udělat, ale na tuhle oblast nejsem expert a ty musíš mít experta. U nás v kanceláři nikoho takového nemáme. Ale nejlepší trestní advokát je shodou okolností můj známý. Jmenuje se Leighton Lloyd a má velmi dobrou reputaci.“

„Jak rychle se s ním dokážeš spojit, Roberte?“ Bishop si náhle uvědomil, že je v cele sám a dveře se zavřely.

„Pokusím se o to hned a budu doufat, že nemá dovolenou. Policie tě chce začít vyslýchat ještě dnes v noci. Zatím tě jen předběžně zadrželi, takže si tě tam můžou nechat čtyřiadvacet hodin, i když myslím, že je tam ještě dvanáctihodinová dodatečná lhůta. S nikým se nebav a nedělej ani neříkej nic, dokud za tebou Leighton nedorazí.“

„A co se stane, jestli je pryč?“ dotázal se Bishop v panické hrůze.

„Jsou i další dobří právníci. Žádný strach.“

„Já chci ty nejlepší, Roberte. Ty úplně nejlepší. Peníze nejsou problém. Vždyť je to směšné. Vůbec bych tady neměl být. Je to naprosté šílenství. Vůbec nechápu, co se tu sakra děje.“

„Už bych měl končit, Briane,“ řekl právník poněkud stroze. „Musím pro tebe začít makat.“

„Samozřejmě.“ Bishop mu poděkoval a intercom ztichl. Brian Bishop si znovu uvědomil, že je na cele sám a dveře jsou zavřené.

Panovalo zde dokonalé ticho, jako by se ocitl ve zvukotěsné kabině.

Posadil se na modrou matraci a vsunul nohy do trepek. Byly příliš těsné a tlačily ho do palců. Cosi mu na Robertu Vernonovi nesedělo. Proč mu neprojevil o něco více účasti? Podle jeho tónu se dokonce zdálo, jako by něco podobného očekával.

Proč?

Dveře se otevřely a dozorce odvedl Bishopa do místnosti, kde ho vyfotografovali, pomocí elektronické podušky mu sejmuli otisky prstů a provedli mu stěr z dutiny ústní za účelem analýzy DNA. Nakonec se vrátil do cely.

Ke svým zmateným myšlenkám.

KAPITOLA 85

Pro některé policisty znamená kariéra u policie neustálý a ne vždy předvídatelný řetězec změn. Mohou vás ze dne na den přeložit z pochůzkové služby na oddělení místní podpory, kde provádíte zatčení a řešíte pouliční výtržnosti, načež vám nasadí civilní šaty a udělají z vás tajného agenta protidrogové jednotky a nakonec vás pošlou na letiště Gatwick, kde řešíte krádeže zavazadel. Jiní policisté si však najdou určitou specializaci, jako když si had vyhledá díru nebo oliheň puklinu v mořském útesu, a tu si dokážou udržet po celých třicet let až do odchodu do výslužby spojeného s lákavou odměnou v podobě velice slušné penze.

Detektivka-seržantka Jane Paxtonová patřila k těm, kteří si svůj píseček našli a nehnuli se z něj. Byla to urostlá čtyřicátnice s tuctovým obličejem, zplihlými hnědými vlasy a rázným věcným chováním, která pracovala jako koordinátorka výslechů.

Před několika lety si navždy získala srdce všech zaměstnankyň Sussex House, když podle vnitropodnikové legendy vystřihla facku Normanu Pottingovi. Existovalo zhruba šest různých verzí této události – podle toho, s kým člověk hovořil. Grace slyšel verzi, podle níž Potting během porady u předchozího náčelníka položil Jane pod stolem ruku na stehno.

Detektivka-seržantka Paxtonová nyní seděla naproti němu za kulatým konferenčním stolem v jeho kanceláři. Na sobě měla tak přehnaně velkou halenku, že působila dojmem, jako by jí hlava trčela ze stanu. Vedle ní seděli z jedné strany Nick Nicholl a z druhé Glenn Branson. Paxtonová pila vodu, zatímco trojice mužů usrkávala kávu. Bylo pondělí půl deváté večer a všichni čtyři věděli, že budou moci mluvit o štěstí, pokud se jim podaří vypadnout z práce před půlnocí.

Zatímco Brian Bishop seděl osamoceně v zadržovací cele, rozjímal o nesmrtelnosti brouka a čekal na příjezd právního zástupce, vyšetřovací tým se snažil zformulovat strategii jeho výslechu. Dohodli se, že Branson s Nichollem, kteří měli za sebou specializovaný výcvik vyšetřovacích metod, absolvují s Bishopem sérii výslechů, zatímco Roy Grace s Jane Paxtonovou je budou sledovat v pozorovací místnosti.

Podle předepsaného postupu se měla zadržená osoba podrobit během čtyřiadvaceti hodin, kdy ji mohla policie podle zákona zadržovat, třem po sobě jdoucím strategickým výslechům. První z nich, který se měl uskutečnit dnes večer po příjezdu Bishopova právního zástupce, byl určen zadrženému: Bishop měl mít při něm hlavní slovo a předložit svá fakta vyšetřovatelům. Ti ho měli vybízet, aby jim vysvětlil svou verzi událostí, nastínil své rodinné zázemí a popsal, co přesně dělal během čtyřiadvaceti hodin předcházejících úmrtí jeho manželky.

Druhý výslech byl plánován na ráno a měly na něm padnout konkrétní dotazy týkající se všeho, co Bishop při prvním výslechu uvedl. Tón měl být zdvořilý a konstruktivní a vyšetřovatelé si měli neustále psát poznámky o případných nesrovnalostech. Teprve při třetím výslechu, který se měl uskutečnit někdy v průběhu dne – po přestávce, během níž si mohl Bishop odpočinout, zatímco vyšetřovací tým měl čas všechny údaje vyhodnotit šly rukavice dolů. Vyšetřovatelé měli při tomto třetím rozhovoru za úkol napadnout veškeré nesrovnalosti a domnělé lži v Bishopově výpovědi.

Panovala naděje, že na konci tohoto třetího výslechu budou informace získané od podezřelého v tak velkém rozporu s důkazy, jimiž policie disponuje – v tomto případě například s DNA –, že se podaří získat souhlas některého z žalobců Korunní prokurátorské služby, kteří seděli v budově na Dyke Road, aby byl podezřelý na základě těchto nesrovnalostí formálně obviněn.

Klíč k jakémukoliv úspěšnému výslechu pak představovaly otázky, které bylo třeba položit, a také – což bylo neméně důležité – informace, jež by se měly zatajit. Všichni se například shodli, že fotografie Bishopova bentley uhánějícího krátce před vraždou paní Bishopově do Brightonu by se měla vytáhnout až během třetího výslechu.

Chvíli se dohadovali, zda by bylo vhodné zmínit se o životní pojistce. Grace poukazoval na skutečnost, že Bishop již byl na tuto okolnost dotázán a rozhodně popřel, že by o pojistce cokoliv věděl, takže by se k ní měli hned při prvním výslechu vrátit a zjistit, zda svou verzi náhodou nezměnil.

Dohodli se, že informaci o plynové masce vybalí na Bishopa během druhého výslechu. Jane Paxtonová přitom navrhla, aby se o ní zmínili v rámci série konkrétních dotazů o Bishopově sexuálním životě s manželkou. Ostatní souhlasili.

Grace požádal Bransona s Nichollem o podrobný popis Bishopova chování během zatýkání a o jeho obecném postoji.

„Je to tak trochu studený čumák,“ prohlásil Branson. „Nevěřil jsem svým uším, když jsme mu s Nickem oznamovali, že se jeho manželka našla mrtvá.“ Podíval se na Nicholla a ten pokýval hlavou. Branson pokračoval: „Jo, jasně, nejdřív sice nasadil patřičně zkormoucený výraz, ale víte, co pak řekl?“ Podíval se na Roye a pak na Paxtonovou. „Řekl: ‚Teď opravdu není vhodná doba – jsem uprostřed golfového turnaje.‘ Věřili byste tomu?“

„Ovšem tahle odpověď vyznívá spíše opačně,“ poznamenal Grace.

Všichni na něj se zájmem pohlédli.

„Jak opačně?“ zeptal se Branson.

„Podle toho, jak jsem ho poznal, je Bishop příliš chytrý, než aby se vědomě dopustil tak bezcitné a potenciálně usvědčující poznámky,“ vysvětlil detektiv-superintendent. „Spíš je to výrok člověka, který je naprosto vyveden z míry. Což by naznačovalo, že jeho šok byl nepředstíraný.“

„Chceš říct, že je podle tebe nevinný?“ zeptala se Jane Paxtonová.

„Ne, chci říct, že proti němu máme několik silných důkazů. Takže se raději držme fakt. Podobný výrok nám může být užitečný během procesu – obžaloba by ho mohla použít, aby pomohla obrátit názor poroty proti Bishopovi. Ale zatím bychom si ho měli nechat pro sebe a během výslechů ho nevytahovat, protože by Bishop pravděpodobně namítl, že jste mu špatně rozuměli, a vy tím ztratíte moment překvapení.“

„To je dobrá poznámka,“ připustil Nick Nicholl, zívl a ihned se za to omluvil.

Grace věděl, že držet zde Nicholla, který má doma malé dítě, pozdě do večera je velmi kruté, ale to nebyl jeho problém. Nicholl byl dokonalým prototypem hodného policisty, který měl během této série výslechů působit jako protiváha k Bransonovu tvrďáctví.

„Další položkou na mém seznamu,“ řekla Jane Paxtonová, „je Bishopův vztah se Sophií Harringtonovou.“

„Rozhodně třetí výslech,“ prohlásil Grace.

„Ne, já myslím, že bychom to měli nadnést při dvojce,“ namítl Branson. „Mohli bychom se ho znovu zeptat, jestli ji znal, a pokud ano, jaký byl mezi nimi vztah. Získáme tím dobrý přehled o tom, do jaké míry mluví pravdu – podle toho, jestli ji zapře, nebo ne. Chápeš?“

„To je dobrá poznámka,“ uznal Grace. „Jenže mu musí být jasné, že analyzujeme všechny jeho telefonáty, takže by musel být úplný blázen, aby popíral, že ji znal.“

„To jo, ale já si přesto myslím, že by bylo dobré zeptat se ho na to už při druhém výslechu,“ trval na svém Branson. „Důvod je jasný: máme přece tu svědkyni naproti domu Sophie Harringtonové, která ho tam zhruba v době vraždy pozitivně identifikovala. Podle toho, jak při druhém výslechu odpoví na otázky ohledně telefonu, na něj můžeme při třetím výslechu vybalit tohle.“

Grace pohlédl na Jane Paxtonovou. Detektivka-seržantka přikývla.

„Dobře,“ řekl Roy. „Dobrý plán.“

Vtom mu zazvonil vnitřní telefon. Grace zamířil k psacímu stolu a zvedl ho. „Roy Grace.“ Několik minut poslouchal a pak řekl: „Fajn. Dobře. Díky. Budeme připraveni.“

Položil sluchátko a vrátil se k ostatním ke kulatému stolu. „Bishopův advokát tu bude o půl desáté.“ Pohlédl na hodinky. „To je za tři čtvrtě hodiny.“

„Kdo to je?“ zeptala se Jane Paxtonová.

„Leighton Lloyd.“

„No jasně.“ Branson pokrčil rameny. „Kdo taky jiný?“

Začali probírat, co přesně Lloydovi řeknou a co si prozatím nechají pro sebe. Všichni čtyři pak vyšli ze Sussex House, zkratkou přes křoví za budovou chvatně zamířili do supermarketu ASDA a rychle si koupili sendviče na večeři.

Když se o deset minut později vraceli, Branson s Nichollem prošli boční branou a zamířili k bloku se zadržovacími celami. Dozorci je zde zavedli do vyšetřovací místnosti, kde měli později vysvětlit Bishopovu právnímu zástupci okolnosti případu a důvod Bishopova zatčení. Zadržený měl být do vyšetřovny přiveden až později.

Jane Paxtonová s Gracem se zatím odebrali do svých kanceláří. Grace měl v úmyslu vyřídit během následující půlhodinky alespoň pár e-mailů. Posadil se za stůl, zatelefonoval Cleo a zjistil, že i ona je ještě v práci.

„Ahoj, ty!“ přivítala ho a zdálo se, že ji jeho telefonát těší.

„Jak se máš?“ zeptal se.

„Jsem úplně vyřízená. Ale jsem ráda, žes zavolal.“

„Líbí se mi tvůj hlas, když jsi unavená. Zní trochu chraplavě – moc hezké!“

„Kdybys mě viděl, tak by sis to nemyslel. Cítím se zhruba na sto let. Co ty? Co se děje?“

Grace ji ve stručnosti informoval, že skončí až někdy kolem půlnoci, a zeptal se, jestli by chtěla, aby pak přijel k ní.

„Moc ráda bych tě viděla, miláčku, ale jen co odsud vypadnu, vletím do sprchy a pak ihned zalehnu. Co kdyby ses zastavil zítra?“

„Beru tě za slovo.“

„Neodbýváš se na jídle?“ zeptala se Cleo mateřským tónem. „Dal sis někde večeři?“

„Tak trochu,“ odpověděl Grace vyhýbavě.

„Nudlovou polívku z ASDA?“

„Sendvič z ASDA,“ přiznal.

„To není moc zdravé jídlo! Jaký sendvič?“

„Hovězí.“

„Probůh, Royi. Tučné maso a karbohydráty!“

„Byl v něm list hlávkového salátu.“

„Dobrá, pak je to v pořádku,“ řekla Cleo sarkasticky. Vtom se její hlas změnil. „Vydržíš vteřinku? Venku někdo je.“ Působila znepokojeně.

„Kdo je tam s tebou?“

„Nikdo, jsem tu sama. Darren s Walterem tu dneska byli od čtyř ráno, chuděry. Před chvilkou jsem je poslala domů. Půjdu to zkontrolovat a za chviličku ti brnknu, ano?“

Telefon oněměl.

KAPITOLA 86

Dnes ráno jsem obdržel dopis od člověka jménem Lawrence Abramson z londýnské advokátní kanceláře Harbottle and Lewis. Je to opravdu nepříjemný dopis.

Nedávno jsem napsal muži, který vypadá úplně jako já a který tuhletu firmu založil a naznačil jsem mu, že to byl můj nápad a že to mohu prokázat příslušnými dokumenty od svého patentového agenta, pana Christophera Petta z patentové kanceláře Frank B. Dehn & Son – a také že by mi měl ze svých příjmů vyplácet licenční poplatek.

Pan Abramson mi nyní vyhrožuje, že pokud jeho klienta ještě někdy oslovím, nechá mi vystavit soudní zákaz styku. Jsem opravdu velmi naštvaný.

KAPITOLA 87

Leighton Lloyd vypadal, jako by měl za sebou těžký den. Seděl v uzavřené vyšetřovně bez oken a prakticky i bez vzduchu a šířil kolem sebe slabý zápach tabáku. Na sobě měl od pohledu drahý, ale zmačkaný šedý oblek, krémovou košili a fešáckou hedvábnou kravatu. Na podlaze vedle něj stál přiměřeně opotřebovaný kožený kufřík, z něhož před chvílí vytáhl černý linkovaný blok formátu A4.

Byl to štíhlý, téměř šlachovitý muž s vlasy ostříhanými na ježka a ostražitým dravčím obličejem, který Bransonovi trochu připomínal herce Roberta Carlylea, když hrál roli padoucha v bondovce Jeden svět nestačí. Branson měl jakýsi zvrácený zvyk porovnávat všechny advokáty s obličeji filmových zlosynů – a navíc časem zjistil, že mu to pomáhá nenechat se těmito lidmi zastrašit, když proti nim sedí u soudu při křížovém výslechu.

Spousta policistů vycházela s advokáty dobře. Přijala jejich vidění světa, podle něhož je tohle všechno jen hra, v níž člověk někdy vyhraje a jindy prohraje. Branson to však bral osobněji. Uvědomoval si, že trestní advokáti a obhájci vůbec pouze dělají svou práci a že představují důležitou součást svobod britských poddaných. Před nástupem k policii však téměř deset let pracoval několik dní v týdnu jako vyhazovač v jednom brightonském nočním klubu. Znal a zapletl se téměř se všemi představitelnými typy britské spodiny – od opilých chlubilů přes ohavné gangstery až po nesmírně zchytralé zločince. Vášnivě cítil závazek pokusit se udělat toto město o něco málo lepším, aby jeho děti mohly vyrůstat v příjemnějším prostředí než kdysi on. A právě proto měl takovou pifku na muže, který nyní seděl naproti němu v obleku šitém na míru a černých mokasínách se střapci, jemuž dole parkovala náhražka penisu v podobě BMW a který bezpochyby bydlel v nějakém okázalém a zároveň izolovaném domě v některé štramácké ulici města Hove – na tohle všechno si totiž Lloyd vydělal tím, že vysekával padouchy z vězení a vracel je zpátky na ulici.

Bransonovi na náladě nepřidala ani prudká hádka s Ari, které cestou do zadržovacího centra telefonoval. Chtěl jen popřát dobrou noc dětem, ale ona jízlivě poznamenala, že děti už nějakou dobu spí. Jeho odpověď, že ani jemu není příjemné být ještě v devět hodin večer v práci, se u ní setkala s přívalem uštěpačných poznámek. A pak už se hovor zvrhl ve vzájemné překřikování zakončené tím, že mu Ari zavěsila telefon.

Nick Nicholl zavřel dveře, přitáhl si židli vedle Bransona a posadil se. Lloyd zaujal místo v čele stolu, jako by chtěl hned od počátku prosadit své ego.

Uchopil kuličkové pero a zapsal si do černého bloku jakýsi údaj. „Takže, pánové, jaké pro mě máte informace?“ Hovořil svěžím, byť trochu přiškrceným hlasem, jehož tón byl zdvořilý, ale pevný. Klimatizační jednotka nad nimi začala hlučně foukat do místnosti studený vzduch.

Lloyd Bransona znervózňoval. S brutální silou se detektiv-seržant dokázal bez problémů vyrovnat, ale mazaný intelekt ho vždy vyváděl z míry. Lloyd si navíc každého člověka s nevyzpytatelným a nečitelným výrazem prohlížel. Branson proto hovořil pomalu, pečlivě artikuloval, jako by rozmlouval s dítětem, a přitom si svá slova velmi pečlivě promýšlel.

„V posledních čtyřech dnech jsme s panem Bishopem několikrát hovořili, což je – jak jistě uznáte – za podobných okolností obvyklé. Chtěli jsme od něj získat maximum informací o něm a jeho manželce. Přitom jsme zjistili několik skutečností týkajících se jeho počínání a místa pobytu, které hodláme během výslechu prověřit.“

„Dobrá,“ řekl Leighton Lloyd malinko netrpělivě, jako by chtěl dát najevo, že sem nepřišel poslouchat tlachání. „Můžete mě v rychlosti informovat, proč byl můj klient zatčen?“

Branson mu podal dokument s názvem „Předvýslechové informace“, který pro něj předem připravili. „Pokud byste si přečetl tohle, můžeme pak probrat vaše případné dotazy.“

Lloyd se natáhl nad stůl, převzal stručný dokument zabírající jednu stranu formátu A4 a mlčky si ho přečetl. Poté začal předčítat některé pasáže nahlas. „Možné uškrcení páskou je předmětem dalších patologických testů… Máme určité důkazy DNA, které budou tvořit součást výslechu.“

Zvedl hlavu, na okamžik se na oba detektivy zadíval a pokračoval v předčítání. Jeho hlas zněl nyní ironicky. „Máme důvod se domnívat, že pan Bishop neříká celou pravdu. V souladu s tím si přejeme položit mu několik otázek s oficiálním poučením.“ Advokát upustil dokument na stůl a obrátil se na Bransona. „Můžete mi k té omáčce přidat i nějaké maso?“

„Kolik informací máte?“ zeptal se Branson.

„Velice málo. Samozřejmě sleduji zprávy o vraždě paní Bishopové v novinách a v televizi. Ale s klientem jsem zatím nehovořil.“

Následujících dvacet minut strávil Lloyd dotazováním obou detektivů. Začal tím, že se zeptal na uklízečku a na podrobnosti související s místem činu. Glenn Branson se mu snažil poskytnout minimum informací, které bylo podle něj zapotřebí. Popsal mu okolnosti nálezu těla Katie Bishopové i patologův odhad přibližné doby úmrtí, avšak informaci o plynové masce si nechal pro sebe. A rázně odmítl sdělit Lloydovi bližší podrobnosti o důkazech DNA.

Advokát zakončil tuto fázi tím, že se pokusil Bransona přimět, aby mu prozradil, proč se policie domnívá, že Brian Bishop nemluví pravdu. Branson se však nenechal ošálit.

„Poskytl vám můj klient alibi?“ dotázal se Lloyd.

„Ano, poskytl,“ odvětil Branson.

„A vy s ním zřejmě nejste spokojeni.“

Detektiv-seržant zaváhal a řekl: „Tím se budeme zabývat až během samotného výslechu.“

Lloyd si zapsal kuličkovým perem do bloku další údaj a pak se na Bransona usmál. „Existuje ještě něco, co mi v této fázi můžete říct?“

Branson pohlédl na Nicholla a zavrtěl hlavou.

„Jistě. A teď bych rád hovořil s klientem.“

KAPITOLA 88

Venku už byla téměř úplná tma. Roy Grace nepřítomně přejížděl očima po mnohastránkovém soupisu ohlášených incidentů a hledal v něm cokoliv, co mohlo nějak souviset s jeho dvěma případy. Nenašel nic. Prolétl elektronickou poštu, vymazal několik e-mailů, kde byl uveden pouze v kopii, a bleskově odpověděl na pár dalších. Nakonec se podíval na hodinky. Od chvíle, kdy mu Cleo řekla, že se mu záhy ozve, uplynulo patnáct minut.

Grace náhle pocítil svírání v žaludku. Napadlo ho, že mu na Cleo strašně záleží a vůbec si nedokáže představit, že by se jí cokoliv stalo. Také ona – stejně jako po tolik let Sandy – mu začínala připadat jako kámen, k němuž je jeho život zakotven. Masivní, pevný, nádherný, vtipný, milující, pozorný a moudrý kámen. Někdy však byl ve stínu a jindy na slunci.

Royi, tohle není žena, kterou jsme s Lesley minulý týden viděli. Opravdu jsme přesvědčeni, že jsme viděli Sandy. Zdraví Dick

Probůh, pomyslel si, všechno by bylo o tolik snazší, kdyby mu Dick odpověděl, že ano – že právě tuto ženu v zahradní restauraci viděli. Sice by to neznamenalo vítaný konec celé kauzy, ale přinejmenším by se nemusel dál zabývat Mnichovem. Zatímco takhle spěla situace k další cestě do Německa. Grace na to však momentálně nedokázal myslet. Až příliš živě si pamatoval, jak včera za bílého dne pořezal nějaký buran střechu Cleina MG zaparkovaného před pitevnou.

Ústav soudního lékařství přitahoval všechny představitelné druhy úchylů a zvrhlíků, a že jich v Brightonu žila hezká řádka. Grace však stále nedokázal pochopit, že se někomu může tahle práce líbit, jak mu Cleo tvrdila. Jasně, člověk si zvykne takřka na všechno. Ale to ještě neznamená, že se mu něco může líbit.

Pořezané střechy aut bývaly většinou k vidění na městských ulicích – buďto je ničili pobudové, kteří chtěli v autě něco ukrást, anebo opilci či feťáci potácející se pozdě v noci kolem. Jenže kolem parkoviště před pitevnou lidé obvykle nechodili, tím méně pak v horké nedělní odpoledne. V autě se nic neztratilo. Zničená střecha byla jen projevem ošklivého, zlomyslného vandalismu. Nějaký otrapa nejspíš tohle auto záviděl majiteli.

Ale nemůže být ten člověk před pitevnou i teď?

Zavolej mi. Prosím tě, zavolej mi.

Otevřel přílohu jednoho e-mailu a pokusil se přečíst program letošního sympozia Mezinárodní asociace vyšetřovatelů vražd v New Orleansu, které se konalo už za pár týdnů. Nedokázal se však soustředit.

Vtom mu zazvonil telefon. Grace ho popadl a vyhrkl úlevné: „Ahoj!“

Byla to však Jane Paxtonová, která mu oznámila, že se Bishop v brzké době sejde s právním zástupcem a ona vyráží do pozorovací místnosti v zadržovacím bloku. Navrhla mu, aby zhruba za deset minut přišel za ní.

KAPITOLA 89

Brian Bishop seděl sám v tiché cele a choulil se na okraji lavice, která mu měla sloužit i jako postel. Připadalo mu, že mu někdo jednu polovinu světa ukradl a druhou obrátil proti němu. Dokonce i jemný a nezaujatý Robert Vernon byl před chvíli v telefonu méně přátelský než obvykle. Proč? Rozkřiklo se snad, že je Bishop kazové zboží, na které je lépe nesahat? Příliš jedovaté na dotek?

Zachovají se Glenn s Barbarou také tak? A zachovají se tak Ian s Terrinou, další manželský pár, s nímž se on a Katie rovněž často stýkali? A co ostatní lidé, které kdysi pokládal za přátele?

Papírová kombinéza ho tlačila pod pažemi a v trepkách prakticky nemohl hýbat palci, ale to mu bylo jedno. Říkal si, že je to všechno jen zlý sen a on se brzy probudí, Katie bude sedět na posteli vedle něj, pročítat společenskou rubriku v Daily Mailu, na kterou pokaždé nalistovala jako první, a vedle sebe bude mít šálek s čajem.

V rukou držel žlutou cedulku, kterou mu dali, mhouřil oči na rozmazaná slova a snažil se je přečíst bez brýlí.

SUSSEXSKÁ POLICIE

POUČENÍ O PRÁVECH A NÁROCÍCH

PAMATUJTE SI SVÁ PRÁVA

Dveře cely náhle otevřel asi třicetiletý muž s těstovitým obličejem bez krku a postavou připomínající malou medúzu, který vypadal, jako by kdysi zvedal činky, ale pak nechal své svaly ztučnět. Na sobě měl uniformu vězeňské služby v podobě bílé košile s monogramem a černými výložkami, černé kravaty a černých kalhot. Kromě toho se vydatně potil.

Hovořil zdvořilým, lehce skřehotavým jazykem a vyhýbal se vizuálnímu kontaktu s Bishopem, jako by to při jednání s chamradí sedící za zamřížovanými dveřmi cel byla běžná praxe. „Pane Bishope, dostavil se váš právní zástupce. Odvedu vás k němu. Jděte přede mnou, prosím.“

Bishop kráčel podle pokynů muže za sebou. Prošel klikatým labyrintem prázdných krémových chodeb, jejichž jednotvárnost přerušovala pouze červená bezpečnostní páska zasazená v kovovém lemu. Nakonec vstoupil do vyšetřovací místnosti, kterou Branson s Nichollem dočasně opustili, aby mu dali možnost probrat situaci o samotě s právníkem.

Leighton Lloyd mu podal ruku a ukázal mu na židličku. Ujistil se, že všechna nahrávací a monitorovací zařízení jsou vypnuta, a teprve poté se sám posadil.

„Díky, že jste přijel,“ řekl Bishop.

Advokát mu věnoval chápavý úsměv a Bishop se přistihl, že k němu okamžitě pocítil vřelý vztah – i když zároveň věděl, že ve své situaci by měl vřelý vztah pravděpodobně i k Attilovi „Biči božímu“, kdyby mu tento pán nabídl pomoc.

„Je to moje práce,“ odpověděl Lloyd. „Tak co, chovají se k vám slušně?“

„Nemám to moc s čím srovnávat,“ pokusil se Bishop o humor, který však advokátovi unikl. „Ale po pravdě řečeno mě velmi zlobí jedna věc – sebrali mi brýle na čtení.“

„Obávám se, že je to normální.“

„No to je skvělé. Takže kdybych měl kontaktní čočky, mohl bych si je nechat, ale protože jsem se rozhodl nosit brýle, nemůžu si teď vůbec nic přečíst.“

„Udělám, co bude v mých silách, aby vám je brzy vrátili.“ Lloyd si to zapsal do bloku. „Takže, pane Bishope, jsem si vědom toho, že už je pozdě a vy jste unaven. Policie chce absolvovat výslech ještě dnes večer – postaráme se, aby byl co nejkratší – a zítra ráno bude ve výsleších pokračovat.“

„Jak dlouho tady budu? Můžete mě dostat ven na kauci?“

„O kauci mohu požádat pouze v případě, že budete obviněn. Policie má právo vás čtyřiadvacet hodin zadržovat bez obvinění a poté si může zajistit prodloužení této lhůty o dalších dvanáct hodin. Jakmile i tato lhůta vyprší, musí vás propustit, obvinit nebo se obrátit na soud se žádostí o poskytnutí dalšího času.“

„Takže tady můžu být až do středy do rána?“

„Ano, obávám se, že ano.“

Bishop zmlkl.

Lloyd zvedl list papíru. „Tomuto dokumentu se říká předvýslechové informace – je to souhrn údajů, které je policie ochotna nám v této fázi poskytnout. Chcete, abych vám to přečetl, pokud je to pro vás bez brýlí problém?“

Bishop přikývl. Cítil nevolnost a takové vyčerpání, že už neměl ani sílu mluvit.

Advokát mu přečetl obsah dokumentu a přidal několik doplňkových informací, které se mu podařilo vymámit z detektiva-seržanta Bransona. „Je to všechno jasné?“ zeptal se Bishopa, když domluvil.

Bishop znovu přikývl. Poslech těchto slov jeho sklíčenost jen prohluboval. Připadalo mu, že sedí na dně nejhlubší šachty na světě.

Následujících několik minut ho Lloyd informoval o tom, jaké otázky mu policie pravděpodobně během prvního výslechu položí a jak by na ně měl reagovat. Poradí mu, aby příliš nemluvil a odpovídal úslužně, ale krátce. Pokud by některou otázku pokládal někdo z nich za nepřípadnou, advokát by zasáhl. Dále se Bishopa dotázal na zdraví a zeptal se ho, zda je schopen absolvovat zkoušku, která ho čeká, nebo zda potřebuje lékaře či nějaké léky. Bishop mu odpověděl, že se cítí dobře.

„A nakonec vám musím položit ještě jednu otázku,“ řekl Leighton Lloyd. „Zavraždil jste svou ženu?“

„Ne. Absolutně ne. To je směšné. Já ji miloval. Proč bych ji zabíjel? Ne, nezabil jsem ji, opravdu jsem ji nezabil. Musíte mi věřit. Já prostě vůbec netuším, co se děje.“

Advokát se usmál. „Dobrá. To mi úplně stačí.“

KAPITOLA 90

Když Grace kráčel kolem řady popelnic přes asfalt oddělující zadní východ ze Sussex House od zadržovacího centra, tančily mu v mysli přízračné stíny. Na uchu měl přitisknutý mobilní telefon a uzlíček úzkosti v jeho krku se stále více utahoval. Ústa měl vyprahlá obavami. Už to bylo přes dvacet minut. Proč mu Cleo stále nevolá? Slyšel, jak se na jejím mobilu bez jediného vyzváněcího tónu sepnula hlasová schránka, ukončil hovor a vytočil pevnou linku na pitevně. Stejně jako předtím se mu po čtvrtém zazvonění ozval záznamník. Grace si chvíli pohrával s myšlenkou, že naskočí do auta a zajede tam. To by však bylo nezodpovědné. Musel být tady a celou dobu sledovat Bishopův výslech.

Zatelefonoval tedy na centrálu a vysvětlil dispečerovi, kdo je a jaké má obavy. Dispečer mu k jeho úlevě odpověděl, že se v té části města právě pohybuje hlídkový vůz, takže ho pošle rovnou k pitevně. Grace ho požádal, aby mu poté zavolal nebo aby se mu ozval některý z policistů v hlídkovém voze a informoval ho o situaci, jakmile dorazí na místo.

Měl z toho všeho špatný pocit. Opravdu špatný. Ačkoliv věděl, že Cleo vždy zamyká hlavní vchod na patologii a že jsou všude bezpečnostní kamery, nelíbila se mu představa, že je tam jeho přítelkyně úplně sama. Zvláště ne poté, co se stalo včera.

U vchodu do zadržovacího centra přiložil bezpečnostní kartičku na šedé interflexové oko vedle dveří, vstoupil dovnitř, prošel kolem centrálního pultu, kde jako obvykle právě zatýkali nějakého všivého gaunera – v tomto případě vychrtlého rastafariánce v umouněné vestě, maskáčových kalhotách a sandálech –, a zamířil přes vnitřní bezpečnostní dveře do schodů v prvním patře.

Jane Paxtonová už seděla v malé pozorovací místnosti před barevným monitorem, který byl sice zapnutý, ale nepřenášel žádný obraz. Video i audiosignál byly vypnuty, aby měli Brian Bishop a jeho advokát až do oficiálního zahájení výslechu soukromí. Jane prozíravě přinesla do místnosti dvě lahve vody. Grace si položil zápisník na pracovní stůl před svou prázdnou židlí, odebral se do malé kuchyňky na konci chodby a uvařil si šálek silné kávy. Byla to laciná značka ve velké plechovce, která působila dojmem, že už v kuchyňce dost dlouho stojí, protože se z ní linulo žluklé aroma. Nějaký kretén nechal mléko venku, takže se zkazilo a Grace se musel spokojit s černou kávou.

Přinesl si šálek do místnosti a zeptal se Jane: „Nechtělas čaj nebo kávu, že ne?“

„Tohle já nikdy nepiju,“ řekla detektivka škrobeně a v hlase se jí ozývala slabá výčitka, jako by jí Grace právě nabídl drogy třídy A.

Právě když pokládal šálek na stůl, v reproduktoru zapraskalo, monitor se probudil k životu a oba detektivové spatřili ve vyšetřovací místnosti čtveřici mužů: Bransona, Nicholla, Bishopa a Lloyda. Tři z nich již měli svlečená saka. Oba detektivové si ponechali kravaty, ale na košilích měli vyhrnuté rukávy.

V pozorovací místnosti si mohli vybrat mezi záběry ze dvou kamer a Grace nyní přepnul na tu, která nejlépe zachycovala Bishopův obličej.

Glenn Branson, který se na Bishopa díval a čas od času věnoval uctivý pohled i jeho advokátovi, začal standardní uvozovací větou všech výslechů podezřelých: „Z tohoto rozhovoru se pořizuje audio i videozáznam a může být na dálku sledován.“ Při těchto slovech detektiv-seržant letmo pohlédl vzhůru.

Bishop přikývl.

„Je pondělí sedmého srpna, dvacet dva hodin patnáct minut,“ pokračoval Branson. „Já jsem detektiv-seržant Branson. Můžete se i vy všichni kvůli audiozáznamu představit?“

Brian Bishop, Leighton Lloyd a detektiv-konstábl Nicholl se postupně představili. Když skončili, Branson pokračoval: „Pane Bishope, můžete nám co možná nejpodrobněji vylíčit, co jste dělal během čtyřiadvaceti hodin před pátečním ránem, kdy jsme za vámi s detektivem-konstáblem Nichollem přijeli do Severobrightonského golfového klubu?“

Grace upřeně sledoval, jak Brian Bishop vypovídá. Svou řeč přitom uvedl tvrzením, že pro něj bylo obvyklé odcestovat vždy v pondělí ráno vlakem do Londýna, strávit pracovní týden sám ve svém bytě v Notting Hillu, pracovat dlouho do večera, mnohdy včetně večerních jednání, a v pátek večer se na víkend vrátit do Brightonu. Minulý týden však prý měl už od pátečního rána golfový turnaj, který se konal u příležitosti stého výročí založení klubu, a tak odcestoval do Londýna už v neděli pozdě večer autem, aby měl vůz k dispozici v pátek ráno, kdy chtěl z londýnského bytu odjet rovnou na golf.

Grace si tuto odchylku od Bishopova obvyklého režimu poznamenal do zápisníku.

Bishop dále uvedl, že byl ve čtvrtek až do večera v práci, tedy v sídle své firmy International Rostering Solutions na Hanover Square, odkud pak odjel na schůzku se svým finančním poradcem Philem Taylorem, který mu optimalizoval osobní finance – oba muži povečeřeli v restauraci s názvem Wolseley na Piccadilly.

Po skončení schůzky Bishop odjel rovnou do svého bytu – v restauraci se prý zdržel déle, než plánoval, a vypil toho o něco více, než měl v úmyslu. V noci spal špatně, částečně vinou dvou espress a brandy a částečně proto, že měl strach, aby nezaspal a nedorazil do golfového klubu pozdě.

Branson se striktně držel dohodnutého scénáře. Vracel se k Bishopovým výpovědím a občas se dotázal na nějaký detail, zejména v souvislosti s lidmi, s nimiž prý Bishop během dne hovořil. Zeptal se ho, jestli si náhodou nevzpomíná, zda toho dne mluvil s manželkou, a Bishop odpověděl, že ano – Katie mu prý kolem dvou hodin odpoledne telefonovala, aby s ním probrala nákup nějakých květin na zahradu, poněvadž Bishop plánoval na začátek září nedělní zahradní slavnost pro vedoucí pracovníky své firmy.

Zadržený také uvedl, že když ve čtvrtek po večeři s Philem Taylorem dorazil domů, zavolal na British Telecom a objednal si na půl šestou ráno buzení telefonem.

Když si to Grace zapisoval, zazvonil mu mobilní telefon. Byl to mladistvě působící policista, který se mu představil jako strážník David Curtis. Vysvětlil mu, že jsou před ústavem soudního lékařství Brightonu and Hove, že je v objektu zhasnuto a všechno vypadá klidně a spořádaně.

Grace vyšel z pozorovací místnosti a zeptal se Curtise, zda venku nevidí modrý sportovní vůz MG. Strážník mu odpověděl, že parkoviště je úplně prázdné.

Grace mu poděkoval, ukončil hovor a obratem vytočil číslo Cleiny domácí pevné linky. Cleo se mu ozvala na druhé zazvonění. „Ahoj!“ řekla zvesela. „Jak se vede?“

„Jsi v pořádku?“ zeptal se Grace, který pocítil neskonalou úlevu, když uslyšel její hlas.

„Já? Jasně. Zrovna mám v ruce sklenici vína a chystám se skočit do vany!“ řekla. „A co ty?“

„Měl jsem o tebe šílený strach.“

„Proč?“

„Proč? Ježíšikriste! Říkalas přece, že před pitevnou někdo je! A že mi obratem zavoláš zpátky! Já jsem – myslel jsem…“

„To byli jen nějací dva opilci,“ řekla Cleo. „Hledali woodvaleský hřbitov – drmolili něco o tom, že se chtějí poklonit památce své matky.“

„Tohle mi nedělej!“ řekl Grace.

„Co ti nemám dělat?“ vyzvídala ztělesněná nevinnost Cleo. Roy zavrtěl hlavou a ulehčeně se usmál. „Musím zpátky do práce.“

„Samozřejmě. Jsi přece důležitý detektiv na stopě velkého případu.“

„Teď si děláš psinu.“

„To víš, že jo. Tak já pádím do vany. Dobrou noc!“

Grace se vrátil do pozorovací místnosti, usměvavý, rozhořčený a ulehčený. „Uniklo mi něco?“ zeptal se Jane Paxtonové.

Detektivka zavrtěla hlavou. „Branson je dobrý,“ poznamenala.

„Tak mu to pak řekni. Potřebuje pozvednout. Jeho ego leží na podlaze.“

„Co vy chlapi pořád s tím egem máte?“ zeptala se Paxtonová.

Grace se podíval na její hlavu trčící ze stanu v podobě halenky, na její dvojitou bradu a vyžehlené vlasy a poté přesunul pohled na snubní prstýnek na jejím buclatém prstu. „Copak tvůj manžel žádné ego nemá?“

„To by si mohl zkusit.“

KAPITOLA 91

Časový miliardář věděl o prášcích na zlepšení nálady všechno. Nikdy si však žádný nevzal. Neměl důvod. Vždyť kdo by potřeboval prášky, když mohl v pondělí večer přijít domů a zjistit, že mu listonoš doručil ke dveřím dílenský manuál ke sportovnímu autu MG TF 2005, který si v sobotu objednal?

Rok 2005 byl posledním rokem, kdy se tento model vyráběl, než automobilka MG zastavila výrobu a koupila ji jedna čínská firma. A v modelu TF jezdila Cleo Moreyová. Její vůz měl tmavě modrou barvu a momentálně byl navzdory úděsnému vedru osazen pevnou střechou stejné barvy, protože jí nějaký vandal pořezal stahovací střechu nožem. Co tohle muselo být za kreténa! Úplný idiot! Zasraný dementní zmrd!

Navíc dnes bylo úterní ráno. Jeden z dní, kdy do Cleina domu nepřicházela ta pitomá nevrlá uklízečka s nevděčnou dcerou! Alespoň mu to tak včera řekla.

A ze všeho nejlepší bylo, že konečně zatkli Briana Bishopa. Bylo to na první stránce ranního vydání Argusu. Bylo to v místním rádiu! A určitě to bylo i ve zprávách místní televize. Možná i v těch celostátních! Taková radost! Jednou jsi dole, jednou nahoře! Úplně jako kola od auta. Od auta Cleo Moreyové!

Cleo měla typ TF 160, což byla nejvyšší řada s měnitelným ovládáním ventilů. Časový miliardář nyní poslouchal, jak motor o objemu 1,8 litru sladce přede v chladném časně ranním vzduchu. Bylo osm hodin. Cleo měla šílenou pracovní dobu, to jí musel připsat k dobru.

Vyjela z parkovacího stání a odbočila na ulici. Jedničku přitom držela příliš dlouho, ale možná si jen vychutnávala ryčné burácení výfuku.

Dostat se přes hlavní bránu komplexu, v němž Cleo Moreyová bydlela, byla úplná hračka. Jen čtyři číslice na panelu. Správnou kombinaci zjistil muž docela snadno: z pohodlí svého auta sledoval dalekohledem ostatní rezidenty vracející se domů.

Nádvoří bylo momentálně prázdné. A i kdyby nějaký všetečný soused nakrásně vykoukl zpoza žaluzií, uviděl by jen téhož slušně oblečeného muže s deskami v ruce jako včera, takže by předpokládal, že se sem tento pracovník se znakem společnosti Seeboard na kapse saka vrátil kvůli dodatečné kontrole stavu plynu. Nebo něčemu takovému.

Jeho čerstvě vyrobený klíč se sladce otočil v zámku. Díky, boží pomoci! Muž vstoupil do rozlehlého otevřeného přízemí a zavřel za sebou dveře. Bylo zde ticho a vonělo to tu lakem na nábytek a čerstvě namletou kávou. Z kuchyně se linulo slabé vrnění ledničky.

Časový miliardář se rozhlédl kolem sebe, změřil si všechno pohledem, na což včera neměl čas, protože mu za zadkem stála ta nakrknutá ženská. Spatřil krémově natřené stěny ověšené abstraktními obrazy, kterým nerozuměl, moderní koberce na lesklé dubové podlaze, dvě červené pohovky, načerno nalakovaný nábytek, velkou televizi, drahou stereosoupravu. Na konferenčním stolku ležel časopis Sussex Life. A všude byly svíčky. Desítky svíček. Desítky a desítky pitomých svíček na stříbrných svícnech, v matných skleněných hrnečcích i ve vázičkách – že by byla Cleo náboženský fanatik? Nebo tu pořádala černé mše? O důvod víc, proč musí zmizet. Bůh bude vděčný, když se jí zbaví!

Vtom zahlédl muž na konferenčním stole akvárium, v němž právě závojnatka obeplouvala cosi, co vypadalo jako zbytky miniaturního řeckého chrámu.

„Tebe musíme pustit,“ řekl. „Věznit zvířata je špatné.“

Přešel přes pokoj ke knihovně, která zabírala celou výšku stěny a byla napěchovaná knihami. Všiml si Brightonského špalku od Grahama Greenea. A pak románu Mlha od Jamese Herberta. Jedné detektivky od Natashi Cooperové, několika knih Iana Rankina a jednoho historického thrilleru z pera Edwarda Marstona.

„No ne!“ zvolal hlasitě. „V literatuře máme stejný vkus! Jaká škoda, že nikdy nebudeme mít příležitost se o ní pobavit! Možná že za jiných okolností bychom byli docela dobrými přáteli.“

Otevřel zásuvku ve stole. Obsahovala gumičky, bloček s parkovacími kupony, rozbité dálkové ovládání dveří do garáže, jednu osamocenou baterii a obálky. Muž prohledal celou zásuvku, a když nenašel, co hledal, opět ji zavřel. Rozhlédl se kolem sebe, otevřel dvě další zásuvky a znovu je zklamaně zavřel. Hledání v kuchyňských zásuvkách bylo rovněž bezvýsledné.

Ruka ho stále bolela. Pálení se navzdory práškům zhoršovalo. Kromě toho ho bolela hlava. Ustavičně mu v ní bušilo a navíc cítil lehkou horečku – nebylo to však nic, s čím by se nedokázal vyrovnat.

Pomalu kráčel nahoru a dával si přitom načas. Cleo Moreyová odjela do práce teprve před chvílí. Takže měl všechen čas na světě. Kdyby chtěl, i celé hodiny!

V prvním patře objevil malou toaletu a naproti ní pracovnu. Vstoupil dovnitř. V místnosti panoval chaos a nepořádek – také zde lemovala jednu zeď přeplněná knihovna, avšak v tomto případě šlo vesměs o filozofické svazky. Pracovnímu stolu přetékajícímu papíry vévodil notebook. Z okna před stolem se nabízel výhled na střechy brightonských domů a dále na moře. Muž otevřel všechny zásuvky, pečlivě prohlédl obsah a znovu je opatrně zavřel. Nato přistoupil ke kovové spisové skříni a rovněž prohledal všechny zásuvky.

Cleina ložnice se nacházela v dalším patře, na protější straně točitého schodiště, z něhož se zřejmě vycházelo na střechu. Muž do ní vstoupil a očichal její postel. Stáhl přehoz, zabořil nos do polštářů a zhluboka se nadechl. Vůně mu napjala slabiny. Opatrně odkryl přikrývku a očichal každý čtvereční centimetr prostěradla. Další ona! Ještě další ona! A nikde žádný zápach detektiva-superintendenta Graceho! Žádné skvrny od jeho spermatu! Jen její vůně a pachy! Jen ona! Čekaly tu na něj, aby si je mohl vychutnat.

Pečlivě zatáhl přikrývku i přehoz zpátky. Velmi pečlivě. Nikdo se nikdy nedozví, že tu byl.

V pokoji stál moderní, černě lakovaný prádelník. Časový miliardář otevřel jednu zásuvku a tam ho mezi dvěma šperkovnicemi konečně spatřil! Černou koženou klíčenku s vyraženými zlatými písmeny MG. Plus dva lesklé nepoužívané klíče na kroužku.

Zavřel oči a adresoval stručnou modlitbu díků Bohu, který ho ke klíčům dovedl. Poté si přiložil klíčky ke rtům a políbil je. „Nádhera!“

Zavřel zásuvku, strčil si klíčky do kapsy a vyrazil dolů, kde zamířil přímo k akváriu. Vyhrnul si rukáv saka i manžetu košile a vnořil ruku do vlažné vody. Jako by se snažil ulovit mýdlo ve vaně. Nakonec se mu však přece jen podařilo svíjející se kluzkou závojnatku lapit, sevřít kolem ní prsty a odhodit ji na podlahu.

Když vycházel hlavním vchodem ven, slyšel, jak sebou ten pitomý živočich mrská.

KAPITOLA 92

Společná ranní porada k operacím Chameleon a Mistral skončila krátce po deváté hodině. Podezřelý seděl v zadržovací cele, a tak v sále panovala optimistická nálada. Tu posilovala také skutečnost, že ona klíčová svědkyně – starší dáma, která bydlela naproti Sophii Harringtonové – identifikovala Briana Bishopa jako člověka, který se zhruba v době vraždy pohyboval před bytem oběti. Grace doufal, že při troše štěstí se bude DNA ve vzorku spermatu přítomného v pochvě Sophie Harringtonové shodovat s Bishopovým vzorkem. V Huntingtonu věnovali této analýze nejvyšší prioritu, takže měly výsledky přijít už během dneška.

Prakticky nikdo už nepochyboval o tom, že obě vraždy spolu souvisejí, avšak přesné podrobnosti raději novinářům stále tajili.

Vyšetřovatelé momentálně prověřovali jména lidí a časy, které Bishop uvedl během prvního výslechu, přičemž Roye zejména zajímalo, zda mu telekomunikační společnost British Telecom potvrdí, že si Bishop ve čtvrtek před vraždou objednával na páteční ráno buzení telefonem – i když se samozřejmě nedalo vyloučit, že na BT telefonoval jeho komplic. Vzhledem k tomu, že mu životní pojištění manželky mohlo vynést tři miliony liber, se musela bedlivě prozkoumat také možnost, že pracoval s jedním nebo i více komplici.

Grace odešel ze zasedací místnosti, aby rychle nadiktoval své asistentce Eleanor pár dopisů týkajících se přípravy na proces s odporným Carlem Vennerem, jenž byl zatčen v rámci Graceova předchozího vyšetřování vraždy. Chvatně procházel chodbami, až se ocitl ve velké, částečně otevřené místnosti se zeleným kobercem, kde seděli všichni vysoce postavení důstojníci oddělení kriminálního vyšetřování se svým podpůrným personálem.

Když prošel bezpečnostními dveřmi oddělujícími toto prostranství od vyšetřovací místnosti závažných incidentů, spatřil u jednoho stolu početný hlouček lidí. Byl mezi nimi i Gary Weston, hlavní superintendent sussexské kriminálky a technicky vzato jeho bezprostřední nadřízený – i když fakticky se Grace většinou zodpovídal Alison Vosperové.

Chvíli přemýšlel, jestli si kolegové nevypisují společnou sázenku. Nebo jestli někdo nemá narozeniny. Když ovšem přistoupil blíže, všiml si, že nikdo nemá radostnou náladou. Všichni působili spíše šokovaně – včetně Eleanor, i když zrovna ona se tak tvářila většinou.

„Co se děje?“ zeptal se jí.

„Tys to neslyšel?“

„Co jestli jsem neslyšel?“

„O Janet McWhirterové?“

„O naší Janet z počítačového?“

Obrýlená Eleanor na něj povzbudivě kývla, jako by mu pomáhala vyřešit pantomimickou hádanku.

Janet McWhirterová zastávala zde v Sussex House ještě před čtyřmi měsíci zodpovědnou funkci šéfky oddělení Národní policejní počítačové sítě, které se skládalo z dobrých čtyřiceti lidí. Jedním z hlavních úkolů tohoto oddělení byl sběr informací a zpravodajských dat pro zdejší detektivy.

Byla to obyčejná svobodná pětatřicátnice, tichá, pečlivá a lehce staromódní v oblékání. Mezi spolupracovníky byla oblíbená, protože byla vždy ochotna pomoci, nehleděla na pracovní dobu a vždy si zachovávala zdvořilý přístup. Svým vzhledem i tichým seriózním chováním připomínala Graceovi plcha.

V dubnu Janet všechny překvapila oznámením, že dává výpověď a chce celý rok cestovat. A pak se velice tajnůstkářsky a plaše svěřila svým dvěma nejbližším přítelkyním na oddělení, že se seznámila s mužem a zamilovala se do něj. Už prý jsou zasnoubeni a ona s ním hodlá odcestovat do Austrálie a provdat se tam za něj.

Brian Cook, manažer vědecké podpory a jeden z Graceových přátel na tomto oddělení, se teď k němu otočil. „Našli ji mrtvou, Royi,“ sdělil mu chraplavým hlasem. „V sobotu večer ji moře vyvrhlo na zdejší pláž – strávila ve vodě dost dlouhou dobu. Před chvílí ji identifikovali podle dentálních záznamů. A vypadá to, že byla mrtvá ještě předtím, než do té vody spadla.“

Grace chvíli ohromeně mlčel. Během let přišel s Janet mnohokrát do styku a měl ji opravdu rád. „Sakra,“ ulevil si. Za okny jako by se zničehonic zatáhlo a on pocítil hluboko v nitru chladný vír. Smrt byla součástí života, ale u tohoto úmrtí Grace instinktivně věděl, že na něm rozhodně není něco v pořádku.

„Zdá se, že nakonec do té Austrálie nedorazila,“ dodal Cook kousavě.

„Anebo k oltáři?“

Detektiv pokrčil rameny.

„Už uvědomili jejího snoubence?“

„Dozvěděli jsme se to teprve před několika minutami. Možná je mrtvý i on.“ Odmlčel se a dodal: „Možná bys to měl oznámit týmu na svém oddělení – dokážu si představit, že je to všechny strašně vezme.“

„Udělám to, až budu mít chvilku. Kdo povede vyšetřování?“

„To se ještě neví.“

Grace přikývl a doprovodil svou šokovanou asistentku zpátky do kanceláře. Na diktování dopisů mu zbylo sotva deset minut, po nichž musel vyrazit do zadržovacího centra ke druhému výslechu Briana Bishopa.

Obraz Janet McWhirterové se mu však stále objevoval před očima. Byla to ta nejpříjemnější a nejochotnější žena, jakou na oddělení znal. Proč by ji někdo zabíjel? Byla v tom loupež? Znásilnění? Nebo něco pracovního?

Chvíli o tom přemýšlel a celé si to shrnul: Patnáct let pracovala pro sussexskou policii, z toho velkou část doby na počítačovém oddělení. Poté se zamilovala a rozhodla se změnit povolání i životní styl. Odešla. A pak najednou zemře.

Roy Grace pevně věřil v zásadu, že nejprve je třeba se zaměřit na nejočividnější věci. Kdyby byl vyšetřováním její smrti pověřen on, určitě by věděl, kde začít. Momentálně však smrt Janet McWhirterové, jakkoliv hluboce šokující a smutná, nebyla jeho problémem.

Nebo si to alespoň myslel.

KAPITOLA 93

„Jéééžiš, chlape! Vypni ten zkurvenej, zasranej, zajebanej krám! Vřeští tu celý ráno! Copak to kurva nemůžeš vzít nebo co?“

Skunk otevřel jedno oko a okamžitě se ho zmocnil pocit, že mu do něj někdo nedávno praštil kladivem. S hlavou to bylo podobné. Jako by mu někdo prořezával mozek kovovým lankem. A celý karavan se otřásal jako malá loďka za bouřky.

Píííííp-píííííp-drrrrn-píííííp-píííííp-drrrrrn. Skunk si uvědomil, že na podlaze poskakuje jeho telefon, vibruje, bliká a vyzvání.

„Tak ho zvedni sám, čuráku!“ zabručel na svého posledního nevítaného nocležníka – burana, kterého v časných ranních hodinách potkal v jedné brightonském díře a který na něm vysomroval nocleh na jednu noc. „Todle není Hilton, sakra! Nemáme tu nepřetržitou pokojovou službu.“

„Jestli ho zvednu já, kamaráde, tak ti ho pak zastrčím tak hluboko do prdele, že budeš mít lepší hledat ho přes mandle, kurva!“

Skunk otevřel i druhé oko a vzápětí je opět zavřel, když se mu do něj opřel laser v podobě oslepujícího ranního slunce, propálil se přes jeho mozek a lebku až hluboko do zemského jádra a přišpendlil mu hlavu k promočenému neforemnému polštáři jako brouka ve sbírce. Pokusil se posadit, ale jeho snaha byla odměněna jen dalším úderem do nízkého stropu karavanu. „Sakra! Kurva!“

Takhle se mu tihle podělaní nanicovatí sráči odvděčovali za to, že je u sebe nechával přespávat. Skunk se zcela probudil, potlačil nutkání na zvracení a sáhl si na paži, která jako by k jeho tělu vůbec nepatřila, jako by mu ji někdo v noci narychlo přišil k ramenu. Zkřehlými prsty poté šmátral na podlaze tak dlouho, až našel telefon.

Zvedl ho rukou, která se mu teď třásla stejně silně jako celé jeho tělo, stiskl palcem zelené tlačítko a přiložil si přístroj k uchu. „Eh?“ řekl.

„Kde kruci jseš, ty zatracenej sráči?“

Byl to Barry Spiker.

Náhle byl Skunk dokonale ve střehu a v mozku se mu střetávala hromada zmatených myšlenek.

„Vždyť je hluboká noc, sakra,“ zabručel rozmrzele.

„Možná na tvý planetě, magore. Na mý je jedenáct dopoledne. Zase jsi zaspal svatý přijímání, co?“

Vtom to Skunkovi došlo. Paul Packer. Detektiv-konstábl Paul Packer!

Jeho ráno bylo náhle o trochu lepší. Skrz zamlžený, drogami hnaný vír bolesti, který mu užíral mysl, se začaly drát vzpomínky na dohodu, kterou s detektivem Packerem uzavřel. Něco Packerovi slíbil. Zavázal se, že se mu ozve, až mu dá Barry Spiker příště zakázku. Práskat na Spikera znamenalo podřezávat si pod sebou větev, ale radost z představy, jak jde Spiker ke dnu, u Skunka převážila. U poslední zakázky ho vzal Spiker na hůl. A Packer mu slíbil prachy.

Platby od policie nestály za řeč. Ale kdyby byl doopravdy chytrý, mohl by to zaonačit tak, aby dostal zaplaceno od Spikera i od policie. To by bylo skvělý!

Cink. Cink. Cink.

Jeho křeček Al jako obvykle pilně rázoval ve šlapacím kole, přestože měl jednu packu v dlaze. Skunk s ním potřeboval zajít ještě jednou k veterináři. A navíc dlužil peníze Beth. Dvě mouchy jednou ranou! Sfoukne Spikera i Packera. Ala i Beth. Vždyť je to úplná tutovka!

„Tak abys věděl, zrovna jsem se z přijímání vrátil,“ prohlásil.

„Fajn. Mám pro tebe džob.“

„Jsem jedno ucho.“

„To je právě tvůj problém. Jedno ucho, žádnej mozek.“

„Takže co pro mě máš?“

Spiker mu přednesl objednávku. „Ale potřebuju ho ještě dneska večer,“ dodal. „Kdykoliv. Budu u sebe celou noc. Dostaneš sto pade, jestli tentokrát trefíš specifikaci. Jseš toho schopnej?“

„V pohodě.“

„Neposer to.“

Telefon ohluchl.

Skunk se vzrušeně posadil. A málem si znovu rozsekl lebku o střechu karavanu.

„Kurva!“ ulevil si.

„Jdi už do prdele, Jimmy!“ ozvalo se z druhého konce karavanu.

KAPITOLA 94

Druhý výslech Briana Bishopa ukončil Glenn Branson ve dvanáct dvacet. Poté nechal zadrženého o samotě s advokátem a vyšetřovací tým se během obědové přestávky znovu sešel v Graceově kanceláři. Branson se držel scénáře. Opravdu závažné otázky si podle plánu nechali až na třetí výslech, který se měl konat dnes odpoledne.

Když se všichni posadili k malému kulatému stolu v Graceově kanceláři, detektiv-superintendent poplácal Bransona po zádech. „Dobrá práce, Glenne, opravdu dobrá. Takže já vám teď povím,“ dodal a použil termín Alison Vosperové, který se mu docela líbil, „v čem je zakopaný slon.“

Všichni tři na něj tázavě pohlédli.

„V Bishopově alibi. V té jeho večeři v londýnské restauraci Wolseley s Philem Taylorem. V tom je zakopaný slon.“

„Testy DNA bezpochyby rozmetají jeho alibi na cucky,“ namítl Nicholl.

„Jenže mně jde o porotu,“ odvětil Grace. „Záleží na tom, nakolik hodnověrně bude tenhleten Taylor působit. Můžete si být jisti, že Bishop bude mít špičkového obhájce. Z toho alibi vyždímá úplně všechno. Poctivý občan versus vrtochy vědy. Zvláště když jeho verzi potvrdí důkaz, že si ve čtvrtek večer skutečně objednával u British Telecom buzení telefonem.“

„Myslím, že při třetím výslechu by se nám mělo podařit Bishopa zlomit,“ prohlásila Jane Paxtonová. „Máme toho na něj hodně.“

Grace přikývl a hluboce se zamyslel. Stále nebyl přesvědčen, že mají vše, co potřebují.

Krátce po druhé hodině začali znovu. Když Roy Grace znovu usedal na lehce rozhrkanou židličku v pozorovací místnosti, naléhavě si uvědomoval, že jim zbývá pouhých šest hodin, než budou muset Briana Bishopa propustit, pokud nepožádají o prodloužení lhůty nebo ho neobviní. Samozřejmě se mohli obrátit na soud a požádat o povolení dodatečné zadržovací lhůty, ale Grace to nechtěl dělat, pokud to nebude absolutně nezbytné.

Alison Vosperová mu již telefonovala, aby se nechala informovat, jak blízko mají k Bishopovu obvinění. Když jí Grace sdělil nejnovější skutečnosti, působila potěšeně. Stále u ní převládala sladká složka.

Skutečnost, že tak brzy po zavraždění Katie Bishopově byl zatčen podezřelý, stavěla policii v očích sdělovacích prostředků do příznivého světla a na občany dvojměstí Brighton and Hove působila uklidňujícím dojmem. Teď však potřebovali Bishopa obvinit. Což by Graceovým vyhlídkám na další kariéru pochopitelně neuškodilo. A pokud by byly výsledky analýzy DNA pozitivní, měli by již dostatek důkazů, aby Korunní prokurátorská služba vydala souhlas s Bishopovým obviněním. Graceovi však nestačilo Briana Bishopa obvinit. Potřeboval mít jistotu, že bude i usvědčen.

Věděl, že by měl být z dosavadního vývoje vyšetřování nadšen, ale současně ho na tomto případu cosi znepokojovalo, i když nedokázal přesně vystihnout co.

Náhle se v pozorovací místnosti ozval hlasitý a zřetelný hlas Glenna Bransona, po němž na monitoru znovu naskočil obraz čtveřice mužů ve vyšetřovně. Brian Bishop usrkával ze sklenice vodu a byl zelený jako papoušek.

„Je úterý osmého srpna, čtrnáct hodin a tři minuty,“ oznámil Branson. „Výslechu číslo tři se účastní pánové Brian Bishop a Leighton Lloyd, dále detektiv-konstábl Nicholl a já, detektiv-seržant Branson.“ Domluvil a pohlédl přímo na Bishopa.

„Pane Bishope,“ začal. „Řekl jste nám, že jste měli s manželkou šťastné manželství a že jste tvořili skvělý tandem. Byl jste si vědom skutečnosti, že má paní Bishopová milostný poměr? Sexuální vztah s jiným mužem?“

Grace pozorně sledoval Bishopovy oči. Uhnuly doleva. Roy z posledního pozorování tohoto muže věděl, že levá strana je u něj stranou pravdy.

Bishop úkosem pohlédl na svého právníka, jako by si kladl otázku, zda má vůbec něco říkat, a pak přesunul pohled zpátky na Bransona.

„Nejste povinen odpovídat,“ řekl Lloyd.

Bishop se na několik okamžiků zamyslel. Když konečně promluvil, lezla z něj slova těžko. „Tušil jsem, že by to tak mohlo být. Byl to ten malíř z Lewesu?“

Branson přikývl a účastně se na Bishopa zadíval, protože mu bylo jasné, jak teď tento muž trpí.

Bishop zabořil hlavu do dlaní a mlčel.

„Chcete si udělat přestávku?“ zeptal se jeho právní zástupce.

Bishop zavrtěl hlavou a svěsil ruce. Plakal. „To je dobrý. Nic mi není. Pojďme to svinstvo rychle probrat, ať to máme za sebou. Ježíši.“ Pokrčil rameny, zbědovaně zabodl oči do stolu a setřel si slzy hřbetem ruky. „Katie byla ta nejbáječnější bytost na světě, ale jako by v ní dřímala nějaká podivná hnací síla. Démon, kvůli kterému nebyla nikdy s ničím spokojená. Myslel jsem si, že zrovna já jí dokážu poskytnout všechno, co si přeje.“ Znovu se rozplakal.

„Myslím, že bychom si měli udělat přestávku, pánové,“ řekl Leighton Lloyd.

Všichni tři vyšli na chodbu a nechali Bishopa o samotě. Ve výslechu pokračovali až po deseti minutách. První otázku položil Nick Nicholl v roli hodného policajta.

„Pane Bishope, můžete nám sdělit, co jste cítil, když jste poprvé pojal podezření, že je vám manželka nevěrná?“

Bishop na detektiva jízlivě pohlédl. „Ptáte se, jestli jsem ji chtěl zabít?“

„To jste řekl vy, pane, ne my,“ vložil se do hovoru Branson.

Grace se zájmem sledoval Bishopův výron emocí. I když to možná byly jen krokodýlí slzy, které měly zapůsobit na vyšetřovací tým.

Bishop nyní zajíkavým hlasem řekl: „Já ji miloval, nikdy jsem ji nechtěl zabít. Lidé mají milostné aféry, tak to zkrátka na světě chodí. Když jsme se s Katií seznámili, oba jsme byli sezdáni s někým jiným. Pro nás oba to byl nemanželský poměr. Myslím, že jsem si už tehdy v duchu uvědomoval, že pokud se někdy vezmeme, ona nakonec s velkou pravděpodobností provede totéž i mně.“

„Proto jste jí sám byl nevěrný?“ dotázal se Nicholl.

Zadržený si dal s odpovědí načas. „Narážíte na Sophii Harringtonovou?“

„Ano.“

Bishopovy oči uhnuly doleva. „Trochu jsme spolu flirtovali. Dělalo to dobře mému egu, ale nikam dál to nezašlo. Nikdy jsem s ní nespal, i když ona si zřejmě ráda představuje – totiž představovala –, že se to stalo.“

„Vy jste se slečnou Harringtonovou nikdy nespal? Ani jednou?“

Grace upřeně sledoval Bishopovy oči. I tentokrát zabloudily doleva.

„Ani náhodou. Nikdy.“ Bishop se nervózně usmál. „Netvrdím, že by se mi to nelíbilo. Ale mám mravní zásady. Byl jsem hloupý, lichotil mi její zájem o mě, užíval jsem si její přítomnost…, ale nesmíte zapomenout, že tohle všechno jsem už jednou absolvoval. Když se s někým vyspíte a je to zážitek na houby, tak vlastně můžete mluvit o štěstí. Protože když máte smůlu a vaše nevěra je fantastický zážitek, spadnete do toho až po uši. A pak máte obrovské problémy. Přesně tohle se stalo Katii a mně – bláznivě jsme se do sebe zamilovali.“

„Takže jste se slečnou Harringtonovou nikdy nespal?“ zeptal se Glenn Branson.

„Nikdy. Chtěl jsem se pokusit vzkřísit své manželství.“

„A myslel jste si, že nejlepším receptem na to bude perverzní sex, že jo?“ zatlačil na pilu Branson.

„Prosím? Jak to myslíte?“

Branson se zadíval do poznámek. „Jeden z členů našeho týmu včera hovořil s jistou paní Diane Randovou. Vyrozuměli jsme, že tato žena patřila k nejlepším přítelkyním vaší manželky. Je to tak?“

„Bavily se spolu asi čtyřikrát denně. Bůh ví, co si pořád mezi sebou vykládaly!“

„Řekl bych, že spoustu věcí,“ odpověděl Branson suše. „Paní Randová sdělila jedné naší detektivce, že vaše manželka před ní poslední dobou vyjadřovala obavy z vašich stále perverznějších požadavků sexuální povahy. Chtěl byste to nějak komentovat?“

Leighton Lloyd se rychle a rázně vložil do hovoru. „Ne, to by můj klient nechtěl.“

„Mám ještě jednu podstatnou otázku na toto téma,“ obrátil se Branson na advokáta, který ho gestem ruky vyzval, ať dotaz položí.

„Pane Bishope,“ řekl Branson, „vlastníte repliku plynové masky z druhé světové války?“

„Jaká je důležitost této otázky?“ zeptal se Lloyd detektiva-seržanta.

„Mimořádně velká, pane,“ opáčil Branson.

Grace upřeně sledoval Bishopovy oči. Ustřelily doprava. „Ano.“ Bishop přivřel víčka.

„Byl tento předmět součástí vašeho pohlavního života s manželkou?“

„Nedovolím, aby můj klient na tuto otázku odpovídal.“

Bishop advokáta zvednutím ruky umlčel. „To je v pořádku. Ano, tu masku jsem koupil já.“ Pokrčil rameny a zčervenal. „Experimentovali jsme. Já – četl jsem knihu, jak udržet milostný život při životě – chápete? Tahle věc mezi dvěma lidmi po nějaké době ochabne, jakmile pomine počáteční vzrušení plynoucí z neokoukanosti vztahu. A tak jsem zkoušel různé věci.“ Jeho tvář teď měla barvu červené řepy.

Branson obrátil list k Bishopově večeři s finančním poradcem Philem Taylorem. „Pane Bishope, je pravda, že mezi automobily ve vašem vlastnictví je i bentley continental tmavě červené barvy?“

„Umbrijská červená, ano.“

„Číslo registrační značky Lima Juliet nula čtyři November Whiskey Sierra?“

Bishop, který nebyl na fonetickou abecedu zvyklý, musel chvíli přemýšlet. Nakonec přikývl.

„Minulý čtvrtek ve dvacet tři hodin čtyřicet sedm minut byl tento automobil vyfotografován kamerou s automatickým rozpoznáním registrační značky na dálnici M23 ve směru na Brighton, v blízkosti letiště Gatwick. Můžete nám vysvětlit, proč tam byl a kdo ho řídil?“

Bishop pohlédl na právního zástupce.

„Máte tu fotografii?“ dotázal se Leighton Lloyd.

„Ne, ale mohu vám obstarat kopii,“ odpověděl Branson.

Lloyd si něco zapsal do bloku.

„To je nějaký omyl,“ řekl Bishop. „Musí to být omyl.“

„Půjčoval jste toho večera svůj vůz někomu?“ zeptal se Branson.

„Já ho nikdy nepůjčuju. Musel jsem ho mít toho večera v Londýně, protože jsem ráno potřeboval zajet do golfového klubu.“

„Mohl si ho někdo vypůjčit bez vašeho svolení – nebo bez vašeho vědomí?“

„Ne. Tedy myslím, že ne. Je to krajně nepravděpodobné.“

„Kdo kromě vás má ještě od toho vozu klíče, pane?“

„Nikdo. Měli jsme nějaké problémy v podzemní garáži pod mým bytem. Vloupali se tam do pár aut.“

„Mohl si to auto někdo jen vypůjčit, aby se v něm svezl?“ vložil se do hovoru Leighton Lloyd.

„Možné to je,“ odpověděl Bishop.

„Když se někdo chce jen tak svézt, obvykle pak auto nevrací na místo,“ poznamenal Grace v pozorovací místnosti. Sledoval, jak si Lloyd opět něco zapisuje. Bylo jasné, že na tomhle se advokát popase.

„Pane Bishope,“ pokračoval Glenn Branson ve výslechu, „už jsme se vám zmínili, že během prohledávání vašeho domu na Dyke Road Avenue 97 bylo nalezeno životní pojištění uzavřené u pojišťovacího ústavu Southern Star Assurance Company. Výše pojistky sjednané pro případ úmrtí vaší manželky činí tři miliony liber a vy jste ve smlouvě uveden jako jediný příjemce.“

Grace těkal očima mezi Bishopem a advokátem. Lloydův výraz se prakticky nezměnil, pouze jeho ramena se malinko svěsila. Zato oči Briana Bishopa náhle těkaly po celé místnosti a jako by z něj vyprchala veškerá vyrovnanost.

„Podívejte, já už jsem vám říkal – já – už jsem vám říkal – o tomhle nic nevím! Absolutně nic!“

„Myslíte si, že vaše manželka uzavřela tuto pojistku sama, tajně, pouze ze své dobroty?“ naléhal na něj Branson.

Grace se tomu usmál. Byl pyšný, jak jeho kolega, jemuž dal v posledních několika letech spoustu užitečných rad, protože ho měl rád a věřil v něj, rychle roste v detektiva špičkového formátu.

Bishop zvedl ruce a pak je nechal spadnout na stůl. Jeho oči stále rejdily sem a tam. „Prosím vás, věřte mi, já o tom nic nevím.“

„Dokážu si představit, že u třímilionové pojistky bude notně vysoké pojistné,“ kul železo Branson. „Předpokládám, že se nám podaří z vašich bankovních výpisů – nebo z výpisů paní Bishopové – zjistit, jak bylo toto pojistné hrazeno. Anebo snad máte tajemného mecenáše?“

Leighton Lloyd teď rychle čmáral do bloku, avšak jeho výraz stále nic neprozrazoval. „Pokud nechcete, nemusíte odpovídat.“

„Já o tom nic nevím.“ Bishopův tón zněl nyní prosebně. Srdceryvně. „Opravdu ne!“

„Těch věcí, o kterých tvrdíte, že o nich nic nevíte, nám nějak přibývá, pane Bishope,“ pokračoval Glenn Branson. „Nevíte nic o tom, že vaše auto jelo krátce před vraždou vaší manželky do Brightonu. Nevíte nic o životní pojistce na tři miliony liber, sjednané vaší manželkou šest měsíců před vraždou.“ Odmlčel se, zadíval se do poznámek a upil trochu vody. „Včera večer jste během výslechu prohlásil, že poslední pohlavní styk jste s manželkou měli v neděli třicátého července ráno. Říkám to správně?“

Bishop přikývl a zatvářil se poněkud rozpačitě.

„Můžete v tom případě vysvětlit přítomnost svého spermatu v pochvě paní Bishopové, což v pátek čtvrtého srpna ráno odhalila její pitva?“

„To je vyloučeno!“ zvolal Bishop. „Tohle absolutně není možné!“

„Tvrdíte tedy, pane, že jste ve čtvrtek třetího srpna v noci neměl s paní Bishopovou pohlavní styk?“

Bishopovy oči zajely rezolutně doleva. „Ano, přesně to tvrdím. Vždyť jsem byl v Londýně, proboha!“ Otočil se a pohlédl na svého advokáta. „To není možné! To prostě není možné!“

Roy Grace viděl během let výrazy mnoha právních zástupců, kterým jejich klienti bohapustě lhali do očí. Tvář Leightona Lloyda však zůstávala nečitelná. Byl by z něj dobrý hráč pokeru, pomyslel si Grace.

V pět hodin a deset minut, když Glenn Branson rozebral do šroubku Bishopovy odpovědi z prvního výslechu ze včerejší noci, prošpikoval doplňujícími otázkami i jeho výpověď ze druhého výslechu a napadl přitom prakticky každé slovo, které Bishop řekl, dospěl k závěru, že více z tohoto muže v této fázi nedostanou.

Bishop se nenechal zlomit ve třech klíčových aspektech: v otázce svého londýnského alibi, v otázce životní pojistky a v otázce posledního pohlavního styku s manželkou. Branson však byl spokojený – a nesmírně napnutý.

Bishopa odvedli zpátky do cely a jeho advokát osaměl s oběma detektivy. Významně se podíval na hodinky a oslovil je: „Předpokládám, že si uvědomujete, že za necelé tři hodiny budete muset mého klienta propustit, pokud nemáte v plánu vznést proti němu obvinění.“

„Kde budete?“ zeptal se ho Branson.

„Jedu do své kanceláře.“

„Zavoláme vám.“

Oba detektivové zamířili do Graceovy kanceláře a posadili se za kulatý stůl.

„Výborná práce, Glenne, vedl sis dobře,“ zopakoval Grace. „Mimořádně dobře,“ dodal Nick Nicholl.

Jane Paxtonová se tvářila zamyšleně. Rozdávat chválu nebyl její styl. „Teď potřebujeme promyslet náš další krok.“

Dveře se otevřely a do místnosti vstoupila Eleanor Hodgsonová. V ruce držela několik lejster přicvaknutých k sobě. Obrátila se ke Graceovi a řekla: „Omlouvám se, že vyrušuji, Royi, ale říkala jsem si, že to budeš chtít vidět – právě to přišlo z laboratoře z Huntingtonu.“

Byly to dvě zprávy o analýze DNA. První se týkala spermatu nalezeného v pochvě Sophie Harringtonové; druhá pak drobného flíčku připomínajícího lidskou tkáň, který Nadiuska De Sancha odebrala zavražděné ženě zpod nehtu na palci u nohy.

Oba vzorky se dokonale shodovaly s DNA Briana Bishopa.

KAPITOLA 95

Krátce před půl šestou odešla Cleo Moreyová z pitevny spolu s Darrenem. Zavřela hlavní vchod, postavila se do zářivého teplého slunce a řekla: „Co děláš dneska večer?“

„Chtěl jsem ji vzít do kina, ale je moc horko,“ odpověděl Darren a přimhouřil ve slunci oči na svou šéfovou. „Pojedeme k přístavišti a dáme si pár panáků. Chci omrknout jeden prima nový lokál s názvem Rehab.“

Cleo se na něj pochybovačně zadívala. Darrenovi bylo dvacet let, měl černé vlasy s bodlinami a veselou tvář s módním „značkovým“ strništěm. Stačil malinký životní zádrhel a mohl docela dobře skončit jako hromada mladých lidí bez perspektivy, kteří noc co noc posedávali po chodnících nebo postávali ve vchodech domů tohoto města – jako zdrogované trosky, které jen polehávaly, žebraly nebo kradly. Jenže Darren evidentně dostal do vínku zdravý životní elán. Tvrdě pracoval, byl příjemný společník a snadno proplouval životem. „Rehab?“

„Jo, je to takový bar s restaurací. Hogofogo. Takže já padám, ať mi ptáček neuletí. Pozval bych tě taky, ale znáš to: tři jsou společnost a vůbec!“

Cleo se zaculila. „Drzý spratku! A jak vůbec víš, že sama nemám dneska večer rande?“

„Ne vážně?“ Darren se tvářil, jako by měl za ni radost. „Schválně jestli uhodnu, kdo to je.“

„Do toho ti nic není!“

„Nepracuje čirou náhodou na kriminální vyšetřovačce, viď že ne?“

„Povídám, že ti do toho nic není!“

„V tom případě by ses s ním asi neměla muchlovat v kanclíku, co?“

„Cože?“ vykřikla Cleo.

„Zapomnělas na tu kameru, co tam visí.“

Zeširoka se zaculil, bodře jí zamával a vyrazil k autu.

„Šmíráku!“ zavolala na něj Cleo. „Voyeure! Zpustlíku!“

Darren se k ní během otevírání dveří malého červeného nissanu otočil. „Jestli chceš slyšet můj názor, tak jste docela pohledný páreček!“

Cleo mu ukázala prostředníček a dobrosrdečně dodala: „A moc nepij. Nezapomeň, že máme dneska v noci službu.“

„Že to říkáš zrovna ty!“

Cleo se culila ještě o několik minut později, když projela kruhový objezd a zamířila na kryté parkoviště v Sainsbury’s. V duchu se teď zaobírala otázkou, co udělá k snědku onomu důstojníkovi z kriminální vyšetřovačky, s nímž se muchlovala v kanclíku – jak to neomaleně formuloval Darren. A protože byl nádherný večer, nakonec se rozhodla, že si opečou maso na střešní terase. Roy Grace měl rád ryby a mořské produkty.

Před sebou zahlédla volné místo a zacouvala na ně. Zajde k pultu s čerstvými rybami a koupí tam několik syrových krevet, jestli je budou mít, a taky tuňákové steaky. K tomu několik klasů kukuřice, nějaký salát a pár sladkých brambor ve slupce, které jsou na rožni naprosto nepřekonatelné. Plus láhev nějakého opravdu dobrého růžového vína. No, možná víc než jen jednu láhev.

Těšila se na večer a doufala, že se Royovi tentokrát podaří odejít z práce v rozumném čase. Připadalo už jí strašně dlouho, co spolu naposledy strávili normální večer, takže by bylo dobré to napravit. Uvědomila si, že se jí po něm stýská – že se jí po Royovi stýská po celou dobu, co nebyl nablízku. Zároveň se však ve vzduchu stále vznášel přízrak Sandy a jeho cesty do Mnichova – a ona chtěla být v této věci plně informována.

Z předchozího vztahu si totiž odnesla ponaučení, že právě když člověk pokládá všechno za dokonalé, život se najednou otočí a kousne.

KAPITOLA 96

„Jeho alibi,“ řekl Grace a pleskl dlaní levé ruky o pěst ruky pravé. „Musíme se s tím nějak popasovat. Jak už jsem říkal, tohle je zakopaný slon.“

Paxtonová, Branson a Nicholl stále seděli u stolu v jeho kanceláři a tvářili se zamyšleně. Jane si dolila z lahve vodu. „Nemyslíš, že už máme důkazů dost, Royi?“ zeptala se. „Jestli nepožádáme soud o prodloužení zadržovací lhůty dneska večer, budeš mít co dělat, abys to ráno stihl.“

Grace se nad tím na okamžik zamyslel. Skutečnost, že Bishopa zatkli včera v osm hodin večer, pracovala proti nim. Znamenala totiž, že ho dnes v osm hodin večer musí opět propustit. Dodatečnou dvanáctihodinovou lhůtu mohli odůvodnit docela snadno. Jenže i ta by zítra v osm hodin ráno vypršela. Pokud chtěli Bishopa zadržovat déle, museli požádat soudce o prodloužení zadržovací lhůty. Žádost se přitom musela sepsat ještě dnes večer, pokud nechtěli žhavit dráty za svítání a rušit lidi, kteří měli plné právo v klidu se vyspat.

Detektiv-superintendent se podíval na hodinky. Bylo sedmnáct třicet pět. Zvedl sluchátko a zatelefonoval Kim Murphyové.

„Kim, jeden z členů tvého týmu vyslýchal toho Bishopova finančního poradce, Phila Taylora. Potřebuju naléhavě jeho číslo. Můžeš mi ho obstarat? Anebo ještě líp: můžeš ho sehnat k telefonu a přepojit mi ho?“

Během čekání na telefonát se bavili o důsledcích posledních důkazů. Grace si stále zachovával skeptický postoj.

„Ale co ta DNA u Sophie Harringtonové, Royi?“ zeptal se Nick Nicholl. „Ta je přece naprosto průkazná, ne?“

Roy pociťoval netrpělivost, ale dokázal se ovládnout. „Copak to nechápeš, Nicku? Pokud si Bishop své alibi obhájí a my mu nedokážeme, že v době vraždy své manželky nepobýval v Londýně, důkazy DNA se tím naprosto znevěrohodní – obhajoba bude tvrdit, že je tam někdo nastrčil. A pokud budeme příliš horlivě obě vraždy spojovat, mohli bychom ze stejného důvodu přijít i o důkaz v podobě DNA nalezené u Sophie Harringtonové.“

Grace z vlastních trpkých zkušeností věděl, že spravedlnost bývá pomíjivá, nevyzpytatelná a jen příležitostně jí bývá učiněno zadost. U soudu se mohla zvrtnout strašlivá spousta věcí. Porota, která se často skládala z lidí naprosto plavajících v právu, se dala svést, ukolébat, obalamutit, podvést nebo zmást; porotci byli mnohdy zaujatí nebo prostě natvrdlí. Někteří soudci měli dávno prošlou záruční lhůtu, zatímco jiní jako by někdy pocházeli z jiné planety. Nestačilo mít neprůstřelný případ podepřený usvědčujícími důkazy. Člověk navíc potřeboval notnou dávku štěstí.

„Máme tu svědkyni, která viděla Bishopa před jejím domem,“ ujistila ho Jane Paxtonová.

„Ano?“ Grace byl s každou minutou podrážděnější. Že by to bylo tím horkem? Nebo je k smrti vyčerpaný? Nebo mu vadí, že má doma nevycválaného nocležníka? Anebo mu brnká na nervy ta věc se Sandy?

„Totiž – já myslím, že je to silný důkaz,“ hájila se Jane.

„Potřebujeme s tou svědkyní absolvovat formální identifikační proces a dvakrát zkontrolovat časový sled, než se s tímhle důkazem budeme moct vytasit. A navíc se mohou v příštích dnech dostat na světlo i jiné důkazy. Pokud Bishopa z něčeho obviníme a necháme ho ve vazbě, získáme trochu času na případ slečny Harringtonové. A zároveň budeme moct předhodit něco novinářům.“

Zazvonil telefon. Byla to Kim, která Graceovi oznámila, že má na lince Phila Taylora a že mu ho přepojí. Grace vstal, přešel ke svému pracovnímu stolu, posadil se a zvedl sluchátko tam.

Když domluvil, opět se postavil. „Souhlasil s večerní schůzkou v Londýně. Dělal na mě dojem poměrně přímého člověka.“ Pohlédl na Bransona. „Požádáme o dvanáctihodinové prodloužení lhůty pro Bishopa a po poradě o půl sedmé pojedeme rovnou do Londýna. Chtěl bych, abys jel se mnou.“

Nato zatelefonoval Normanu Pottingovi a požádal ho, aby kontaktoval službu konajícího superintendenta a nechal ho vypsat žádost o dvanáctihodinové prodloužení. Obrátil se k trojici kolegů v kanceláři. „Dobrá, takže se zase uvidíme o půl sedmé v zasedací místnosti. Mockrát vám všem děkuji.“

Posadil se za svůj stůl. Momentálně ho čekal další úkol, který byl neméně těžký, i když naprosto odlišným způsobem: jak vysvětlit Cleo, že bude muset odjet večer do Londýna a že se mu ani při největší snaze pravděpodobně nepodaří dorazit před půlnocí.

Cleo to k jeho překvapení přijala dobře – snad proto, že chápala nepřetržitou povahu policejní práce.

„To je v pořádku,“ řekla. „Zrovna stojím u pokladny v Sainsbury’s a v košíku mám náklad čerstvých krevet a mušlí. Vyhodit je by byla škoda, takže je prostě budu muset spořádat sama.“

„Sakra, to mě mrzí.“

„Nevadí. Ty vraždy jsou mnohem důležitější než pár krevet. Ale až se vrátíš, tak sebou, prosím tě, hoď!“

„To už nejspíš budu najezený – zblajznu něco v autě.“

„Já nemluvím o jídle!“

Grace jí mlasknutím naznačil polibek.

„Krát deset!“ odvětila Cleo.

Roy zavěsil a usmál se. Cítil úlevu, že Cleo zřejmě – alespoň prozatím – hodila jeho návštěvu Mnichova za hlavu. Ale hodil ji za hlavu i on?

Věděl, že to bude záviset na tom, zda vyšetřování Marcela Kullena odhalí nějaké stopy. A náhle se Grace vůbec poprvé přistihl, že – téměř – doufá, aby se to nestalo.

KAPITOLA 97

Na ulici před hlavní branou do areálu, v němž stál její dům, kupodivu nebylo žádné místo k zaparkování, a tak musela Cleo obkroužit celý blok a hledat něco tam. Časový miliardář se držel v bezpečné vzdálenosti a sledoval, jak pravá směrovka modrého MG začíná mrkat a jak jeho koncová světla vzápětí mizejí za rohem. Usmál se.

A vyslal krátké a stručné poděkování Bohu.

Ulice byla mnohem lepší. Napravo se tyčily vysoké zdi bez oken, holý útes z červených cihel. Nalevo po celé délce ulice se pak táhl modrý plot ohraničující staveniště, s branou zajištěnou visacím zámkem. Nad plotem visela třímetrová cedule s uměleckým nákresem dokončené stavby – komplexu luxusních bytů a prodejen – a s chlubivými slovy:

LAINE WEST

víc než jen zástavba

– EKOLOGICKY ŠETRNÝ ŽIVOTNÍ STYL VE MĚSTĚ!

Časový miliardář našel místo k zaparkování a zacouval do něj. Radost!

Upřel pozornost na její brzdová světla. Když je sledoval déle, připadalo mu, že svítí jasněji. Rudá jako nebezpečí, rudá jako štěstí, rudá jako sex! Brzdová světla měl rád; dokázal se na ně dívat stejně, jako se jiní lidé dívají na oheň v krbu a o brzdových světlech v autě Cleo Moreyové navíc věděl všechno. Velikost žárovky, její sílu, způsob výměny, způsob napojení na elektroinstalaci vozu, způsob aktivace. O tomto autě věděl všechno. Celou noc četl dílenský manuál a taky hodně hledal na internetu. Tohle bylo na internetu prima. Bez ohledu na denní či noční dobu tam člověk vždycky našel nějakého pošahaného nadšence, který mu toho o zamykacím mechanismu MG TF 160 z roku 2005 dokázal prozradit víc, než tuší i samotný výrobce.

Vystoupila z auta! Na sobě měla džínsy, které jí sahaly do půlky lýtek, růžové sandály a bílé tričko. Vytáhla z kufru tři nákupní tašky ze Sainsbury’s a přehodila si přes rameno velkou plátěnou kabelku.

Muž projel kolem ní a na konci ulice odbočil doprava. A pak znovu doprava. A pak ještě jednou doprava – to už se blížil k přední části jejího obytného komplexu. Viděl, jak stojí před branou, jak se vrávoravě snaží udržet v jedné ruce nákupní tašky a druhou rukou vyťukat do panelu kód. Poté zmizela uvnitř a brána se za ní zacvakla.

Snad už dneska nikam nepojede. V téhle věci musel prostě zariskovat. A samozřejmě se přitom spolehnout na boží pomoc.

Ještě jednou objel celý blok, aby se ujistil, že si Cleo něco nezapomněla v autě a nerozhodla se pro to vrátit. Věděl, že ženské někdy takové věci dělají.

Po deseti minutách usoudil, že vzduch je čistý. Zaparkoval svou toyotu prius vedle zaprášeného volva posetého ptačím trusem, které rozhodně nepůsobilo dojmem, že s ním majitel v poslední době někam vyrážel, a na chvíli tak ucpal celou ulici. Naštěstí zrovna nic nejelo. Odemkl MG, vyjel s ním od obrubníku, postavil ho vedle jiného auta, naskočil zpátky do toyoty a zacouval na uvolněné místo mezi volvem a malým renaultem.

Hotovo.

Tedy alespoň první část.

Když mířil ke svému doupěti, zalitoval, že má MG pevnou střechu. Kdyby mohl jet se staženou střechou, byl by to rozhodně příjemný večer.

KAPITOLA 98

Jakmile skončila porada o půl sedmé, popadl Grace klíčky od služebního auta, které mu zajistil Tony Case, a s Glennem Bran-sonem v patách vyrazil do garáže pod budovou.

„Nech mě řídit, kamaráde!“

„Dobře víš, že mě tvoje řízení děsí,“ odpověděl Grace. „Vlastně ne, řeknu to jinak: tvoje řízení ve mně probouzí smrt.“

„Ne, vážně?“ opáčil Branson. „Že to říkáš zrovna ty, taková nula za volantem. Řídíš jako malá holka. Vlastně ne, ty řídíš jako stará baba – což taky jseš!“

„Nevylili tě náhodou nedávno z kurzu pokročilého policejního řízení?“

„Ten komisař byl idiot. Můj instruktor říkal, že mám přirozený talent na jízdu ve vysoké rychlosti. Řídím naprosto famózně!“

„Toho člověka by měli zavřít na základě zákona o duševním zdraví.“

„Kreténe!“

Když se blížili k neoznačenému mondeu, hodil mu Grace klíčky. „Hlavně se na mě nesnaž udělat dojem.“

„Viděls Rychle a zběsile s Vinem Dieselem?“

„Tohle je to nejpitomější jméno, jaké herec může mít.“

„Jo? No, on o tom tvém taky nemá moc valné mínění.“

Grace nevěděl přesně, jaký náhlý duševní zkrat ho přiměl k tomu, aby předal klíče od auta příteli. Možná doufal, že bude-li se Glenn soustředit na řízení, ušetří ho další nekonečné diskuse – nebo spíše monologu – o tom, co všechno je v jeho manželství špatně. Když se včera po Bishopově výslechu vrátili domů, musel protrpět přítelovo tříhodinové sebezpytování. Láhev whisky, kterou společně vyprázdnili, jeho bolest zmírnila jen částečně. Dnes ráno si musel Glennovo naříkání vyslechnout znovu, když se holili a oblékali, a pak ještě jednou u snídaně, což jeho lehké kocovině rozhodně nepřidalo.

K jeho úlevě dnes Branson řídil rozumně, snad s výjimkou jednoho sjezdu kousek od Handcrossu, kde z auta vytáhl více než dvoustovku, aby mohl Graceovi ukázat, jak krásně dokáže projet dvěma ostrými zatáčkami do protisvahu. „Důležité je vybrat si na silnici správné místo a vědět, kdy šlápnout na plyn, starče,“ vysvětloval.

Graceovi, který seděl s žaludkem v krku na sedadle spolujezdce, připadalo ještě důležitější nevletět do hrozivě velkých stromů lemujících obě zatáčky. Nakonec se dostali na dálnici M23 a Grace zopakoval své varování o měření rychlosti a o dopravních policistech, kterým nic nedělá větší radost než možnost napařit pokutu kolegům.

Branson tedy zpomalil, ale zato teď vložil telefon do hands-free sady a pokusil se zatelefonovat domů.

„Kráva!“ ulevil si po chvíli. „Nebere to. Ale já snad mám právo mluvit se svými dětmi, ne?“

„A taky máš právo bydlet ve svém domě,“ připomněl mu Grace.

„Možná bys jí to mohl říct ty. Chápeš – sdělit jí k tomu oficiální policejní stanovisko.“

Grace zavrtěl hlavou. „Pomůžu ti, jak budu moct, ale svou bitvu si musíš vybojovat sám.“

„Jo, máš pravdu. Bylo hloupé tě o to žádat. Promiň.“

„A jak to dopadlo s tím koněm?“

„Jo, když jsme spolu naposledy mluvili, zase se o tom zmínila. Rozhodla se, že si chce vyzkoušet parkurové skákání. A to leze šíleně do peněz.“

Grace si pomyslel, že ta ženská potřebuje návštěvu psychologa. „Myslím, že byste spolu měli zajít do poradny.“

„To už jsi říkal.“

„Vážně?“

„Dneska zhruba ve dvě ráno. A taky den předtím. Začínáš se opakovat, starče. Leze na tebe Alzheimer.“

„Víš, v čem je tvůj problém?“ zeptal se Grace.

„Kromě toho, že jsem černý? Plešatý? Pocházející z neprivilegovaných vrstev?“

„Jo, kromě toho všeho.“

„Ne, v čem je můj problém?“

„Chybí ti uctivost k bližním.“

Branson zvedl jednu ruku z volantu. „Uctivost!“ řekl pokorně.

„To už je lepší.“

Krátce po deváté zaparkoval Branson mondeo na jediné žluté čáře na Arlington Street, těsně za hotelem Ritz a naproti restauraci Caprice.

„Prima auťák,“ poznamenal, když během chůze do svahu minuli zaparkované ferrari. „Měl by sis pořídit něco takového. Lepší než ta podělaná alfa, ve které se kodrcáš teďka. Vylepšilo by ti to image.“

„Zatím mě od něj dělí drobnost v podobě nějakých sto tisíc liber,“ odpověděl Grace. „A vzhledem k tomu, že mám v týmu tebe, je pravděpodobnost, že mi někdo zvýší plat, dosti mizivá.“

Na kopci odbočili za roh a ocitli se na Piccadilly. Po pravé straně okamžitě spatřili hezkou impozantní budovu se zlatočernou fasádou. Mohutná oblouková okna byla jasně osvětlená a uvnitř se hemžila spousta lidí. Malá cedule na zdi hlásala The Wolseley.

U vchodu je velesrdečně přivítal dveřník v livreji a vysokém klobouku. „Dobry večer, pánové!“ řekl s jemným irským přízvukem.

„Restaurace Wolseley?“ zeptal se Grace, který si tu připadal poněkud nepatřičně.

„Samozřejmě! Moc rádi vás tu oba vidíme!“ Dveřník jim přidržel dveře a gestem je uvedl dovnitř.

Grace s Bransonem vstoupili do lokálu. U recepčního pultu postával hlouček lidí. Po chvíli kolem nich prosvištěl číšník s tácem plným koktejlů, jež nesl do rozlehlé klenuté jídelny s elegantními černobílými motivy, která byla plná hostů. Všude panoval hlučný shon. Grace se chvíli rozhlížel. Restaurace měla jakousi starosvětskou atmosféru z období Belle Époque, ale zároveň působila nesmírně moderně. Veškerý personál byl oblečen v moderních černých šatech a také většina hostů působila uvolněně. Grace byl přesvědčen, že by se tady Cleo líbilo. Možná si někdy zajedou na dva dny do Londýna a on ji sem zavede. I když by se měl asi nejdříve podívat na ceny.

Mladá recepční se na ně usmála a poté je přivítal vysoký muž s módně dlouhými kudrnatými zrzavými vlasy. „Dobrý večer, pánové. Jak vám mohu posloužit?“

„Máme tu schůzku s panem Taylorem.“

„S panem Philem Taylorem?“

„Ano.“

Muž ukázal k baru na straně. „Sedí tam, pánové, u prvního stolu vpravo! Zavedeme vás k němu.“

Grace vstoupil do baru a spatřil muže krátce po čtyřicítce ve žlutém roláku a modrých plátěných kalhotách, který k němu tázavě zvedl hlavu.

„Pan Taylor?“

„Jo!“ Muž se napůl postavil. „Detektiv-superintendent Grace?“ Hovořil s výrazným yorkshireským přízvukem.

„Ano. A toto je detektiv-seržant Branson.“ Grace si muže letmo prohlédl a zhodnotil svůj první dojem. Phil Taylor působil uvolněně a fyzicky zdatně, přestože možná trpěl malinkou nadváhou. Měl příjemný otevřený obličej, nos spálený od slunce, řídnoucí světlé vlasy a čilé a velice bystré oči. Rozhodně žádný „mouchy, snězte si mě“, napadlo Roye okamžitě. Na stole před ním ležely klíče od auta s emblémem Ferrari a vedle nich vysoká sklenice obsahující vodnatý koktejl s mátovým lístkem uvnitř.

„Moc mě těší, že vás poznávám, pánové. Posaďte se. Mohu vám něco objednat? Doporučil bych vám mojitos, ty tady dělají báječně.“ Mávl rukou na číšníka.

„Já řídím – dám si dietní kolu,“ řekl Branson.

„Já taky,“ prohlásil Grace, ačkoliv ho ještě čekal hrůzyplný zážitek spojený s Bransonovou jízdou zpátky, pročež by mu rozhodně přišla vhod sklenička jednosladové whisky. „Útratu si zaplatíme sami, pane. Jste velmi laskav, že jste se s námi takhle narychlo sešel,“ začal Grace.

„To není problém. Jak vám můžu pomoct?“

„Mohu se vás zeptat, jak dlouho už Briana Bishopa znáte?“ řekl Branson a položil si na stůl zápisník.

Taylor se zamyslel a Grace přitom sledoval pohyb jeho očí. „Asi šest let – ano – skoro přesně šest let.“

Branson si to zapsal.

„To je výslech?“ dotázal se Phil Taylor jen napůl žertem.

„Ne,“ odvětil Branson. „Jen se snažíme potvrdit si některé časové údaje.“

„Včera jsem je všechny uvedl jednomu z vašich kolegů. V čem je tedy problém? Má Brian nějaké potíže?“

„To bychom v tuto chvíli raději nekomentovali,“ odpověděl Grace.

„Jak jste se s ním seznámil?“ zeptal se Branson.

„Na setkání Pl.“

„P1?“

„To je klub automobilových nadšenců, který vede Damon Hill – ten bývalý jezdec formule 1. Zaplatíte roční příspěvek a získáte možnost projet se v různých sportovních autech. Seznámili jsme se na jednom z koktejlových dýchánků tohohle klubu.“

Glenn Branson si prohlédl klíčenku a zeptal se: „To ferrari za rohem na Arlington Street je vaše?“

„Ta čtyřistatřicítka? Ano – ale to je moje vlastní auto.“

„Hezké,“ poznamenal Branson. „Super motor.“

„Byl by ještě suprovější, kdyby všude nestrašily ty vaše zatracené radary!“

„Můžete nám o sobě prozradit něco bližšího, pane Taylore?“ zeptal se Grace, který na tuto návnadu neskočil.

„O sobě? Získal jsem osvědčení diplomovaného účetního a pak jsem patnáct let pracoval na finančním úřadu, z toho většinu času v týmu zvláštního vyšetřování. Řešili jsme hlavně daňové podvody. Díky tomu jsem získal přehled, kolik vydělávají nezávislí finanční poradci. A usoudil jsem, že bych do toho měl jít taky. Založil jsem si tedy firmu Taylor Financial Planning a minulost jsem hodil za hlavu. Krátce poté jsem se seznámil s Brianem. Stal se jedním z mých prvních klientů.“

„Jak byste pana Bishopa popsal?“ zeptal se Branson.

„Jak bych ho popsal? Je to špičkový chlap. Jeden z nejlepších, co znám.“ Na chvíli se zamyslel. „Absolutně bezúhonný, chytrý, spolehlivý, výkonný.“

„Sjednával jste pro něj někdy životní pojištění?“

„Tady už narážíme na závazek mlčenlivosti, pánové.“

„Chápu,“ řekl Grace. „Přesto bych vám rád položil jednu otázku, a pokud nám na ni nebudete chtít odpovědět, pochopíme to. Sjednával jste někdy životní pojistku manželce Briana Bishopa?“

„Na to mohu odpovědět kategorickým ne.“

„Děkuji vám.“ Grace se odmlčel a pokračoval: „Je pravda, pane Taylore, že jste s panem Bishopem minulý čtvrtek, tedy třetího srpna, v této restauraci večeřeli?“

„Ano, to je pravda.“ Taylorovo chování začalo být méně defenzivní.

„Tohle je váš pravidelný lokál?“ dotázal se Branson.

„Ano. Rád se s klienty setkávám právě zde.“

„Dokážete si vzpomenout, kdy přibližně jste z restaurace odcházeli?“

„Ukážu vám ještě něco lepšího,“ odpověděl Phil Taylor poněkud samolibě. Ze saka, které leželo na lavici vedle něj, vylovil peněženku, chvíli v ní hledal a pak z ní vytáhl stvrzenku za platbu útraty kreditní kartou.

Grace si stvrzenku prohlédl. Když uviděl seznam položek, které oba muži zkonzumovali, napadlo ho, že Bishop nelhal. Dva koktejly Mojito. Dvě lahve vína. A čtyři brandy. „Zdá se, že jste strávili příjemný večer,“ prohodil a v duchu zaznamenal, že ceny zde nejsou o nic vyšší než ve slušných brightonských restauracích. Rozhodně si mohl dovolit sem Cleo někdy přivést. Určitě se jí tu bude líbit.

„Jo, strávili.“

Grace začal v duchu počítat. Za předpokladu, že oba muži pili víceméně stejně, musela hladina alkoholu v Bishopově krvi při odchodu z restaurace vysoce překračovat povolenou hranici. Mohl v něm alkohol vyvolat vztek z manželčiny nevěry? A dodat mu kuráž k bezohledné jízdě?

Když si prohlédl stvrzenku pozorněji, našel u pravého horního okraje údaj, který hledal: ČAS 22.54.

„Jak vám Brian Bishop ve čtvrtek večer připadal?“ zeptal se Phila Taylora.

„Byl ve skvělé náladě. Velice veselý. A moc příjemný společník. Druhý den ráno měl v Brightonu nějaký golfový zápas, takže se nechtěl opozdit nebo toho vypít příliš – ale přesto se mu to podařilo!“ Taylor se uchechtl.

„Dokážete si vzpomenout, jak brzy po zaplacení účtu jste z restaurace skutečně odešli?“

„Hned. Viděl jsem, že se už Brian nemůže dočkat, až odjede domů – druhý den musel vstávat brzy.“

„Takže si objednal taxíka?“

„Ano. Sehnal mu ho dveřník John. Nechal jsem ho jet jako prvního.“

„To bylo zhruba kolem jedenácti.“

„Ano, zhruba tak. Ale přesně to říct nedokážu. Možná pár minut před jedenáctou.“

Grace zaplatil účet za koly, poděkovali Taylorovi a odešli. Když odbočovali za roh na Arlingon Street, Roy mlčel a v duchu počítal. A jakmile dorazili k mondeu, poplácal Bransona vřele po zádech. „Štěstí někdy sedne i na vola!“

„Jak to myslíš?“

„Vypadá to, kamaráde, že si dneska užiješ víc než o všech svých narozkách dohromady!“

„Promiň, starče, ale pořád tě nechápu.“

„Tvoje řidičské umění. Dávám ti šanci se předvést. Nejdřív zajedeme hezky povolenou rychlostí k Bishopovu bytu v Notting Hillu. Ale odtamtud už pojedeš jako blázen! Musíme zjistit, jak rychle mohl Bishop cestu z Londýna absolvovat.“

Detektiv-seržant se rozzářil.

KAPITOLA 99

Co to kurva je? Ještě včera mohl člověk v Brigtonu odhodit klacík kterýmkoliv směrem a vždycky dopadl na MG TF. Zatímco dneska nebyl tenhle auťák v celým městě k vidění. Skunk vztekle hleděl z okna malého peugeotu Bethiny matky. „Udělej mi to!“ žadonila Beth.

„Neser,“ odbyl ji Skunk. „Radši mně najdi jedno pitomý MG.“ To jsou celý ženský. Sakra!

Bylo půl jedenácté a oni už objeli všechna velká parkoviště. Nic. Tedy nic, co by odpovídalo popisu Barryho Spikera, a Skunk po poslední zkušenosti s ním nehodlal zopakovat stejnou chybu a přivézt mu nesprávný model. Muselo to být MG TF 160 modré barvy. Bez ohledu na specifikaci. Jasněji už se Spiker vyjádřit nemohl.

Skunk byl nervózní jako blázen. Zoufale potřeboval nějaké háčko. Před dvěma hodinami vymyslel plán a Packer mu ho odsouhlasil. Čmajzne auťák a odveze ho ke Spikerovi. A Packer se šťárou počká, až Skunk odjede od Spikera s penězi. Všechno krásně zorganizovaný. Skunk si dneska v noci koupí za Spikerovy prachy háčko a Packer mu zítra vyplázne policejní odměnu.

Jenže teď se vyskytl zádrhel. Žádné modré MG TF 160 nebylo nikde k nalezení. Ani jedno. Jako by je někdo vyluxoval z planety.

Mířili na Shirley Drive, což byla jedna z nejrušnějších a nejelegantnějších dopravních tepen Hove. Jen místo krve v ní proudily těžký prachy. Mastňácké domy, nablýskané káry na příjezdových cestách. Bylo tu všecko, nač by si člověk mohl vzpomenout, kdyby mu vyšla čísla v loterii. Bavoráky, meďoury, poršátka, bentley, ferrari, range rovery, zkrátka všecko. Drahé plechy se leskly, kam až oko dohlédlo a kreditní karta dosáhla.

„Odboč doprava,“ zavelel Skunk.

„Tak mi tam aspoň zastrč prsty!“

„Nemůžu, mám práci.“

„Takhle pozdě už bys v kanceláři bejt neměl!“ vyplísnila ho naoko Beth.

„Jo? Tak víš co? Najdi ten auťák a budu tě píchat celou noc. Seženu nějaký zboží a šlehnem si ho spolu.“

Bethany se k němu naklonila a políbila ho. Kroužek v jejím rtu ho zašimral na tváři. „Ty víš, že tě zbožňuju, že jo?“

Skunk se na ni podíval. Z některých úhlů byla docela hezká, navzdory tupému nosu a nakrátko oškubaným černým vlasům. Hluboko v jeho nitru se začalo hromadit cosi, co během celého svého podělaného dětství nepoznal, a Skunk náhle nevěděl jak se s tím vyrovnat. Zhluboka se nadechl a potlačil slzy. „Víš, Beth, ty jseš jediná hezká věc, která mě kdy v životě potkala.“ Pokrčil rameny. „Myslím to vážně. A chci, abys to věděla. Ale teď už konec keců a jedem. Máme spoustu práce.“

A když pak Bethany odbočila doprava, Skunk se náhle vzrušeně předklonil. Bezpečnostní pás ho ostře vrátil do sedadla. „Šlápni na to! Rychle!“

Bethany podřadila, peugeot vyrazil vpřed kolem hezkých domků na Onslow Road a začal dohánět koncová světla před nimi. Po chvíli dostihli vůz MG, který čekal na vedlejší silnici, až bude moci odbočit doprava na Dyke Road.

Díky reflektorům peugeotu teď Skunk na MG dobře viděl. Ano, bylo to tmavě modré MG TF 160 s modrou pevnou střechou. Proč si řidič při takhle krásném letním počasí nenasadil na auto stahovací střechu, mu sice unikalo, ale tohle nebyl jeho problém. Spiker bude mít určitě radost. Pevná střecha byla bonus navíc.

MG vyrazilo doprava.

„Jeď za ním! Ať si nás nevšimne, ale taky ho neztrať!“

„Co se děje, Méďo?“ Bethany mu říkala Méďo, protože se jí přezdívka Skunk nelíbila.

„Pracuju. Na nic se nevyptávej.“

Bethany se usmála jeho zvláštnímu chování a vyrazila z vedlejší silnice přímo před autem jedoucím v protisměru. Kabinou probleskla oslepující světla a zvenku se ozvalo kvílení brzd a troubení klaksonu.

„Sakryš!“ ulevil si Skunk. „Jezdíš jako šílenec.“

„Říkals, že mám jet za ním!“

„Ale ať nás nevidí.“

Bethany zpomalila, zatímco MG dál uhánělo po silnici. Na světelné křižovatce zastavilo a Bethany se v klidu zařadila za ním. Skunk zahlédl za volantem hlavu řidiče. Dlouhé tmavé vlasy. Vypadalo to jako ženská.

„Kdy už mi řekneš, o co tu vlastně kráčí?“ naléhala Bethany.

„Prostě jeď za ní. A udržuj odstup.“

Časového miliardáře reflektory za sebou znepokojovaly. Nesleduje ho to auto? Nemůže to být policie? Na semaforu naskočila zelená a on vyrazil přes křižovatku, přičemž si dával pozor, aby ani na chvíli nepřekročil povolenou rychlost. Ke své úlevě přitom viděl, že auto za ním zůstalo chvíli stát a pak se rozjelo jen velmi pomalu.

Na křižovatce s Old Shoreham Road se však opět zařadilo za něj. Stálo přímo pod pouliční lampou, takže muž viděl, že je to otlučený starý peugeot 206. Rozhodně to nebyl policejní vůz. Za volantem seděla ohyzdná ženská a vedle ní nějaký trouba. Žádný problém.

O pět minut později se znovu ocitl na ulici u domu Cleo Moreyové a opět zaparkoval vedle pokáleného volva. Vyjel s toyotou z parkovacího místa a zacouval na ně s MG. Perfektní! Ta štětka nebude mít žádný důvod něco tušit.

Skunk se ukrýval ve stínu na horním konci ulice a se zájmem sledoval řidiččin podivný manévr. Neměl tušení, co se děje. Ani proč ta ženská tak dlouho sedí v autě a s něčím si tam hraje, zatímco toyota prius stojí vedle a blokuje ulici.

A pak řidička konečně vystoupila z auta a Skunk viděl, že se pletl, že je to ve skutečnosti vousatý chlap – nasedl do toyoty a odjel.

Skunk se došoural zpátky k peugeotu, který parkoval o kousek stranou, a vyťukal číslo na Paula Packera.

„Nazdar, kamaráde!“ řekl detektiv-konstábl. „Co se děje?“

„Našel jsem ten auťák.“

„Dobře. Já jsem teď na nějakou dobu trochu zasekanej – povolali mě k jednomu případu. Vydržíš ještě?“

„Jak dlouho?“

„Maximálně dvě hodinky.“

Skunk se podíval na hodiny na přístrojové desce peugeotu. Bylo čtvrt na jedenáct. „Už ne,“ řekl. „Já už čekat nemůžu.“

„Řekni mi, kde to je. Nějak to zařídím.“

Skunk mu sdělil adresu. Zavěsil a otočil se k Bethany. „Svlíkni si kalhotky.“

„Já žádný nemám!“

KAPITOLA 100

Grace se podíval na hodinky. Jedenáct hodin sedm minut. Přesunul pohled na tachometr. Ručička ukazovala setrvalých 215 km/h. Kolem ubíhala světla a proti nim se řítila temnota. Grace se soustředil na auta před nimi a snažil se Bransona chránit před problémy. Kdykoliv se blížili k nějakému vozu, pokusil se odhadnout, zda to nemůže být policejní auto. Bylo to těžké, protože na tomhle úseku dálnice se pohybovalo mnoho neoznačených hlídkových aut, avšak Grace věděl, na které charakteristické rysy se má zaměřovat: dvě osoby v autě, nový čtyřsedadlový model, nezablácená kapota a vnější anténa. Navíc mu bylo jasné, že v noci se na dálnici mnoho neoznačených vozů nepohybuje – v tuto dobu používala policie raději vozy označené, aby dala preventivně najevo svou přítomnost.

Navíc už teď věděl, že bude muset pořádně zatahat za nitky, aby Branson nedostal pokutu a nesebrali mu body za čtyři kamery Gatso, které je během cesty z Londýna vyblejskly – a že to v době, kdy je policie pod stále přísnějším drobnohledem veřejnosti, nebude snadný úkol. Čtyři kamery po třech bodech – a možná i více vzhledem k tomu, o kolik na některých úsecích překročil rychlost. To znamenalo nejméně dvanáct bodů dolů. Okamžitý zákaz řízení.

Usmál se té myšlence, neboť si představil přítelovy protesty.

„Co je tu tak vtipného?“ zeptal se Branson, který musel zvýšit hlas, aby přeřval rapovou skladbu Bubby Sparxxxe, jež se právě linula z rádia puštěného na maximum. „Čemu se křeníš?“

Grace kravál toleroval, poněvadž se mu Glenn svěřil, že hlasitou hudbu potřebuje, aby měl na rychlou jízdu správnou atmošku. „Svému životu,“ odpověděl.

Bylo osm minut po jedenácté. Nacházeli se za výjezdem 8 a brzy měl následovat výjezd 9. Grace dál sledoval tmavou silnici před nimi a hledal neklamné známky policejní přítomnosti.

„Svému životu? Já myslel, že tvůj život je jenom smutný. Netušil jsem, že je to taky komedie.“

„Jeď a nekecej. Prostě teď mám takový ten – jak se tomu říká? – zážitek blízký smrti. Jako když se ti najednou promítne před očima celý život. Prožívám to už od chvíle, co jsme vyjeli z Notting Hillu.“

V dálce se vynořila velká modrobílá cedule označující výjezd 9, který vedl na letiště Gatwick. Jejich mondeo pod ní vzápětí profičelo a Grace na obzoru spatřil siluetu rozletové dráhy, která dálnici přetínala.

Když o třicet vteřin později projížděli pod drahou, přesunul Grace pohled ze svých hodinek na tachometr. „Dobrá, už můžeš zpomalit.“

„Ani nápad!“

Bubba Sparxxx ke Graceově úlevě dokrákal. Roy se natáhl dopředu, aby ztlumil zvuk, ale Branson zaprotestoval: „Teď je na řadě Mobb Deep, člověče. Tobě to samozřejmě nic neříká, ale tohle je přesně moje hudba.“

„Jestli nezpomalíš, tak někde naladím Cliffa Richarda!“ pohrozil mu Grace.

Branson o chloupek zpomalil a zavrtěl hlavou.

Grace na chvíli přestal věnovat pozornost Bransonovi i jeho hudbě a začal v duchu počítat. Od Bishopova bytu ve Westbourne Grove v Notting Hillu urazili něco přes 45 kilometrů, přičemž část cesty absolvovali po zastavěných městských čtvrtích, část po čtyřproudovkách a zbytek po dálnici.

Existovalo mnoho různých tras, mezi nimiž si Bishop mohl vybrat, a analýza všech rychlostních i bezpečnostních kamer v okolí jim časem mohla prozradit, kudy přesně jel. Na výpadovkách z Londýna panoval mnohdy hustý provoz a Grace věděl, že v různých dnech a různých denních dobách často záleží na štěstí, jestli člověk uvízne v zácpě.

Dnes večer urazili tuto vzdálenost za třicet šest minut. Kdyby dodržovali předepsanou rychlost, trval by jim stejný úsek téměř hodinu. Branson opravdu jel jako ďas a byl doslova zázrak, že ho nikdo nikde nezastavil. Grace usuzoval, že při řidším provozu nebo volbě jiné trasy by se tato doba možná dala ještě o pět až deset minut zkrátit. Což znamenalo, že ji Bishop mohl překonat za dvacet šest minut.

Musela se však uvážit řada faktorů. Taylorova stvrzenka z restaurace ukazovala, že účet byl zaplacen ve čtvrtek ve dvaadvacet padesát čtyři. Hodiny na kreditním terminálu však nemusely být nutně na sto procent přesné – klidně mohly jít o pár minut rychleji nebo pomaleji. Grace nechtěl ponechat nic náhodě, a tak prozatím předpokládal, že šly o pět minut pomaleji. Usoudil tedy, že Bishop odjel z restaurace kolem jedenácti nula nula. Jízda taxíkem mohla v případě nulového zdržení na cestě trvat patnáct minut K tomu se muselo přičíst několik dalších minut, během nichž sešel Bishop do podzemní garáže pod bytem a vyjel se svým autem ven.

V jedenáct dvacet tedy už Brian Bishop mohl sedět ve svém bentley na Westbourne Grove. Kamera se systémem automatického rozpoznání registrační značky umístěná na mostě u výjezdu 9 přitom jeho průjezd zaznamenala v jedenáct čtyřicet sedm.

To znamenalo, že by cestu, která jim právě trvala třicet šest minut, musel Bishop urazit za dvacet sedm minut. Brian Bishop měl přitom mnohem silnější auto. Nejrychlejší sedan na světě.

Ani hodiny na kameře nemusely být nutně zcela přesné. Graceův výpočet tak stále obsahoval řadu neznámých proměnných. Přesto teď Roy nepochyboval o tom, že se taková jízda zvládnout dala.

Vypnul rádio.

„Hej!“ protestoval Branson.

„A neopovažuj se pouštět tyhle věci u mě doma, jinak tě pošlu do kurníku.“

„Žádný kurník nemáš.“

„Tak si ho ráno koupím.“

„Na kutilství jseš levej. Nikdy bys ho neposkládal dohromady.“

„V tom případě musíš doufat, že nezačne pršet.“ Grace zvážněl a zeptal se: „Takže jaký jsi měl z Phila Taylora jakožto z možného svědka dojem?“

„Je rovnej. I když trochu nabubřelej s tím svým auťákem a tak. Frajírek.“

„Mohl svého klienta krýt? Mohl se s Bishopem spřáhnout, aby se pak rozdělili o peníze z té pojistky?“

Branson zavrtěl hlavou. „Mně tak teda nepřipadal. Bývalý zvláštní vyšetřovatel finančního úřadu? Netvrdím, že každý člověk není potenciální padouch, ale on mně prostě připadal rovnej. Ale to jeho auto… Hajzl! Za tohle ho nenávidím!“

„Taky si myslím, že mluvil pravdu. U soudu bude každopádně působit důvěryhodně.“

„Takže, závěr zní…?“

„Měřený úsek jsi právě absolvoval za šestatřicet minut. Podle mých výpočtů by ho Bishop musel projet za dvacet sedm minut, ale to je zhruba v mezích chyby.“

„Mohl jsem jet rychleji.“

Grace při té představě zaúpěl. „Jel jsi tak akorát.“

„Takže?“

„Obviníme ho.“

Grace vytáhl mobilní telefon a vytočil domácí číslo právníka Korunní prokurátorské služby Chrise Binnse, s nímž se už v uplynulých několika dnech spojil a jehož souhlas potřeboval, aby mohl Briana Bishopa oficiálně obvinit z vraždy. Informoval Binnse o nejnovějších zjištěních z dnešního večera a o časové tísni, s níž se musí v otázce Bishopová zadržení potýkat. Dohodli se, že se sejdou o půl sedmé ráno v Sussex House.

KAPITOLA 101

Cleo si hověla na pohovce v obýváku, na podlaze kousek od ní stála téměř prázdná láhev růžového vína a vedle ní ležela zcela prázdná sklenice. Na velké televizní obrazovce běžel z dývídýčka film Gejša, ale ona měla co dělat, aby u filmu neusnula.

Věděla, že by opravdu neměla nic pít, protože má dnes večer pohotovost – a navíc musela psát esej do kurzu filozofie –, jenže nález Ryby na podlaze ji doopravdy rozhodil. Napadlo ji, jak je zvláštní, že celý den vidí mrtvá lidská těla, která ji s výjimkou dětí nechávají citově chladnou, a přitom ji dokáže vyvést z míry pohled na mrtvou závojnatku. Když přišla domů, ležela Ryba na boku mezi dvěma dubovými parketami, její zářivě zlatá barva měla matně bronzový nádech a její zakalené oči na ni vyčítavě hleděly, jako by chtěly říct: Proč jsi nepřijela a nezachránila mě?

A jak se sem vůbec to malé zvíře dostalo? Kdyby se to bylo stalo včera, mohla by ze smrti závojnatky obvinit Mariju, protože tahle nemotorná ženská pořád něco rozbíjela. Jenže Marija k ní v úterý nechodila. Mohla sem tedy vniknout kočka? Nebo pták? Anebo chudák Ryba zkoušela nějaké divoké nové cvičení?

Cleo natáhla ruku na podlahu, nalila si zbytek vína do sklenice a vypila ji. Na obrazovce se právě gejša učila, jak uspokojit muže. Cleo to pozorně sledovala a náhle jako by chytila druhý dech – už se jí nechtělo tolik spát. Koneckonců si tenhle film pustila v naději, že se naučí pár nových věcí a odzkouší je na Royovi.

A právě proto měla nyní pod hedvábným županem velmi sporé a leccos odhalující krémové krajkové spodní prádlo, které si v sobotu koupila za nehoráznou cenu v jedné specializované prodejně v Brightonu. Celý večer plánovala, co udělá, až Grace konečně dorazí. Otevře dveře, políbí ho, poté odstoupí a nechá župan rozevřít.

Už se nemohla dočkat jeho reakce! Jednou někde četla, že muže vzrušují ženy, které si osvojují vedoucí roli. Ji samotnou vzrušovalo už jen to, že zde v tomto prádélku ležela a přemýšlela o tom. Hodiny na displeji přehrávače ukazovaly osm minut po půlnoci. Kde jsi? ptala se v duchu.

Jakoby na povel ji zazvonila pevná linka. Cleo si přiložila bezšňůrové sluchátko k uchu a přijala hovor. Byl to Roy – volal jí z praskajícího mobilu. „Ahoj,“ řekl. „Jak se vede?“

„Mně dobře. Kde jsi ty, chudáčku?“

„Za pět minut budu v kanceláři. Ještě musím rychle připravit na ráno pár věcí, ale za půl hodiny už bych mohl být u tebe. Je to na tebe pozdě?“

„Ne, vůbec to není pozdě! Prostě přijeď, až budeš moct. Namíchám ti zatím drink. Jak to šlo?“

„Dobře. Vlastně velmi dobře. Bylo to únavné, ale stálo to za to. Opravdu chceš, abych za tebou přijel?“

„Jsem si tím naprosto jistá, miláčku! Milování je ve dvou lidech mnohem větší zábava!“

Když zavěšovala, uslyšela ve sluchátku pípnutí dalšího hovoru. Telefon se okamžitě rozdrnčel znovu. „Haló?“ řekla do sluchátka.

A vzápětí si pomyslela: Sakra! Žaludek se jí svíral, když slyšela hlas na druhém konci linky. K čertu, k čertu, k čertu! Proč zrovna teď?

KAPITOLA 102

Zapípání mobilu ohlásilo příjem textové zprávy. Skunk se oddělil od napůl svlečené Bethany a zoufale se pokusil se zorientovat. Byl rozespalý, celé tělo měl ztuhlé a navíc nemohl najít ten podělaný telefon. Kromě toho měl už zase ošklivou třesavku.

„Jauvajs!“ vykřikla Beth, když zajel rukou pod její stehno.

„Snažím se najít telefon.“

„Myslím, že jsem si zlomila páteř,“ řekla Beth a zahihňala se tomu.

„Jseš chlípná kráva.“

Skunk konečně našel přístroj, který ležel na podlaze pod sedadlem spolujezdce. Textová zpráva pocházela od detektiva Paula Packera:

Dorazil jsem na misto. Pripraven?

Skunk odepsal:

Ano

Displej ukazoval čtrnáct minut po půlnoci.

Skunk se nemotorně vysoukal zpod Bethany, která brblala, že ji celou rozmačká, a natáhl si kalhoty teplákové soupravy. Na nohou měl stále tenisky. Letmo políbil Bethany na tvář a řekl: „Tak zatím!“

„Co děláš?“

„Kam jdeš?“

„Mám v kanclíku schůzku!“

„To mi vysvětli!“

„Já už fakt musím.“

S obtížemi vylezl z auta, protože měl stále zkřehlé a roztřesené tělo, a postavil se do temného stínu, který vrhal plot blízkého staveniště. Jednou rukou se opíral o auto a druhou o plot, ztěžka oddechoval a cítil, jak mu v hrudi buší srdce. V jednom okamžiku byl přesvědčen, že se zákonitě musí pozvracet. Po hlavě a celém těle mu stékaly potůčky potu. Všiml si, jak se na něj Beth starostlivě dívá – její obličej vypadal v záři pouliční lampy na druhé straně ulice jako přízrak.

Vykročil kupředu a uvědomil si, že má závrať. Zapotácel se a téměř upadl, jenže naštěstí si v poslední vteřince všiml boku auta a stačil se o něj opřít. Musím to dokázat! řekl si v duchu. Musím to dokázat, ještě chvíli vydržet a udělat těch pár kroků dopředu, tohle nemůžu zvorat, musím to dokázat, musím. Musím!

Nasadil si na hlavu kapuci tenké teplákové bundy a vyrazil. Venku se zvedl vítr a plot lehce rachotil. Po obou stranách ulice tiše parkovala auta tonoucí v oranžové záři sodíkových výbojek. MG stálo asi padesát metrů před ním.

Skunk si uvědomoval, že kráčí nejistým krokem. A také si uvědomoval, že je sledován. Netušil, kde jsou, ale věděl, že budou někde na této ulici. Nejspíš v některém z aut nebo dodávek. Minul jednu černou toyotu prius. Jeden citroen 2CV. Jedno zaprášené velkoprostorové mitsubishi, které se mu na chvíli rozmazalo před očima, když se k němu přiblížil. Nevolnost byla stále silnější. Skunk ucítil, že mu po levé paži leze nějaký hmyz, a ohnal se po něm rukou. Jenže vzápětí po něm začal lézt další hmyz – cítil na kůži jeho drobné ostré nožičky. Začal se plácat po prsou, zvedl ruce a pleskl si přes krk. A pak přes břicho. „Zmizte!“ vyhrkl.

V náhlém návalu paniky se ho zmocnil pocit, že si zapomněl sadu planžet. Že by mu vypadly v autě? Nebo je nechal ještě v karavanu?

Prohledal si kapsy, hezky jednu po druhé. Ne! Sakra, ne!

Prošacoval se ještě jednou a konečně planžety našel: ležely v pravé kapse jeho teplákovky, řádně uložené v tvrdém plastovém pouzdře.

Seber se!

Když došel k zadní straně MG, náhle ho zaplavilo jasné bílé světlo. Skunk uslyšel zatúrování motoru a ustoupil na stranu. Bethany se prohnala kolem něj a stále měla zařazenou jedničku, která skučela námahou. Zamávala mu a nakonec zatroubila.

Pitomá kráva! Skunk se zašklebil a díval se, jak koncová světla peugeotu mizejí v dálce. Když byl konečně na místě, začal se cítit o trochu lépe. Hbitými pohyby vytáhl z kapsy sadu planžet, vybral tu, kterou potřeboval, a zasunul ji do zámku dveří. Ty se během několika vteřin otevřely. Vzápětí se však spustil alarm – hlasité pípání kombinované s blikáním všech světel.

Skunk zachoval klid. Tahle auta se nekradla snadno: měla otřesové senzory a imobilizéry. Část zapalování se však nacházela přímo za palubní deskou. Dala se vyzkratovat, což by vyřadilo z chodu otřesový senzor a imobilizér, a jediným můstkem se pak dal nastartovat motor.

Interiér hezky voněl novým čalouněním, kůží a jemnou ženskou vůní. Skunk nasedl dovnitř, přičemž nechal otevřené dveře, aby mu v kabině nezhaslo světlo, sklonil se pod přístrojovou desku a okamžitě našel, co hledal. O dvě vteřiny později alarm zmlkl.

Vtom však Skunk uslyšel křik. A ženský hlas. Hřímající vztekem.

„HEJ! TO JE MOJE AUTO, SAKRA!“

Cleo sprintovala ulicí a pěnila v ní krev. Byla naštvaná, že její pečlivě naplánovaný večer, který již dříve narušila Royova nečekaná cesta do Londýna, úplně a nezvratně zničil telefonát, že si má jet vyzvednout tělo nějakého mrtvého ochlasty nalezeného na jedné autobusové zastávce v Peacehavenu. Takže když teď viděla, jak se jí nějaký odporný křupan v kapuci snaží ukrást auto, byla odhodlaná roztrhnout ho jako hada.

Dveře auta se s bouchnutím zavřely a Cleo slyšela, jak startuje motor. Zadní světla se rozsvítila a Cleo začala propadat zoufalství. Ten parchant jí chce ujet! Jenže když se pak dostala na úroveň volva parkujícího za jejím MG, viděla, jak celý vnitřek jejího auta náhle ozářil oslnivý záblesk, jako by v něm někdo rozsvítil silnou žárovku.

Žádný výbuch nenastal. Neozvala se žádná rána. Interiér auta se však náhle zaplnil tichými plápolajícími plameny. Jako při světelné show.

Cleo se v němém úžasu zastavila a na okamžik ji napadlo, že ten fracek v kapuci je ve skutečnosti vandal, který jí úmyslně zapálil auto. Až na to, že on sám zůstal uvnitř.

Vrhla se dopředu, dorazila ke dveřím na straně řidiče a spatřila za oknem jeho zoufalou vyzáblou tvář. Zápolil s vnitřní klikou, vší silou se opíral do dveří, jako by se zasekly, a pak zběsile bušil pěstí do okna a díval se na ni prosebnýma očima, Cleo viděla, že mu hoří kapuce. A taky obočí. A vzápětí ucítila žár. V návalu paniky vzala za kliku a zatáhla. Nic se nedělo.

Náhle za ní stáli dva muži, policisté v černých kombinézách a ochranných vestách. Jeden z nich byl podsaditý a měl oholenou hlavu, zatímco druhý byl o něco vyšší a na hlavě měl ježka.

„Ustupte, prosím, paní,“ řekl ten podsaditý, položil obě ruce na kliku a zatáhl, zatímco jeho kolega oběhl auto a zkusil otevřít dveře na straně spolujezdce.

Mladík s hořící kapucí na hlavě zběsile škubal hlavou sem a tam, ústa se mu kroutila do výrazu nevýslovné hrůzy a utrpení a kůže se mu škvařila přímo před Cleinýma očima.

„Odemkni ty dveře! Skunku, proboha, odemkni ty dveře!“ ječel podsaditý policista.

Postava uvnitř cosi naznačovala.

„To je moje auto!“ Cleo vyrazila k vozu a zasunula do zámku klíč, který se však neotočil.

Policista to ještě chvíli zkoušel, pak to vzdal a vytáhl obušek. „Ustupte, slečno!“ vyzval Cleo. „Jděte pryč!“ Prudce praštil do okna a napraskl ho. Bouchl do něj ještě jednou a černající sklo se vysypalo. Ječícího mladíka zasáhla sprška střepů. Policista si nevšímal plamenů šlehajících z okna, hustého černého kouře ani dusivých výparů z hořícího plastu, položil ruce na okenní rám a vší silou zatáhl za dveře.

Ty ovšem nepovolily.

Policista se tedy zhluboka nadechl, strčil hlavu do pekla uvnitř, chytil mladíka kolem ramen a s kolegovou pomocí ho začal pomalu – Cleo připadalo, že až příliš pomalu – soukat okénkem ven a pokládat ho na ulici. Šaty měl v jednom ohni a Cleo si všimla, že mu hoří i tkaničky od tenisek. Svíjel se, mrskal sebou a skučel v nejstrašlivější agónii, jakou kdy Cleo u člověka viděla.

„Obraťte ho!“ ječela Cleo v zoufalé snaze nějak mu pomoci. „Obracejte ho, ať uhasíte ty plameny!“

Oba policisté poklekli, přikývli, obrátili muže sem a tam a pak ho začali valit pryč od hořícího auta. Podsaditý policista přitom ignoroval nebo možná vůbec nezaregistroval, že má sám sežehlé obočí a popálený obličej.

Planoucí kapuce se již částečně spekla se zlodějovým obličejem i hlavou a také jeho teplákové kalhoty se mu přiškvařily k nohám. Skrz zápach roztaveného plastu náhle Cleo ucítila podmanivé aroma pečeného vepřového a vzápětí se jí obrátil žaludek, když si uvědomila, co to ve skutečnosti je. „Vodu!“ vykřikla, neboť si vzpomněla na kurz první pomoci, který absolvovala kdysi před lety. „Potřebuje vodu a taky něčím přikrýt, aby se k němu nedostal vzduch.“ Její oči se přesunuly od strašlivého utrpení muže na vozovce k planoucímu interiéru jejího auta. Zoufale se snažila rozpomenout, jestli nenechala v přihrádce na rukavice nebo v kufru něco, co potřebuje, i když jí bylo jasné, že teď už se s tím stejně nedá mnoho dělat. „V kufru mám deku!“ vykřikla náhle. „Deku na pikniky – můžeme ho zabalit – musíme zabránit přístupu vzduchu!“

Jeden z policistů sprintem vyrazil po ulici a Cleo se upřeně zadívala na svíjejícího se zčernalého mladíka u svých nohou. Třásl se a vibroval, jako by strčil prsty do elektrické zásuvky. Cleo se děsila představy, že umírá. Klekla si vedle něj. Chtěla ho vzít za ruku a utěšit ho, jenže mladík měl obě ruce bolestivě zčernalé. „Budeš zase v pořádku,“ řekla jemně. „Budeš v pořádku. Pomoc už je na cestě. Jede pro tebe sanitka! Bude to dobrý.“

Mladík převracel hlavu ze strany na stranu. Z rozevřených úst se zpuchřelými rty se mu draly žalostné skřehotavé zvuky.

Byl to ještě kluk. Možná neměl ani dvacet. „Jak se jmenuješ?“ zeptala se ho Cleo přívětivě.

Mladík se na ni stěží dokázal soustředit.

„Budeš v pořádku. Uvidíš!“

Policista se vrátil se dvěma kabáty. „Pomozte mi, zabalím ho do nich.“

„Má na sobě roztavenou látku – neměli bychom se mu ji pokusit sundat?“ zeptala se Cleo.

„Ne, jen ho co nejpevněji zabalíme.“

V dálce uslyšeli sirénu. Zpočátku zněla slabě, ale její houkání rychle sílilo. Po chvíli se ozvala druhá. A pak třetí.

Časový miliardář přihlížel ze ztemnělého interiéru své toyoty prius, jak Cleo Moreyová se dvěma policisty klečí na vozovce. Zaslechl sirény a po chvíli opodál spatřil záblesk modrého světla. Díval se, jak na místo přijíždí první policejní vůz, po něm dva hasičské vozy a pak ještě třetí. Nakonec dorazila sanitka.

Časový miliardář to všechno sledoval. Dnes večer už nic jiného na práci neměl. Seděl ve voze ještě ve chvíli, kdy s prvními paprsky úsvitu dorazil na místo jeřáb, naložil na korbu MG, které mělo totálně ohořelý interiér, ale zvenčí vypadalo docela dobře, a odjel s ním pryč.

Náhle působila ulice nesmírně klidně. Časový miliardář však v autě pěnil vzteky.

KAPITOLA 103

Budík nařízený na půl šestou měl začít zvonit až za pár minut, ale Roy Grace už byl zcela vzhůru, poslouchal zvuky rozbřesku a přemýšlel. Cleo byla také vzhůru. Pokaždé když zamrkala, slyšel Grace šustění jejích řas o polštář. Leželi na boku zaklesnutí do sebe a Grace držel pevně v náručí její nahé tělo. „Miluju tě,“ zašeptal.

„Já tě taky strašně miluju,“ odpověděla Cleo šeptem. Hlas měla plný strachu.

Grace byl ještě v kanceláři a připravoval se na schůzku s korunním žalobcem, když mu Cleo v jednu hodinu ráno volala a její hlas zněl naprosto příšerně. Roy okamžitě odjel do jejího domu, kde ji začal utěšovat a ve volných chvílích žhavil celou hodinu telefon a snažil se zjistit totožnost dvou policistů, kteří se pohybovali na místě činu. Nakonec ho přepojili na oddělení krádeží automobilů, kde mu detektiv jménem Trevor Sallis vysvětlil podstatu celého incidentu. Prý šlo o tajnou operaci s cílem dopadnout šéfa zlodějského gangu.

Podle Sallise spolupracoval jeden místní ničema s policií a shodou okolností si k inkriminující krádeži vybral právě Cleino auto. Když se však zloděj snažil auto nastartovat, situace se mu podle všeho šeredně vymkla z rukou. Vozy MG TF jsou prý proslulé tím, že se kradou velmi těžko.

Toto vysvětlení Cleo uklidnilo. Graceovi však na celém incidentu něco nesedělo, přestože to nedokázal konkrétně formulovat. Potenciální zloděj nyní ležel na jednotce intenzivní péče Královské sussexské nemocnice – Bůh mu na tom místě pomáhej, pomyslel si jízlivě Grace –, a pokud by přežil prvních pár hodin, přeložili by ho na popáleninové centrum v East Grinsteadu. Ve stejné nemocnici ležel i policista Paul Packer – i on měl těžké popáleniny, které ho však neohrožovaly na životě.

Co mohlo způsobit, že auto chytlo plamenem? Že by si ten kretén hrál s drátky, kterým nerozuměl, nebo že by prorazil palivové potrubí?

Tyto myšlenky se mu stále honily v unaveném mozku, když se budík konečně rozdrnčel. Měl přesně hodinu na to, aby odjel domů, dal si sprchu, oblékl si čistou košili – na dnešní ráno byla plánována další tisková konference – a odjel do kanceláře.

„Vezmi si dneska volno,“ poradil Cleo.

„Kéž by to šlo.“

Grace ji políbil na rozloučenou.

Chris Binns, právník Korunní prokurátorské služby, který byl přidělen k případu Katie Bishopově, měl podle Graceova názoru – který sdílela i hezká řádka dalších policistů – hlavu ve vlastní zadnici. Grace s ním v minulosti přišel několikrát do styku a mnoho lásky mezi nimi nezůstalo.

Grace byl přesvědčen, že smyslem jeho práce je sloužit spořádané společnosti tím, že bude chytat zločince a vydávat je spravedlnosti. Binnsovou prioritou naopak zjevně bylo ušetřit Korunní prokurátorské službě co nejvíce výdajů tím, že se nebudou honit za případy, v nichž není jisté odsouzení.

Navzdory časné hodině Binns při vstupu do Graceovy kanceláře vypadal – a voněl – svěže jako růžička. Byl to vysoký štíhlý pětatřicátník s natupírovanými vlasy a velkým orlím nosem, který jeho obličeji propůjčoval dravčí výraz. Na sobě měl dobře střižený tmavě šedý oblek, který byl podle Graceova názoru na tohle počasí příliš těžký, bílou košili, výraznou kravatu a černé polobotky, které musel leštit celou noc.

„Moc rád vás vidím, Royi,“ řekl povýšeným hlasem a podal Graceovi schlíplou vlhkou ruku. Usedl k malému kulatému konferenčnímu stolu, položil na podlahu vedle sebe černý kufřík z telecí kůže a přísně se na něj zadíval, jako by to byl pes, který dostal příkaz „sedni“. Nato ho otevřel a vytáhl z něj velký zápisník vázaný v kůži. Z náprsní kapsy posléze vytáhl plnicí pero Montblanc.

„Vážím si toho, že jste přijel tak brzy,“ začal Grace a potlačil zívnutí. Oči měl ztěžklé únavou. „Dáte si nějaký čaj, kávu, minerálku?“

„Trochu čaje. S mlékem a bez cukru, díky.“

Grace zvedl telefon a požádal Eleanor, která rovněž přijela do práce dřív, aby jim přinesla jeden čaj a jednu co nejsilnější kávu.

Binns si chvíli četl poznámky v zápisníku a pak zvedl hlavu. „Takže jste v pondělí v osm hodin večer zadrželi Briana Desmonda Bishopa?“

„Ano, přesně tak.“

„Můžete mi zrekapitulovat, jaké byly důvody jeho zadržení? Vyskytly se nějaké problémy, jimiž bychom se měli znepokojovat?“

Grace shrnul klíčové důkazy: přítomnost Bishopovy DNA ve spermatu nalezeném v pochvě Katie Bishopově, životní pojištění sjednané Katii Bishopově pouhých šest měsíců před její smrtí a její nevěru. Grace rovněž poukázal na dvě předchozí Bishopova odsouzení za násilí na ženách. Nadnesl otázku Bishopova alibi a ukázal mu časovou chronologii, kterou včera v noci po návratu z Londýna vypracoval a z níž vyplývalo, že Bishop měl dostatek času, aby odjel do Brightonu, zavraždil tam svou ženu a pak se vrátil do Londýna.

„Předpokládám, že by pak byl v pátek ráno na golfovém hřišti poněkud unavený,“ konstatoval Chris Binns suše.

„Prý hrál jako z partesu,“ odpověděl Grace.

Binns zvedl obočí a detektiv-superintendent na chvíli klesl na duchu, protože si položil otázku, zda se korunní žalobce projeví jako hnidopich a bude požadovat svědecké výpovědi od Bishopových golfových partnerů. Binns však k jeho úlevě dodal pouze: „Mohl mít zvednutý adrenalin. Ze vzrušení spojeného s vraždou.“

Grace se usmál. Nastala vítaná změna a Binns byl tentokrát na jeho straně.

Právník Korunní prokurátorské služby si vyhrnul rukáv, čímž odhalil elegantní zlaté manžetové knoflíčky, podíval se na hodinky a zamračil se. „A jak si stojíme teď?“

Grace celou dobu sledoval čas. Bylo za pět minut sedm. „Po našem včerejším rozhovoru byl kontaktován Bishopův právní zástupe. V sedm hodin má schůzku s klientem. A detektiv-seržant Branson spolu s detektivem-konstáblem Nichollem zadrženého obviní.“

O půl osmé vstoupili Glenn Branson s Nickem Nichollem a službu konajícím seržantem do vyšetřovny, kde už Brian Bishop seděl se svým obhájcem.

Bishop měl stále na sobě papírovou kombinézu, pod očima měl tmavé kruhy a jeho kůže už stačila nabrat vězeňskou sinalost. Byl oholen, ale vlivem špatného osvětlení nebo spěchu několik míst vynechal a ani jeho vlasy nevypadaly upraveně jako předtím. Uplynulo pouhých třicet šest hodin a on už vypadal jako starý trestanec. Glenn věděl, že vězení tohle s lidmi dělá. Vtiskává jim svůj charakter rychleji, než si uvědomují.

Leighton Lloyd zvedl hlavu a pohlédl na oba detektivy. „Dobré ráno, pánové. Doufám, že jste přišli mého klienta propustit.“

„Obávám se, pane, že díky dalšímu šetření provedenému v průběhu včerejší noci máme dostatek důkazů, abychom vašeho klienta obvinili.“

Bishop svěsil celé tělo, otevřel ústa a zmateně se otočil k advokátovi.

Leighton Lloyd vyskočil na nohy. „A co alibi mého klienta?“

„Všechno jsme prověřili,“ odpověděl Branson.

„To je přece absurdní!“ protestoval právní zástupce. „Můj klient k vám byl naprosto otevřený. Zodpověděl vám všechno, nač jste se ho ptali.“

„To bude u procesu vzato v úvahu,“ řekl Branson. Zanechal cirátů a obrátil se přímo k Bishopovi. „Briane Desmonde Bishope, jste obviněn z toho, že jste čtvrtého srpna letošního roku nebo přibližně v té době v Brightonu v hrabství East Sussex nezákonně usmrtil Katherine Margaret Bishopovou. Nemusíte vypovídat, ale pokud se během výslechu nezmíníte o něčem, nač se budete chtít později u soudu spoléhat, může to uškodit vaší obhajobě. Cokoliv řeknete, může být použito jako důkaz. Je to jasné?“

Bishop znovu pohlédl na advokáta a poté zpátky na Bransona. „Ano.“ Bylo to spíše zašeptání.

Branson se otočil k Leightonu Lloydovi. „Na dnešek na dvě hodiny odpoledne plánujeme vystoupení vašeho klienta před brightonským magistrátním soudem, kde budeme požadovat jeho umístění do vazby.“

„A my budeme žádat o kauci,“ prohlásil Lloyd rezolutně a chlácholivě se na Bishopa usmál. „Můj klient je význačným členem místní komunity a pilířem společnosti. Jsem si jist, že bude připraven odevzdat cestovní pas a je schopen složit značnou jistinu.“

„O tom rozhodne magistrátní soud,“ odvětil Branson. Vrátili se s Nickem Nichollem do Sussex House a ponechali Bishopa v rukou jeho právníka a jeho žalářníka.

KAPITOLA 104

Jakmile právník Korunní prokurátorské služby odešel, zatelefonoval Grace svému příteli a kolegovi, manažerovi vědecké podpory Brianu Cookovi, a zeptal se ho, zda něco neví o vyhořelém MG, které bylo včera v noci odvezeno na policejní parkoviště.

„Ještě jsme mu nikoho z ohledávačky nepřidělili, Royi,“ odpověděl Cook. „Spousta lidí je na dovolené a zbytek má plné ruce práce s těmi dvěma vraždami. Proč se ptáš? Myslíš, že je tam nějaká spojitost?“

„Ne, jen jsem byl zvědav, co se stalo.“ Navzdory indiskrétnostem Glenna Bransona zatím většina Graceových kolegů o jeho poměru s Cleo Moreyovou netušila a Grace si přál, aby to tak zůstalo co nejdéle. Bál se totiž, že některým lidem by z toho či onoho důvodu mohl podobný vztah připadat neprofesionální.

„Slyšel jsem, že ten auťák patřil Cleo Moreyové ze soudního,“ dodal Cook.

Grace si nebyl jist, zda v jeho hlase slyšel narážku, anebo ne. Cook vzápětí jeho pochybnosti rozptýlil, když se zcela zřetelnou narážkou v hlase dodal: „Ona je tvoje kámoška, že jo?“

„Ano, jsme přátelé.“

„Slyšel jsem. To ti přeju! Hele, tak já tě budu informovat. Máme jednoho policistu v nemocnici a nějaký člověk, který se do toho taky připletl, je prý napojen na přístroje, takže stejně budu muset sepsat kompletní zprávu. Žádný problém – jen kdyby mi tak zdvojnásobili rozpočet a přidělili deset dalších ohledávačů!“

Grace mu poděkoval, ukončil hovor a přečetl si poznámky k poradě, které mu připravila Eleanor. Když byl hotov, vytáhl elektronický diář a prohlédl si svůj dnešní program. Alespoň že mohli na dnešní tiskové konferenci oznámit dobrou zprávu.

Ve dvě hodiny odpoledne se musí Grace zúčastnit jednání o uvalení vazby na Bishopa, kdyby se náhodou vyskytly problémy, a o půl sedmé ho čeká další porada. A pak, nenastane-li žádný převratný vývoj událostí, by se mu mohlo poštěstit odjet relativně brzy domů. Zoufale potřeboval dohnat spánkový deficit, než se jeho únava prohloubí tak, že začne dělat chyby. Cítil, že už mu k tomu chybí nebezpečně málo.

Tři magistrátní soudci – dvě ženy a jeden muž – seděli na lavici soudní síně 3 v soudní budově na Edward Street. Byla to obyčejná malá místnost s několika řadami spojených dřevěných sedadel a malým prostranstvím pro veřejnost a novináře na boku. Nebýt britského znaku s nápisem Bůh a mé právo, který důležitě visel na zadní zdi, vyzařovala by z této místnosti spíše atmosféra školní učebny než inkviziční duch jedné z okázalejších soudních síní v této částí Sussexu.

Brian Bishop, který už měl na sobě vlastní šaty, konkrétně béžové sako, rolák a tmavě modré kalhoty, stál u lavice obžalovaných a stále vypadal navýsost zbědovaně.

Naproti lavici obžalovaných seděl korunní žalobce Chris Binns, Bishopův advokát Leighton Lloyd, Grace a Branson. Na boční galerii se mačkala asi třicítka novinářů.

Ke Graceově zděšení dnes jednání předsedala peroxidová blondýna Hermione Quentinová, která měla na sobě drahý kostým a tvářila se povýšeně. Patřila k několika magistrátním soudcům, kteří se Graceovi z duše protivili, a počátkem letošního roku s ní měl dokonce u tohoto soudu roztržku kvůli jednomu podezřelému, kterého chtěl umístit do vazby, ale ona to naprosto nelogicky – a podle jeho názoru nebezpečně – odmítla. Provede mu dnes totéž?

Jednání bylo krátké. Leighton Lloyd přednesl vášnivou a přesvědčivou řeč, v níž vyjmenoval důvody, proč by měl být Bishop propuštěn na kauci.

Po něm se postavil Chris Binns a provedl na Lloydově argumentaci demoliční práce. Soudci se radili pouhých pár okamžiků, načež si vzala slovo Hermione Quentinová.

„Kauce se zamítá,“ řekla nadutě a artikulovala přitom s precizností učitelky uměleckého přednesu. Během řeči se dívala střídavě na Bishopa a jeho obhájce. „Důvodem je závažnost provinění. Domníváme se, že u pana Bishopa hrozí riziko útěku. Je nám známo, že policie vyšetřuje i druhý závažný trestný čin, a vazba předejde možnosti, že by se pan Bishop mohl pokoušet ovlivňovat svědky. Cítíme, že je důležité chránit veřejnost.“ A pak, jako by Bishopovi projevovala obrovskou laskavost, dodala: „Protože jste místní, domníváme se, že by bylo pro všechny nejlepší, kdybyste byl až do procesu umístěn ve vazební věznici v Lewesu. Ve vazbě setrváte do příštího pondělí, kdy znovu vystoupíte před tímto soudem.“

Sebrala pero a začala si něco psát.

Soudní síň se začala vyprazdňovat. Grace se spokojeně vysoukal z lavice. Když však procházel kolem lavice obžalovaných, Bishop na něj promluvil.

„Mohu s vámi rychle prohodit pár slov, detektive-superintendente?“

Lloyd se vymrštil z lavice a postavil se mezi ně. „Myslím, že by to nebylo vhodné,“ poradil svému klientovi.

„Vy jste taky neodvedl moc dobrou práci,“ okřikl ho Bishop vztekle. Obrátil se k Royi Graceovi. „Prosím vás, já to neudělal. Prosím vás, věřte mi,“ žadonil. „Venku pobíhá někdo, kdo zabil dvě ženy. Mou milovanou manželku a pak i mou dobrou přítelkyni. Nepřestávejte po tom člověku pátrat jen proto, že já sedím ve vazbě. Prosím vás!“

„Pane Bishope!“ nabádal ho Leighton Lloyd. „Už nic neříkejte.“

Grace odešel ze soudní síně a Bishopova slova mu stále zněla v uších. Podobných zoufalých žádostí už během kariéry slyšel mnoho – vesměs od ničemů, kteří ve svých zločinech plavali až po uši.

Zároveň však náhle pocítil hluboký neklid.

KAPITOLA 105

Brendan Duigan uvědomil Roye o problému už na plánovací schůzce před společnou poradou operací Chameleon a Mistral, která se konala o půl sedmé večer.

Grace tedy ihned po úvodu a stručném shrnutí událostí právě uplynulého dne informoval klíčové členy obou vyšetřovacích týmů, kteří byli namačkáni v zasedací místnosti Sussex House, že se v chronologii událostí souvisejících s Brianem Bishopem a vraždou Sophie Harringtonové vyskytl problém. Otočil se k detektivce Corbinové, která patřila k Duiganovu týmu, a požádal ji o úplnou zprávu.

Adrienne Corbinová měla na sobě oranžové tričko a džínsový komplet. Byla malá a robustní a celkově působila poněkud rozjíveně. Bylo jí osmadvacet, měla chlapský sestřih a tupý kulatý obličej, který Graceovi připomínal buldoka. Vypadala agresivněji, než ve skutečnosti byla, a když dnes měla vystoupit před početnou skupinou lidí, projevila se jako velice nervózní řečník.

„Sestavila jsem časovou osu pohybů Briana Bishopa během pátku čtvrtého srpna odpoledne a večer, a to z informací, které mi poskytli styčná důstojnice pro rodinu Buckleyová a taxikář firmy Hove Streamline, pan Mark Tuckwell, a které jsem dále získala ze záběrů bezpečnostních kamer brightonské policie, od několika civilních zdrojů, z výpisu volání z Bishopova mobilního telefonu a z mapy stožárů mobilní telefonní sítě, kterou mi poskytla společnost British Telecom a z níž lze rekonstruovat pohyb Bishopova telefonního aparátu.“

Celá brunátná a zpocená se odmlčela. Graceovi jí bylo líto. Dobrý detektiv ještě nemusí být nutně sebejistým řečníkem. Otočila v zápisníku o stránku dál, jako by něco ověřovala, a pokračovala ve výkladu: „Operaci Chameleon bude zajímat zpráva, podle níž od čtvrtka třetího srpna dvacet tři hodin dvacet minut až do pátku čtvrtého srpna šest hodin třicet šest minut nevykazoval Bishopův mobilní telefon žádnou aktivitu.“

„Dokážeme z této informace vyvodit, zda to bylo tím, že se Bishop v tomto časovém intervalu nikam nepřesouval, případně že si s sebou nevzal mobilní telefon, anebo tím, že měl přístroj vypnutý?“

„Bylo mi řečeno, že pokud se telefon používá nebo je v pohotovostním režimu, vyměňuje si neustále signály s nejbližší základnovou stanicí – v podstatě s ní hovoří, sděluje jí, kde je. Stožáry umístěné v Londýně zaznamenaly z jeho telefonu řadu signálů, které naznačují, že se toho večera zhruba mezi jedenáct nula nula a jedenáct patnáct přesouval z Piccadilly zpět do Notting Hillu. Poslední signál zachytila základnová stanice v Bayswateru v západním Londýně, což je nedaleko od Notting Hillu. Po zmíněné přestávce došlo k další výměně signálů až v pátek v šest třicet šest ráno, a to se stejnou základnovou stanicí, pane.“

Grace si uvědomil, že ačkoliv tyto údaje odpovídají časům, které jim v souvislosti s Bishopovým odjezdem z restaurace Wolseley uvedl Phil Taylor, jsou pro jejich vyšetřování bezcenné. Bishop si totiž mohl vypnout telefon, a jeho noční jízdu do Brightonu a zpět by tak žádný stožár nezaregistroval – navíc mohl snadno argumentovat tím, že si telefon vypnul proto, aby se dobře vyspal a nikdo ho během noci nerušil. Hned následující informace detektivky Corbinové však Roye nadzvedla ze židle.

„Také pohyb Bishopova telefonu během pátku čtvrtého srpna až do osmnácti hodin čtyřiceti pěti minut odpovídá jeho verzi událostí i tomu, co zatím víme my. Prokazuje, že Bishop jel z Londýna přímo do Severobrightonského golfového klubu a odtud se přesunul přímo do Sussex House. Následně putoval do hotelu du Vin a mezi dvanáct dvacet osm a čtrnáct sedmnáct měl podle záznamů vypnutý telefon. To odpovídá časovému intervalu, během něhož policistka Buckleyová ohlásila jeho zmizení z hotelu.“

Corbinová se odmlčela a rozhlédla se po ztichlém sále. Všichni ji soustředěně sledovali a psali si poznámky. Grace se na ni povzbudivě usmál a detektivka ztěžka pokračovala.

„Ve stejném časovém intervalu zaznamenaly Bishopa tři průmyslové kamery. Jedna z nich je umístěna na rohu Dukes Lane a Ship Street kousek nad hotelem du Vin, jedna naproti kostelu svatého Petra na London Road a třetí na Kings Parade naproti brightonskému molu. Bishop přitom jako důvod své nepřítomnosti uvedl, že se chtěl nadýchat čerstvého vzduchu.“

„Připadá mi trochu zvláštní,“ prohodil Norman Potting, „že kdykoliv se Bishop někam vypařil, vypnul si předtím mobil.“

Grace přikývl, zamyslel se a pokynul Corbinové, aby pokračovala.

„Od čtrnácti sedmnácti až po osmnáct čtyřicet sedm v pátek čtvrtého srpna zůstávaly telefonní signály nehybné, což naznačuje, že Bishop pobýval na hotelovém pokoji. I to odpovídá zprávě styčné důstojnice pro rodinu Lindy Buckleyové, podle níž se Bishop kolem čtrnácti dvaceti do hotelu vrátil, a když ho poté Buckleyová kontrolovala, vždy byl ve svém pokoji. Tam používal hotelový aparát, přičemž naposledy z něj volal v šest čtyřicet pět. Z rekonstrukce pozdějšího pohybu jeho telefonu vyplývá, že se přesunul o dva a půl kilometru na západ, což odpovídá informacím, které detektivka Pamela Buckleyová získala od taxikáře Marka Tuckwella – ten vypověděl, že v té době vezl Bishopa do hotelu Lansdowne Place. Jak jsem vyrozuměla, na základě svých záznamů tuto skutečnost potvrdila rovněž taxislužba Hove Streamline Taxis.“ Pohlédla na detektivku.

„Ano, to je pravda,“ řekla Pamela Buckleyová.

Corbinová otočila na další stránku. „V hotelu Lansdowne Place se Bishop ubytoval v sedm hodin a pět minut – něco málo přes tři hodiny poté, co jednomu pracovníku recepce telefonoval neznámý muž a rezervoval na Bishopovo jméno pokoj na několik nocí.“

Grace začal rychle listovat vlastními poznámkami zpátky. „Bishop tvrdil, že mu telefonoval jeden detektiv z oddělení kriminálního vyšetřování a informoval ho, že bude přesunut do jiného hotelu a že na něj u zadního vchodu čeká taxík. Prý bylo nutné odjet z hotelu nepozorovaně, neboť hlavní vchod byl v obležení novinářů. Onen muž se mu do telefonu představil jako detektiv-seržant Canning – ověřovali jsme to však a žádný Canning v sussexském policejním sboru nepracuje.“

„A je pravda, Adrienne, že z mobilního telefonu Briana Bishopa nikdo do hotelu Lansdowne Place podle záznamů nevolal?“ dotázal se hlavní detektiv-inspektor Duigan.

„Ano, to je pravda, pane,“ řekla Corbinová a dodala: „Rovněž vedení hotelu du Vin potvrdilo, že z jejich přístrojů v době Bishopovy přítomnosti v hotelu nikdo do Lansdowne Place netelefonoval.“

„Udělal to, když byl venku!“ vyhrkl Norman Potting vzrušeně. „Když se šel během oběda projít, mohl si koupit telefon s předplacenou kartou a později se ho zbavit. Mohl si ho koupit jen proto, aby z něj vyřídil tyhle telefonáty a nikdo se o tom nedozvěděl.“

„Zajímavá myšlenka,“ připustil Grace. „Dobrá poznámka, Normane.“

„Z hotelu Lansdowne Place je to do bytu Sophie Harringtonové blíže než z hotelu du Vin,“ prohlásil Duigan. „To by mohlo být důležité.“

„Rád bych k tomu podotkl ještě jednu věc,“ řekl Grace. „Je také možné, že měl Bishop komplice, který mu pomohl vyrobit alibi pro noc, kdy byla zavražděna paní Bishopová. A tentýž komplic mohl zorganizovat změnu hotelu.“

„Royi,“ řekl hlavní detektiv-inspektor Duigan, „je nám jasné, že pro případného komplice mohla být vražda paní Bishopově spojená s obrovskou životní pojistkou sjednanou na její jméno lákavá. Máš nějaké důvody předpokládat, že také v případě vraždy Sophie Harringtonové mohl mít Bishop komplice?“

„Ne. Ale ještě je brzy.“

Duigan přikývl a něco si zapsal.

Adrienne Corbinová pokračovala se zprávou o chronologii událostí: „Hotelový personál viděl Bishopa odcházet z hotelu přibližně o půl osmé. Rekonstrukce pohybů jeho mobilního telefonu ukazuje, že se vydal na západ, což potvrzuje i skutečnost, že ho za pět minut osm zachytila průmyslová kamera umístěná na křižovatce West Street a Kings Parade.“

Grace na ni šokované vytřeštil oči. Chvíli se mu zdálo, že špatně slyšel. „Takže Bishop se z hotelu Lansdowne Place vydal zpátky směrem k hotelu du Vin? Což je úplně opačný směr, než který by zvolil, kdyby se chtěl dostat do bytu Sophie Harringtonové?“ vyslýchal detektivku.

„Ano, pane,“ odpověděla Corbinová.

Duigan se vztyčil a pustil videomonitor. „Myslím, že by všichni měli zhlédnout tohle,“ prohlásil.

Na monitoru se objevil barevný snímek zachycující Briana Bishopa na Kings Parade – za ním stálo několik lidí a opodál projížděl autobus. Nemohlo být pochyb, že je to on. Na sobě měl stejné šaty, které si Grace pamatoval z jeho večerního výslechu: černé sako, bílou košili a modré kalhoty. Na pravé ruce měl náplast.

„V kolik hodin viděla vaše svědkyně Bishopa před domem Sophie Harringtonové?“ zeptal se.

„Téměř na chlup v osm hodin,“ odvětil Duigan. „Ví to přesně, protože v televizi právě začínal pořad, na který se chtěla dívat.“

„A už ho formálně identifikovala?“

„Ano, dnes odpoledne sem přijela a absolvovala identifikační proceduru. Je si absolutně jistá, že je to on.“

„Jaké šaty měl podle ní Bishop na sobě?“ zeptal se Grace.

„Prý byl v tmavé teplákové soupravě – v nějaké teplákovce s kapucí.“

Grace pohlédl na Bishopův obraz na obrazovce. „Co si o tom myslíte? Dají se tyhle tmavě modré kalhoty a tohle černé sako poplést s teplákovou soupravou?“

„Když viděla Bishopa, bylo osm hodin večer,“ prohlásil Alfonso Zafferone. „Staří lidi nevidí při špatném světle tmavé barvy dobře. Myslím, že černé sako se dalo v tuhle denní dobu snadno zaměnit za teplákovou bundu.“

„Anebo,“ vložil se do diskuse Guy Batchelor, „si mohl Bishop obléct tu teplákovku na šaty, aby si je chránil.“

„To jsou dobré poznámky,“ řekl Grace. Upřel pozornost zpátky k časové ose. „Z Kings Parade k domu slečny Harringtonové se mohl taxíkem dostat za deset minut.“

Duigan stiskl dálkové ovládání a na monitoru se objevil druhý Bishopův snímek. Teď už byl podezřelý přímo na nábřeží – v pozadí byla jasně patrná část restaurace Arches, před níž leželo na podstavcích několik kajaků.

Detektivka Corbinová četla dál: „Druhá kamera zachytila Bishopa ve dvacet hodin čtrnáct minut před Arches. Záznam z telefonního stožáru naznačuje, že Bishop na tomto místě setrval pětačtyřicet minut, načež vyrazil na západ, zpátky do hotelu. Dva zaměstnanci nábřežního baru Pebbles potvrdili, že přibližně od dvaceti dvaceti do dvaceti padesáti seděl v jejich baru.

Prý si dal pivo a espresso a působil značně roztěkaně. Několikrát vstal a začal procházet po baru, načež se vrátil a posadil se na své místo. Personál měl obavy, že odejde bez placení.“

Bella Moyová využila detektivčiny odmlky a vzala si slovo. „Royi.“ řekla, „to skoro vypadá, jako by se záměrně snažil nechat se tam vidět.“

„Ano,“ připustil Grace. „To je možné. Ale stejně tak je takové chování typické pro člověka v hluboce rozrušeném stavu.“

Duigan znovu stiskl dálkový ovladač. Na monitoru se objevil třetí snímek, který už byl o poznání tmavší. Zezadu zachycoval muže, který silně připomínal Bishopa, a to na stejném místě jako předchozí fotografie, totiž při průchodu kolem restaurace Arches.

„Ve dvacet padesát čtyři,“ četla detektivka Corbinová, „zachytila Bishopa stejná kamera jako ve dvacet čtrnáct, pouze tentokrát kráčel opačným směrem. Ze záznamů na mobilním stožáru jsme získali informace, podle nichž znovu zamířil na západ, směrem k hotelu Lansdowne Place. Jedna zaměstnankyně recepce si vzpomněla, že se Bishop vrátil do hotelu přibližně ve dvacet jedna dvacet pět a ona mu pak předala vzkaz, který mu na recepci zanechal detektiv-superintendent Grace.“ Pohlédla na Roye. „A o půl desáté telefonoval Bishop vám.“

„Ano.“

„Posléze odjel do Sussex House, kde ho vyslechli detektiv-superintendent Grace s detektivem-seržantem Bransonem. Tento výslech začal ve dvaadvacet dvaadvacet. Podle záznamu z mobilního stožáru opustil Bishop hotel ve dvacet jedna čtyřicet pět.“

„Cestou z hotelu sem projížděl skoro úplně kolem bytu Sophie Harringtonové,“ poznamenal Glenn Branson.

„Cesta sem mu musela trvat nejméně patnáct minut,“ namítl Grace. „Bydlím jen pár ulic za Lansdowne Place, takže stejnou trasu absolvuji dnes a denně, ve dne v noci. Vždycky mi trvá patnáct až dvacet minut. Takže by mu na zabití Sophie Harringtonové zbývalo pouhých osmnáct minut. Vzhledem k tomu, co jí udělal, vzhledem k těm dírkám vyvrtaným do jejích zad, je to naprosto vyloučeno. Za osmnáct minut nemohl tohle všechno spáchat a pak po sobě ještě uklidit.“

„Souhlasím,“ řekl Duigan.

„Což znamená, že máme problém,“ prohlásil Grace. „Buďto Bishop Sophii Harringtonovou nezabil, anebo měl komplice. Anebo…“ Odmlčel se.

KAPITOLA 106

Grace vyrazil ze zasedací místnosti, prošel kolem své kanceláře i vesměs prázdných stolů a kukaní v místnosti detektivů a strčil hlavu do dveří kanceláře Briana Cooka. S úlevou kvitoval, že manažer vědecké podpory je ještě v práci. Cook právě telefonoval – zdálo se, že je to soukromý hovor, ale přesto mávnutím pozval Roye dovnitř a zvesela oznámil člověku na druhém konci linky, že ho ohledně toho piva bere za slovo. Zavěsil a otočil se ke Graceovi. „Royi, už se s tebou spojil John Pringle ve věci toho auta Cleo Moreyové?“ zeptal se.

„Ne.“

„Dneska jsem ho tím pověřil a řekl mu, ať ti podá zprávu.“

„Díky, Briane.“ Grace změnil téma: „Chtěl jsem se tě zeptat, co víš o DNA dvojčat.“

„A co chceš vědět?“

„Nakolik si je DNA jednovaječných dvojčat podobná?“

„Je úplně stejná.“

„Úplně?“

„Na sto procent. Otisky prstů jsou jiné, což je zajímavé. Ale jejich DNA se přesně shoduje.“

Grace mu poděkoval a vrátil se do své kanceláře. Zavřel za sebou dveře, několik okamžiků tiše seděl za svým stolem a velmi pečlivě plánoval, co řekne. Teprve poté sebral telefon ležící před ním a vytočil číslo.

„Leighton Lloyd,“ ozval se mu Bishopův advokát rázným hlasem připraveným na souboj, jako by předem věděl, kdo mu volá.

„Tady detektiv-superintendent Grace, pane Lloyde. Můžeme si spolu promluvit neoficiálně?“

V advokátově tónu bylo patrné jisté překvapení. „Ano. Dobře. Bavíme se neoficiálně. Máte nějaké nové informace?“

„Znepokojují nás jisté věci,“ prohlásil Grace obezřetně. Stále tomu člověku nevěřil. „Nevíte náhodou, jestli má váš klient dvojče?“

„O ničem se nezmínil. Chcete to nějak rozvést?“ dotázal se Lloyd.

„V tuto chvíli ne. Ale možná by nám všem pomohlo, pokud bychom si tuto skutečnost potvrdili, nebo vyvrátili. Můžete se na to svého klienta bezodkladně zeptat?“

„Už je po návštěvní době. Dokážete v leweské věznici zařídit, aby mi povolili telefonický rozhovor s klientem?“

„Ano, hned to udělám.“

„Chcete, abych se vám ještě večer ozval?“

„Byl bych vám vděčný.“

Když Grace zavěsil, telefon se mu prakticky okamžitě rozdrnčel znovu. „Roy Grace,“ řekl. Hlas na druhém konci linky zněl velmi vážně a zádumčivě.

„Detektive-superintendente, tady je John Pringle. Jsem z ohledávacího týmu a byl jsem požádán, abych prohlédl ohněm poškozený osobní vůz značky MG, který byl dnes ráno přivezen na policejní parkoviště. Brian Cook mi řekl, abych se se závěry obrátil na vás.“

„Ano, děkuji vám. Říkal, že se mi ozvete.“

„Právě jsem dokončil ohledání vozidla, pane. Vlivem rozsáhlého poškození interiéru požárem se roztavila část kabelů, takže vám nemohu podat tak úplnou zprávu, jak bych si přál.“

„Chápu.“

„Ale mohu prohlásit, pane, že ten požár nezpůsobil člověk, který se snažil automobil ukrást, a nešlo ani o projev vandalismu.“ Nastalo dlouhé ticho.

Grace si přitiskl sluchátko těsněji na ucho a nahrbil se nad stolem. „Poslouchám. Takže co ho způsobilo?“

„S tím vozidlem někdo manipuloval. Bez nejmenších pochybností se jednalo o záměrnou sabotáž. Motor byl opatřen dodatečnými vstřikovacími čerpadly umístěnými tak, aby při zážehu vstříkly palivo přímo pod nohy řidiče. Ke startéru byl připojen další elektrický obvod, který měl při aktivaci vyslat jiskry do stejného prostoru. A kromě toho – i když se to nedá říci s určitostí, protože značná část elektroinstalace byla roztavená – jsem nabyl dojmu, že si někdo pohrál i s centrálním zamykáním, a to tak, aby se jednou zamčené dveře již nedaly odemknout.“

Grace ucítil na páteři mrazení.

„To vše musel provést někdo velmi chytrý – někdo, kdo přesně věděl, co dělá. Nešlo mu o škodu na vozidle, detektive-superintendente. Podle mého názoru měl v úmyslu zabít řidiče.“

Grace seděl na jedné ze dvou velkých červených pohovek v přízemí Cleina domu, Cleo se choulila u něj a na stole stálo akvárium plné vody, avšak již bez závojnatky. Grace držel Cleo jednou rukou kolem ramen, zatímco ve druhé třímal velkou sklenici whisky Glenfiddich s ledem. Cleiny vlasy voněly čerstvým šamponem. Byla teplá a živá, nádherně a vášnivě živá. A taky strašně zranitelná.

Grace o ni měl neskutečný strach.

Ze stereosoupravy se linuli Bizetovi Lovci perel. Byla to nádherná hudba, ale příliš vemlouvavá, příliš smutná na tento okamžik. Grace potřeboval klid nebo něco veselého, i když nevěděl co. Náhle ho přepadl pocit, že vůbec nic neví. Nic kromě faktu, že šíleně miluje to překrásné, vřelé a vtipné stvoření, které právě držel v náručí. Miloval Cleo upřímně a hluboce, mnohem hlouběji než si kdy myslel, že dokáže kohokoliv po Sandy milovat A také věděl, že se bude muset od Sandy nějakým způsobem odpoutat. Nechtěl, aby její stín ničil tento vztah.

A neustále musel myslet na to, co by se stalo, kdyby se ten ubohý feťák, který stále bojoval v nemocnici o život, nebyl vloupal do jejího auta.

V takovém případě by opodál žádní policisté nečíhali. Nablízku by nebyl nikdo, kdo by ji mohl vyprostit.

Ta myšlenka byla téměř nesnesitelná. Nějaký psychopat měl v plánu ji zabít a velmi se vynasnažil, aby se mu to povedlo.

Kdo?

Proč?

A pokud se o to ten člověk pokusil jednou a nevyšlo to, nepokusí se o to znovu?

Jeho myšlenky se vrátily k neděli, kdy někdo pořezal stahovací střechu jejího MG. Byla to jen shoda okolností, anebo spolu oba incidenty souvisely?

Zítra měla Cleo schůzku s jedním detektivem – hodlali spolu probrat seznam všech lidí, které mohla v rámci své práce rozčilit. Spousta pozůstalých totiž nesla velmi nelibě, že v případě jejich zesnulých blízkých byla nařízena soudní pitva, a neomylně svůj hněv zaměřovala na Cleo – nikoliv na soudního lékaře, který byl za takové rozhodnutí zodpovědný.

Zprávu o tom, že se jí chtěl někdo pokusit o život, přijala Cleo nejprve nevěřícně, ale po příjezdu domů si začala plně uvědomovat všechny důsledky a postupně na ni dolehl šok.

Natáhla se pro sklenici vína a dopila ji. „Jednu věc na tom nechápu. Jestli…“ Zarazila se uprostřed věty, jako by ji napadla nějaká myšlenka. „Jestli chtěl někdo předrátováním podpálit moje auto, proč to neudělal tak, aby to vypadalo jako nehoda? Musel přece vědět, že ohledávačka obrátí celé auto naruby. Takhle to vypadá, že ten člověk chtěl, aby to vypadalo nápadně.“

„Máš pravdu. Ať to udělal kdokoliv, udělal to strašně nápadně. I když dost pochybuji, že by se podobná věc dala snadno zamaskovat. Nejsem mechanik, ale tohle bylo mnohem důmyslnější než jen vyzkratování pár drátků.“ Byl to zlovolný, sadistický čin, pomyslel si Grace, ale nahlas to neřekl. A také jí zatím neřekl, že její automobil si získal status místa činu, že událost byla zařazena mezi závažné incidenty a že byl na její objasnění vyčleněn kompletní vyšetřovací tým v čele s hlavním vyšetřovatelem.

Cleo se k němu otočila a podívala se na něj ustaranýma kulatýma očima. „Mě ale nenapadá vůbec nikdo, kdo to mohl udělat, Royi.“

„A co tvůj bývalý?“

„Richard?“

„Ano.“

Zavrtěla hlavou. „Ne, takhle daleko by nezašel.“

„Několik měsíců tě šmíroval. V jednom okamžiku jsi mu musela pohrozit soudním zákazem styku – říkalas, že teprve potom toho nechal. Ale někteří šmíráci si pokoj nedají.“

„Neumím si představit, že by to udělal on.“

„Neříkalas snad, že jezdil se závodními auty?“

„To ano, jenže pak mu začal víkendy vyplňovat Bůh.“

Graceovi zazvonil mobilní telefon. Roy odložil sklenici a odtáhl se od Cleo, aby vytáhl přístroj z kapsy saka. Pohlédl na displej a zjistil, že je to Lloyd.

„Roy Grace,“ řekl.

„Tak jsem mluvil s klientem,“ začal advokát. „Je adoptovaný. O svých biologických rodičích nic neví.“

„Ví vůbec něco o své minulosti?“

„To, že je adoptovaný, zjistil teprve po smrti svých rodičů. Když mu zemřela matka, procházel její písemnosti a nalezl mezi nimi originál svého rodného listu. Byl to pro něj velký šok – do té doby to nevěděl.“

„Vyvinul nějakou snahu najít své biologické rodiče?“

„Tvrdí, že to docela nedávno plánoval, ale zatím v této věci nic nepodnikl.“

Grace se na okamžik zamyslel. „Neřekl vám náhodou, kde ten rodný list má?“

„Ano. Je ve spisové skříni v jeho kanceláři na Dyke Road Avenue. Ve složce s nápisem Osobní. Chcete mi k tomu říct něco bližšího?“

„V této fázi ne,“ odvětil Grace. „Přesto vám děkuji. Dám vám vědět, co jsem zjistil.“

Ukončil hovor a okamžitě vytočil číslo do místnosti detektivů operace Chameleon.

KAPITOLA 107

Ačkoliv byl zoufale utahaný, spal Grace neklidně – budily ho i ty nejmenší zvuky a vždy se znovu uklidnil teprve poté, co se skálopevně přesvědčil, že šramot a ruch nevychází z Cleina domu, nýbrž zvenčí. Jeho mysl teď byla směsicí ponurých myšlenek. Planoucí MG. Tetování. Plynová maska. Tělo s odpadajícími kraby, které se na brightonské pláži převaluje v příboji, a usměvavá, veselá tvář Janet McWhirterové v kanceláři oddělení Národní policejní počítačové sítě. Vyčisti si půdu pod nohama.

Slova jeho učitele, hlavního superintendenta Davea Gaylora, který nedávno odešel do výslužby, se mu převalovala v hlavě jako mořské vlny. Když Grace tohoto člověka poznal, býval ještě detektivem-inspektorem. Nejmladším detektivem-inspektorem v dějinách Sussexu. Byl sice o pouhých dvanáct let starší než on, ale naučil ho mnoho věcí, z nichž Grace dodnes čerpal. V jistém smyslu byla i Graceova snaha pomáhat Glennu Bransonovi pouhým způsobem, jak předat dál Gaylorovy znalosti.

Vyčisti si půdu pod nohama. Tohle byla na oddělení kriminálního vyšetřování otřepaná poučka. Gaylor Graceovi vždy kladl na srdce, jak je na místě činu důležité zaměřovat se na své bezprostřední okolí. Nevynechat nic, jakkoliv bezvýznamné se to může v daném okamžiku jevit. A také Graceovi řekl, že pokud má člověk pocit, že je něco špatně, pravděpodobně to špatně doopravdy je.

Grace byl přesvědčen, že i na smrti Janet McWhirterové je něco špatně.

Kromě těchto myšlenek se mu hlavou honila i jedna vlastní mantra, totiž o příčině a následku. Příčina a následek. Příčina a následek.

Janet McWhirterová se po patnácti letech na oddělení NPPS zamiluje. Rozhodne se pro změnu kariéry i změnu životního stylu, plánuje přesun do Austrálie. Byl příčinou změny jejího životního stylu muž, s nímž se seznámila? A následkem její smrt?

Tyto otázky ho opravdu trápily.

Venku pomalu svítalo. Grace se nikdy nebál tmy, dokonce ani jako dítě – snad proto, že si uvědomoval přítomnost táty-policajta ve vedlejším pokoji. Táta ho vždy ochránil. Během těchto posledních několika hodin strávených v temnotě však poprvé strach pocítil. Dělal si starosti, kdo může mít zájem ublížit Cleo. Její šíleně žárlivý bývalý snoubenec Richard?

Richard Northrop-Turner.

Muž, který Cleo nelítostně a stále vtíravěji šmíroval tak dlouho, až mu musela pohrozit, že se obrátí na soud. Teprve pak si dal pokoj – nebo to tak alespoň vypadalo. Richard Northrop-Turner, který jezdil se závodními auty a opravy si prováděl sám. Navzdory Cleinu nevěřícnému ujišťování, že její bývalý snoubenec by nezašel tak daleko, aby se ji pokoušel zabít, byl Grace odhodlán ihned po příjezdu do práce zatelefonovat hlavnímu vyšetřovateli tohoto pokusu o vraždu – schopnému detektivu-inspektorovi jménem Roger Pole – a navrhnout mu, aby se Richarda Northropa-Turnera zaměřil jako na hlavního podezřelého.

Cleo se ošila a on ji zlehka políbil na čelo. Cítil na tváři její teplý, kyselý dech. Chtěl ji odtud odvést a na několik příštích dní ji nastěhovat do svého domu, z něhož by už v ideálním případě odešel jeho dočasný spolunocležník. Grace chvíli přemýšlel, jestli by se nakonec tihle dva nemohli prohodit. Glenn Branson by šel bydlet sem – a zároveň by fungoval jako ostraha –, zatímco Cleo by bydlela s ním.

Když jí to však o chvíli později během oblékání navrhl, netvářila se Cleo nijak nadšeně.

„Tady je bezpečno,“ řekla. „Je tu jen jeden vchod a východ, přes hlavní bránu. Cítím se tu dobře.“

„Ale jakmile odsud odejdeš, už v bezpečí nebudeš! Kolik nocí máš ještě pohotovost?“

„Celý tento týden.“

„Jestli budeš muset někdy uprostřed noci vyjet, pojedu s tebou.“

„Jsi milý. Děkuju.“

„A jak je zajištěná pitevna?“

„Dveře jsou neustále zamčené. Celou dobu je tam se mnou Darren a většinou tam bývá i Walter Hordern.“

„Nechám tam rozestavit zvláštní noční hlídky a řeknu hlídkovým vozům, aby okolí pitevny věnovali zvýšenou pozornost. Máš nějakou rozumně aktuální Richardovu fotku?“

„Spousty,“ odpověděla Cleo. „V počítači.“

„Tak mi dneska dopoledne nějakou pošli – nějakou, na které si je podobný. Nechám ji rozeslat místní policii pro případ, že ho někde uvidí.“

„Jasně.“

„Jak se dneska dostaneš do práce?“

„Přijede pro mě Darren.“

„Fajn.“

Grace slíbil Cleo, že jakmile se večer bude moci utrhnout, přiveze nějakou čínu a taky láhev vína. Cleo ho na rozloučenou políbila a řekla, že se jí jeho plán velmi zamlouvá.

Grace z jejího domu odjel ve tři čtvrtě na šest, takže měl ještě čas rychle zajet k sobě, vysprchovat se, oholit a převléknout. Do domu vstoupil co nejtišeji, aby nevzbudil Glenna Bransona – i když ho k tomu vedla spíše snaha vyhnout se dalšímu kolu ranního Bransonova sebezpytování než starost o to, aby se detektiv-seržant narůžovo a dostatečně vyspal.

Glenn jako obvykle zanechal obývací pokoj ve stavu ne nepodobném skládce. Všude se válela CD a DVD vytažená z obalů a na tácku na koberci i mimo něj ležel zbytek jakéhosi přihřívaného pokrmu ve staniolovém obalu – smrdělo to jako zapékaná ryba. Opodál se válely dvě prázdné plechovky od koly a karton od zmrzliny.

Grace se připravil a prchl z bytu. Ještě předtím však vsunul do přehrávače v obýváku cédéčko jakéhosi rappera, o kterém nikdy neslyšel, zapnul stereosoupravu a zvýšil hlasitost tak, že se z ní i lidem vzdáleným pět kilometrů odtud třásly plomby.

Hudba hrála dost hlasitě na to, aby během Graceova odjezdu přehlušila Bransonův křik a nadávky.

KAPITOLA 108

Když krátce před sedmou vstoupil Roy Grace do kanceláře, ležela na stole hnědá obálka s přilepeným lístečkem, v němž mu Bella Moyová sdělovala, že obálka obsahuje rodný list Briana Bishopa, který si vyžádal. Připsala také jméno a kontaktní údaje postadopční poradkyně, která podle ní v minulosti pomáhala místní policii absolvovat překážkovou dráhu v podobě zjišťování informací o adoptovaných lidech.

V obálce se nacházely dva zmačkané dokumenty o rozměrech asi patnáct krát třicet centimetrů. Na zažloutlém papíře byla natištěna červená osnova, do níž někdo černým plnicím perem vepsal příslušné údaje. Jeden dokument nesl název: Ověřená kopie rodného listu. Následovala řada sloupečků.

Datum a místo narození: Sedmého září 1964 v 03.47, Královská sussexská nemocnice, Brighton

Jméno, existuje-li: Desmond William

Pohlaví: Mužské

Jméno a příjmení otce:

Jméno a dívčí příjmení matky: Eleanor Jonesová

V kolonce úplně vpravo následoval údaj Adoptován. Dokument byl podepsán jménem Albert Hole, vrchní matrikář.

Grace poté rozložil druhý dokument, jehož název zněl: Ověřená kopie zápisu v záznamech generálního matričního úřadu. Úplně na konci této listiny pak stála slova: Ověřená kopie zápisu v registru adoptovaných dětí.

Grace začal číst jednotlivé položky.

Datum zápisu: Devatenáctého září 1964

Jméno adoptovaného dítěte: Brian Desmond

Pohlaví adoptovaného dítěte: Mužské

Jméno a příjmení, adresa a povolání adoptivního rodiče/rodičů: Rodney a Irene Bishopovi, Brangwyn Road 43, Brighton. Ředitel společnosti.

Datum narození dítěte: Sedmého září 1964

Datum příkazu k adopci a název soudu, který příkaz vydal: Okresní soud v Brightonu

Podpis pracovníka pověřeného generálním matričním úřadem k osvědčení zápisu: Albert Hole

Grace si oba dokumenty pozorně přečetl ještě jednou a snažil se vstřebat veškeré detaily. Poté se podíval na hodinky. Na telefonát postadopční poradkyni bylo ještě brzy, a tak se rozhodl, že ho vyřídí ihned po poradě o půl deváté.

„Loretta Leberknightová,“ ozval se mu vřelý, mírně chraplavý hlas. Grace se představil a ve stručnosti vysvětlil, oč se mu jedná. „Vy se chcete pokusit zjistit, jestli má onen Brian Bishop dvojče?“

„Přesně tak,“ odpověděl detektiv-superintendent.

„Dobrá, a jaké informace o něm máte?“

„Mám jeho rodný list a něco, co vypadá jako osvědčení o adopci.“

„Je to velký, nebo krátký rodný list?“ Grace jí ho popsal.

„Dobře,“ odpověděla poradkyně. „To je ten dlouhý – je na něm více informací. Obvykle existuje jedna spolehlivá cesta, jak to zjistit, pokud se daný člověk narodil v Anglii nebo ve Walesu. Je tomu tak?“

„Ano, narodil se v Brightonu.“

„Můžete mi přečíst údaj v kolonce Datum a místo narození?“ Grace tak učinil.

„Takže se tam píše Sedmého září 1964 v 03.47?“ zopakovala Leberknightová.

„Ano.“

„A jako místo narození je uvedeno co?“ znovu se ujistila poradkyně.

„Brighton. Královská sussexská nemocnice.“

„Ty informace jsou obsaženy přímo v rodném listu!“ Leberknightová působila potěšeně.

„Prosím?“

„V Anglii a Walesu se čas narození vedle data narození uvádí pouze u vícečetných porodů. Na základě tohoto údaje tedy máte stoprocentní jistotu, detektive-superintendente, že Brian Bishop má dvojče.“

KAPITOLA 109

Krátce po otevření v deset hodin odpoledne prošel Nick Nicholl vstupními bezpečnostními rámy a vstoupil do příjemného pastelově modrého sálu brightonské příruční knihovny. Vůně papíru, kůže a dřeva mu připomínala školu, avšak po další prakticky bezesné noci prožité s laskavým přispěním syna Bena nebyl ve stavu vnímat okolí. Došoural se k přepážce, ukázal jedné z knihovnic policejní průkaz a vysvětlil jí, co potřebuje.

O pět minut později už mladý detektiv seděl pod klenutým štukovým stropem před jednou z řady čteček mikrofiši, která obsahovala pás s rejstříkem všech narození ve Velké Británii za třetí čtvrtletí roku 1964. Zhruba třikrát vložil Nicholl pás do čtečky obráceně, než si udělal alespoň rámcovou představu, jak přístroj funguje. Poté začal trhavě manipulovat s hejblátky ve snaze prohledat seznamy křestních jmen pod hlavičkou příjmení. Písmo bylo proklatě malé a rozmazané – tedy alespoň pro jeho unavené oči.

Na základě pokynů ochotné postadopční poradkyně Loretty Leberknightové hledal nesezdané matky s příjmením Jonesová. Přitom se měl zaměřit na děti, které mají stejné příjmení jako jejich matka za svobodna. Knihovnice ho nicméně varovala, že u tak běžného jména jako Jones-Jonesová se může vyskytnout i případ, kdy se žena provdala za muže stejného příjmení.

Ačkoliv v knihovně visela dřevěná cedule s velkými zlatými písmeny PROSÍME, CHOVEJTE SE TIŠE, jakýsi otec za Nichollem vysvětloval cosi svému velmi hlučnému a zvídavému synovi. Nick si předsevzal, že nikdy nenechá svého syna mluvit v knihovně nahlas. Bohužel o svých předsevzetích, co vše nebude jeho syn dělat, jakmile vyroste, rychle ztrácel přehled.

Naprosto se do syna zbláznil, ale tím náročnější mu celá idea rodičovství připadala. A navíc ho nikdo nikdy pořádně nevaroval, že tohle všechno bude muset člověk zvládat při spánkové deprivaci.

Kousek od něj vrněl ventilátor, otáčel se na stojanu, nakrátko rozvířil hrst papírů před sebou a opět se odvrátil. Nichollovi před očima ubíhala bílá příjmení na tmavém pozadí. Konečně našel jméno Jones/Jonesová.

Belinda. Bernard. Beverley. Brett. Carl. Caroline.

Nick nemotorně manipuloval s placatým kovovým madlem, až nakonec seznam na chvíli ztratil. Po chvíli zoufalství ho spíše šťastnou náhodou než vlastním přičiněním opět nalezl.

Daniella. Daphne. David. Davies. Dean. Delia. Denise. Dennis. Dospěl ke jménu Desmond a zastavil se. Desmond bylo první křestní jméno uvedené na Bishopově rodném listu.

Desmond. Matčino dívčí jméno Trevorsová. Narozen v Romfordu.

To není on.

Desmond. Matčino dívčí jméno Jonesová. Narozen v Brightonu.

Desmond Jones. Matčino dívčí jméno Jonesová.

Trefa!

Žádný jiný Desmond Jones na seznamu nebyl.

Nyní musel najít další shodu, tentokrát podle matčina křestního a dívčího jména. Byl to větší problém, než očekával. V seznamu bylo takových jmen sedmadvacet. Nicholl si všechna zapsal a spěchal z knihovny na svou další zastávku. Jen co vyšel ze dveří, zatelefonoval Royi Graceovi.

Usoudil, že bude rychlejší, když nechá auto na parkovišti, a pěšky vyrazil kolem Královského pavilonu a Královského divadla. Propletl se úzkými uličkami Lanes, které lemovaly většinou prodejny klenotů z druhé ruky, a vynořil se přímo naproti impozantní šedé budově městského úřadu.

O pět minut později už seděl v malé čekárně matričního úřadu. Měli zde tvrdé šedé židličky, parketovou podlahu a velké akvárium s tropickými rybkami. Po pár minutách za ním dorazil Grace – postadopční poradkyně mu doporučila, aby uplatnil váhu své autority spojené s hodností, chce-li požadované informace skutečně získat.

Po chvíli vrazil do čekárny vysoký, uhlazený, ale dosti ztrápeně vyhlížející padesátník. Na sobě měl oblek a kravatu a vydatně se potil horkem a zjevně i shonem. „Přejete si, pánové?“ řekl. „Jsem vrchní matrikář Clive Ravensbourne. Prý jste nechtěli hovořit se žádným s mých kolegů, ale přímo se mnou.“

„Děkuji vám,“ řekl Grace. „Vážíme si toho, že jste nás tak narychlo přijal.“

„Omluvte mě, prosím, že to bude stručné, ale za deset minut tu mám jednu svatbu.“ Mrkl na hodinky. „Vlastně za devět minut.“

„Vysvětlil jsem vaší asistentce, proč s vámi chceme mluvit. Informovala vás?“

„Ano, ano, jde o vyšetřování vraždy.“

Nicholl mu podal seznam sedmadvaceti narozených Jonesů. „Hledáme dvojče,“ prohlásil. „Potřebujeme, abyste nám sdělil, zda některý z těchto chlapců je dvojčetem,“ ukázal na jméno, „Desmonda Williama Jonese.“

Matrikář se na chvíli zatvářil panicky. „Kolik jmen na tom seznamu máte?“

„Dvacet sedm. Potřebujeme, abyste nahlédl do záznamů a pokusil se v nich najít shodu. Jsme si téměř jisti, že jedno z těch jmen je dvojčetem zmíněného muže – a potřebujeme ho naléhavě najít.“

Muž se znovu podíval na hodinky. „Já už nemám – já – vlastně počkejte, mohli bychom to zkrátit.“ Pokýval sám nad sebou hlavou. „Máte rodný list toho Desmonda Williama Jonese?“

„Máme kopii originálu a osvědčení o adopci,“ odvětil Nicholl.

„Stačí, když mi dáte ten rodný list. Určitě na něm bude spisové číslo.“

Nicholl vytáhl dokument z obálky a předal ho matrikáři.

Ten ho rozložil a rychle prohlédl. „Tady, vidíte?“ řekl a ukázal na levý okraj dokumentu. „Počkejte tady, hned se vrátím.“

Zmizel ve dveřích a za pár minut se objevil s velkou úřední knihou vázanou v tmavě červené kůži. Aniž se posadil, otevřel knihu přibližně v polovině, rychle obrátil několik stránek a viditelně se uvolnil.

„Tady je to!“ zvolal. „Desmond William Jones, matka Eleanor Jonesová, narozen v Královské sussexské nemocnici sedmého září 1964 ve tři čtyřicet sedm ráno. A píše se tu Adoptovaný. Je to ten váš člověk?“

Grace i Nicholl přikývli.

„Dobře. A hned pod ním máme na konci stránky Fredericka Rogera Jonese, matka Eleanor Jonesová, narozen v Královské sussexské nemocnici sedmého září 1964 ve čtyři nula pět ráno. Rovněž posléze adoptovaný.“ Matrikář s úsměvem vzhlédl. „Mám dojem, že by to měl být on. Narodil se o osmnáct minut později. To je to vaše dvojče. Frederick Roger Jones.“

Grace pocítil skutečný nával vzrušení. „Děkuji vám. Nesmírně jste nám pomohl. Můžete nám o něm poskytnout jakékoliv bližší informace?“

Matrikář velmi rázně zaklapl knihu. „Obávám se, že víc toho pro vás udělat nemohu. Záznamy o adopci jsou chráněny přísněji než korunní klenoty. Teď budete muset svést bitvu se sociálkou. Přeji vám hodně štěstí.“

Po dalších deseti minutách, z nichž většinu strávil na chodbě městského úřadu telefonováním na sociální služby, kde si ho přepojovali sem a tam, začínal Grace chápat, jak to matrikář myslel. A když pak musel dalších pět minut poslouchat v nekonečné smyčce anglickou lidovku „Greensleeves“, byl připraven zabíjet.

KAPITOLA 110

O dvacet minut později sice Grace stále ještě trčel u okázalého vchodu do městského úřadu, ale na telefonu už měl konečně ředitele úřadu sociálních služeb. Podařilo se mu – o vlas – zkrotit svůj temperament a vysvětlil řediteli okolnosti a důvody, proč potřebuje získat přístup k jednomu spisu o adopci.

Muž ho účastně vyslechl; „Jistě chápete, detektive-superintendente, že umožnit vám něco takového by znamenalo učinit nesmírně velkou výjimku z naší politiky,“ prohlásil pedantsky. „Zveřejnění takových informací bych musel něčím pádným obhájit. A také bych potřeboval záruky, že dané informace poslouží výlučně k cílům, které jste nastínil. Někteří adoptovaní lidé nevědí, že jsou adoptovaní. Pokud se něco takového doslechnou, může to na ně mít velmi traumatizující dopad.“

„Pravděpodobně ne tak traumatizující jako na dvě ženy, které byly v tomto městě minulý týden zavražděny,“ opáčil Grace. „Nebo na další ženu na seznamu toho maniaka.“

Nastalo krátké ticho. „A vy si opravdu myslíte, že to dvojče by mohlo být pachatelem?“

„Jak už jsem vám naznačil, nelze vyloučit, že za ty vraždy nese zodpovědnost on – a je-li tomu tak, mohl by zabíjet znovu. Domnívám se, že v této fázi je zajištění bezpečnosti pro veřejnost důležitější než riziko, že raníme city jednoho muže středního věku.“

„Pokud bychom vám skutečně sdělili informace, které vám umožní ho vypátrat, jaké budou vaše záměry?“

„Moje záměry? Nemám o tyto informace žádný zájem a nehodlám s nimi nikterak nakládat s výjimkou snahy co nejrychleji toho muže vypátrat, vyslechnout ho a případně ho z našeho vyšetřování vyloučit.“

„Anebo ho zatknout?“

„O tom v této fázi nemohu spekulovat. Pokud však po jeho vyslechnutí budeme mít důvody se domnívat, že je zapleten do velmi brutálních vražd dvou nevinných mladých žen, pak je to téměř jisté, ano.“

Nastalo další dlouhé ticho. Grace cítil, jak v něm opět doutná hněv a cuká s ním jako pitbulteriér na vodítku. Na vodítku, které se třepí.

„Je to pro nás obtížné rozhodnutí.“

„To si uvědomuji. Bude-li však zavražděna třetí osoba a vyjde najevo, že jejím vrahem je ono dvojče, případně že nás tento člověk mohl k pachateli zavčas dovést, a vy jste v této věci nic nepodnikl, jak byste se cítil?“

„Budu muset zatelefonovat na naše právní oddělení a něco si s ním ověřit. Dáte mi pět minutek?“

„Musím se rozhodnout, jestli se mám vrátit do kanceláře, anebo zůstat ve městě,“ odpověděl Grace. „Bude to jen pět minut, anebo déle?“

„Vyřídím to velice rychle, detektive-superintendente, spolehněte se.“

Grace využil času k rychlému telefonátu Rogeru Poleovi, hlavnímu vyšetřovateli pokusu o vraždu Cleo Moreyové, aby od něj zjistil nejnovější informace. Pole mu sdělil, že dva jeho lidé odjeli dnes ráno vyslechnout Richarda Northropa-Turnera do Chichesteru, kde má Clein bývalý snoubenec advokátní kancelář. Vše prý nasvědčuje tomu, že má Turner alibi. Než stačili domluvit, ozvalo se Graceovi ve sluchátku pípnutí. Poděkoval Poleovi a přijal další hovor. Byl to opět ředitel úřadu sociálních služeb.

„Dobrá, detektive-superintendente. Nemusíte už tohle všechno vysvětlovat příslušné postadopční sociální pracovnici – řeknu jí, aby vám ten spis připravila a umožnila vám přístup k informacím, které požadujete. Postačí vašim účelům jména lidí, kteří Fredericka Rogera Jonese adoptovali?“

„Byl by to dobrý začátek,“ odpověděl Grace. „Děkuji vám.“

Kolem okna malé a skrovně zařízené konferenční místnosti v prvním patře budovy městského úřadu prokodrcal autobus. Grace vykoukl skrz žaluzie z okna a zadíval se na růžový poutač s reklamou na televizní seriál Cukrová horečka pod horním patrem autobusu. Seděli s Nickem Nichollem v téhle zatracené místnosti už přes čtvrt hodiny, aniž se jim někdo obtěžoval nabídnout kávu nebo třeba jen sklenici vody. Dopoledne jim prokluzovalo mezi prsty, avšak alespoň zaznamenali nějaký pokrok. Grace měl šeredně napjaté nervy. Snažil se soustředit na vlastní případy, ale nedokázal se zbavit myšlenek a starostí o Cleo, které ho pronásledovaly téměř každou vteřinu.

„Jak se má kluk?“ zeptal se mladého detektiva-konstábla, který už zase zíval a jeho obličej měl navzdory slunečnému letnímu počasí sinalou barvu.

„Báječně!“ odpověděl Nick Nicholl. „Ben je prostě úžasný. Ale moc dobře nespí.“

„Přebalování ti jde?“

„Stávám se světovou extratřídou.“

Leták na stole nesl název Městský úřad Brightonu and Hove – ředitelství pro děti, rodiny a školy. Na stěnách visely plakáty usměvavých a načančaných dětí všech ras.

Konečně se otevřely dveře a do místnosti vstoupila mladá žena. Ještě ani neotevřela ústa a už se jí povedlo hnout Graceovi žlučí tím, jak vypadala a jak se škaredila.

Byla to vyzáblá pětatřicátnice se špičatým nosem, ústy ve tvaru obruče zvýrazněnými červenou rtěnkou a vlasy nabarvenými fuchsiovou barvou a nagelovanými do malých, agresivně působících bodlin. Na sobě měla dlouhé mušelínové šaty s potiskem a něco, co podle Graceova názoru mohly být květované sandály. V ruce držela žlutohnědou složku s přilepeným lístečkem.

„Vy jste ti dva od policie?“ zeptala se chladně s jiholondýnským přízvukem. Její oči ukryté za brýlemi se smaragdovými obroučkami si neomylně našly mezeru mezi oběma detektivy.

Grace vstal a Nicholl ho následoval. „Detektiv-superintendent Grace a detektiv-konstábl Nicholl ze sussexského oddělení kriminálního vyšetřování,“ představil je Roy.

Žena své jméno neuvedla a pouze řekla: „Ředitel mi sdělil, že chcete znát adoptivní jméno Fredericka Jonese, narozeného sedmého září 1964.“ Nyní se podívala přímo na Gracea, ale v očích měla stále velmi nepřátelský výraz.

„Ano, to je pravda. Děkuji vám,“ řekl Grace.

Úřednice odlepila ze složky lísteček a podala mu ho. Úhledným rukopisem na něm bylo napsáno Derek a Joan Tripwellovi.

Grace ukázal lísteček Nicku Nichollovi a zadíval se na složku. „Je tam ještě něco, co by nám mohlo nějak pomoci?“

„Je mi líto, k tomu nejsem oprávněna,“ odpověděla žena a znovu se vyhnula vizuálnímu kontaktu.

„Copak vám ředitel nevysvětlil, že tu jde o vyšetřování vražd?“

„A taky tu jde o něčí soukromý život,“ opáčila úřednice.

„Potřebuji jen adresu těch adoptivních rodičů – Dereka a Joan Tripwellových,“ přečetl Grace z lístečku a ukázal na složku. „Musíte ji tam přece mít.“

„Bylo mi řečeno, abych vám sdělila jejich jméno,“ odpověděla žena. „Nebylo mi řečeno, abych vám prozrazovala cokoliv dalšího.“

Grace na ni rozhořčeně pohlédl. „Vy to zřejmě pořád nechápete – v tomto městě možná žijí další ženy, jejichž životy jsou v nebezpečí.“

„Detektive-superintendente, vy a váš kolega máte za úkol chránit občany Brightonu and Hove. A já mám za úkol chránit adoptované děti. Je to jasné?“

„Tak já vám něco řeknu,“ odvětil Grace, pohlédl na Nicholla a zaťal zuby vztekem. „Bude-li v tomto městě zavražděn někdo další a vy přede mnou zadržujete informace, které by nám mohly pomoci tomu zabránit, tak vás osobně pověsím do průvanu.“

„Budu se těšit,“ řekla žena a odešla z místnosti.

KAPITOLA 111

Grace právě seděl ve své alfě, vyjížděl do kopce kolem supermarketu ASDA a knihkupectví British Bookstores a chystal se odbočit k Sussex House, když vtom mu zatelefonovala detektivka Pamela Buckleyová. Zastavil. „Nevím, jestli je to dobrá, nebo špatná zpráva, detektive-superintendente,“ řekla Buckleyová. „Ověřila jsem telefonní adresář i volební registr. V Brightonu and Hove žádní Tripwellovi nebydlí. Rozšířila jsem tedy okruh hledání a zjistila jsem, že jedni bydlí v Horshamu, další dva v Southamptonu, jedni v Doveru a jedni v Guildfordu. U těch v Guildfordu odpovídají křestní jména: Derek a Joan.“

„Dejte mi jejich adresu.“

Vytáhl pero a zapsal si: Spencer Avenue 18. „Dokážete mě tam nasměrovat?“

Dopravní systém v centru Guildfordu projektoval podle Graceova názoru lidoop sjetý halucinogenními houbami, který se snažil přenést slavné bludiště u paláce Hampton Court na asfalt, Grace v tomto městě zabloudil při všech předchozích návštěvách a zabloudil tam i nyní. Dvakrát musel zastavit a podívat se do mapy, přičemž si pokaždé slíbil, že si při nejbližší příležitosti koupí satelitní navigaci. Po několika skličujících minutách, kdy se jeho nálada zhoršovala spolu s jízdou, konečně našel Spencer Avenue a odbočil do ní.

Byla to úzká slepá ulička poblíž katedrály, kde v ostrém kopci parkovala po obou stranách auta. Napravo nad Gracem a nalevo pod ním stály malé domky. Grace uviděl na nízkém plotu po levé straně číslici 18, zajel s autem do mezery o kousek dál, zaparkoval a vrátil se k domu.

Sešel po schodech k hlavním vchodu mrňavého dvojdomku s pečlivě udržovanou předzahrádkou a málem přitom zakopl o černobílou kočku, která mu přeběhla přes cestu. Zazvonil na zvonek.

Po chvíli mu dveře otevřela drobná šedovlasá žena v tílku, pytlovitých džínsách a gumových holínkách. Na rukou měla zahradnické rukavice. „Dobrý den,“ řekla srdečně.

Grace jí ukázal policejní průkaz. „Detektiv-superintendent Grace ze sussexského oddělení kriminálního vyšetřování.“

Ženě poklesla čelist. „Propána, už zase Laura?“

„Laura?“

„Už má zase potíže?“ Žena měla drobná ústa, která mu připomínala hubičku od konvice na čaj.

„Odpusťte mi, jestli jsem si spletl adresu,“ řekl. „Hledám manžele Dereka a Joan Tripwellovy, kteří v září 1964 adoptovali chlapce jménem Frederick Jones.“

Žena se náhle tvářila velmi stísněně a těkala očima sem a tam. „Ne, to jste – to jste si nespletl adresu. Chcete jít dál?“ Zvedla ruce. „Omlouvám se, jak vypadám – nečekala jsem hosty.“

Grace ji následoval do malé úzké chodby prosycené pižmovým zápachem starých lidí a koček, která vedla do malého obývacího pokoje s jídelnou. Obýváku vévodila trojdílná sedací souprava a velký televizor, na němž právě běžel přenos kriketového utkání. V jednom z křesel před televizorem se choulil starší muž s kostkovanou dekou na stehnech, řídkými bílými vlasy a naslouchadly. Spal, přestože podle barvy obličeje mohl být klidně i mrtvý.

„Dereku,“ oslovila ho žena, „máme návštěvu. Policistu.“

Muž otevřel jedno oko, řekl: „Á,“ a opět oko zavřel.

„Nedáte si šálek čaje?“ zeptala se žena Roye.

„Jestli vás to příliš neobtěžuje, tak velmi rád, děkuji.“

Žena ukázala na gauč, Grace překročil nohy dřímajícího muže a posadil se, zatímco žena odběhla vařit čaj. Grace si nevšímal kriketu a rozhlédl se po pokoji v naději, že někde uvidí fotografie. Bylo jich tu několik. Jedna zachycovala mnohem mladší Joan a Dereka se třemi dětmi: dvěma chlapci a poněkud rozmrzele působící dívkou. Na dalším snímku vystaveném ve vitríně plné porcelánových figurek a opatřeném stříbrným rámečkem figuroval dospívající chlapec s dlouhými tmavými vlasy. Na sobě měl oblek s kravatou a zdálo se, že pózuje s jistou zdráhavostí. Jeho rysy Graceovi velmi zřetelně připomínaly mladého Briana Bishopa.

V televizi se ozval vřískot následovaný potleskem. Grace pohlédl na obrazovku a viděl, jak pálkař v přilbě odchází od čáry a prostřední tyčka za ním je ostře vyhnutá dozadu.

„Měl to prostě zablokovat,“ prohodil muž, který až dosud vypadal, že spí. „Jenže ten pitomej idiot se ji snažil trefit přes zadní hlídače. Sledujete kriket?“

„Ani ne. Moje hra je ragby.“

Muž cosi zavrčel a zmlkl.

Žena se vrátila do pokoje s táckem, na kterém nesla konvici z čínského porcelánu, džbánek s mlékem, cukřenku, šálky s podšálky a talířek se sušenkami. Zahradnické rukavice už pochopitelně odložila a místo holínek teď měla na nohou bačkory s bambulkou. „Dáš si taky čaj, Dereku?“ zeptala se zvýšeným hlasem.

„Máme v baráku ragbistu-sadistu,“ zavrčel muž a zdálo se, že znovu usnul.

„S mlékem a cukrem?“ zeptala se žena a odložila tácek.

Grace si hladově prohlédl talířek se sušenkami a uvědomil si, že už je čas na oběd a on se ještě ani pořádně nenasnídal.

„S mlékem, ale bez cukru, prosím.“

Žena mu přistrčila talířek. Ležely na něm sušenky, čokoládové bonbony a marshmallows. Grace vděčně přijal čokoládový bonbon a rozbalil ho.

Joan nalila čaj, podala mu ho a pak ukázala na fotografii ve stříbrném rámečku. „Jméno Frederick se nám nelíbilo, viď, Dereku?“

Z mužových úst se vydralo drobné záporné zaskřehotání.

„A tak jsme ho přejmenovali na Richarda.“

„Na Richarda,“ přizvukoval jí stařík.

„Podle toho herce Richarda Chamberlaina. Dr. Kildare. Viděl jste někdy ten film?“

„To ještě nebyl na světě,“ zabručel manžel.

„Matně si ho vybavuji,“ přiznal se Grace. „Mámě se taky hodně líbil.“ Zamíchal čaj a přemýšlel, jak přejít k věci.

„Adoptovali jsme dvě děti,“ pokračovala Joan Tripwellová. „A pak se nám narodil vlastní syn. Geoffrey. Vede si dobře – dělá výzkum pro jednu farmaceutickou firmu, Pfizer. Vyvíjí pro ně léky proti rakovině.“

Grace se usmál. „To je hezké.“

„Ovšem Laura je problémová. Původně jsem si myslela, že jste přišel kvůli ní. Vždycky s ní byly potíže. Drogy, víte? Je to trochu ironie, viďte, že našemu Geoffreymu se v té farmaceutické firmě daří tak dobře, zatímco Laura se jen protlouká z domova do domova a neustále má problémy s policií.“

„A Richard? Tomu se daří jak?“ zeptal se Grace.

Joanina drobná ústa se uzavřela a její oči začaly znovu těkat po celém okolí. Grace si uvědomil, že se dotkl citlivého místa. Nalila si čaj a pomocí stříbrných kleštiček si do něj vhodila dvě kostky cukru. „Proč s námi vlastně chcete o Richardovi hovořit?“ zeptala se hlasem, jenž byl náhle plný podezíravosti.

„Doufal jsem, že mi dokážete říct, kde ho najdu. Potřebuji s ním mluvit,“

„Mluvit s ním?“ Joan působila užaslým dojmem.

„Parcela 437, dvanáctá řada,“ pravil náhle stařík.

„Dereku!“ pokárala ho žena.

„No co, tam ho přece najde. Co to do tebe vjelo, ženská?“

„Omluvte manžela,“ řekla Joan a způsobně uchopila šálek za ouško. „Nikdy se s tím tak úplně nevyrovnal. A myslím, že já taky ne.“

„S čím se nevyrovnal?“ zeptal se Grace co nejjemněji.

„Stejně jako jeho bratr se narodil předčasně, chudáček. Od počátku trpěl vrozenou vadou – deformované plíce. Nikdy se mu správně nevyvinuly. Byl zkrátka slabý na prsa, chápete? Jako chlapec měl neustále nějaké infekce. A taky trpěl opravdu těžkým astmatem.“

„Co víte o jeho bratrovi?“ dotázal se Grace, který byl příliš zaujat, než aby pozřel rozbalený bonbon.

„Jen to, že ten malý bobeček zemřel v inkubátoru. Takhle nám to řekli.“

„A co jejich matka?“

Joan zavrtěla hlavou. „Úřad sociálních služeb byl na poskytování informací opravdu příšerný.“

„To mi povídejte,“ řekl Grace trpce.

„Trvalo nám hodně dlouho, než jsme zjistili, že to byla svobodná matka – v té době to ještě byla velká ostuda. Zemřela při autonehodě, ale podrobnosti jsme se nikdy nedozvěděli.“

„A víte jistě, že Frederickův – pardon, vlastně Richardův,“ opravil se Grace, „že Richardův bratr zemřel?“

„U sociálky si nemůžete být nikdy ničím jistý. Ale takhle nám to tehdy řekli.“

Grace účastně pokýval hlavou. V televizi se opět ozvalo hulákání. Grace pohlédl na obrazovku a spatřil opakovaný záběr na polaře zachycujícího míč. „Můžete mi prozradit, kde vašeho syna Richarda najdu?“

„Už jsem ti to říkal,“ zavrčel stařík. „Parcela 437, dvanáctá řada. Ona tam jezdí rok co rok.“

„Promiňte,“ řekl Grace. „Já vám pořád nerozumím.“

„Manžel se vám snaží sdělit, že jste přijel o dvacet let později,“ vysvětlila Joan.

„Později?“ Grace pomalu začínal chápat směsici zmatených a zlověstných signálů.

„Když mu bylo jednadvacet,“ pokračovala Joan Tripwellová, „odešel na večírek a zapomněl si s sebou vzít inhalátor – musel ho mít neustále u sebe. A prodělal tam mimořádně prudký záchvat astmatu.“ Zajíkla se, fňukla a osušila si oči. „Selhalo mu srdce.“

Grace se na ni užasle zadíval.

Joan Tripwellová jako by odhalila v jeho tváři nejistotu, a rázně dodala: „Umřel, chudáček. Nikdy vlastně neměl pořádný život.“

KAPITOLA 112

Po hodinové cestě zpátky oznámil velice skleslý Roy Grace svá zjištění členům týmu operace Chameleon shromážděným ve vyšetřovací místnosti závažných incidentů. Nato se posadil a začal hodnotit důkazy proti Brianu Bishopovi. Protože byl přesvědčen, že mu Joan Tripwellová řekla pravdu, musel nějak vyřešit řadu anomálií, které do sebe dost dobře nezapadaly. Jako by se snažil zatlouct kladivem do skládanky díly, které sice měly přibližně správný tvar, ale jejich kontury přesně neodpovídaly.

Konkrétně ho trápily údaje o dvojčeti, sdělené vrchním matrikářem. Roy si znovu přečetl poznámky, které si udělal na městském úřadu, a překontroloval Bishopův rodný list i osvědčení o adopci. Bishop se narodil 7. září v 03.47 – o osmnáct minut dříve než jeho bratr Frederick Roger Jones, který byl posléze přejmenován na Richarda a v jednadvaceti letech zemřel.

Proč řekli sociální pracovníci Joan Tripwellové, že druhé dvojče zemřelo? Grace znovu zatelefonoval postadopční poradkyni Lorettě Leberknightové. Ta mu bodře odpověděla, že v té době to byl ze strany úřadu sociálních služeb typický přístup. Sociální pracovníci neradi dvojčata rozdělovali, ale seznam lidí čekajících na adopci byl už tehdy velice dlouhý. Když bylo tedy jedno z dvojčat neduživé a strávilo nějakou dobu v inkubátoru, mohli se rozhodnout, že dají zdravé dítě k adopci, a pokud druhé dítě přežije, oznámí prvním rodičům milosrdnou lež v podobě zprávy o jeho úmrtí a uspokojí jiný manželský pár toužící po adoptivním dítěti.

Poradkyně dodala, že se totéž stalo i jí. Má dvojče, ale její adoptivní rodiče o tom nikdy nebyli informováni.

Grace na základě své dnešní zkušenosti s tou fuchtlí z úřadu sociálních služeb věřil, že tihle lidé jsou schopni čehokoliv.

Na monitoru v místnosti si znovu pustil záběry z průmyslové kamery. Bedlivě je sledoval a porovnával je přitom s podrobnými údaji o pohybech Bishopova mobilního telefonu, které mu připravila detektivka Corbinová. Mužem na obrazovce byl Brian Bishop. Grace si tím byl naprosto jist – ledaže by měl Bishop dokonalého dvojníka. Vzhledem k tomu, že podle záznamů odešel z bezprostředního okolí hotelu Lansdowne Place a poté se do něj opět vrátil, však byla pravděpodobnost, že by měl přesně na správném místě v přesně stejnou dobu přesně stejného dvojníka, nepřijatelně nízká.

Grace si do zápisníku načmáral slovo spolupachatel a připojil za ním velký otazník.

Mohl někdo zajít tak daleko, aby ve snaze vypadat jako Brian Bishop podstupoval plastickou operaci? A jak by v tom případě získal od Bishopa čerstvý vzorek spermatu?

Jeho myšlenky přerušil hlas, který volal jeho jméno. Grace otočil hlavu a spatřil silně zarostlý obličej George Erridgea z fotodokumentačního oddělení. Erridge, který neustále vypadal jako badatel po návratu z expedice, vzrušeně kráčel jeho směrem a v ruce držel hrst něčeho, co vypadalo jako fotografický papír.

„Víš, jak jsi mi dal včera ty záběry z průmyslovky z Královské sussexské nemocnice, Royi? S tím vousatým vlasatým chlapem ve slunečních brýlích, co tam v neděli ztropil scénu?“

Grace už na to téměř zapomněl. „Ano?“

„No, a já jsem něco objevil! Vložil jsem toho chlapa do programu, který vyvinuli na Horké lince pro pohřešované osoby. Jo? Ten program odhaluje změny v identitě lidí – ukáže ti, jak by mohli vypadat za pět, za deset, za dvacet let. Jo? S vlasama, bez vlasů, s vousama, bez vousů a tak. Snažím se přesvědčit Tonyho Casea, že bysme do toho programu taky měli investovat.“

„A co jsi zjistil?“ vyzvídal Grace.

Erridge položil na stůl první fotografii. Grace na ní spatřil muže s hustým plnovousem, dlouhými nepoddajnými vlasy, které mu padaly hluboko do čela, a s velkými tmavými brýlemi na očích. Na sobě měl tílko, plandavou košili, stejně plandavé kalhoty a sandály.

„A teď jsme řekli počítači, aby mu sundal ty dlouhé vlasy, vousy a sluneční brýle, jo?“

„Dobře,“ řekl Grace.

Erridge před něj položil druhou fotografii. „Poznáváš ho?“ Grace se díval na Briana Bishopa.

Několik okamžiků neříkal nic a pak jen hlesl: „Do prdele. Skvělá práce, Georgi. Ale jak jste probůh dostali za brýle ty jeho oči?“

Erridge se zazubil. „Měli jsme štěstí. Jedna průmyslovka je taky na pánském. A ten tvůj chlap si tam sundal brýle, aby si je otřel. Takže jsme získali záběr jeho očí!“

„Děkuju ti,“ řekl Grace. „Tohle je hvězdný výkon!“

„To řekni tomu neústupnýmu parchantovi Tonymu, jo? Ten program u nás potřebujem. Kdybysme ho měli na oddělení, mohl jsem ti ty fotky přinést už včera.“

„Řeknu mu to,“ slíbil Grace, vstal a rozhlédl se po Adrienne Corbinové, mladé detektivce, která pracovala na telefonních záznamech. „Nevíte někdo, kde je Corbinová?“ zeptal se přítomných.

„Má pauzu, Royi,“ odpověděla Bella Moyová.

„A nemůžeš se s ní spojit a požádat ji, aby se sem rychle vrátila?“

Posadil se, upřeně se zadíval na obě fotografie a začal přemýšlet. Ta proměna byla mimořádná. Dokonalá metamorfóza z uhlazeného a pohledného muže v individuum, před nímž člověk raději přešel na druhou stranu chodníku, než aby mu zkřížil cestu.

Neděle, napadlo Roye. Bishop byl v nemocnici v neděli pozdě dopoledne. Tou dobou byl ještě volný.

A v neděli dopoledne někdo pořezal střechu Cleina auta.

Grace začal listovat zprávou s časovou chronologií, až dospěl k nedělnímu dopoledni. Bishop při svém prvním výslechu uvedl, že dopoledne strávil ve svém hotelovém pokoji, kde vyřizoval e-maily, a poté odjel na oběd za nějakými přáteli. Ve zprávě nechyběla zmínka, že policie kontaktovala Robina a Sue Brownovy, kteří jí potvrdili, že Bishop k nim dorazil kolem půl druhé a zpátky odjel krátce po čtvrté. Manželé bydleli ve vesnici Glynde, což bylo z Královské sussexské nemocnice podle Graceova odhadu patnáct až dvacet minut jízdy.

Časová značka na první fotografii pořízené ze záběrů z nemocnice ukazovala dvanáct padesát osm. Vycházelo to těsně, ale bylo to možné. Rozhodně to bylo možné.

Grace se přesunul na časové ose zpátky, až k nedělnímu ránu. Službu konající styčná důstojnice pro rodinu Linda Buckleyová uvedla, že Bishop setrval v hotelu zhruba do dvanácti hodin, kdy jí oznámil, že jede na oběd a odpoledne se vrátí, nasedl do svého bentley a vyrazil pryč. Jako čas jeho návratu uvedla Linda šestnáct hodin pětačtyřicet minut.

Graceovo znepokojení zesílilo. Bishop si snadno mohl udělat během cesty do nemocnice zajížďku a vzít to kolem pitevny. Ale proč? Jaký to proboha mělo smysl? Jaký pro to měl motiv?

Jenže pro vraždu Sophie Harringtonové také žádný zjevný motiv neměl.

Do místnosti vletěla Adrienne Corbinová. Funěla námahou a silně se potila – její pořízkovitá postava rozhodně nebyla na tohle vedro dělaná. „Chtěl jste mě vidět, pane?“

Grace se jí omluvil, že ji ruší během přestávky, a vysvětlil, co potřebuje: chtěl, aby Corbinová rekonstruovala ze záznamů z mobilních stožárů a průmyslových kamer Bishopovy pohyby od nedělního poledne, kdy odjel z hotelu, do okamžiku, kdy dorazil do domů manželů Brownových v Glynde.

„Starče?“ ozval se zničehonic Branson, který celou dobu tiše seděl za svým počítačem.

„Co je?“

„Jestli se Bishop nechal ošetřit na pohotovosti, tak se tam musel podepsat do registru, ne?“

Náhle si Grace uvědomil, jak strašlivě je unavený a jak silně mu to otupuje mysl. Je vůbec možné, že takovou věc přehlédl? „Chceš něco slyšet?“ řekl Bransonovi.

„Jsem jedno ucho.“

„Někdy si myslím, že máš vážně mozek.“

KAPITOLA 113

Grace záhy zjistil, že uondat úředního šimla na sociálních službách byla úplná hračka v porovnání s telefonickým maratónem, který museli absolvovat s Brightonským zdravotnickým trustem jakožto s provozovatelem Královské sussexské nemocnice. Glennu Bransonovi trvalo déle než půldruhé hodiny, než ho různí lidé přepojili na různé jiné lidi a než se tito různí jiní lidé vrátili z různých jednání. Nakonec ho odkázali na jistého vedoucího pracovníka, který byl oprávněn schválit zveřejnění informací chráněných lékařským tajemstvím. Teprve poté nastoupil na scénu Grace a začal podepírat svou žádost argumenty.

Dalším problémem bylo, že žádný člověk jménem Bishop nebyl v kritickou neděli na pohotovosti ošetřen a že s poraněním ruky bylo toho dne naopak ošetřeno plných sedmnáct pacientů. Naštěstí měl právě službu dr. Raj Singh, a tak Grace urychleně vyslal Bransona do nemocnice s fotografií z průmyslové kamery v naději, že Singh muže na snímku pozná.

Krátce po půl páté vyšel z vyšetřovací místnosti a zatelefonoval Cleo, aby zjistil, jak to zvládá.

„Dneska je klidný den,“ odpověděla Cleo. Její hlas zněl unaveně, ale jinak docela vesele. „Celou dobu tu mám dva detektivy, kteří procházejí seznamy. Zrovna s Darrenem uklízíme a pak mě odveze domů. Jak se máš ty?“

Grace jí tlumočil svůj předchozí rozhovor s detektivem-inspektorem Polem.

„Nevěřila jsem, že by to mohl být Richard,“ řekla Cleo se zvláštní úlevou v hlase, která Roye znepokojovala. Věděl, že se chová iracionálně, ale kdykoliv se Cleo zmínila o svém bývalém snoubenci, vloudila se jí do hlasu jakási vřelost, což ho štvalo. Jako by s ním skončila, ale ne tak docela. „Zdržíš se v práci dlouho?“ zeptala se.

„Ještě nevím. O půl sedmé mám poradu a uvidíme, co se na ní vyvrbí.“

„Co by sis dal k večeři?“

„Tebe.“

„A jak bych měla být upravená?“

„Nahá, jen s listem hlávkového salátu.“

„Tak přijeď, co nejdřív budeš moct. Potřebuju tvoje tělo.“

„Miluju tě,“ řekl Grace.

„Ty se mi taky docela líbíš!“

Grace se rozhodl využít první volné chvíle za celý den a zamířil přes celou budovu na oddělení Národní policejní počítačové sítě, kde nebohá Janet McWhirterová strávila tak velkou část svého profesního života.

V těchto rozlehlých kancelářských prostorách, kde pracovalo i mnoho civilních počítačových expertů z oddělení, obvykle panoval čilý ruch. Dnes odpoledne tu však vládla zdrcená atmosféra. Grace zaklepal na dveře jedné z uzavřených kanceláří. Dříve zde pracovala Janet McWhirterová, zatímco nyní tu měla podle štítku na zdi vedle dveří kancelář Lorna Baxterová, vedoucí oddělení Národní policejní počítačové sítě a rozkrývání informací. Grace Lornu podobně jako Janet znal už delší dobu a velmi si ji oblíbil.

Nečekal na odpověď a otevřel dveře. Pětatřicátnice Lorna byla v pokročilém stavu těhotenství. Hnědé vlasy, které dříve nosívala dlouhé, měla nyní ostříhané nakrátko a do rovné mnišské ofiny, která jen podtrhovala přírůstek na váze, patrný v jejím obličeji. Ačkoliv měla na sobě lehké a volné květované šaty, v tomto vedru očividně trpěla.

Když Grace vstoupil do její kanceláře, Lorna právě telefonovala, nicméně mu rukou pokynula, aby šel dál, a ukázala na židli před svým stolem. Grace zavřel dveře a posadil se.

Malá čtvercová kancelář byla vybavena pracovním stolem, kancelářskou židlí, dvěma židličkami pro návštěvy a vysokou kovovou otevřenou skříní, kterou prakticky vyplňovala hromada přihrádek na spisy. Na stěně napravo od Roye visela karikatura Bárta Simpsona připíchnutá pestrobarevnými připínáčky a také list papíru s velkým nakresleným srdcem a slovy MILUJU TĚ, MAMI!

Lorna ukončila hovor. „Ahoj, Royi!“ řekla na úvod. „Ráda tě vidím.“ Vzápětí pokrčila rameny. „Průser, co?“ Ačkoliv žila už více než dvanáct let v Anglii, stále si zachovávala silný jihoafrický přízvuk.

„Myslíš Janet?“

Lorna se zašklebila. „Byly jsme dobré kamarádky.“

„A co se přesně stalo? Slyšel jsem, že se do někoho zamilovala a stěhovala se s ním do Austrálie, aby se tam vzali.“

„Ano. Byla strašně šťastná. Pochop: bylo jí šestatřicet a nikdy předtím vlastně neměla žádnou vážnou známost. Myslím, že se už skoro smířila s představou, že zůstane do konce života svobodná. Ale pak se seznámila s tím mužem a on jí evidentně vlil novou krev do žil. Za pár týdnů z ní byl úplně jiný člověk.“

„V jakém smyslu?“

„Prošla kompletní proměnou. Vlasy, šaty, všechno. A navíc vypadala strašně šťastně.“

„Jenže pak ji někdo zavraždil.“

„Vypadá to tak.“

„Co o tom jejím snoubenci víte? Ty nebo kdokoliv jiný?“

„Moc toho není. Janet byla velmi uzavřený člověk. Myslím, že jsem ji znala stejně dobře jako všechny ostatní tady, ale ona byla těžko proniknutelná. Dost dlouho trvalo, než se mi vůbec svěřila, že s někým chodí. Moc o něm nemluvila, ale zmínila se, že je velmi bohatý. Prý má velký dům v Brightonu a byt v Londýně. Jenže to mělo jedno velké ale – a to, že byl ženatý. Nicméně prý měl v plánu od manželky odejít.“

„Kvůli Janet?“

„Takhle jí to řekl.“

„A ona mu věřila?“

„Naprosto.“

„Máš tušení, čím se živil?“

„Vyvíjel nějaký software,“ řekla Lorna. „Souviselo to s obsazováním volných kapacit. Podle všeho to byla velice úspěšná firma. Otevíral pobočku v Austrálii a rozhodl se, že tam chce začít nový život – s Janet.“

Obsazování. Grace začal úporně přemýšlet. Obsazování. Ve stejné branži působil i Bishop. „Řekla ti někdy, jak se jmenuje?“

„Ne, to mi neřekla. Pořád mi opakovala, že mi jeho jméno nemůže prozradit, protože je ženatý a ona přísahala, že jejich románek udrží v tajnosti.“

„Janet rozhodně nepůsobila jako člověk, který by někoho vydíral,“ konstatoval zadumaně Grace. „A taky bych neřekl, že měla hodně peněz.“

„Ne, to neměla. Do práce jezdila na starém skútru.“

„Jaký tedy mohl mít ten člověk motiv pro její vraždu – pokud ji tedy skutečně zavraždil?“

„Možná přišli o život oba,“ namítla Lorna. „A zatím se objevilo pouze její tělo.“

„To je taky možné. Někdo šel po něm a ona se shodou nešťastných okolností vyskytla ve špatnou dobu na špatném místě. Nebylo by to poprvé. Už máš nějaké zprávy od vyšetřovacího týmu?“

„Zatím moc nepokročili. Ale objevili jednu zajímavou drobnost.“

„Jakou?“

„Mluvila jsem s Rayem Packhamem – s tím z oddělení hi-tech zločinnosti.“

„Ano, toho znám. Je chytrý.“

„Nainstaloval do počítače, na kterém tady Janet pracovala, detekční software a podařilo se mu obnovit elektronický diář, který Janet při svém odchodu smazala.“

Kdosi zaklepal na dveře a vešel dovnitř. Grace zvedl hlavu a viděl, že ve dveřích stojí jeden povědomý mladík z tohoto oddělení. Lorna se na něj podívala. „Promiň, Dermote, máš něco naléhavého?“

„Ne, žádný problém – přijdu za tebou zítra.“

Mladík odešel a zavřel za sebou dveře.

Lorna se zatvářila tápavě. „Kde jsem to skončila?“

„U Janetina diáře,“ ponoukl ji Grace.

„Jo, jasně. U jednoho data starého zhruba tři čtvrtě roku si zapsala jméno, které tady nikdo nezná. Šlo o jeden prosincový večer a Janet si k němu napsala: Sklenička, Brian.“

„Brian?“

„Ano.“

Grace náhle pocítil mrazení. Brian. Obsazování. Velký dům v Brightonu. Byt v Londýně. Zavražděná žena.

Jeho mozek začal pracovat na plné obrátky a veškerá únava byla tatam. Proto se uprostřed noci probudil s myšlenkami na Janet McWhirterovou? Že by mu mozek podprahově sděloval, že zde existuje spojitost?

„Zdá se, že je to pro tebe důležité, Royi.“

„Možná ano,“ odpověděl. „Kdo vede vyšetřování Janetiny smrti?“

„Detektiv-inspektor Winter, ve dvojce.“

Grace Lorně poděkoval a zamířil přímo do vyšetřovací místnosti závažných incidentů číslo dva, kde všem přítomným vysvětlil možnou spojitost mezi vlastním dvojím vyšetřováním a tím, co se právě dozvěděl.

Nato se vrátil do vyšetřovací místnosti jedna, přičemž se téměř srazil s vítězoslavně se tvářícím Glennem Bransonem, který vyrazil zpoza rohu rychlostí hraničící s během. „Mám ho!“ zvolal, vytáhl z kapsy kus papíru a rozložil ho. „Mám jméno a adresu!“

Grace ho následoval do místnosti.

„Jmenuje se Norman Jecks.“

Detektiv-superintendent se podíval na zmuchlaný list linkovaného papíru s roztřepeným okrajem, který byl evidentně vytržen z bloku s kroužkovou vazbou. Na jednom řádku bylo napsáno Sackville Road 262B, Hove.

Pohlédl na Bransona. „To není Bishopova adresa.“

„Ne, to není. Ale tuhle adresu uvedl ten člověk v neděli dopoledne na pohotovosti. Ten přestrojený Brian Bishop. Možná vede dva životy.“

Grace se díval na papír a zmocňoval se ho nepříjemný pocit. Jako by se v jeho vnitřnostech zatahovaly mraky. Že by měl Brian Bishop druhý domov? Tajný domov? Že by vedl tajný život? „A tahle adresa skutečně existuje?“

„Bella se dívala do volebního registru. Na té adrese skutečně jeden Norman Jecks bydlí.“

Grace se podíval na hodinky. Cítil, jak se mu do žil vlévá adrenalin. Bylo deset minut po šesté. „Na poradu se vykašli,“ řekl Bransonovi. „Zjisti, který soudce má dneska službu, a požádej ho o povolení k prohlídce. A pak svolej Místní podpůrný tým. Zajedeme k Normanu Jecksovi na návštěvu. Pokud možno co nejrychleji.“

Otočil se a sprintem vyrazil přes labyrint chodeb na oddělení Národní policejní počítačové sítě.

Lornu Baxterovou zastihl ve chvíli, kdy vycházela ze dveří.

„Lorno,“ řekl jí zadýchaně, „měla bys ještě chviličku?“

„Musím vyzvednout nejstarší ratolest z plavání.“ Podívala se na hodinky. „Je to něco rychlého?“

„Potrvá to jen pár minutek – je to vážně důležité – promiň, že tě s tím otravuju. Nepletu se, že Janet McWhirterová měla oprávnění provádět zápisy do národní počítačové sítě?“

„To se nepleteš. Byla tady jediná, kdo k tomu měla pověření.“

„A ty zápisy prováděla sama? Bez dohledu?“

„Ano.“

„Nemohla bys mi v té databázi něco vyhledat?“

Lorna se usmála. „Vidím, že mě potřebuješ na dýl než na pár minut. Řeknu někomu, ať vyzvedne Claire za mě,“ odpověděla a vytáhla z kabelky mobilní telefon.

Posadili se do její kanceláře, Lorna vyťukala pár povelů na klávesnici a přihlásila se do sítě. „Dobrá,“ řekla, „tak spusť!“

„Potřebuju, aby ses mi podívala na něčí trestní rejstřík. Jaké informace ti k tomu člověku musím poskytnout?“

„Stačí jeho jméno, věk a adresu.“

Grace jí uvedl Bishopovy osobní údaje a pak už jen poslouchal ťukání kláves.

„Brian Desmond Bishop, narozen 7. září 1964?“

„To je on.“

Lorna se naklonila blíž k obrazovce. „V roce 1979 ho brightonský soud pro mladistvé odsoudil ke dvěma letům v nápravně výchovném ústavu pro mladistvé za znásilnění čtrnáctileté dívky,“ začala číst. „V roce 1985 mu Korunní soud v Lewesu vyměřil dvouletou podmínku za těžké ublížení na těle, jehož obětí byla žena. Sympaťák!“

„Neobsahuje ta položka nějakou anomálii?“ dotázal se Grace.

„Anomálii? V jakém smyslu?“

„Nemohl s ní někdo manipulovat?“

„No, je tu snad jen jedna věc, ale ta není zas tak neobvyklá.“ Lorna se na něj podívala. „Takhle staré záznamy už většinou zůstávají netknuté – prostě leží bez povšimnutí ve spisu. Mění se jen tehdy, když se v nich něco doplňuje nebo vylepšuje – třeba když se objeví nové důkazy, když se ruší nějaký starý rozsudek, napravuje se nějaká chyba a tak podobně.“

„Můžeš mi říct, kdy se naposledy měnil tenhle záznam?“

„To se ví!“ Lorna energicky přikývla. „Pokaždé když se v záznamu něco mění, zůstane v něm elektronická stopa. Tady taky jedna je.“

Grace se napřímil. „Vážně?“

„Každý člověk, který má právo zápisu, dostane individuální přístupový kód. A kdykoliv pak vylepšujeme nějaký záznam, zanecháme v něm stopu v podobě data a našeho přístupového kódu.“

„Dokážeš zjistit, čí je přístupový kód v tomhle záznamu?“

Lorna se na něj usmála. „U tohohle přístupového kódu nemusím nic zjišťovat, protože ho znám. Patří Janet. Tenhle záznam pozměnila dne…,“ naklonila se blíže k obrazovce, „sedmého dubna letošního roku.“

Graceovi povážlivě stoupla hladina adrenalinu. „Vážně?“

„E-he.“ Lorna se zamračila, vyťukala cosi na klávesnici a znovu se zadívala na monitor. „To je zajímavé,“ poznamenala. „Toho dne byla naposledy v práci.“

KAPITOLA 114

O hodinu a půl později, tedy krátce před osmou hodinou večer, už Nick Nicholl pomalu projížděl v označené policejní vectře po Sackville Road. Grace seděl na předním sedadle a pod sakem měl neprůstřelnou vestu. Za ním si rovněž v neprůstřelné vestě hověl Glenn Branson. Oba muži počítali čísla domů na ušmudlaných budovách v edwardiánském stylu. V patách se jim držely dvě policejní dodávky ford transit, v nichž seděli uniformovaní členové dvou Místních podpůrných týmů.

„Dvě stě padesát čtyři!“ hlásil Glenn Branson. „Dvě stě padesát osm. Dvě stě šedesát. Dvě stě šedesát dva! Jsme tady!“

Nicholl zaparkoval vedle zaprášeného fordu fiesta a dodávky zastavily za ním.

Grace zavolal vysílačkou členům druhého podpůrného týmu, aby objeli objekt z druhé strany, postavili se k zadnímu vchodu a ohlásili se, jakmile budou na pozici.

O dvě minuty později se mu ve vysílačce ozvalo hlášení, že druhý tým je připraven.

Vystoupili z auta. Grace sdělil ohledávači, aby prozatím zůstal v autě, a jako první vyrazil po betonových schodech dolů. Prošel kolem dvou popelnic a poté kolem umazaného arkýřového okna se zataženými závěsy. Venku bylo stále denní světlo, i když ho rychle ubývalo, takže skutečnost, že se uvnitř nesvítilo, ještě nemusela znamenat, že je objekt prázdný.

Ošklivě šedé hlavní dveře se dvěma matnými skleněnými tabulkami zoufale potřebovaly nový nátěr a také plastový zvonek už zažil lepší časy. Grace ho stiskl, ale žádný zvuk se neozval. Stiskl ho silněji. Ticho.

Roy tedy ostře zaklepal na tabulky. A poté zavolal: „Policie! Otevřete!“

Opět žádná reakce.

Zaklepal znovu a hlasitěji. „Policie! Otevřete!“ Otočil se k Nichollovi a řekl mu, ať pošle někoho z podpůrného týmu pro beranidlo.

O chvíli později se objevili dva statní členové podpůrného týmu a jeden z nich nesl dlouhé žluté válcové beranidlo na vylamování dveří.

„Můžu, šéfe?“ zeptal se detektiva-superintendenta.

Grace přikývl a muž vrazil beranidlo do jedné ze skleněných tabulek. K úžasu všech se od ní válec odrazil. Muž udeřil beranidlem ještě silněji, ale tabulka i tentokrát odolala.

Branson s Nichollem se na sebe zamračili. „Copak, jedls jako kluk málo špenátu?“ zavtipkoval mužův kolega z podpůrného týmu.

„Do prdele s tím!“

Kolega, který byl ještě urostlejší než první agent, převzal beranidlo a rozmáchl se s ním. O chvíli později se však i on tvářil zkroušeně, neboť nástroj se znovu odrazil od okenní tabulky.

„Sakra!“ ulevil si, „Má tam pancéřové sklo!“ Vrazil beranidlem do oblasti zámku. Dveře se prakticky nepohnuly. Rozmáchl se znovu a pak ještě jednou, až mu na čele vyrazil pot. Nakonec pohlédl na Roye. „Myslím, že nemá rád zloděje.“

„Očividně dal na rady našeho důstojníka pro prevenci kriminality,“ dovolil si Nick Nicholl vzácně zažertovat.

Agent jim gestem naznačil, aby mu uhnuli z cesty, rozehnal se a vší silou udeřil beranidlem do středu dveří. Do vzduchu vylétlo pár třísek, ale dveře se jen prohnuly.

„Vyztužené,“ prohlásil chmurně. Ohnal se ještě jednou a pak znovu, až se dřevo konečně vyštípalo a objevil se pod ním ocelový plát. Trvalo další čtyři údery, než se plát vychlípl natolik, že se dveřmi dalo prolézt.

Jako první vstoupilo do bytu šest agentů podpůrného týmu, aby zjistili, zda uvnitř někdo není. Po pár minutách odemkl jeden z nich zevnitř poškozené dveře a vyšel ven. „Byt je prázdný, pane.“

Grace agentům poděkoval a požádal je, aby odešli – vysvětlil jim, že chce omezit počet policistů v objektu na minimum, aby mohla být provedena soudní prohlídka.

Poté si nasadil rukavice a vstoupil dovnitř. Ocitl se v malém a tmavém sklepním bytě, jehož podlaha s ošuntělým kobercem byla téměř do posledního centimetru pokryta částečně vykuchaným počítačovým vybavením, hromadami motoristických časopisů a automobilovými manuály. V celém bytě byla cítit plíseň.

Na protější straně místnosti se nacházel pracovní stůl s počítačem a klávesnicí. Celá stěna před ním byla polepená novinovými výstřižky a něčím, co vypadalo jako bloková schémata rodokmenů. Napravo se nacházely otevřené dveře vedoucí do tmavého průchodu.

Grace přešel přes místnost, přičemž musel opatrně našlapovat, aby neporušil věci rozházené na podlaze, až dorazil ke staré otočné židli u pracovního stolu. V tom okamžiku si všiml, co je připíchnuto na zdi.

A naprosto zkoprněl.

„Sakra!“ utrousil Glenn Branson, který teď stál přímo vedle něj.

Byla to galerie novinových výstřižků. Většina stránek vystřižených nebo vytržených z Argusu i z celostátních deníků evidentně referovala o kariéře Briana Bishopa. Bylo zde několik jeho fotografií včetně svatební fotografie s Katii. Hned vedle visel článek natištěný na růžovém papíru Financial Times, jenž pojednával o raketovém vzestupu Bishopovy firmy International Rostering Solutions a o tom, že tato společnost v loňském roce pronikla do žebříčku stovky nejrychleji rostoucích firem ve Spojeném království, kterou sestavuje list Sunday Times.

Grace si matně uvědomoval, že se kolem něj hemží Branson i další lidé, nasazují si gumové rukavice, otevírají dveře i zásuvky a opět je zavírají, avšak jeho pozornost se teď plně soustředila na další článek přilepený leukoplastí na stěnu. Byla to první stránka pondělního vydání Argusu, která obsahovala velkou fotografii Briana Bishopa s manželkou a ve výřezu také menší snímek jeho samého. V jednom sloupečku pod fotografií pak bylo červeně zakroužkováno Graceovo slovo: Zloduch.

Grace si přečetl celou pasáž:

„Jedná se o mimořádně ohavný zločin,“ prohlásil hlavní vyšetřovatel případu, detektiv-superintendent Grace. „… jsme odhodláni pracovat čtyřiadvacet hodin denně, abychom vydali spravedlnosti zloducha, který tento čin spáchal.“

Náhle před ním Nick Nicholl zamával tenounkým dokumentem, který vypadal jako nějaký právní dokument. „Právě jsem našel tuhle nájemní smlouvu. Má garáž! Vlastně dvě – ve Westbourne Villas.“

„Zavolej do místnosti detektivů,“ poručil Grace. „Ať někdo sepíše novou žádost o prohlídku, předloží ji stejnému soudci a přiveze ji sem. A ať sebou hodí!“

Když se pak znovu upřeně zadíval na rudý kroužek kolem slova Zloduch, uslyšel velice ustaraný hlas Glenna Bransona: „Šéfe, myslím, že by ses měl kouknout na tohle.“

Grace prošel krátkou chodbičkou do vlhké ložnice, která měla místo oken jen úzký světlík vysoko pod stropem. Osvětlovala ji jediná holá nízkowattová žárovka v objímce nad postelí. Ta byla pečlivě ustlaná a opatřená zdobeným krémovým přehozem.

Na přehozu ležela dlouhá hnědá paruka, knír, plnovous, černá baseballová kšiltovka a tmavé sluneční brýle.

„Ježíši!“ zamumlal Grace.

Glenn Branson reagoval tak, že pouze ukázal prstem za Roye. Ten se otočil. A to, co spatřil, mu zmrazilo všechny buňky v těle.

Na stěně byly přilepeny tři zvětšené fotografie pořízené – alespoň podle Graceových znalostí tohoto oboru – pomocí teleobjektivu.

Na prvním snímku figurovala Katie Bishopová. Na sobě měla dvoudílné plavky a opírala se o něco, co vypadalo jako přední zábradlí jachty. Její postava byla přeškrtnuta velkým červeným křížkem. Druhá fotografie zachycovala Sophii Harringtonovou, konkrétně její zvětšený obličej na rozmazaném pozadí, které vypadalo jako nějaká londýnská ulice. Také ona byla přeškrtnuta červeným inkoustem.

Na třetí fotografii figurovala Cleo Moreyová – otáčela se právě od hlavního vchodu Ústavu soudního lékařství Brightonu and Hove.

Cleo přeškrtnutá nebyla.

Grace vytáhl z kapsy mobilní telefon a vytočil její domácí číslo. Cleo se mu ozvala po třetím zazvonění.

„Jsi v pořádku, Cleo?“ zeptal se jí Grace.

„Naprosto,“ odpověděla Cleo. „Nikdy mi nebylo líp.“

„Poslouchej, já to myslím vážně.“

„Já tě poslouchám, detektive-superintendente Royi Gracei,“ zadrmolila Cleo. „Hltám každé tvoje slovo.“

„Chci, abys zamkla dům a zajistila dveře bezpečnostním řetízkem.“

„Zamknout dům,“ zopakovala Cleo. „A zajistit dveře bezpečnostním řetízkem.“

„Ale chci, abys to udělala hned, ano? Počkám na telefonu.“

„Vy jste někdy tak pánovitý, detektive-superintendente! Dobrá, už vstávám z gauče a přecházím k hlavním dveřím.“

„Zajisti je, prosím tě, řetízkem.“

„Už na tom pracuju!“

Grace uslyšel cinkot řetízku. „A nikomu neotevírej, dobře? Vůbec nikomu, dokud za tebou nepřijedu. Dobře?“

„Nikomu neotevírat, dokud za mnou nepřijedeš. Rozumím.“

„A co dveře od střešní terasy?“ zeptal se Grace.

„Ty jsou zamčené vždycky.“

„Zkontroluješ je?“

„Už tam běžím.“ Cleo znovu dovádivě zopakovala Graceovy instrukce: „Vyjít ke střešní terase. Zkontrolovat, jestli jsou zamčené dveře.“

„Zvenku tam žádné dveře nevedou, že ne?“

„Co jsem se naposled koukala, tak ne.“

„Budu u tebe, co nejdříve to půjde.“

„To bych ti radila!“ vyhrkla Cleo a zavěsila.

„Dostala jsi velmi dobré rady,“ pronesl za ní neznámý hlas.

KAPITOLA 115

Cleo měla pocit, jako by se jí žíly naplnily mrznoucí vodou. V panické hrůze se otočila.

Pár centimetrů za ní stála vysoká postava a mávala velkým kladivem. Od hlavy až k patě byla zahalena v olivově zeleném ochranném obleku, který páchl plastem, na rukou měla gumové rukavice a na hlavě plynovou masku. Její tvář Cleo vůbec nepoznala – viděla jen dvě kulaté tmavé čočky zasazené do šedé gumy, která byla zakončena černým kovovým filtrem ve tvaru rypáku. Postava tak vypadala jako mutant, jako nějaký zlovolný hmyz.

Po chvíli rozeznala za čočkami oči. Nebyly to však Richardovy oči. Tyhle oči neznala.

Byla bosá a cítila se naprosto bezbranně. Ustoupila o krok zpátky, bleskurychle vystřízlivěla a roztřásla se. Chtěla začít křičet, ale křik se jí zasekl kdesi hluboko v jícnu. Udělala další krok zpět a zoufale se snažila přemýšlet s chladnou hlavou, avšak v jejím mozku jako by nastal zkrat. Opírala se zády o dveře, pevně se na ně tiskla a přemýšlela, jestli má dost času je otevřít a začít křičet o pomoc.

Jenže nezajistila před chvílí dveře tím zatraceným bezpečnostním řetízkem?

„Nehýbej se a neublížím ti,“ řekla postava tlumeným hlasem připomínajícím mutanta ze seriálu Dr. Who.

No jasně, pomyslela si Cleo. Stojíš v mém domě, v ruce držíš kladivo, ale nemáš v plánu mi ublížit.

„Kdo – kdo – kdo?“ Slova se jí chrlila z úst v přiškrcených výtryscích, zatímco její oči divoce těkaly mezi maniakem před ní, podlahou a stěnami a hledaly nějakou zbraň. Poté si uvědomila, že stále drží v ruce bezšňůrový telefon. Bylo na něm i tlačítko intercomu, po jehož stisknutí se v ložnici rozdrnčel druhý přístroj. Cleo je v minulosti několikrát omylem zmáčkla a nyní se zoufale snažila rozpomenout, kde na číselníku se nachází. Potají mačkala prstem jedno tlačítko po druhém, ale nic se nedělo.

„S tím autem jsi měla z pekla štěstí, že jo, štětko?“ Hluboký a tlumený mužský hlas zněl jedovatě.

„Kdo – kdo…“ Cleo se strašlivě třásla, nervy se jí v nitru kroutily do uzlíčků, a pokaždé když se pokusila promluvit, sevřelo se jí hrdlo, jako by je někdo stáhl prádelní šňůrou.

Stiskla další tlačítko a v pokoji nad nimi se vzápětí ozval pronikavý zvuk. Muž na jediný pomíjivý zlomek vteřiny zvedl obličej ke stropu. Cleo se ve stejném okamžiku střelhbitě vymrštila a co nejsilněji ho udeřila telefonem do spánku. Uslyšela prasknutí. Muž zachroptěl šokem a bolestí a Cleo viděla, jak se bokem kácí k zemi. Na okamžik byla přesvědčena, že se jí ho podařilo omráčit. Kladivo mu vyletělo z ruky a s rachotem dopadlo na dubovou podlahu.

Časový miliardář sebou zmámeně škubl a uvědomil si, že je v masce velmi špatně vidět. Byla to chyba. Nemohl se spolehnout na periferní vidění. Vůbec to zatracené kladivo neviděl. V zorném poli měl jen tu štětku – ve zvednuté ruce držela rozbitý telefon. A pak se náhle vrhla k podlaze. V tu chvíli zahlédl muž přímo před ní záblesk ocelového kladiva. Ach ne, to ne!

Skočil jí po pravé noze, chytil ji za nahý kotník, který jí čouhal z džínsů, a škubl za něj. Cítil, jak se ta ženská kroutí, jak je silná a houževnatá, jak se mrská jako velká ryba. Na chvíli zahlédl kladivo a opět je ztratil z dohledu. A pak se mu chladná ocel náhle zableskla přímo před očima a vzápětí ucítil pronikavou bolest v levém rameni.

Zatraceně, ona ho praštila.

Pustil jí nohu, vymrštil se dopředu, popadl jí chomáč dlouhých světlých vlasů a ostře ji přitáhl k sobě. Ta ženská zaúpěla, klopýtla, otočila se a pokusila se mu vymanit. Muž zatáhl ještě silněji a škubl jí hlavou tak prudce, až se mu zdálo, že jí zlomil vaz. Ona však jen zaúpěla bolestí i vztekem a otočila se čelem k němu. Muž jí tedy vší silou zarazil čelo do spánku a vzápětí viděl, jak se kladivo otáčí jako káča na podlaze. Navzdory omezenému zornému poli se k němu pokusil doškrábat, ale vtom ucítil trýznivou bolest v levém zápěstí. Ta štětka ho kousla.

Ohnal se pravou pěstí, zasáhl ji na neznámé místo, ohnal se ještě jednou a zoufale se pokusil vyprostit zápěstí ze sevření jejích zubů. Udeřil ji potřetí a pak i počtvrté, přičemž sám křičel bolestí.

Royi! Myslela si Cleo zoufale a zběsile hryzala ve snaze ukousat mu celou ruku. Prosím tě, přijeď, Royi! Proboha, vždyť jsme si před chvilkou volali. Kdybys to byl položil jen o vteřinku později. O jedinou vteřinku…

Vtom ucítila úder do levého ňadra. A pak další úder do tváře. Muž ji uchopil za ucho a začal ho kroutit, kroutit a kroutit. Bože, ta bolest byla mučivá. Zdálo se, že jí chce to ucho utrhnout!

Cleo vykřikla, pustila mu ruku, co nejrychleji se od něj odkutálela a škrábala se po kladivu.

Náhle však ucítila na kotníku stisk podobný svěráku. Muž prudce škubl dozadu a Cleo se začala sunout obličejem po podlaze. Když se otáčela, aby se mu bránila, zahlédla před svým obličejem prolétnout stín a vzápětí ucítila křupavý, oslepující, omračující úder. Náhle padala na záda a zmámeně sledovala rozmazaný pohyb stropních svítidel nad hlavou.

Teprve nyní si všimla, že se muž opět zmocnil kladiva, že klečí na jednom koleni a škrábe se na nohy. Jenže Cleo nehodlala dopustit, aby ji ten maniak přemohl, nehodlala zemřít ve vlastním domě, nehodlala se nechat zabít šílencem s kladivem. Rozhodně ne právě nyní, právě v okamžiku, kdy její život opět dostával smysl, kdy byla tak hluboce zamilovaná…

Zbraň.

V místnosti musí být nějaká zbraň. Ta láhev od vína na podlaze u gauče. Muž v masce už byl na nohou.

Cleo teď ležela před knihovnou, a tak popadla jednu vázanou knihu a mrštila ji po něm. Vedle. Vytáhla další svazek, tlustý a těžký výcuc z Conana Doylea, vzepřela se na kolena a jediným plavným pohybem po něm knihu hodila. Tentokrát už ho zasáhla do prsou, takže se na okamžik zapotácel, avšak kladivo stále držel v ruce. A stále se k ní blížil.

Navzdory bolesti a vzteku Cleo náhle pocítila i strach. Začala se zoufale rozhlížet kolem sebe, až si všimla prázdného akvária na stole. Vymrštila se kupředu, popadla akvárium a šplouchavě je zvedla. Bylo tak zatraceně těžké, že ho sotva udržela v rukou. Rozmáchla se a vychrstla na muže jeho obsah – několik litrů vody a pár kousků řecké architektury. Náraz vody muže překvapil, takže ustoupil o několik kroků. V tu chvíli po něm Cleo vší silou mrštila samotné akvárium. Zasáhlo ho do kolenou a srazilo ho jako kuželku. Muž tlumeně zařval vztekem a bolestí. Akvárium dopadlo na podlahu a roztříštilo se.

Muž však stále držel kladivo a pomalu začínal vstávat. Cleo se znovu zběsile rozhlédla kolem sebe ve snaze zvážit všechny možnosti. V kuchyni byly nože. Aby se k nim však dostala, musela by proběhnout kolem něj.

Nahoru, pomyslela si. Měla k dobru několik okamžiků, než se muž vzpamatuje. Mohla by vyběhnout nahoru do ložnice a zamknout za sebou dveře. A v ložnici byl telefon!

Časový miliardář se vyškrábal na nohy a snažil se ignorovat trýznivou bolest. Všude kolem něj se rozléhal zvuk jeho dechu, jako by se ocitl v batyskafu. S ryzí, nevýslovnou nenávistí prošpikovanou i jistou dávkou zadostiučinění sledoval, jak její bosá chodidla mizejí na schodišti.

Hluboko v jeho nitru se ozval palčivý chtíč.

Tam nahoře nic není, miláčku!

Znal tento dům do posledního centimetru. V kapse kalhot ochranného obleku mu cinkaly klíče od dveří vedoucích na střešní terasu i od zámků všech trojitých oken v domě. Její mobilní telefon ležel na gauči vedle otevřené složky obsahující nějaký projekt, na kterém zřejmě právě pracovala.

Muž teď cítil vzrušení. Stejně jako Sophie Harringtonová se i tahle ženská srdnatě bránila a to ho velice dráždilo. Usmál se vzpomínce na všechny noci, kdy spal se Sophií Harringtonovou, zatímco ona ho celou dobu pokládala za Briana Bishopa.

Největší vzrušení však pociťoval právě nyní. Z vědomí, že za pár minut už se bude milovat se ženou detektiva-superintendenta Gracea.

Zloduch.

Příště si dobře rozmyslíte, než někoho zase nazvete ZLODUCHEM, detektive-superintendente Gracei.

Levá holeň ho pálila jako čert, ale on přesto belhavě vyrazil kupředu. U stěny poklekl a vytrhl ze zdi telefonní linku vedoucí do základny bezšňůrového telefonu. Když opět vstával, všiml si, že má v levé noze těsně pod kolenem rozšklebenou ránu a že se mu z ní řine krev. Bylo to špatné, ale momentálně s tím nemohl nic dělat. Opatrně položil nohu na první schod. V plynové masce to nebylo tak snadné, protože neviděl dost dobře pod sebe.

Navíc se mu zdálo, že ani s rovnováhou na tom není v posledních dnech moc dobře. Stále cítil horečku, a přestože užíval léky, které mu dali v nemocnici, ruka se mu příliš dobře nehojila. Obléct si tenhle kostým bylo odvážné rozhodnutí. Muži se zamlouvala představa, že jím tu štětku pořádně vyděsí. Ze všeho nejvíce se mu však líbilo, že bude-li nalezena třetí oběť s plynovou maskou, bude detektiv-superintendent Grace vypadat jako pitomec, protože vyjde najevo, že drží ve vazbě nevinného člověka. To se mu úžasně líbilo.

Když nad tím tak uvažoval, byla ta plynová maska vlastně mistrovský tah! Musel za ni Brianovi poděkovat – náhodou ji našel v prádelníku vedle postele Bishopových, když hledal hračky, s nimiž by pobavil Katii.

Byla to jediná věc v celém jeho životě, za niž mohl bratrovi poděkovat.

Cleo zabouchla dveře ložnice. Cítila, jak je překysličená. Ve stavu blízkém slepé panice popadla viktoriánský fotel na konci postele a došoupala ho ke dveřím. Poté se vrhla k velké posteli, popadla ji za jednu nohu a zkusila ji zvednout. Postel se však ani nehnula. Cleo to zkusila znovu. Nic. „Tak pohni se, ty krávo!“ Její oči těkaly po pokoji a hledaly cokoliv dalšího, co by se dalo použít jako barikáda. Dovlekla ke dveřím svůj malý, černě nalakovaný dřevěný prádelník a vklínila mezi něj a postel židli. Nebylo to nic geniálního, ale snad by tahle úprava mohla odolat dost dlouho na to, aby stihla zatelefonovat Royovi nebo možná na policii. Ano, nejdříve na policii a poté Royovi.

Když však stiskla tlačítko, aby telefon aktivovala, zakňučela hrůzou. Linka byla hluchá.

Ocelová klika dveří se začala otáčet. Pomalu. Neuvěřitelně pomalu. Jako by se Cleo dívala na zpomalený záběr sunoucí se kupředu po jednotlivých snímcích.

A pak se náhle ozvalo hlasité BUCH-BUCH-BUCH – muž zřejmě kopal do dveří nebo do nich bušil kladivem. Cleo se hrůzou sevřel žaludek. Dveře se hýbaly, i když jen o zlomky centimetrů. Po chvíli uslyšela štípání dřeva a zděšeně si uvědomila, že je to dřevěný fotel a židle, které se pomalu rozpadají.

V zoufalství odběhla k oknu. Nacházela se v prvním patře, ale možná by se odtud dalo vyskočit. Rozhodně to bylo lepší než zůstávat tady. Napadlo ji, že i kdyby se při seskoku zranila, bude na zahrádce ve větším bezpečí. Vzápětí jí však přejel mráz po zádech.

Okno bylo zamčené a chyběl v něm klíček.

Cleo se začala zběsile rozhlížet po něčem těžkém – její oči těkaly po lahvičkách s parfémy, spreji na vlasy, botách. Co? Co? Proboha, co?

Na nočním stolku stála kovová lampička. Cleo ji uchopila za horní konec a udeřila kulatým podstavcem do okna. To se však nerozbilo.

Dole zahlédla jednoho ze sousedů – mladého muže, s nímž čas od času zdvořilostně konverzovala. Tlačil přes nádvoří bicykl, držel si u ucha mobilní telefon a byl pohroužen do rozhovoru. Po chvíli vzhlédl, jako by se snažil zjistit, odkud se ozývá to bouchání. V tu chvíli na něj Cleo začala zběsile mávat. Muž jí také zvesela zamával a dál tlačil bicykl k bráně.

Cleo za sebou uslyšela další bušení.

A další zvuk štípajícího se dřeva.

KAPITOLA 116

Branson našel pod matrací Normana Jeckse ukrytý malý stříbrný mobilní telefon Nokia s předplacenou kartou. Předal ho Graceovi, jenž se právě mrzutě díval na hodinky. Bylo téměř devět hodin večer a on měl stále větší obavy o Cleo, která zůstala sama doma, přestože se její dům nacházel v relativním bezpečí zástavby chráněné příjezdovou branou.

„Dej ho do sáčku,“ řekl roztržitě a napadlo ho, že by měl za Cleo vyslat hlídkový vůz, aby se ujistil, že je v pořádku.

Od chvíle, kdy Nick Nicholl zatelefonoval do Sussex House a požádal kolegy, aby sepsali žádost o povolení k prohlídce garáží Normana Jeckse a odnesli ji stejnému soudci, který schválil první žádost, uplynulo už více než tři čtvrtě hodiny. Sesmolení té zatracené žádosti přitom mohlo trvat maximálně deset minut, patnáct minut trvala jízda k soudci domů a jeho podpis měl být desetivteřinovou formalitou. Plus dalších patnáct minut na cestu sem. Jistě, Grace i ve své netrpělivosti věděl, že do odhadu nezapočítal prostoje, dopravní zácpy a další okolnosti, ale to mu bylo fuk. Měl strach o Cleo. Muž, o němž si myslel, že je bezpečně zašitý v leweském vězení, byl ve skutečnosti na svobodě.

A před pár dny provedl své oběti jednu z nejhrůzyplnějších věcí, jakou kdy Grace viděl.

PROTOŽE JI MILUJEŠ.

Právě když Branson zavíral důkazní sáček, vzpomněl si Grace na spekulaci o mobilním telefonu s předplacenou kartou. „Vlastně počkej, Glenne. Ukaž mi ho.“

Podle současných předpisů měly být všechny zajištěné telefony bezodkladně a nedotčené odevzdány přímo na telekomunikační oddělení v Sussex House. Na to však momentálně nebyl čas, stejně jako Grace neměl čas na dobrou polovinu nových opatření vymyšlených nějakými idiotskými bafuňáři, kteří nikdy v životě neokusili reálný svět.

Vzal mobil do rukavic, zapnul ho a s úlevou kvitoval, že ho přístroj nepožádal o kód PIN. Pokusil se přijít na to, jak se s ním zachází, ale pak to vzdal a předal mobil Bransonovi. „Ty jseš číman přes techniku,“ řekl. „Dokážeš mi vyvolat seznam naposledy volaných čísel?“

Branson stiskl pár kláves a za několik vteřin ukázal Graceovi displej. „Volal z něj jen třikrát.“

„Jenom třikrát?“

„E-he. Jedno z těch čísel poznávám.“

„Jo?“

„Je to taxislužba Hove Streamline – 202020.“

Grace si zapsal ostatní dvě čísla a vytočil informace. Jedno číslo patřilo hotelu du Vin. Druhé hotelu Lansdowne Place.

„Vypadá to, že nám Bishop možná říkal pravdu,“ prohodil detektiv-superintendent zamyšleně.

Ohledávač, který je doprovázel do bytu, náhle zvolal: „detektive-superintendente, myslím, že tohle byste měl vidět!“

Kousek od vchodu do kuchyně se nacházel kumbál na košťata. Žádná košťata však v něm evidentně už dlouho nebyla. Grace se užasle rozhlédl po kumbálu, který dnes sloužil jako miniaturní kontrolní centrum. Na stěnách bylo rozmístěno deset malých televizních monitorů, vesměs vypnutých, před nimiž se táhl pult s malou otočnou židlí vepředu a něčím, co vypadalo jako hromada nahrávacích přístrojů.

„Co to sakra je? Součást jeho bezpečnostního systému?“ zeptal se Grace.

„Má tu tři vchody – nechápu, k čemu potřeboval deset monitorů, pane,“ řekl ohledávač. „A vevnitř ani venku navíc nejsou žádné kamery – kontroloval jsem to.“

V tom okamžiku vstoupil do kumbálu Alfonso Zafferone a v ruce držel podepsané povolení k prohlídce garáží Normana Jeckse.

Grace s Bransonem nechali Nicka Nicholla a ohledavače pokračovat v prohlídce bytu a o deset minut později už stáli u malé řady garáží zastrčené za širokou obytnou ulicí lemovanou listnatými stromy a velkými viktoriánskými vilami a dvojdomky. Mezi garážemi bylo i několik malých firem – pár autoopraven, jedno designové studio a jedna softwarová firma ale v tuto denní dobu už měly všechny zavřeno. Podle nalezených dokumentů si Norman Jecks pronajímal garáže číslo 11 a 12. Na modře natřených dřevěných dveřích obou garáží visely mohutné visací zámky.

Gorila Místního podpůrného týmu, která před chvílí vyrazila dveře bytu, plus čtyři další členové jeho týmu stáli ve střehu před garážemi. Byla už téměř tma a u řady garáží panovalo přízračné ticho. Grace všechny kolegy poučil, že jakmile budou dveře otevřené a garáže budou vypadat prázdné – což bylo pravděpodobné –, nemá nikdo chodit dovnitř, aby se oba objekty před pozdějším ohledáním co nejméně kontaminovaly.

O chvíli později udeřilo do středu dveří žluté beranidlo, vyštíplo dřevo kolem petlice a srazilo celý zámek i s rozeklaným kusem dřeva na podlahu. Do garáže začalo současně svítit několik baterek, mimo jiné i Graceova.

Vnitřek garáže, který téměř celý vyplňoval automobil zakrytý plachtou, byl jinak prázdný a tichý. Vonělo to tu motorovým olejem a starou kůží. Na podlaze u protější strany se zaleskly dva červené špendlíky a vmžiku zmizely. Pravděpodobně myš nebo potkan, pomyslel si Grace, ukázal ostatním, aby počkali venku, vstoupil dovnitř a začal se rozhlížet po vypínači. Nalezl ho a vzápětí se u stropu rozsvítily dvě znepokojivě zářivé žárovky.

U zadní stěny garáže stál pracovní stůl a na něm jakýsi stroj. Grace měl pocit, že podobný stroj vídal ve výrobnách klíčů. Na stěně za ním visela řada různých, pečlivě uspořádaných odlitků. Na ostatních stěnách pak byly rovněž velice úhledně rozvěšeny nejrůznější nástroje. Z celé garáže čišel pořádek a čistota.

Na podlaze ležel malý a velmi starý kufr. Grace otevřel zámky. Kufr byl plný starých zažloutlých složek, firemních dokumentů a dopisů. Kousek ode dna pak Grace našel modrý školní deník z roku 1976. Opět kufr zavřel – na pečlivé prohledání obsahu bude mít tým dost času později.

S Bransonovou pomocí poté sňal z automobilu plachtu a odhalil nablýskaný sedan jaguár Mk2 3,8 v barvě měsíčního kamene. Byl v tak dokonale udržovaném stavu, že navzdory stáří vypadal jako zbrusu nový. Jako by právě sjel z výrobní linky rovnou sem, aniž se musel umazat od silnice.

„Nádhera!“ řekl Branson obdivně. „Něco takového by sis měl taky pořídit, starče. Pak budeš vypadat jako ten čímanskej detektiv v telce, inspektor Morse.“

„Díky,“ řekl Grace a otevřel kufr. Byl prázdný a vypadal stejně nově jako exteriér. Grace ho znovu zavřel, přesunul se do zadní části garáže a zadíval se na stroj na výrobu klíčů. „Proč si někdo pořídí takový stroj?“

„Aby na něm vyráběl klíče?“ nadhodil Branson poněkud neužitečně.

„Čí klíče?“

„Klíče od všeho, kam se chceš dostat.“

Grace požádal agenty podpůrného týmu, aby se začali věnovat vedlejší garáži.

Když se dveře rozštíply a otevřely, první věcí, na níž spočinulo světlo z jeho baterky, byla dvojice registračních značek opřená o zeď. Grace zamířil rovnou k nim a klekl si. Na obou stálo LJ04 NWS.

Bylo to číslo bentleye Briana Bishopa.

A dost možná to bylo číslo, které ve čtvrtek v noci vyfotografovala kamera s automatickým rozpoznáním registrační značky.

Grace rozsvítil. I v této garáži panoval stejně dokonalý pořádek jako v té vedlejší. Uprostřed podlahy se nacházel hydraulický zvedák schopný zvednout celé auto. Ostatní nástroje pak byly úhledně uspořádány podél stěn. Grace zamířil k zadní stěně garáže, aby se podíval, co leží na pracovním stole, a vzápětí celý zkoprněl. Byl to dílenský manuál k vozu MG TF 160. Ke Cleinu autu.

„Myslím, že jsme právě trefili jackpot,“ řekl chmurně Bransonovi. Vytáhl mobilní telefon a zavolal Cleo na pevnou linku. Čekal, že mu to zvedne po dvou zazvoněních, jak to obvykle dělávala. Jenže telefon nyní zvonil dál – čtyřikrát, šestkrát, osmkrát. Desetkrát.

Bylo to zvláštní, protože po šestém zazvonění se měl sepnout záznamník. Proč se tak nestalo? Grace jí zavolal na mobil. Uslyšel osm zazvonění a pak se mu sepnula hlasová schránka.

Něco tu nebylo v pořádku. Grace se rozhodl, že počká ještě několik minut, kdyby byla Cleo náhodou na toaletě nebo v koupelně, a pak to zkusí ještě jednou. Upřel pozornost zpět k manuálu MG.

Několik stránek bylo označeno žlutými nalepovacími lístky – jednou z nich byl začátek kapitoly o centrálním zamykání, druhou kapitola o vstřikování paliva. Grace znovu zavolal Cleo. Telefon donekonečna vyzváněl. Zkusil tedy mobil. Ozvalo se osm zazvonění a pak znovu hlasová schránka. Grace jí nechal vzkaz, aby mu okamžitě zavolala – jeho obavy každou vteřinou sílily.

„Myslíš si totéž co já?“ zeptal se Branson.

„Co?“

„Že možná máme ve vazbě nesprávného člověka?“

„Začíná to tak vypadat.“

„Jenže já to stejně nechápu. Byls přece u rodičů toho Bishopova dvojčete. A říkals, že to jsou poctiví lidi, ne?“

„Jo, byl to smutný starý pár, který na mě působil docela poctivě.“

„A taky jsi říkal, že jejich adoptovaný syn – Bishopovo dvojče – zemřel, nebo ne?“

„Ano.“

„Sdělili ti číslo jeho parcely na hřbitově?“ Grace přikývl.

„Takže když je mrtvý, jak to, že je pořád tady? To tu máme co dělat s duchem, nebo jak? Nadpřirozené jevy jsou tvoje doména, ne? Myslíš, že máme proti sobě ducha? Duši, která nenašla klid?“

„Nikdy jsem neslyšel, že by duch dokázal ejakulovat,“ prohlásil Grace. „Nebo řídit auto. Nebo tetovat lidi strojní vrtačkou. Nebo přijít na pohotovost a nechat si ošetřit zranění ruky.“

„Jenže mrtví lidi taky nic podobnýho nedělají,“ namítl Branson. „Nebo snad jo?“

„Podle mých zkušeností ne.“

„Jak je teda možný, že tu máme někoho, kdo to dokáže?“

Graceovi trvalo několik okamžiků, než odpověděl: „Protože ten člověk není mrtvý dost.“

KAPITOLA 117

Barikáda nějakým zázrakem stále držela, ale bylo jasné, že dlouho už odolávat nebude. S každým dalším dunivým úderem na dveře o kousíček povolila. Židle nápor nevydržela, a tak ji Cleo nahradila vlastním tělem – zapřela se zády o postel, jejíž deska se jí bolestivě zarývala do páteře, a zaklínila nohy do zásuvek prádelníku.

Ten však nebyl na takový nápor stavěný. Klížil se a spoje pomalu povolovaly. Bylo jasné, že se každým okamžikem rozsype jako před chvílí židle. A až se to stane, bude ten maniak moci odsunout dveře o dobrých padesát centimetrů.

Royi! Kde sakra jsi? Royi! Royi! Royi!

Zdola zaslechla slabé cvrlikání svého mobilního telefonu. Osm zazvonění a pak ticho.

BUCH-BUCH-BUCH! rozléhaly se rány do dveří.

A pak se zdola ozvalo dvojité zapípání – telefon jí marně sděloval, že má vzkaz.

Rány pokračovaly.

Ze dveří vyletěla velká tříska a Cleiným tělem ve spirále projela nová, hluboká vlna strachu.

Bušení snad bylo ještě silnější.

Po další spršce třísek se už ve dveřích objevilo kladivo.

Cleo se pokusila ovládnout panický dech, aby se znovu nepřekysličila. Comůžudělat? ProsímtěBožecomůžudělat?

Kdyby se pohnula, trvalo by útočníkovi pouhých pár vteřin, než by vyrazil dveře úplně. Když však zůstane na místě, za pár minut vytluče ten šílenec do dveří dost velký otvor, aby jím prostrčil ruce. Nebo jím prolezl úplně.

Roy! ProsímtěRoyikdejsiprobohaprosímtěRoyi!

Ozvala se další hlasitá rána, od dveří odletěly další třísky a tentokrát už otvor měřil v průměru osm až deset centimetrů. Vzápětí na něm Cleo spatřila okulár masky, za nímž se mihotal slabý stín oka.

Cleo se chvíli zdálo, že se pozvrací. Hlavou jí začaly bleskově prolétávat obrazy lidí. Její sestra Charlie, její matka, její otec, Roy, lidé, které už možná nikdy neuvidí.

Přece tady neumřu.

Ozvalo se ostré prasknutí podobné výstřelu. Cleo si chvíli myslela, že na ni ten člověk opravdu vystřelil. Poté si však s hrůzou uvědomila, co je to doopravdy. Pravá dolní zásuvka prádelníku, do které tlačila nohou, se rozštípla a její bosé chodidlo proniklo dovnitř. Cleo je vytáhla a zapřela o vedlejší zásuvku. Ta se chvíli zdála pevná. Pak se ovšem celý prádelník začal hroutit.

Časový miliardář si to doopravdy užíval! Jako by otevíral mimořádně problematickou konzervu se sardinkami. Takovou, kde se člověku podaří jen malinko odchlípnout víčko, takže vidí, jak uvnitř leží krásně naskládané sardinky, ale přitom se jich nemůže dotknout ani je ochutnat. Jenže on věděl, že se mu to za pár minut podaří!

Byla tak nespoutaná! Díval se na ni, jak je celá brunátná, jak poulí oči, jak má vlasy celé rozcuchané a zplihlé potem. Na milování bude naprosto úžasná! I když bylo jasné, že ji nejprve bude muset utišit nebo zkrotit. Ale ne příliš.

Ustoupil o dva kroky a třikrát kopl do dveří podrážkou své pevné pracovní boty s kovovou špičkou a podpatkem. Dveře povolily o dobré dva centimetry! To bylo zatím na jeden pokus nejvíc! Teď už to půjde ráz naráz! Víčko se odchlipovalo! Ještě pár minut a bude ji mít v náručí!

Olízl si rty. Už teď ji cítil.

Přestal se obtěžovat s kladivem, znovu ustoupil a kopl do dveří.

Vtom zaslechl pronikavé drnčení zvonku dole. A viděl, jak se výraz té štětky rázem proměnil.

Jen se neboj, já už to vyřídím! Nechceme přece, aby nás někdo rušil v milostném hnízdečku, viď?

Vyfoukl jí polibek. Což však ona samozřejmě neviděla.

KAPITOLA 118

Vedle hlavních dveří do Cleina domu se po obou stranách nacházela okna, ale Cleo měla vertikální žaluzie pečlivě nastavené tak, aby ona ven viděla, ale zvenku do domu vidět nebylo. Grace stál chvíli přede dveřmi, pak nedočkavě zazvonil potřetí a pro jistotu ještě zaklepal na okenní tabuli. Proč se neozývá?

Znovu vytočil číslo jejího mobilního telefonu. A vzápětí uslyšel z útrob domu vyzvánění. Ozývalo se někde dole.

Že by šla Cleo ven a mobil si nechala doma? Že by si šla koupit jídlo do bistra opodál? Podíval se na hodinky. Bylo půl desáté. Odstoupil a pokusil se zaregistrovat nějaký pohyb v oknech nahoře. Možná je na střešní terase, připravuje opékání a neslyší zvonek. Grace poodstoupil ještě dále a srazil se s jakýmsi mladým mužem – ten měl oholenou hlavu, cyklistické kalhoty i dres a před sebou tlačil horské kolo.

„Pardon!“ omluvil se Grace.

„Nic se nestalo.“

Muž mu připadal odněkud povědomý. „Vy tady bydlíte, viďte?“ zeptal se ho.

„Jo!“ Muž ukázal na dům o pár čísel dál. „Taky jsem vás tu párkrát viděl – vy jste Clein přítel, že?“

„Ano. Neviděl jste ji dnes večer náhodou? Čekala na mě, ale zdá se, že není doma.“

Mladík přikývl. „Ano, viděl jsem ji – před pár okamžiky. Mávala na mě z horního okna.“

„Mávala na vás?“

„Jo – zaslechl jsem nějaký zvuk, a tak jsem se podíval nahoru, abych zjistil, odkud se vzal. A uviděl jsem ji v okně. Prostě mi jen tak sousedsky zamávala.“

„Co to bylo za zvuk?“

„Taková rána. Něco jako výstřel.“

Grace ztuhnul. „Výstřel?“

„Chvíli jsem si to myslel. Ale očividně to výstřel nebyl.“ Všechny buňky v Graceově těle začaly bít na poplach. „Nemáte náhodou klíč, že ne?“

Muž zavrtěl hlavou. „Ne. Mám jeden od čísla devět, ale od Cleina domu bohužel ne.“ Podíval se na hodinky. „Už musím letět.“

Grace mu poděkoval. A když pak mladík s cvrkajícím zadním nábojem kola vyrazil pryč, uslyšel detektiv-superintendent přímo nad sebou několik tlumených, ale velmi zřetelných úderů. Jeho úzkost okamžitě přerostla ve slepou paniku.

Rozhlédl se po něčem těžkém a před protějším domem na opačném konci nádvoří spatřil hromadu cihel přikrytých modrou celtou.

Sprintem vyrazil k hromadě, popadl jednu cihlu, cestou zpátky si svlékl sako, omotal si je kolem cihly v ruce, udeřil cihlou do okna nalevo od Cleiných dveří a rozbil je. Pokud by bylo všechno v pořádku a Cleo se teď před ním vynořila cestou z obchodu, nedalo by se zkrátka nic dělat. Rozhodně je to však lepší než riskovat, pomyslel si Grace, vytloukl další skleněné střepy a volnou rukou rozhrnul vertikální žaluzie.

Ke své neskonalé hrůze spatřil uvnitř šílený chaos: rozlitou vodu, roztříštěné akvárium, převrácený konferenční stolek, rozházené knihy.

„CLEO!“ zaječel z plna hrdla. „CLEEEEEOOOOO!“ Otočil hlavu a spatřil mladého muže s bicyklem, který přestal odemykat dveře svého domu a znepokojeně na něj hleděl. „Zavolejte policii!“ zaječel na něj Grace.

Nevšímal si zubatých střepů, které stále trčely z okenního rámu, vyhoupl se na římsu a vrhl se střemhlav do pokoje. Dopadl na ruce, překulil se, co nejrychleji se vyškrábal na nohy a začal se divoce rozhlížet kolem sebe.

Vtom spatřil na podlaze krvavou stopu vedoucí ke schodišti.

Zemdlelý strachem o Cleo vyrazil do schodů. Na odpočívadle v prvním patře nakoukl do otevřených dveří její pracovny a znovu vykřikl její jméno.

V tu chvíli uslyšel přímo nad sebou její tlumený a sevřený hlas: „ROYI, DÁVEJ POZOR! JE TADY!“

Jeho oči vystřelily ke schodišti do druhého patra. Nalevo byla Cleina ložnice, napravo ložnice pro hosty. Plus úzké schodiště na střešní terasu. Alespoň je živá, díkybohu! pomyslel si Grace. Zadržel dech.

Nikde neregistroval žádné známky pohybu. A žádný zvuk s výjimkou tupého dunění jeho srdce.

Věděl, že by měl zavolat posily, ale chtěl naslouchat, chtěl v domě slyšet každičký zvuk. Pomalu, krok za krokem a tak tiše, jak mu to jen boty s gumovými podrážkami umožnily, se začal sunout ke schodišti do druhého patra. Těsně předtím, než dorazil na odpočívadlo, se zastavil, vytáhl znovu mobilní telefon a vytočil 999. „Tady detektiv-superintendent Grace,“ řekl. „Potřebuji okamžitou pomoc na…“

Zahlédl jen stín. A vzápětí měl pocit, že ho srazil náklaďák.

V příštím okamžiku už letěl vzduchem a pak se řítil pozadu ze schodů. Po několika zlomcích vteřiny, které mu však připadaly jako celá věčnost, se ocitl zády na podlaze v přízemí, s nohama zvednutýma na schodech a s ostrou bolestí v hrudníku – zřejmě zlomené nebo prasklé žebro, napadlo ho chmurně. To už se však díval přímo do tváře Briana Bishopa.

Bishop k němu scházel ze schodů. Na sobě měl zelený ochranný oblek, v jedné ruce držel kladivo a ve druhé plynovou masku. Jenže to nebyl Bishop. Nemůže to být on, pomyslel si Grace v zatemnění mysli. Ten je přece ve vězení. Sedí ve vazbě v Lewesu.

Útočník měl obličej Briana Bishopa. Měl i stejný sestřih. Pouze jeho výraz se nepodobal ničemu, co kdy u Briana Bishopa viděl. Byl pokřivený, téměř neforemný nenávistí. Norman Jecks, napadlo Roye. Musí to být Jecks. Tihle dva muži byli naprosto stejní.

Jecks sešel o schod níže a zvedl kladivo. Oči mu zaplály. „Nazval jste mě zloduchem“ řekl. „Nemáte právo nazývat mě zloduchem. Musíte si dávat pozor, co před lidmi řeknete, detektive-superintendente Gracei. Nemůžete lidem jen tak beztrestně nadávat.“

Grace se na muže upřeně podíval a kladl si otázku, zda je jeho mobilní telefon stále v provozu a zda je stále poslouchá operátorka tísňové linky. V naději, že ano, vykřikl co nejhlasitěji: „Brighton, Gardener’s Yard, dům číslo 5!“

Všiml si, že muž nervózně zatěkal očima.

V tu chvíli se nahoře náhle ozvalo vrzání dřeva o dřevo.

Norman Jecks na okamžik otočil hlavu a podíval se přes rameno za zvukem.

Grace využil okamžiku. Vzepřel se na loktech a co nejsilněji vykopl pravou nohu přímo Jecksovi do slabin.

Jecks překvapeně hekl a zkroutil se bolestí. Kladivo mu vypadlo z ruky, chvíli poskakovalo po schodech a nakonec prolétlo Graceovi kolem hlavy. Ten znovu napřáhl nohu k dalšímu kopu, avšak Jecksovi se navzdory bolesti podařilo mu ji zachytit a vztekle ji zkroutit na stranu. Graceovi projela kotníkem prudká bolest. Začal se obracet ve směru kroucení, aby mu Jecks nezlomil kotník, a přitom vymrštil druhou nohu. Ucítil náraz do něčeho tvrdého a uslyšel bolestivý výkřik.

Vtom zahlédl kladivo a vyrazil pro ně. Než se však stačil zvednout, Jecks se na něj vrhl a přišpendlil mu zápěstí k podlaze. Grace napřel všechny síly, které v těle sebral, šťouchl oběma lokty dozadu, vymanil se ze sevření a znovu se překulil. Jecks se však obrátil s ním a uštědřil mu jednu ránu do tváře a druhou do zátylku. Grace teď ležel obličejem na podlaze, vdechoval vůni laku na dřevo, cítil, jak ho tiskne k zemi smrtelná váha a jak se jeho hrdlo stahuje v sevření, které každou vteřinou sílilo.

Znovu se ohnal loktem, ale stisk ještě zesílil a začal ho dusit. Grace teď dýchal jen s největší námahou.

Náhle však sevření povolilo. A o zlomek vteřiny později přestala tisknout jeho tělo k zemi drtivá váha. Grace se otočil a uviděl proč.

Oknem lezli dovnitř dva policisté.

Na schodišti se ozvaly další kroky.

„Jste v pořádku, pane?“ zavolal jeden strážník.

Grace přikývl, navzdory trýznivé bolesti v pravé noze a v hrudi se vyškrábal na nohy a vyrazil do schodů. Vystoupal na odpočívadlo a překročil plynovou masku. Po Jecksovi jako by se slehla země. Grace vyběhl do druhého patra a spatřil Cleo. Se silně zhmožděným obličejem a krvavou ránou na čele nervózně vykukovala zpoza rozmlácených a pootevřených dveří do ložnice.

„Jsi v pořádku?“ hlesl.

Cleo přikývla, ale vypadala naprosto v šoku.

Nad nimi se ozvala rána. Grace nehleděl na bolest, vyběhl vzhůru a viděl, jak se dovírají dveře od střešní terasy. Na terasu pokrytou dřevěnými palubkami dorazil právě včas, aby stihl zahlédnout olivově zelenou šmouhu, která v ubývajícím světle mizela po požárním žebříku na protější straně.

Dal se do běhu, vyhnul se grilovacímu kotlíku, stolům, židlím i rostlinám a vyrazil po úzkém kovovém žebříku dolů. Jecks už byl v polovině nádvoří a mířil k hlavní bráně.

Ta se zavřela právě ve chvíli, kdy k ní Grace dorazil. Aniž vnímal cokoliv jiného, stiskl červené tlačítko otevírání a začal s těžkou bránou cloumat. Nečekal, až ho doběhnou dva strážníci, a sám klopýtavě a zadýchaně vyrazil na ulici. Jecks měl před ním náskok dobrých sto metrů – belhavě sprintoval kolem řady zavřených starožitnictví a také kolem jedné nálevny s jazzovou hudbou, před níž zevloval hrozen hostů blokujících chodník i část vozovky.

Grace se řítil za ním. Byl odhodlán toho parchanta dostat. Byl naprosto, naprosto odhodlán a všechno ostatní na celém světě jako by se mu pro tuto chvíli vypařilo z mysli.

Jecks odbočil doleva na York Place. Ten hajzl byl rychlý. Kristepane, ten byl vážně rychlý. Grace sprintoval, co mohl, hrudník měl v jednom ohni a jeho plíce jako by drtily kameny. Nezkracoval vzdálenost, ale alespoň dokázal s Jecksem držet krok. Po pravé straně minul kostel svatého Petra. Pak jedno čínské bistro a po něm nekonečnou řadu prodejen na levé straně. Všechny s výjimkou restaurací s rychlým občerstvením však už měly zavřeno a svítily v nich jen výlohy. Kolem se míhaly autobusy, dodávky, osobní auta a taxíky. Grace se vyhnul chumlu mladých lidí a nespouštěl oči z olivově zeleného obleku, který stále více splýval s temnotou snášející se na York Place a poté na London Road.

Po chvíli dorazil Jecks na křižovatku u Preston Circus. Na semaforu svítila červená a přímo před ním projížděla řada aut. Jecks však přesto silnici sprintem proběhl a pokračoval po London Road. Grace se musel na okamžik zastavit, protože po silnici si to právě šinul náklaďák a těsně za ním se táhla souvislá, zdánlivě nekonečná šňůra aut. No tak, no tak, no tak! Ohlédl se přes rameno a kousek za sebou zahlédl oba strážníky. Otočil se a zcela neuváženě, jako by ho téměř oslepil pálivý pot v očích, se vrhl do vozovky před oslnivá světla reflektorů, vstříc vzteklému troubení autobusu.

Diky pravidelnému běhání byl docela ve formě, ale netušil, jak dlouho to ještě vydrží.

Jecks, který teď běžel necelých dvě stě metrů před ním, zpomalil, otočil hlavu, spatřil Gracea a znovu nabral rychlost. Kam sakra běží?

Na pravé straně silnice se rozkládalo parkoviště. Nalevo pak stály domy, přestavěné na kanceláře a také paneláky. Graceovi neunikla paradoxní skutečnost, že momentálně probíhal kolem Ředitelství pro děti, rodiny a školy při Městském úřadu Brightonu and Hove, kam během svého vyšetřování rovněž zavítal.

Za chvíli se musíš unavit, Jecksi. Tohle ti neprojde. Nebudeš ubližovat mé milované Cleo a myslet si, že ti to projde.

Jecks však běžel dál: kolem garáže, přes další křižovatku, kolem další řady prodejen.

A pak za sebou Grace konečně uslyšel pronikavé kvílení sirény. Že už bylo načase, pomyslel si. O chvíli později vedle něj zpomalil hlídkový policejní vůz, okénko na straně spolujezdce se stáhlo a Grace uslyšel praskání statické elektřiny, po němž se ve vysílačce ozval hlas dispečera.

Grace chvíli jen lapal po dechu a nemohl promluvit. Nakonec mladému strážníkovi sdělil: „Přede mnou. Ten chlap v zeleném obleku. Zastavte ho za každou cenu!“

Auto vyrazilo vpřed a modré světlo majáčku dál probleskovalo večerem. Těsně za Jecksem zamířil vůz k obrubníku, a ještě než stačil zastavit, otevřely se dveře na straně spolujezdce.

Jecks se otočil, vyrazil zpět směrem ke Graceovi a po pár metrech odbočil doprava k železniční stanici Preston Park.

Grace zaslechl zvuk další sirény. Další posily. Dobře.

Zarputile utíkal za Jecksem do strmého svahu lemovaného po obou stranách domy. Přímo před nimi se táhla vysoká cihlová zeď s tunelem, jímž se dalo projít na jednotlivá nástupiště a na ulici na protější straně. U zdi parkovaly dva taxíky.

Také před samotným nádražím se nacházelo seřadiště taxíků obsazené dvěma vozy a napravo od něj vedla neupravená obytná ulice, která se několik set metrů táhla podél železniční trati.

Jecks do ní odbočil.

První policejní vůz se prořítil kolem Roye za Jecksem. Ten však náhle udělal čelem vzad, vnořil se do tunelu a vyběhl po schodech na nástupiště pro vlaky jedoucí jižním směrem. Cestou minul mladou ženu s kufrem a muže v obleku.

Grace běžel za ním. Vyhnul se těmto i dalším pasažérům a po chvíli si všiml, že Jecks upaluje přes nástupiště dozadu. Poslední dveře vlaku, který stál na nástupišti, byly ještě otevřené – právě se z nich vykláněl průvodčí a dával povel svítilnou. Vlak se začal rozjíždět.

Jecks seskočil z nástupiště a zmizel Graceovi z dohledu. Že by byl na kolejích?

Vlak zrychloval, zanedlouho projel kolem Roye poslední vagon s průvodčím a Grace spatřil červené koncové světlo soupravy. Jecks se držel madla na zadní straně posledního vagonu a jeho nohy nejistě spočívaly na nárazníku.

Grace zaječel na průvodčího: „Policie, zastavte ten vlak! Vzadu vám visí člověk!“

Průvodčí – vytáhlý mladý muž ve špatně padnoucí uniformě – však na něj jen užasle hleděl, zatímco vlak dál nabíral rychlost.

„Policie! Jsem policejní důstojník! Stáááát!“ zaječel Grace znovu. Průvodčí však už byl několik metrů před ním a musel ho velmi špatně slyšet.

Přesto zalezl dovnitř a Grace vzápětí uslyšel pronikavé zazvonění. Vlak začal s nesnesitelným skřípěním brzd zpomalovat. Ozvalo se syčení stlačeného zvuku a souprava padesát metrů za nástupištěm se škubnutím zastavila.

Grace seskočil do kolejiště, přičemž si dával pozor, aby se nedotkl proudové kolejnice, a klopýtavě vyrazil přes pražce zarostlé plevelem a zaházené štěrkem.

Průvodčí seskočil, vyrazil ke Graceovi a mával přitom svítilnou. „Kde je?“

Grace mu ho ukázal. Jecks se bázlivě podíval na proudovou kolejnici pod sebou, přelezl si na pravý nárazník a skočil. Neodrazil se však dostatečně a pravým chodidlem zavadil o proudovou kolejnici. Objevil se modrý záblesk a po něm obláček kouře. V kolejišti zapraskalo a vzápětí se odtamtud ozval výkřik. Jecks s hlasitým žuchnutím dopadl na štěrk uprostřed vedlejšího kolejiště, dunivě narazil hlavou do kolejnice a zůstal nehybně ležet.

Grace ve světle baterky viděl, jak Jecksova noha trčí v prapodivném úhlu z kolejiště, a chvíli byl přesvědčen, že muž před ním je mrtev. Ve vzduchu se vznášel štiplavý zápach spáleniny.

„Hej!“ zaječel v panice průvodčí. „Jede sem další vlak! Devět padesátka!“

Grace slyšel, že kolejnice začínají zpívat jako ladička.

„To je ten rychlík! Victoria! Expres! Ježíšikriste!“ Průvodčí se tak třásl, že sotva dokázal udržet baterku na Jecksovi, který se teď oběma rukama chytil kolejnice a snažil se k ní přitáhnout.

Grace přehodil nohu přes proudovou kolejnici a položil ji na štěrkové lože za ní. Chtěl dostat toho parchanta živého.

Jecks se náhle pokusil vstát, ale vzápětí opět se zaskučením upadl. Po tváři mu stékala krev.

„Ne!“ ječel průvodčí na Roye. „Tam jít nemůžete – tam ne!“

Grace zaslechl zvuk blížícího se vlaku. Nevšímal si průvodčího, přehodil druhou nohu za proudovou kolejnici, postavil se do prostoru mezi dvěma kolejemi a podíval se nalevo. Na světla expresního vlaku, který se protrhával temnotou a jako by mířil přímo na něj. Byl teď vzdálený pouhých několik vteřin.

Také mezi druhou a třetí kolejí se táhl volný pás. Grace usoudil, že jeho šířka je dostatečná, bleskurychle se rozhodl a přeskočil přes proudovou kolejnici druhé koleje. Popadl částečně roztavenou podrážku boty na Jecksově zlomené noze, která od něj byla nejblíže a dala se nejsnáze uchopit, a vší silou zatáhl. Reflektory vlaku se blížily. Grace uslyšel Jecksův trýznivý křik, který se vzápětí rozplynul v houkání soupravy. Cítil, jak celá země vibruje a jak koleje zpívají v ohlušujících výškách. Vzápětí ucítil náraz větru. Znovu si Jeckse přitáhl k sobě a nevnímal přitom jeho bolestivé vytí, křik průvodčího ani burácení a hlomoz vlaku. Odpotácel se dozadu, dosmýkal bezvládné Jecksovo tělo přes vnější kolejnici a co nejrychleji a nejtvrději je upustil na drsnou zem.

Vtom ztratil rovnováhu a dopadl bokem zpátky do kolejiště, přičemž se jeho obličej zastavil pouhých pár centimetrů od proudové kolejnice. Vzápětí se ozvalo strašlivé lidské skučení.

Vlaková souprava se dunivě řítila kolem nich a vířila vzduch, který Graceovi vzdouval šaty a cuchal mu vlasy. Skřípavý hlomoz kol byl naprosto ohlušující.

Následoval poslední náraz vzduchu a pak už bylo ticho. Graceovi stříkalo do tváře cosi teplého a lepkavého.

KAPITOLA 119

Ticho jako by trvalo celou věčnost. Grace zalapal po vzduchu a nakrátko se přitom nechal oslnit světlem z baterky. Do obličeje mu znovu vychrstla jakási teplá a lepkavá tekutina. Kužel světla se přesunul z jeho očí o něco dále a Grace spatřil něco, co vypadalo jako úzká kulatá hadice šedé barvy, z níž tryskala červená barva.

Vzápětí si však uvědomil, že to žádná barva není. Byla to krev. A taky to nebyla hadice, nýbrž pravá ruka Normana Jeckse. Vlak tomu člověku přejel ruku.

Grace se vydrápal na kolena. Jecks ležel vedle něj, třásl se a sténal šokem. Grace věděl, že musí zastavit krvácení, že musí okamžitě zaškrtit ránu, jinak Jecks za pár minut vykrvácí.

To už k němu doskákal průvodčí. „Ježíšikriste!“ zvolal. „Ježíšikriste! To je hrůza.“ Po chvíli se k nim připojili i oba policisté.

„Zavolejte sanitku!“ poručil jim Grace. Na oknech zastaveného vlaku zahlédl přilepené obličeje. „Anebo možná zjistěte, jestli v tomhle vlaku nesedí nějaký doktor!“

Průvodčí zíral na Jeckse a nedokázal z něj spustit oči.

„ZAVOLEJTE NĚKDO VYSÍLAČKOU SANITKU!“ zaječel Grace na policisty.

Průvodčí vyrazil k telefonu na návěstidle.

„Už se stalo,“ ujistil ho jeden ze strážníků. „Jste v pořádku, pane?“

Grace přikývl. Stále ztěžka oddechoval a soustředěně hledal něco, čím by se dala zaškrtit tepna. „Ujistěte se, jestli někdo odjel pomoct Cleo Moreyové – dům číslo pět v Gardener’s Yard,“ řekl. Chtěl si sáhnout do kapsy saka, ale pak si uvědomil, že sako zůstalo na podlaze v Cleině domě. „Dejte mi svoje sako!“ křikl na průvodčího.

Ten byl příliš překvapen, než aby mu kladl jakékoliv dotazy – přiběhl ke Graceovi, nechal si svléknout sako a opět odběhl pryč. Grace vstal, uchopil oba rukávy a odtrhl je. Jeden rukáv co nejpevněji ovázal Jecksovi kolem paže, nepříliš daleko od místa utržení. Druhý pak zmačkal do kuličky a přitiskl na ránu jako zátku.

Zadýchaný průvodčí přiběhl zpátky. „Požádal jsem je, aby vypli proud. Nemělo by to trvat dýl než pár vteřin,“ řekl.

A pak se náhle noc změnila v disharmonii kvílivých zvuků. Znělo to, jako by všechna vozidla záchranných služeb v dvojměstí Brighton and Hove najednou zapnula houkačky.

O pět minut později už Grace na vlastní neodbytnou žádost seděl v zadní části sanitky převážející Jeckse do nemocnice – byl rozhodnut dohlédnout na to, aby toho parchanta bezpečně hospitalizovali a aby neměl možnost útěku.

Zdálo se však, že žádné podobné nebezpečí momentálně nehrozí. Jecks byl připoután, do těla měl zavedeny kanyly a sotva byl při vědomí. Zdravotník, který ho pečlivě kontroloval, Graceovi sdělil, že pacient sice utrpěl silnou ztrátu krve, ale jeho život není v bezprostředním ohrožení. Sanitka se nicméně řítila maximální rychlostí městem, siréna houkala a vnitřek vozu se nepříjemně kymácel ze strany ze stranu. A Grace neponechával nic náhodě: před nimi i za nimi jela policejní auta.

Půjčil si od zdravotníka mobilní telefon, zatelefonoval na obě Cleina čísla, ale nikdo se mu neozval. Zdravotník tedy zavolal vysílačkou na centrálu a spojil ho s dispečerkou. Ta Graceovi oznámila, že do Gardener’s Yard už dorazila sanitka a dva lékaři momentálně ošetřují povrchové rány Cleo Moreyové, která s nimi odmítá odjet do nemocnice a za každou cenu chce zůstat doma.

Grace se pak nechal přepojit do hlídkového vozu stojícího před Cleiným domem a uložil dvěma strážníkům, aby zůstali na místě, dokud se nevrátí, a aby u sklenáře zajistili co nejrychlejší výměnu okna.

Než byl s instrukcemi hotov, odbočila sanitka ostře doleva a vyjela do svahu vedoucího k akutnímu příjmu nemocnice.

Grace vystoupil zadními dveřmi a ani na okamžik přitom nespustil oči z Jeckse, přestože se zdálo, že vrah je teď úplně v bezvědomí. Ve stejném okamžiku za nimi přijel houkající policejní vůz a zastavil kousek od nich. Vystoupil z něj mladý strážník, který byl bledý jako stěna a zdálo se, že se každou chvíli pozvrací. Přispěchal k nim a v ruce držel zkrvavený kapesník. „Pane!“ zavolal na Roye.

„Co to tam máte?“

„Tu jeho ruku, pane. Možná se jim podaří mu ji zase přišít. Ale chybí na ní pár prstů. Zřejmě se dostala několikrát pod kola. Nemohli jsme ty prsty najít.“

Grace měl co dělat, aby strážníkovi neřekl, že až si to s Normanem Jecksem vyřídí, ruka už mu pravděpodobně k ničemu nebude. Místo toho jen chmurně utrousil: „Dobrý nápad.“

Bylo krátce po půlnoci, když Jeckse odvezli z operačního sálu. Nemocnici se nepodařilo kontaktovat jednoho místního ortopeda, který úspěšně přišíval oddělené končetiny, a chirurg, jenž měl toho dne službu a právě došil jednoho motorkáře, rozhodl, že ruka vypadá příliš poškozeně.

Grace si ruky v nemocničním obvazu všiml a žádal, aby byla umístěna do lednice – kdyby nic jiného, tak z kriminalistických důvodů. Poté dohlédl na to, aby byl Jecks umístěn do samostatného pokoje ve čtvrtém patře, s mrňavým oknem a bez únikového východu, a zorganizoval služby dvěma strážníkům, kteří měli u vraha nepřetržitě hlídkovat.

A pak konečně nasedl do auta a odjel za Cleo. Už necítil vyčerpání – byl naprosto bdělý, nabuzený, ulehčený a rozjařený. Jen kotník ho při každém zmáčknutí spojky bolel jako čert. Když přijel ke Cleo, s potěšením kvitoval, že na ulici stojí prázdný policejní vůz a že okno už je zaskleno. Dobelhal se ke dveřím jejího domu a uslyšel zevnitř vysavač. Zazvonil na zvonek.

Otevřela mu sama Cleo. Na spánku měla náplast a kolem oka měla tmavou napuchlou podlitinu. Dva strážníci seděli na gauči a popíjeli kávu. Vysavač ležel opodál na podlaze.

Cleo se na něj chabě usmála a pak se zatvářila šokovaně. „Royi, miláčku, ty jsi zraněný!“

Grace si uvědomil, že je stále zbrocený Jecksovou krví. „To je dobrý – nejsem zraněný, akorát se potřebuju převlíknout.“

Dvojice strážníků za ní se zaculila. Grace jim však nevěnoval pozornost. Upřeně se díval na Cleo a cítil neskonalou vděčnost, že se jí nic nestalo. Vzal ji do náručí, políbil ji na rty a pevně ji objal – tak pevně, jako by ji už nikdy v životě nechtěl pustit.

„Bože, já tě miluju,“ zašeptal. „Strašně tě miluju.“

„Já tebe taky.“ Její hlas zněl chraptivě a nevýrazně, skoro jako u dítěte.

„Měl jsem strašný strach,“ řekl Grace. „Strašně jsem se bál, že se ti něco…“

„Dostals ho?“

„Skoro celého.“

KAPITOLA 120

Norman Jecks rozmrzele hleděl na Gracea. Ležel na lůžku v malém pokoji a pravou ruku měl zafačovanou od lokte až k zakrytému pahýlu, kde kdysi bývala ruka. Na levém zápěstí měl přicvaknutý oranžový nemocniční identifikační štítek. Jeho sinalá tvář byla plná modřin a oděrek.

Glenn Branson stál za Gracem a na chodbě hlídkovali dva strážníci. „Norman Jecks?“ dotázal se Grace. Připadalo mu bizarní hovořit s mužem, který byl dokonalým klonem Briana Bishopa, včetně jeho účesu. Jako by jim Bishop předvedl nějaký kanadský žertík a ve skutečnosti byl ve stejnou dobu na dvou místech.

„Jo,“ odpověděl Jecks.

„To je vaše celé jméno?“

„Jmenuju se Norman John Jecks.“

Grace si to poznačil do zápisníku. „Normane Johne Jecksi, já jsem detektiv-superintendent Grace a toto je detektiv-seržant Branson. Objevily se důkazy, na jejichž základě vás zatýkám za podezření z vraždy slečny Sophie Harringtonové a paní Katherine Bishopové. Nemusíte vypovídat, ale pokud se během výslechu nezmíníte o něčem, nač se budete chtít později u soudu spoléhat, může to uškodit vaší obhajobě. Cokoliv řeknete, může být použito jako důkaz. Je to jasné?“

Jecks zvedl o pár centimetrů levou ruku a se smutným úsměvem pravil: „S nasazováním pout budete mít trochu problém, viďte, detektive-superintendente Gracei?“

Roye tato vzdorovitost zarazila. „Dobrá poznámka,“ opáčil. „Ale přinejmenším nám teď nebude dělat potíže rozeznat vás od bratra.“

„Celý svět mě od něj vždycky dokázal rozeznat,“ poznamenal Norman Jecks hořce. „Proč s tím máte problém zrovna vy?“

„Jste ochoten s námi hovořit, nebo si přejete, aby byl u rozhovoru přítomen váš právní zástupce?“ zeptal se Grace.

Jecks se usmál. „Budu s váma mluvit. Co by ne? Mám všechen čas na světě. Kolik byste ho chtěli?“

„Tolik, kolik si ho dokážete vyšetřit.“

Jecks zavrtěl hlavou. „Ne, detektive-superintendente Gracei, myslím, že tohle ve skutečnosti nechcete. Určitě nechcete tolik času, kolik ho mám ušetřeno – věřte mi, že ne.“

Grace se dobelhal k prázdné židli vedle postele a posadil se. „Co jste měl na mysli, když jste před chvílí řekl, že vás celý svět vždy dokázal rozeznat od bratra?“

Jecks se na něj usmál. Byl to týž mrazivý, deformovaný úšklebek, kterým ho obšťastnil včera večer, když za ním scházel ze schodů Cleina domu. „Protože on se narodil do vatičky, zatímco já – víte, s čím jsem se narodil já? S plastovou hadičkou na dýchání v krku.“

„A v čem vás to fyzicky odlišuje od bratra?“

„Brian měl všecko, že jo, hned od prvního dne. Pevné zdraví, zazobané rodiče, vzdělání v soukromý škole. A já? Já měl špatně vyvinuté plíce a první měsíce života jsem strávil v inkubátoru, přímo tady v nemocnici! To je paradox, co? Problémy s hrudníkem jsem měl celá léta. A taky jsem měl naprosto prašivý rodiče. Chápete, co tím chci říct?“

„Upřímně řečeno nechápu,“ odpověděl Grace. „Mně připadali docela příjemní.“

Jecks se na něj upřeně zadíval. „Ne, vážně? A co o nich vůbec víte?“

„Dnes jsem je byl navštívit.“

Jecks se znovu zašklebil. „Já myslím, že ne, detektive-superintendente. Nebo to má být jen nějaká chytačka? Otec umřel v roce 1998, dej Bůh shnít jeho duši, a matka ho o dva roky později následovala.“

Grace chvíli mlčel. „Promiňte, ale jednu věc jsem nepochopil.“

„Co je tady k nepochopení?“ odsekl Jecks. „Bishop měl nádherný domov, kvalitní vzdělání, ten nejlepší start do života, jaký člověk vůbec může mít, a loni se navíc jeho firma – založená na nápadu, který mi ukradl – umístila na seznamu stovky nejrychleji rostoucích firem v Británii. Je to velký zvíře! Boháč! To si říkáte detektiv, když nedokážete tenhle rozdíl poznat?“

„Jaký nápad vám ukradl?“

Jecks zavrtěl hlavou. „Zapomeňte na to. Není to důležité.“

„Vážně? Proč mám tedy pocit, že to důležité je?“

Jecks si náhle položil hlavu na polštář a zavřel oči. „Myslím, že už nechci nic říkat. Teď ne, bez svého právníka ne. Je tu totiž ještě jeden rozdíl. Brian si obstaral hvězdného advokáta – nejlepšího, jaký je za peníze k mání. Zatímco na mě zbude jenom nějaký druhořadý břídil dohozený ex offo. Rozumíme si?“

„Existují i velmi dobří právníci, kteří vás nebudou nic stát,“ ujistil ho Grace.

„Jo, jo, láry fáry,“ odpověděl Jecks, aniž otevřel oči. „Ale se mnou si nelamte hlavu, detektive-superintendente – nikdo si ji se mnou nikdy nelámal. Dokonce ani Bůh ne. Předstíral sice, že mě miluje, ale ve skutečnosti celou dobu miloval Briana. Takže běžte a hýčkejte si tu svou Cleo Moreyovou.“ Jeho hlas zněl jako led. Pak ovšem otevřel oči a významně na Roye mrkl. „Protože ji milujete.“

Přeplněná zasedací místnost byla před páteční ranní poradou prodchnuta atmosférou očekávání.

Roy Grace se zadíval do poznámek a řekl: „Shrnu vám teď hlavní události, které se odehrály v průběhu včerejšího dne po zatčení Normana Johna Jeckse.“ Znovu pohlédl do poznámek. „Významný posun v našem vyšetřování vraždy Katie Bishopové představuje přesvědčivý důkaz poskytnutý dnes ráno soudním odontologem Christopherem Ghentem, podle něhož je autorkou kousnutí nalezeném na uťaté ruce Normana Jeckse Katie Bishopová.“

Odmlčel se, aby nechal zapůsobit význam této informace, a pak pokračoval: „Detektiv-seržant Batchelor zjistil, že jistý Norman Jecks – muž odpovídající popisu našeho zadrženého – dva roky pracoval jako programátor v oddělení softwarového inženýrství pojišťovny Southern Star Assurance Company. Odešel odtamtud až letos v březnu. Načasování je podstatné v tom, že v této firmě skončil přibližně čtyři týdny poté, co Bishop údajně sjednal své manželce u téhož ústavu životní pojistku na tři miliony liber. Vyžádali jsme si všechny Bishopovy bankovní výpisy, abychom zjistili, zda na tuto pojistku někdy platil pojistné. Mám takové tušeni, že dost možná zjistíme, že o ničem podobném opravdu nevěděl.“ Odmlčel se a napil se kávy.

„Pamela a Alfonso prověřili do větší hloubky Bishopovy záznamy v trestním rejstříku. K datům, kdy Bishop své údajné zločiny spáchal, nebo k datům, kdy byl za ně odsouzen, se jim však o nich nepodařilo objevit žádnou zmínku v místním ani v celostátním tisku.“

Otočil na další stránku. „Včera večer jsme při zásahu v objektu garáží pronajatých Jecksem objevili duplikát registračních značek shodujících se se značkami na automobilu bentley, který patří Brianu Bishopovi. Při domovní prohlídce Jecksova bytu v Sackville Road v Hove jsme zároveň nalezli důkazy o nezdravé Jecksově posedlosti – nebo spíše o zdání jeho posedlosti – vlastním dvojčetem, Brianem Bishopem. Zmínil bych se například o nálezu monitorovacího zařízení napojeného prostřednictvím internetu na sledovací kamery ukryté jak v brightonském domě Bishopových, tak i v Bishopově londýnském bytě. Jecks svou nenávist k bratrovi ostatně přiznal i v rozhovoru, který jsem s ním dnes ráno vedl spolu s Glennem Bransonem.“

Grace pokračoval ve výčtu nálezů v Jecksově bytě, přičemž si však ponechal pro sebe informaci o třech telefonních číslech, na která Jecks volal z telefonu s předplacenou kartou. Přiznal by tím totiž porušení předpisů a přístroj už byl tak jako tak předán na telekomunikační oddělení.

Když probral všechny poznámky, které si před poradou do zápisníku napsal, Norman Potting zvedl ruku. „Royi,“ řekl, „vím, že tohle se přísně vzato netýká našeho případu, ale odpoledne jsem se obrátil na všechny cestovní kanceláře v Brightonu and Hove s dotazem, jestli nemají nějaký záznam o tom, že se Janet McWhirterová v dubnu letošního roku zajímala o lety do Austrálie. Přitom jsem narazil i na cestovku s názvem Aossa Travel. Jedna její pracovnice jménem Lena našla ve firemních záznamech dotazník se jménem Janet McWhirterové. A jako spolucestujícího uvedla Janet v dotazníku Normana Jeckse.“

Když porada skončila, zamířil Grace do kanceláře. Nejprve zavolal hlavnímu vyšetřovateli případu Janet McWhirterové a tlumočil mu Pottingova zjištění. Nato zatelefonoval Chrisu Binnsovi, právníkovi Korunní prokurátorské služby, který měl na starosti případ Katie Bishopově, a informoval ho o nejnovějších poznatcích.

Ačkoliv se zdálo, že shromážděné důkazy stále méně hovoří proti Brianu Bishopovi a stále více proti jeho bratrovi, na konečné závěry bylo ještě brzy a dávat si s Bishopovým propouštěním naspěch by bylo neuvážené. Bishop se měl v pondělí dostavit před soud k dalšímu slyšení o možném prodloužení vazby. Grace s Binnsem se tedy dohodli na strategii. Chris Binns si promluví s Bishopovým advokátem a dá mu na vědomí, že v důsledku nových zjištění, které vyšly na světlo, bude mít možná Koruna s dalším stíháním jeho klienta potíže. Pokud tedy Bishop přistoupí na to, že bude policii informovat o místě svého pobytu, a odevzdá cestovní pas, nebude mít Korunní prokurátorská služba v pondělí námitky proti jeho propuštění na kauci.

Roy Grace položil telefon a dlouho mlčky seděl. Jedna část skládanky stále chyběla. Velice podstatná část. Sebral z hromady na stole jeden spis a vytáhl z něj rodný list a osvědčení o adopci Briana Bishopa a také stejné dokumenty týkající se jeho bratra.

Dveře jeho kanceláře se otevřely a dovnitř nakoukl Glenn Branson. „Tak já mizím, starče,“ oznámil.

„Co že vypadáš tak spokojeně?“ zeptal se ho Grace.

„Dovolila mi uložit dneska děti do postele!“

„Panejo! Tomu říkám pokrok. Znamená to, že už brzy dostanu zpátky dům?“

„To nevím. Jedna vlaštovka jaro nedělá.“

Grace se znovu zadíval na osvědčení o adopci. Branson měl pravdu. Jedna vlaštovka skutečně jaro nedělá. A stejně tak se zdálo, že ani dva zatčení muži nedělají vyřešený případ.

Norman Jecks dnes ráno prohlásil, že první měsíce života strávil v inkubátoru. A že jeho rodiče jsou mrtví. Podle jeho rodičů byl zase mrtvý on.

Proč si o sobě navzájem lhali?

KAPITOLA 121

Poprvé za dlouhý, předlouhý týden se Grace dostal do postele před půlnocí. Spal však dosti přerušovaným spánkem, protože se snažil co nejméně hýbat, aby nevyrušil Cleo, která mu nahá a teplá spala jako nemluvně v náručí. Namlouval si, že se možná uklidní, jakmile bude Norman Jecks za mřížemi. Dokud však ležel v Královské sussexské nemocnici, mohl se tak prohnaný člověk jako on snadno dostat ven, a to navzdory policejní ostraze. Zatím tedy Grace v každém neznámém zvuku slyšel potenciální kroky Normana Jeckse.

Ze všeho nejvíce ho – i ji – vyvedla z míry strojní vrtačka Black & Decker, kterou Cleo našla v kredenci na košťata. Nikdy v životě elektrickou vrtačku nevlastnila a v poslední době neměla doma žádné řemeslníky. Jako by jí Jecks nechal po své návštěvě v domě suvenýr, malou připomínku, upomínkový předmět.

PROTOŽE JI MILUJEŠ.

Vrtačka teď ležela v důkazním sáčku bezpečně uzavřeném ve skladu pro důkazy z místa činu, který byl součástí vyšetřovací místnosti závažných incidentů. Graceovi však bylo jasné, že obraz toho, co vrtačka představovala, i slova, která mu dnes téměř neslyšně sdělil Jecks, ho budou pronásledovat ještě hodně dlouho.

Jeho myšlenky se vrátily k Sandy. Ke skálopevnému přesvědčení Dicka Popea, že ji s Lesley viděli v Mnichově.

Pokud to byla pravda a Sandy před nimi utekla, o čem to vypovídalo? O tom, že začala nový život a chce zcela zpřetrhat svazky se životem předchozím? To přece nedávalo smysl. Byli spolu nesmírně šťastni – nebo si to Grace alespoň myslel. Možná měla za sebou nervové zhroucení. V takovém případě by Kullenův návrh, že se obrátí na všechny lékaře, nemocnice a kliniky v oblasti Mnichova, mohl přinést výsledek. Ale co pak?

Pokusil by se s ní Grace znovu začít žít navzdory vědomí, že ho jednou opustila a mohla by to udělat znovu? Zvláště když by tím zničil vše, co existovalo mezi ním a Cleo?

Samozřejmě se nedalo vyloučit, že se Popeovi pletli. Že ve skutečnosti zahlédli cizí ženu, která se Sandy jen velmi podobala – stejně jako se jí podobala Němka, kterou v Englischer Garten sledoval on sám. Bylo to už devět let. A lidé se mění. Někdy přece i jemu dělalo potíže rozpomenout se na Sandyin obličej.

Pravda navíc byla, že jeho srdci teď ze všeho nejvíce záleželo na Cleo.

I onen jediný den v Mnichově přitom málem vyvolal v jejich vztahu roztržku. Rozsáhlé a časově náročné pátrání v celém městě by bylo obrovským podnikem a kdo ví, jaké dopady by mohlo mít? Grace se celých devět let honil za vlastní oháňkou. Možná bylo načase s tím přestat. Možná bylo načase hodit minulost za hlavu.

Usnul s myšlenkou, že se o to přinejmenším pokusí.

A o dvě hodiny později se probudil celý rozrušený a roztřesený ze strašného snu, který se mu zhruba jednou za pár měsíců zdál. Z temnoty se v něm ozýval Sandyin hlas a křičel o pomoc.

Graceovi trvalo téměř hodinu, než zase usnul.

V šest hodin ráno odjel domů, převlékl se do běžecké soupravy a vyrazil na nábřeží. Bolely ho téměř všechny svaly v těle a kotník měl podvrtnutý tak silně, že nemohl pořádně běžet, a tak jen propajdal promenádu tam a zase zpátky, aby se nalokal čerstvého ranního vzduchu a vyčistil si hlavu.

Když posléze vyšel ze sprchy a začal se utírat do ručníku, zaslechl, jak se otevírají dveře Bransonova pokoje a na toaletě se zvedá sedátko. A když si o chvíli později začal mydlit tvář pěnou na holení, slyšel, jak jeho přítel močí s hlasitostí supertankeru vypouštějícího obsah.

Nakonec cinkla nádržka a ozvalo se spláchnutí. „Čaj, nebo kafe?“ zavolal na něj Branson z toalety.

„Slyším dobře?“ zeptal se Grace.

„Jo, rozhodl jsem se, že ti budu dělat milující manželku.“

„Stačí, když uvaříš čaj. Svatební obřad nechej na pozdějc.“

„Dobrá, dobrá. Už se to nese!“

Branson si zvesela broukal, když nesl Graceovi po schodech čaj. Roy se v duchu neubránil otázce, na jakých prášcích je jeho přítel tentokrát. Upřel pozornost zpátky k holení a k problému s Bishopem a jeho bratrem, který se mu zatím nepodařilo vyřešit. Někdy v časných ranních hodinách ho však alespoň napadlo, odkud za to vzít.

Krátce po desáté hodině už opět seděl v malé kukaňovité čekárně na matrice brightonského městského úřadu a v ruce držel složku.

Po pouhých pár minutách vstoupil do čekárny vysoký a uhlazený vrchní matrikář Clive Ravensbourne. Podal Graceovi ruku a vypadal mnohem klidněji, než když se před pár dny setkali poprvé – svou roli v tom jistě hrála zvědavost.

„Detektive-superintendente, moc rád vás opět vidím. Jak vám mohu pomoci?“

„Děkuji, že jste sem přijel v sobotu. Moc si toho vážím.“

„Žádný problém. Mám dnes normální pracovní den.“

„Moje návštěva souvisí se stejným vyšetřováním vraždy, kvůli kterému jsem za vámi přijel ve čtvrtek,“ řekl Grace. „Tehdy jste mi laskavě poskytl informace o jednom dvojčeti. Dnes bych potřeboval, abyste mi je ověřil – je to velmi naléhavé a důležité pro vyšetřování. Některé skutečnosti mi jednoduše nejdou dohromady.“

„Samozřejmě,“ řekl Ravensbourne. „Udělám, co budu moci – vynasnažím se.“

Grace otevřel složku a ukázal na rodný list Briana Bishopa. „Uvedl jsem vám jméno tohoto muže, Desmonda Jonese, a zeptal se vás, zda můžete zjistit, jestli měl dvojče a jak se při porodu jmenovalo. Stejné příjmení však mělo dvacet sedm dětí. Vy jste proto navrhl, že nebudeme muset všechna jména procházet, pokud si příslušný záznam vyhledáme podle rodného listu.“

Ravensbourne rázně přikývl. „Ano, to je pravda.“

„Mohl bych vás požádat, abyste mi to ještě jednou překontroloval?“

„Samozřejmě.“

Ravensbourne si vzal rodný list a odešel z čekárny. Po několika minutách se vrátil s velkou úřední knihou vázanou v tmavě červené kůži, položil ji vedle rodného listu a začal v ní horlivě listovat. Po chvíli se zastavil a ještě jednou se podíval na rodný list. „Desmond William Jones, matka Eleanor Jonesová, narozen v Královské sussexské nemocnici sedmého září 1964 ve tři čtyřicet sedm ráno. A píše se tu Adoptovaný. Je to tak? Je to ten váš člověk?“

„Ano, tato osoba sedí. Nesedí mi ta, kterou jste mi uvedl jako jeho dvojče.“

Matrikář se vrátil ke knize a znovu se zadíval do stránky. „Frederick Roger Jones?“ přečetl. „Matka Eleanor Jonesová, narozen v Královské sussexské nemocnici sedmého září 1964 ve čtyři nula pět ráno. Rovněž následně adoptovaný.“ Zvedl hlavu. „To je to vaše dvojče. Frederick Roger Jones.“

„Jste si jistý? Nemohl jste se splést?“

Matrikář obrátil knihu tak, aby si Grace mohl přečíst obsah. Na stránce bylo pět položek.

„Ten rodný list, který jste mi dal, je v podstatě kopií originálu – originálem je přitom tento zápis, tato položka v knize. Rozumíte mi?“ dotázal se.

„Ano,“ odpověděl Grace.

„Je to přesná kopie. A toto je originální zápis. Vždy po pěti údajích na stránce – vidíte? Dolní dva zápisy se týkají vašich dvojčat, Desmonda Williama Jonese a Fredericka Rogera Jonese.“

Jako by chtěl dokázat svou pravdomluvnost, otočil Ravensbourne na další stránku. „Vidíte, na této stránce je dalších pět…“

V polovině věty se zarazil, obrátil stránku zpátky a pak znovu dopředu. Po chvíli řekl: „Eh. Propána. Bože můj, tohle mě vůbec nenapadlo! Vzpomínám si, že když jste za mnou přišel, měl jsem strašně naspěch. Uviděl jsem to dvojče – a vy jste hledal dvojče. Vůbec mě nenapadlo, že…“

V první kolonce na následující stránce bylo úhledným skloněným černým rukopisem napsáno: Norman John Jones, matka Eleanor Jonesová, narozen v Královské sussexské nemocnici sedmého září 1964 ve čtyři dvacet čtyři ráno.

Grace se na matrikáře podíval. „Znamená to, co si myslím?“ Ravensbourne začal zběsile přitakávat, napůl rozpaky a napůl vzrušením. „Ano. Narodil se o devatenáct minut později. Stejné matce. Nepochybně!“

KAPITOLA 122

Royi Graceovi se míhalo před očima jedno archivní vydání Argusu za druhým. Seděl shrbený před čtečkou mikrofiší v příruční knihovně Brightonu and Hove, prohlížel si film obsahující výtisky tohoto deníku z roku 1964 a čas od času zpomalil, aby se zaměřil na datum vydání. Duben…, červen…, červenec…, srpen…, září.

Zastavil přístroj v polovině stránek ze 4. září 1964 a začal ho pomalu posouvat dopředu. Znovu ho zastavil ve chvíli, kdy se dostal na titulní stránku vydání ze 7. září. Nic podstatného zde však nebylo. Pozorně si přečetl všechny následující stránky s domácím zpravodajstvím, ale ani v nich nic relevantního nenašel.

Hlavním tématem vydání z 8. září byl skandál kolem místního územního plánování. O dvě stránky dál však Graceovi padla do oka fotografie.

Zachycovala tři malá nemluvňata ležící a spící vedle sebe uvnitř proskleného inkubátoru. Ve výřezu byl vložen snímek malého rozmačkaného automobilu. Titulek nad fotografiemi hlásal: Miminka zázračně přežila hrůznou smrtelnou nehodu. Na třetí fotografii byla atraktivní tmavovlasá žena ve věku kolem pětadvaceti let.

Grace si celý článek dvakrát důkladně přečetl a jeho oči se poté vrátily k obrázku novorozenců v inkubátoru, k portrétu ženy i k fotografii automobilu. Při třetím čtení se pokusil nevěnovat pozornost senzačním přívlastkům a soustředit se na fakta.

Policie vyšetřuje, proč sjel ford Anglia 6. září v podvečer za hustého deště na silnici A23 do protisměru a srazil se s nákladním automobilem… Eleanor Jonesová, svobodná matka, učitelka fyziky… myslela si, že čeká dvojčata… léčila se na depresi… Byla v devátém měsíci těhotenství… děti se narodily předčasně císařským řezem a okamžitě putovaly na jednotku intenzivní péče… matka během operace zemřela…

Grace zastavil přístroj, vytáhl mikrofiš, vrátil ji do krabičky a tu předal knihovnici. A pak se téměř rozběhl k východu.

Když jel zpátky do Sussex House, jen stěží dokázal ovládnout vzrušení. Nemohl se dočkat, až večer na poradě uvidí obličeje všech kolegů, ale ze všeho nejvíce se těšil, až to oznámí Cleo – až jí řekne, že bezpochyby dopadli správného člověka.

Nejprve si však chtěl promluvit s ochotnou postadopční poradkyní Lorettou Leberknightovou a položit jí jedinou otázku, aby si vše pro jistotu ještě jednou ověřil. Právě když na hands-free sadě vytáčel její číslo, mu však zazvonil telefon.

Byl to Roger Pole, hlavní vyšetřovatel pokusu o vraždu Cleo Moreyové. Poděkoval mu za informaci o nálezu dílenského manuálu k vozu MG TF v garáži Normana Jeckse a sdělil mu, že Jecks se stal pro jeho tým hlavním podezřelým.

„Další vyšetřování už nebude zapotřebí,“ řekl Grace, zajel k obrubníku a zastavil. „Jen tak ze zájmu: jak je na tom ten nebožák, který chtěl ukrást Cleino auto?“

„Pořád leží na intenzivce v East Grinsteadu. Má popáleniny na 55 procentech těla, ale doktoři předpokládají, že to přežije.“

„Možná bych mu měl poslat květiny za to, že zachránil Cleo život,“ nadhodil Grace.

„Co jsem slyšel, tak by spíš ocenil jeden nebo dva balíčky heroinu.“

Grace se zaculil. „A jak je na tom ten policista z krádeží automobilů?“

„Detektiv Packer? Dobře. Propustili ho z nemocnice, ale má dost těžké popáleniny na tváři a na rukou.“

Grace poděkoval Poleovi za informace a zatelefonoval Lorettě Leberknightové. Když jí oznámil, co se stalo, poradkyně se účastně zasmála. „Já to věděla.“

„Ale pořád mě trápí jedna věc,“ řekl Grace. „Ta jeho první dvě jména, Norman John. Když jsme spolu mluvili poprvé, řekla jste mi, že adoptivní rodiče mění dětem jména, případně jim udělají z příjmení prostřední jméno. V tomto případě však tomu člověku obě jména zůstala. Lze tomu přikládat nějaký význam?“

„Nelze,“ odpověděla poradkyně. „Většina rodičů jména mění, ale někteří ne. A když se někdy pro děti delší dobu žádní adoptivní rodiče nenajdou, putují do pěstounské péče a pěstouni jim obvykle ponechají původní příjmení.“

Cestou do své kanceláře narazil Grace do Glenna Bransona.

„Čím to, že se tváříš tak potěšeně, starče?“ zeptal se ho Branson.

„Nesu dobré zprávy. A ty mimochodem taky vypadáš, že máš dneska sluníčkovou náladu,“ opáčil Grace.

„No jo, já mám taky dobré zprávy.“

„Poslouchám.“

„Nejdřív ty.“

Grace pokrčil rameny. „Vzpomínáš na tu ohavnou sociální pracovnici z úřadu sociálních služeb?“

„Na tu s růžovými vlasy a světle zelenými brýlemi? S ciferníkem jako po smrtelné bouračce?“

„Přesně na tu.“

„Máš s ní rande, že jo? Ta by vážně stála za hřích. Teda pokud jí předtím nasadíš na hlavu papírovej pytel.“

„Ano, mám s ní rande. A taky s jejím šéfem. Dneska ve tři odpoledne. Vzpomínáš, jak jsem jí řekl, že jestli mi zadržuje informace, které by pro nás mohly být užitečné, pověsím ji do průvanu?“

Branson přikývl.

„Vidíš, tak přesně tohle udělám. Pověsím tu štětku do průvanu.“

„Neříkej, že bys byl tak pomstychtivý.“

„Já a pomstychtivý? Ne!“ Grace se podíval na hodinky. „Ale před chvílí jsem se na matrice a v příruční knihovně dozvěděl pár moc zajímavých věcí. Určitě se ti budou líbit. Myslím, že s Normanem Jecksem máme vítězství v kapse. Nemáš chuť zajít v polední pauze na jedno, abych ti to vylíčil?“

„Rád bych, ale musím padat.“

„A jaké dobré zprávy máš ty?“

Detektiv-seržant se rozzářil. „Totiž, ona je to vlastně dobrá zpráva taky pro tebe.“

„Umírám napětím.“

Glennův spokojený výraz přerostl v nejšťastnější úsměv, jaký Grace u svého přítele za posledních mnoho měsíců viděl. „Mám schůzku s jedním chlápkem, co prodává koně.“

Peter James

VRAŽDY V REZIDENČNÍ ČTVRTI

SUPERINTENDENT

ROY GRACE

ZASAHUJE

Z anglického originálu Not Dead Enough,

vydaného nakladatelstvím Macmillan, Londýn 2007,

přeložil Jiří Kobělka

Obálku navrhl Martin Zhouf

Grafická úprava Vlasta Machová

Vydalo Nakladatelství BRÁNA, a. s.,

Jankovcova 18/938, 170 37 Praha 7,

jako svou 439. publikaci

Odpovědná redaktorka Marie Bělíková

Technická redaktorka Vlasta Machová

Sazba Pavel Hogen, Horní Jiřetín

Tisk a vazba Ekon, družstvo, Jihlava

Stran 384

Vydání první

Praha 2007

info@brana-knihy.cz

www.brana-knihy.cz

Knihy z Nakladatelství BRÁNA

si můžete objednat nebo zakoupit také na naší adrese

po dohodě s obchodním oddělením (tel: 220 191 313)

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai