P H Y L L I S D O R O T H Y J A M E S O V Á

ČERNÁ VĚ

Edice Spirála

Československý spisovatel

POZNÁMKA

Milovníci Dorsetu mi, doufám, prominou, jak volně jsem naloila s místopisem jejich krásného hrabství, a zvlátě onu troufalost, s ní jsem své dvě poetilé stavby  Toyton Grange a černou vě  postavila na purbecké pobřeí. S ulehčením poznají, e ačkoliv scenérie je vypůjčená, postavy jsou zcela mé vlastní a nikterak se nepodobají ádné skutečné osobě, a ivé či mrtvé.

1 / ODSOUZEN K IVOTU

Měla to být poslední asistentova vizita a Dalgliesh měl podezření, e toho ádný z nich nelituje. Nadutá blahosklonnost na jedné straně a slabost, vděk a závislost na straně druhé mohly sotva nabídnout uspokojivý základ k solidnímu, by i krátkodobému vztahu mezi dospělými lidmi. Do Dalglieshova nemocničního pokoje vplula nejprve vrchní sestra jako předvoj a po krátké prodlevě vstoupil v doprovodu druiny svých nohsledů i sám asistent. Byl u oblečen na onu nóbl svatbu, kterou měl jetě před polednem poctít svou přítomností. Kdyby si namísto obligátního karafiátu nevetkl do klopy rudou růi, mohl by jít i za enicha. Oba, on i jeho květ, byli zářivou ukázkou cizelérské dokonalosti, skvěli se v dárkovém balení, jakoby chráněni neviditelnou lesklou fólií před nevyzpytatelnými poryvy větru, nápory mrazu a doteky nemotorných prstů, které by mohly poramotit jejich křehkou krásu. Dílo zavroval lehký nádech jakési drahé vůně, se ví pravděpodobností vody po holení. Dalgliesh ji dokázal vystopovat i v tom vemocném nemocničním pachu zelí a éteru, kterému jeho nos za poslední týdny u přivykl natolik, e ho sotva zaznamenával. Svita mediků se seskupila kolem postele. S dlouhými vlasy a v krátkých bílých plátích vypadali jako hejno druiček poněkud nevalné pověsti.

kolené, odosobněné ruce vrchní sestry Dalglieshe svlékly, aby se mohl podrobit poslední z řady prohlídek. Po zádech a po hrudníku mu putoval chladivý kotouč stetoskopu. Tahle prohlídka byla sice jen pouhá formalita, ale doktor byl jako vdy důkladný. V ničem, co dělal, nebyla stopa ledabylosti. I kdyby vylo najevo, e se v původní diagnóze mýlil, teprve v téhle chvíli, ani by mu nepřilo na mysl vyslovit víc ne jen zběnou omluvu. Napřímil se:

Dostali jsme nejnovějí zprávu z patologie, tentokrát si, myslím, u můeme být naprosto jisti. Cytologie byla vdycky podezřelá, to jistě, a diagnózu komplikoval zápal plic. Ale akutní leukémie to není, není to ádná forma leukémie. Uzdravujete se  natěstí  z atypické mononukleózy. Blahopřeju vám, komisaři. Dělal jste nám starosti.

Spí jsem vám tu dělal zajímavý případ, starosti jste dělali vy mně. Kdy odsud můu odejít?

Velký mu se zasmál a úsměvem vyzval svou svitu, aby se s ním shovívavě pozastavila nad dalím z případů rekonvalescentské nevděčnosti. Dalgliesh rychle prohodil:

Myslím, e budete potřebovat mou postel.

Vdycky potřebujeme víc lůek, ne můeme mít. Ale není proč spěchat. Jetě vás toho hodně čeká. Ale uvidíme, uvidíme.

Kdy odeli, natáhl se na záda a bloudil očima po oněch několika krychlových stopách anestetizovaného prostoru, jako by pokoj viděl poprvé. Umyvadlo s pákovou baterií, úhledný a praktický noční stolek s karafou na vodu, dvě omyvatelné idle pro návtěvy, nad hlavou stočená sluchátka, na okně záclony s nenásilným květovaným vzorem, ve na nejnií přijatelné hranici vkusu. O těchto věcech si myslel, e budou to poslední, co v ivotě spatří. Bylo to ubohé, bezbarvé, neosobní místo, dobré právě tak k umírání. Podobně jako hotelové pokoje, byl i tento zamýlen pro přechodný pobyt. A u jeho obyvatelé odcházeli po svých, nebo odjíděli pod prostěradlem na vozíku do márnice, nic tu po sobě nezanechávali, dokonce ani vzpomínku na svůj strach, na své utrpení a naději.

Rozsudek smrti mu dávali najevo přesně tak, jak se domníval, e se to obyčejně děje; pochmurnými pohledy, jakousi falenou srdečností, epotem lékařských konzultací, nadbytkem klinických testů, a dokud to nezačal vyadovat, i neochotou a váhavostí vyřknout diagnózu či prognózu. e je odsouzen k ivotu mu ovem oznámili bez valné sofistiky, jakmile měl to nejhorí za sebou. Není divu, e to v něm vyvolalo o to větí vztek. Říkal si, jaká je to od lékařů neuváenost, ba přímo nedbalost, nejprve ho tak důkladně smířit se smrtí, a pak zničehonic prostě obrátit. Bylo mu trapně, kdy si teď musel vzpomínat, jak lehce a téměř bez lítosti mávl rukou nad svými ivotními radostmi a neodkladnými zájmy. Kdy nad ním visela bezprostřední hrozba, e o ně přijde, ukázaly se toti takové, jaké doopravdy jsou  v lepím případě pouhá idítka, v horím banální mrhání časem a energií. A teď by se k nim měl pokorně vrátit a zase uvěřit, jak e jsou důleité, alespoň pro něho samého. Pochyboval, e jetě někdy uvěří, e by mohly být důleité i pro druhé. A se mu vrátí síly, ono u se to nějak dá do pořádku samo. Zdraví se mu začas vrátí do starých kolejí. Smíří se s tím, e je naivu a e nemá jinou alternativu, a přičte-li tento zvrácený nával vzteku a apatie na vrub slabosti, jetě nakonec uvěří, jak astně vyvázl. Kolegové si oddechnou, e je uetřil trapných rozpaků, a budou mu blahopřát. Od té doby, co smrt převzala od sexu úlohu velkého tabu, stala se z ní naráz stydlivka. Umřít dřív, ne budete na obtí a ne budou mít vai známí důvod zapět rituální píseň o astném vysvobození, se prostě pokládá za projev nejhorího vkusu.

V této chvíli si vak nebyl jist, zda se dokáe smířit se svým zaměstnáním. Poodstoupil u vlastně do role diváka  a brzy ji nebude ani tím  a vůbec se necítil připraven k návratu na hlučnou scénu světa. Ale kdy u to musí být, zamýlel si tam najít nějaký koutek, kde není tolik násilí. Ve chvílích, kdy byl při vědomí, o tom zatím mnoho nepřemýlel, nebyl na to čas. Dosud to bylo spíe přesvědčení ne rozhodnutí. Nastal čas změnit směr. Soudní předpisy, rigor mortis, vyetřování, rozjímání nad rozkládajícím se masem a roztřítěnými kostmi, celé to krvavé řemeslo stíhání lidí  s tím vím skoncoval. Existují i jiné způsoby, jak naloit s časem. Jetě sice nevěděl přesně jaké, ale on u si je najde. Čekaly ho dva týdny rekonvalescence, kdy bude moct dospět k rozhodnutí, rozumně si ho zdůvodnit, ospravedlnit před sebou samým a  co bude nejobtínějí  najít slova, jimi se pokusí obhájit je před vrchním komisařem. Odcházet z Yardu v téhle době nebylo nejastnějí. Budou to povaovat za dezerci. Ostatně příhodná doba k odchodu se nenaskytne nikdy.

Nebyl si jist, zda rozčarování z vlastní profese vyvolala výhradně choroba, ta připomínka nevyhnutelné smrti, nebo jestli to byl symptom daleko hlubího neklidu; oněch zeměpisných ířek středního věku, kde se bezvětří střídá s nejistými vichry, při kterých si člověk uvědomí, e odloené naděje se u neuskuteční, e přístavy, které nestihl navtívit, u teď neuvidí, e tahle plavba a mnoho dalích před ní mohly být pouhé omyly, a e u vlastně nevěří ani mapám, ani kompasu. Triviální a neuspokojivé se mu zdálo nejenom jeho zaměstnání. Kdy leel beze spánku v tomto ponurém neosobním pokoji a jako mnoho pacientů před ním pozoroval reflektory projídějících aut, lehající napříč po stropě, a kdy naslouchal tajemným tlumeným zvukům nočního ivota nemocnice, prováděl skličující inventuru svého ivota. Jeho al za zemřelou enou, tenkrát tak opravdový a srdceryvný  jak pohodlně nael v té osobní tragédii výmluvu, aby se u citově nezapletl. Jeho milostné poměry  třeba ten, co mu v poslední době s křečovitou nepravidelností zabíral nějaký ten čas a o trochu víc energie,  jak jsou nezávazné, civilizované, příjemné a nenáročné. Rozumělo se, e není tak docela pánem svého času, srdce mu ovem zůstávalo celé. Byly to emancipované eny. Měly zajímavá zaměstnání, pohodlné byty a dokázaly se spokojit s tím, co mohly získat. Zcela určitě byly osvobozeny od těch zmatených, upatlaných, zničujících citů, které cloumaly ivoty ostatních en. Rád by věděl, co měla tahle obezřetně plánovaná setkání, jejich účastníci se připravovali na slast jako vypulírovaný párek chovných koček, společného s láskou; s neuklizenými lonicemi, pinavým nádobím, plínkami, hřejivým, stísněným ivotem manelství a odpovědnosti. Ztráta eny, zaměstnání i poezie  to vechno mu poslouilo, aby si obhájil soběstačnost. eny, které měl, odpovídaly spí nárokům jeho poezie ne předobrazu jeho mrtvé manelky. Citů si váily pramálo, zato chovaly přehnanou úctu k umění. A co bylo nejhorí  nebo snad nejlepí  nedokázal by se změnit, i kdyby chtěl, a na ničem z toho mu nezáleelo. Bylo to absolutně bezvýznamné. Za posledních patnáct let úmyslně nezranil jedinou lidskou dui. Nyní si náhle uvědomil, e je to snad to nejhorí, co se dá o člověku říct. Jestlie se tedy nic z toho nedá změnit, zaměstnání přece jen změnit můe. Nejprve vak musí splnit jeden osobní závazek. Doufal sice, a bylo v tom hodně zvrácenosti, e ho tohoto úkolu pohodlně a ve ví tichosti zprostí smrt, jenome teď u byla tahle výmluva bezpředmětná. Vzepřel se na loktech, sáhl do nočního stolku pro dopis od otce Baddeleyho a konečně si ho poprvé důkladně přečetl. Starému pánovi jistě bude skoro osmdesát. Ani tenkrát před třiceti lety, kdy přiel do Norfolku k Dalglieshovu otci jako vikář, u to nebyl ádný mladík. Drobný, nevýkonný, k zbláznění nepraktický a popletený ve vem kromě toho nejpodstatnějího a vdy věrný svému nesmlouvavému já. Byl to teprve třetí dopis, který od něj Dalgliesh kdy dostal. V záhlaví měl datum 11. září a byl odeslán z Toyton Grange.

Milý Adame,

vím, e má jistě hodně práce, ale byl bych velmi rád, kdybys mohl přijet. Uvítal bych, kdybys mi jako odborník poradil v jisté záleitosti. Není to nijak urgentní, jene srdce se mi, jak se zdá, opotřebovává víc ne to ostatní, co ze mě jetě zbývá, a tak bych neměl příli spoléhat na zítřek. Bývám tu kadý den, ale tobě se asi nejlíp bude hodit víkend. Měl bych ti říct, abys věděl, co můe očekávat, e jsem kaplanem na zámečku Toyton Grange, soukromém domově pro invalidy, a e tu bydlím v Hope Cottage, která je na pozemku sídla, za co vděčím laskavosti správce, pana Wilfreda Ansteyho. Obědvám a večeřím obvykle na zámečku, pro tebe by to ale nemuselo být přijatelné a také by to samozřejmě ukrajovalo z času, který strávíme spolu. Take vyuiju své cesty do Warehamu a obstarám zásoby. Mám jeden volný pokojík, do kterého se nastěhuju, abys tu měl dost místa.

Poslal bys mi lístek se zprávou, kdy přijede? Auto nemám, ale přijede-li vlakem, pět minut od nádraí má půjčovnu aut William Deakin (personál na nádraí ti ukáe cestu), je na něho spolehnutí a není drahý. Autobusy z Warehamu jezdí nepravidelně a nejedou dál ne do Toyton Village. Pak se dá jít půl druhé míle pěky, co je za dobrého počasí docela příjemné, ale moná e bude po tak dlouhé cestě unavený. Jestli ne, namaloval jsem ti na zadní stranu dopisu mapku.

Mapka by zaručeně zmátla kadého, kdo si zvykl spoléhat se spí na důkladné publikace National Survey ne na kartografická dílka z počátku sedmnáctého století. Zvlněné čáry pravděpodobně představovaly moře. Dalgliesh tam postrádal u jen namalovanou velrybu právě vypoutějící gejzír vody. Autobusová zastávka v Toytonu byla vyznačena zřetelně, ale roztřesená čára, která od ní vycházela, se nejistě klikatila kolem různorodé směsi polí, bran, hospod a remízků z trojúhelníkových zubatých smrků a často se vracela zpátky, kdy otec Baddeley zjistil, e, obrazně řečeno, zabloudil. Titěrný falický symbol na pobřeí, očividně zaznamenaný jako významný orientační bod, nebo se nalézal v blízkosti vyznačené trasy, byl označen černá vě. Mapka zapůsobila na Dalglieshe stejně, jako na nadeného otce působí první kresbička dítěte. asl, jak hluboko musel propadnout slabosti a apatii, kdy dokázal nevnímat její naléhavost. Zaátral v zásuvce, a kdy nahmatal pohlednici, krátce na ni napsal, e přijede autem v pondělí 1. října odpoledne. Tak by měl mít dost času na to, aby se dostal z nemocnice a prvních pár dní rekonvalescence strávil doma ve svém bytě v Queenhythe. Pohlednici podepsal jen iniciálami a nalepil na ni známky v dostatečné hodnotě, aby mohla být odeslána expres. Opřel ji o karafu s vodou, aby nezapomněl poádat sestru, a ji vezme na potu.

Měl jetě jednu drobnou povinnost, patřila k těm, pro ně se cítil daleko méně vybaven. Ale to můe počkat. Bude muset navtívit Cordelii Grayovou anebo jí napsat a poděkovat za květiny. Netuil, jak se mohla dovědět, e je v nemocnici, snad od svých přátel na policii. Vedla detektivní agenturu Bernieho Prydea  pokud ovem jetě nezbankrotovala, co se podle vech ekonomických zákonů i zásad spravedlnosti u dávno mělo stát , a to zřejmě znamenalo, e udrovala s jedním či dvěma policisty kontakt. Také se o jeho nepříjemné chorobě mohly náhodně zmínit londýnské večerníky, kdy komentovaly čerstvé ztráty mezi nejvyími aremi Scotland Yardu.

Byla to malá, pozorně aranovaná kytice z vlastnoručně utrených květin, tak jedinečná jako Cordelie sama, okouzlující protipól vech ostatních květinových darů, které dostal: skleníkových růí, zbytnělých chryzantém rozčepýřených jako opraovadla z peří, rychlených jarních kytek a uměle vypadajících gladiol, růových plastických květů, které páchly po anestetiku a trčely na vláknitých stoncích. Jistě byla nedávno v nějaké venkovské zahradě; uvaoval, kde asi. Zcela nelogicky myslel i na to, jestli se neodbývá s jídlem, ale pak tu směnou mylenku odehnal. Jasně si vzpomínal, e v kytici byly stříbrné kvítky nevěstina závoje, tři snítky podzimního vřesu, čtyři růová poupata, ne ta vyhladovělá a hubená zimní poupátka, ale bohatá a plná, oranově lutá a jemná jako první květy léta, delikátní stonky zahradních chryzantém, oranově bílé bobule a jako klenot uprostřed zářivá jiřina. Celá kytice byla obloena srstnatými zelenými listy, které si z dětství pamatoval jako králičí ui. Bylo to dojemné a velice mladistvé gesto, které by  jak věděl  starí nebo zkuenějí ena nikdy neudělala. Kytici dostal jen s kratičkým vzkazem, e se doslechla o jeho nemoci a posílá mu květiny, aby mu popřála brzké uzdravení. Musí ji navtívit nebo jí napsat a osobně poděkovat. Telefonický vzkaz, který v agentuře místo něho vyřizovala jedna ze sester, nestačí.

Jene tohle i jiná, podstatnějí rozhodnutí mohou počkat. Nejprve musí navtívit otce Baddeleyho. Nezavazovala ho k tomu pouhá úcta, ale téměř synovský vztah. Zjistil, e navzdory potíím i trapnostem, které se daly očekávat, se těí, a starého kněze zase uvidí. Neměl v úmyslu dát se znovu přilákat ke své profesi, i kdyby se o to otec Baddeley by i bezděčně pokouel. Jedná-li se o věc, která náleí policii, o čem pochyboval, můe ji převzít oddělení v Dorsetu. A pokud vydrí podzimní sluníčko, bude Dorset stejně příjemné místo k rekonvalescenci jako kterékoli jiné.

Tuhý bílý obdélník opřený o karafu s vodou byl podivně neodbytný. Dalgliesh cítil, jak neustále přitahuje jeho pohled  jako by to byl jakýsi mocný symbol, písemný verdikt, jen ho odsuzuje k ivotu. Byl rád, kdy mu sestra přila říct, e končí slubu, a vzala ho s sebou na potu.

2 / SMRT KNĚZE

( I )

O jedenáct dní později, dosud zesláblý a nemocničně bledý, nicméně euforizovaný oidným pocitem zdraví, jaký rekonvalescenty obvykle stíhá, opustil Dalgliesh svůj byt v Queenhythe vysoko nad Temí a jetě před rozbřeskem vyrazil z Londýna na jihozápad. Přede dvěma měsíci, kdy se přihlásila choroba, se váhavě, ale s konečnou platností rozloučil se svým Cooperem Bristol a nyní seděl za volantem Jensena Healeyho. Byl rád, e u není v záběhu, a cítil se s výměnou vozu jaktak smířen. Nastoupit na novou ivotní dráhu se zbrusu novým autem by bylo protivně banální. Dozadu dal kufřík a pár nezbytností k piknikování včetně vývrtky a do kapsy si vsunul výtisk Hardyho románu Návrat rodáka a průvodce po význačných stavbách Dorsetu, vydaný Newmanem a Pevsnerem. Měl to být výlet rekonvalescenta se vím vudy; důvěrně známé knihy, krátká návtěva u starého přítele jako záminka k cestě, neplánovaná trasa, stanovovaná den co den podle okamitého nápadu po známých i neznámých končinách, a nakonec i zdravé drádidlo osobních problémů, které odůvodní samotu a marnivé hovění vlastním zálibám. Rozladilo ho, kdy při poslední obhlídce bytu bezděčně sáhl po výjezdovém kufříku, který si brával na místo činu. Nedokázal si ani vzpomenout, kdy naposledy odjíděl bez něj, vláčel ho s sebou i na dovolenou. Kdyby ho teď nechal doma, potvrdil by tím rozhodnutí, o něm bude během nastávajících čtrnácti dnů sice čas od času přičinlivě přemýlet, ale které, jak věděl, u v hloubi due učinil.

Do Winchesteru dojel relativně brzy, a tak si jetě stihl dát poněkud opoděnou snídani v hotýlku ve stínu katedrály. Za dvě hodiny, které strávil znovuobjevováním města, se přes Wimborne Minster vydal do Dorsetu. Cítil v sobě jakousi nechu dojet do cíle cesty. Maličko, skoro bezcílně si zajel na severozápad do Blanford Forum, koupil si tam k obědu láhev vína, housky s máslem, sýr a nějaké ovoce a pro otce Baddeleyho pár lahví Amontillada. Pak se plouil na jihovýchod winterbourskými vesničkami a přes Wareham do Corfe Castle.

Velkolepé kameny, symboly odvahy, krutosti a zrady, stály na strái v rozsedlině hřebenu Purbeckých kopců, tak jak tu čněly u celé tisíciletí. Kdy pojídal svůj samotářský oběd, ty nehostinné iky zvrstvených a zohavených kvádrů, které se vysoko tyčily proti mírné obloze, Dalglieshe neustále přitahovaly. Jako by váhal projet v jejich stínu a nechtěl se vzdát samoty tohoto poklidného a nenáročného dne, utrácel čas neúspěným pátráním po protěích v mokřině porostlé klečí. Teprve potom se vydal na posledních pár mil cesty.

Toyton Village: ňůra řadových domků, zvlněné střechy z edého kamene blýskající se v odpoledním slunci; na konci vesnice nijak malebná hospoda, okem zachytil nezajímavou kostelní vě. A pak u silnice, lemovaná kamennou zídkou, mírně stoupá mezi řídkými ostrůvky jedlí. Dalgliesh rozpoznával krajinu z mapky otce Baddeleyho. Cesta se brzy rozvětví, jedna úzká silnička se stočí na západ, aby kopírovala okraj ostrohu, druhá povede k bráně a skrze ni k Toyton Grange a dál k moři. A tady, jak očekával, to bylo. Těká elezná vrata zasazená do zdi z plochých kamenů, sloitě a dovedně navrených tak, aby do sebe přesně zapadaly. Zídka byla zarostlá liejníky a zavrená hřívou vlající trávy. Byla to stavba tak stará a trvalá jako mys, z něho se zdála vyrůstat. Po obou stranách brány byly umístěny cedulky s nápisem. Ta nalevo byla novějí; stálo na ní:

Nerute laskavě nae soukromí

Cedule vpravo byla nabádavějí, malba písma byla sice vybledlá, ale profesionálněji provedená.

VSTUP ZAKÁZÁN

SOUKROMÝ POZEMEK

Nebezpečné útesy ádný přístup k plái

Parkující vozy a přívěsy budou odtaeny

Pod nápisem byla upevněna mohutná schránka na dopisy.

Dalgliesh si pomyslel, e kadý motorista, kterého by tato milá směs ádostí, varování a výhrůek nechala chladným, by se jistě hodně rozmýlel, ne by riskoval tlumiče a pérování svého vozu. Za bránou se cesta prudce horila a kontrast mezi poměrně hladkým povrchem příjezdové silnice a kamenitou cestou mezi balvany působil téměř jako symbolicky zdviený prst. I brána, třebae nebyla zamčená, se zavírala na těkou petlici důmyslné konstrukce, a manipulace s ní by případnému naruiteli poskytla dost času, aby si případnou nerozvánost rozmyslel. Dalgliesh při své zesláblé kondici otvíral bránu s námahou. Kdy zajel dovnitř a bránu za sebou zase zavřel, přepadl ho pocit, e se uvázal do záleitosti, které dosud zcela nerozumí, a e to nebylo moudré. Ta záleitost se ví pravděpodobností nebude mít trapně co do činění s ničím, co on ovládá. Bude to cosi, o čem se jen člověk povznesený nad tento svět  a snad i trochu senilní  můe bláhově domnívat, e to pomůe vyřeit policejní důstojník. Ale budi, přinejmením má jakýsi okamitý cíl. Vrací se, třebae váhavě, do světa, kde lidé mívají problémy, pracují, milují se, nenávidí, pachtí se za těstím a také  nebo i přes jeho zaječí úmysly bude jeho dosavadní profese stále vzkvétat  zabíjejí a jsou zabíjeni.

Kdy se vracel k vozu, padl mu do oka chomáček neznámých kytek. Bledě narůovělé bílé hlavičky se zvedaly z mechového poltářku na vrcholu zdi a jemně se zachvívaly v mírném větru. Dalgliesh přistoupil blí a nehnutě a tie pozoroval jejich nenápadnou krásu. Poprvé ucítil čistý, napůl neskutečný pach moře. Vzduch se mu teple a měkce opřel o kůi. Náhle ho zaplavilo těstí, a jako vdy v takových vzácných a pomíjivých chvilkách, byl překvapen čistě fyzickou povahou své radosti. Rozlévala se mu v ilách jako drobné vření. Pouhý pokus analyzovat její podstatu u znamenal ztratit ji. Rozpoznal v ní ale to, čím vskutku byla: první náznak znovuobjevené radosti ze ivota.

Auto se kodrcalo po stoupající cestě. Kdy po nějakých dvou stech metrech dojel na vrcholek svahu, očekával, e uvidí rozprostřenou modř Kanálu, zčeřenou a k dalekému obzoru, ale čekalo ho zklamání, které si dobře pamatoval z dětství, kdy cestou na prázdniny nebylo moře ani po nesčetně zklamaných nadějí stále jetě na dohled. Před ním se rozprostřelo mělké údolí poseté skalisky a počmárané vylapanými stezkami. Po pravé straně pak stálo cosi, co nemohlo být nic jiného ne zámeček Toyton Grange.

Byl to solidně postavený kamenný dům tak z první poloviny devatenáctého století. Majitel vak neměl astnou ruku při volbě architekta. Dílo představovalo jakousi úchylku nehodnou jména gregoriánské architektury. Dům byl orientován směrem k pevnině, řekněme na severovýchod, a uráel tak Dalglieshovy osobní a poněkud temné zásady architektonického vkusu, které vyadovaly, aby dům na pobřeí byl obrácen k moři. Nad vchodem se táhly řady oken, v prvním poschodí byla okna zdobená obrovskými klenáky, o patro vý byla mení a bez ozdob, jako kdyby se jim je jen s obtíemi podařilo vecpat pod tu nejpozoruhodnějí část stavby  jónský tít zavrený sochou  nemotorným a z téhle vzdálenosti neidentifikovatelným kusem kamene. Uprostřed zíralo kruhové okno, liché Kyklopovo oko lesknoucí se ve slunci. tít zatlačoval nezajímavý portál do naprosté bezvýznamnosti a dával celé fasádě ulápnutý a těkopádný vzhled. Projekt, myslel si Dalgliesh, by se dal vylepit, kdyby fasádu vyváily rozířené arkýře, ale buď dola inspirace, nebo peníze, a dům zůstal kuriózně nedokončený. Odpudivá fasáda nejevila známky ivota. Moná e chovanci bylo-li tohle označení vůbec na místě  bydlí v zadní části domu. Navíc bylo teprve půl čtvrté, a to  jak věděl z nemocnice  bývá v podobných institucích mrtvý čas. Asi vichni odpočívají.

Viml si tří domků, dva stály asi sto metrů od zámečku, třetí osamoceně vý na výběku k moři. Domníval se, e směrem k pobřeí zahlédl jetě čtvrtou střechu, ale nebyl si tím zcela jist. Mohl by to být pouhý skalní výběek. Protoe nevěděl, který z domků je Hope Cottage, bylo nejrozumnějí zamířit nejprve k blií dvojici. Kdy se rozmýlel, co udělá, vypnul motor  a tu poprvé zaslechl moře, ten tlumený neustávající rytmický um, který je jedním z nejzádumčivějích zvuků vyvolávajících vzpomínky a představy. Dosud nebylo znát, e by jeho příjezd někdo zpozoroval; ostroh byl tichý, nebylo slyet ani ptáky. V té prázdnotě a osamělosti ucítil cosi podivného, a zlověstného, co nedokázalo rozptýlit ani měkké odpolední slunce.

Jeho příjezd k domkům nevylákal do okna ádnou tvář a ani ve dveřích se neukázala postava v sutaně. Byly to dvě staré jednopodlaní stavby, postavené z vápence, jejich kamenné střechy, typické pro Dorset, pokrývaly zářivé poltářky smaragdového mechu. Hope Cottage, čili vila Naděje, stála vpravo, Faith Cottage, tj. vila Víra, nalevo, jména byla namalována poměrně nedávno. Třetí, vzdálenějí vilka se pravděpodobně bude jmenovat Charita. Pochyboval, e by v tomhle eponymickém pojmenování měl prsty otec Baddeley. Ani se nepotřeboval podívat na jmenovku na vrátkách, aby poznal, v kterém z domků kněz bydlí. Bylo zcela nemoné spojovat jeho, jak si vzpomínal, totální nezájem o okolí s pouovými záclonkami, s hrncem pnoucího se břečtanu a fuchsií, co visel nade dveřmi Faith Cottage, nebo s oněmi dvěma křiklavými truhlíky letních květin, které byly rafinovaně umístěny po obou stranách vchodu. Dva betonové hříbky střeící branku vypadaly jako sériové kousky a působily tak kouzelně předměstsky, a Dalglieshe překvapilo, e na nich nevidí dřepět zahradní trpaslíky. Hope Cottage byla naproti tomu přísně asketická. Pod oknem stála solidní dubová lavice, slouící k posezení na sluníčku, vchod byl zaneřáděn změtí povalujících se klacků a leel tu i starý detník. Závěsy v oknech, zjevně z nějaké těké načervenalé látky, byly zataeny.

Na jeho zaklepání se nikdo neozval. Také nikoho nečekal. Oba domky byly očividně prázdné. Dveře neměly zámek, jen jednoduchou petlici. Po vteřině ji odsunul a veel dovnitř do přítmí. Teplo a pach knih s nádechem zatuchliny ho náhle vrátily o třicet let zpátky. Rozhrnul závěsy a do místnosti vpadlo světlo. Oči poznávaly známé věci: jednonohý kruhový stolek z růového dřeva, zmatnělý prachem, stál uprostřed pokoje; u stěny psací stůl s roletou; a pak uák s vysokým opěradlem, tak starý, e roztřepeným potahem vyčuhovalo čalounění a ve vysezeném důlku prosvítalo dřevo. Opravdu je to toté křeslo? Ten záblesk paměti musí být klam. Ale byl tu jetě jeden předmět, stejně povědomý, stejně starý. Za dveřmi visel Baddeleyho plá a nad ním jeho vytahaný a zplihlý baret.

Právě při pohledu na ten plá přilo Dalglieshovi na mysl, e je něco v nepořádku. Bylo mu divné, e tu hostitel nečeká, aby ho přivítal, napadlo ho vak hned několik vysvětlení. Pohled, který poslal, nedoel; otce Baddeleyho mohli narychlo povolat do zámečku; nebo odjel do Warehamu nakupovat a zmekal zpáteční autobus. Bylo dokonce moné, e úplně zapomněl, e mu má přijet host. Ale odeel-li, proč si nevzal plá? Představit si ho, a v létě, nebo v zimě, oblečeného do něčeho jiného prostě nelo.

Právě v tu chvíli si Dalgliesh viml něčeho, co jistě u koutkem oka zahlédl, ale nevěnoval tomu pozornost; hromádky archů s vytitěným černým kříem, které leely na psacím stole. Vzal horní list papíru a zanesl ho k oknu, jako by doufal, e na světle se ukáe, e se mýlil. Omyl vak byl vyloučen. Četl:

MICHAEL FRANCIS BADDELEY, KNĚZ

NAROZEN 29. ŘÍJNA 1896

ZEMŘEL 21. ZÁŘÍ 1974

REQUIESCAT IN PACE

POHŘBEN 26. ZÁŘÍ 1974

NA HŘBITOVĚ U SV. MICHALA

A VECH ANDĚLŮ

V TOYTONU V DORSETU

Byl jedenáct dní mrtev a pět dní pohřben. Ale přece by byl poznal, e otec Baddeley zcela nedávno zemřel. Jak jinak by se dal vysvětlit onen pocit jeho přítomnosti, který v domě stále ulpíval, pocit, e je někde nablízku a e stačí jen zavolat a on sáhne na kliku. Hleděl na starý známý vyrudlý plá s těkou přezkou  opravdu si starý pán za těch třicet let nepořídil nový?  a pocítil palčivý smutek, téměř al, který ho překvapil svou prudkostí. Zemřel jeden starý člověk. Určitě lo o přirozenou smrt; pohřbili ho dost narychlo. O jeho smrti ani o pohřbu noviny nepsaly. Jene starého pána cosi trápilo a zemřel, ani se mohl svěřit. Najednou mu velice záleelo na tom, aby se přesvědčil, e otec Baddeley dostal jeho lístek, e nezemřel s přesvědčením, e jeho volání o pomoc zůstalo bez odezvy.

Bylo jen přirozené podívat se do raně viktoriánského psacího stolu, který kdysi patříval Baddeleyho matce. Otec Baddeley, jak si vzpomínal, stůl zamykal. Ani v nejmením sice nepatřil k tajnůstkářům, ovem kadý kněz musí mít alespoň jednu jedinou zásuvku, kterou chrání před slídivýma očima uklízeček a zvědavých farníků. Dalgliesh si vybavil otce Baddeleyho, jak átrá v hlubokých kapsách svého plátě a hledá starodávný klíček od stolu, přivázaný kusem provázku k staromódnímu kolíčku na prádlo, aby se odliil od ostatních klíčů. Pravděpodobně zůstal v některé z kapes plátě.

Zalovil rukou v obou kapsách s provinilým pocitem, e okrádá mrtvé. Klíč tam nebyl. Přistoupil ke stolu a zkusil víko. Lehce se otevřelo. Sklonil se k zámku a prohlíel si ho, pak si z auta přinesl baterku a díval se znovu. Nemýlil se: zámek byl vylomený. Byla to čistá práce a nevyadovala ostatně nijak velké úsilí. Zámek byl ozdobný, ale nepříli solidní, měl slouit jako ochrana proti nenechavým zvědavcům, ne vak proti cílevědomému zloději. Byl vypáčen dlátem nebo noem, pravděpodobně ostřím noe na dopisy vsunutým mezi desku stolu a víko. Pokození bylo pozoruhodně malé, jene rámy i sám vylomený zámek mluvily jasnou řečí.

Ne ovem o tom, kdo to spáchal. Mohl to udělat sám otec Baddeley. Kdyby ztratil klíč, neměl by ho čím nahradit; a kde by v tomto Zapadákově sháněl zámečníka? Otec Baddeley, jak si ho Dalgliesh pamatoval, by si sice ani v nouzi nepomáhal páčidly a silou, avak vyloučit se to nedalo. Mohlo se to také přihodit a po jeho smrti. Kdyby se nenael klíč, musel by se někdo z Toyton Grange dostat do stolu násilím. Mohly se tam skrývat dokumenty a papíry, bez nich se neobeli: zdravotní pojistka; adresy přátel, které bylo třeba vyrozumět; testament. Odehnal podobné dohady popuzen tím, e uu uvauje, zda by si před dalím pátráním neměl navléct rukavice, a rychle prohlédl obsah zásuvek.

Nic zvlátního. Zájem otce Baddeleyho o světské věci byl vskutku minimální. Upoutala ho vak věc, kterou okamitě poznal. Byla to úhledně srovnaná hromádka kolních seitů s bledě zelenými deskami. Věděl, e do takových si otec Baddeley psával deník. Take tyhle seity se jetě prodávají, nepostradatelné bledě zelené seity s aritmetickými tabulkami na zadní straně desek! Vyvolávaly vzpomínky na základní kolu stejně jako pokaňkané pravítko nebo mazací guma. Do takových seitů si otec Baddeley od nepaměti psával deník, jeden seit mu vdy vystačil na čtvrt roku. Teď kdy na dveřích zplihle visel ten starý černý plá a na nos útočil zatuchlý církevní pach, vybavoval si Dalgliesh ten rozhovor naprosto zřetelně: jako by nepřestal být desetiletým klukem a jako by otec Baddeley, ve středních letech, ale u tenkrát jakoby bez věku, stále seděl za svým stolem.

Take je to jenom obyčejný deník, otče? Není tam o vaem duchovním ivotě?

Je to duchovní ivot; obyčejné věci, co člověk dělá z hodiny na hodinu.

Adam se s egoismem mládí zeptal:

Jenom o tom, co děláte vy? O mně tam není?

Není. Jenom o tom, co dělám já. Pamatuje si, v kolik hodin se dnes odpoledne selo Sdruení matek? Tento týden byly u vás v salónu. Začaly, myslím, dřív ne obvykle.

Bylo to ve dvě čtyřicet pět místo ve tři, otče. Arciděkan potřeboval brzo odejít. Musíte to mít vechno přesně?

Zdálo se, e otec Baddeley o otázce přemítá. Krátce, leč se ví váností, jako by to pro něj bylo cosi nového a překvapivě zajímavého.

Ano, myslím, e ano. Jinak by to ztratilo smysl.

Chlapec Dalgliesh, jeho chápání onen smysl tak jako tak unikal, se sebral a odeel za svými poutavějími a daleko méně odtaitými zájmy. Duchovní ivot. To byl výraz, který často slýchal z úst farníků svého otce, nikdy vak ne od kanovníka samého. Příleitostně se pokouel si tu mysteriózní jinou existenci představit. ila se v tém čase jako obyčejný ivot, určovaný vstáváním, jídlem, kolou, prázdninami; nebo lo o existenci v jakési odliné rovině, kam on ani jiní nezasvěcenci nemají přístup, ale kam se otec Baddeley můe uchylovat podle libosti? A tak či onak, s oněmi pečlivými záznamy kadodenních trivialit to jistě mělo máloco společného.

Vzal do ruky poslední seit a prohlíel si ho. Systém otce Baddeleyho se nezměnil. Ve bylo při starém, půl stránky na kadý den, odstavce úhledně oddělené čarou podle pravítka. Čas, kdy denně odříkával ranní modlitby a nepory; kam el a jak dlouho mu to trvalo; jednou za měsíc cesta autobusem do Dorchesteru; jednou týdně do Warehamu; hodiny, kdy pomáhal na Toyton Grange; a pár sue zaznamenaných radostí; metodický výčet, kterak naloil s kadou hodinou pracovního dne v té dlouhé řadě nezajímavých let, výčet dokládaný s úzkostlivou pečlivostí účetního. Je to duchovní ivot; obyčejné věci, co člověk dělá z hodiny na hodinu. Opravdu to nemůe být takto jednoduché?

Kde vak je současný deník, seit pro třetí čtvrtletí 1974? Otec Baddeley měl ve zvyku schovávat si staré deníky za poslední tři roky. Mělo tu tedy být patnáct seitů, a bylo jich jen čtrnáct. Deník končil sklonkem června 1974. Dalgliesh si uvědomil, e téměř horečně prohledává zásuvky psacího stolu. Deník tam nebyl. Ale něco přece jen nael. Pod třemi potvrzenými účty za uhlí, petrolej a elektřinu byl zastrčený list laciného tenkého papíru s amatérsky a nakřivo vytitěným nápisem Toyton Grange v záhlaví. Níe kdosi napsal:

Proč nevypadne z domu, ty starej pokrytče, a nepřenechá ho někomu, kdo by byl doopravdy k uitku? Nemysli si, e nevíme, na co ty a Grace Willisonová pomýlíte, kdy ji jako zpovídá. To by se ti líbilo, dělat to doopravdy, co? A co ten kluk ze sboru? Nemysli si, e to nevíme.

Dalglieshe víc popudila stupidita onoho sdělení ne zá, která z něj čiela. Byla to bezdůvodná zá, která navíc postrádala by i pochybné jadérko pravděpodobnosti. Chudák sedmdesátiletý otec Baddeley, nařčený zároveň ze smilstva, sodomie a impotence! Mohl rozumný člověk brát tenhle dětinský blábol tak váně, e by se ho to dotklo? Za své kariéry přečetl Dalgliesh hodně jedovatých anonymů. Tohle byla poměrně slabá káva, skoro by řekl, e do něj pisatel nevloil srdce. To by se ti líbilo, dělat to doopravdy, co? Jedovatějí anonym by stvořil daleko plastičtějí líčení činnosti, kterou tu naznačoval. A ta trapná zmínka o sboristovi, bez jména a bez data. Ta se neopírala o ádnou znalost. Mohl být otec Baddeley opravdu natolik znepokojen, e by poslal pro profesionálního detektiva, kterého navíc skoro třicet let neviděl, aby mu poradil, co dělat, a tuhle drobnou zlomyslnost vyetřil? Snad. Moná to není jediný dopis. Jestlie takovéto potíe na Toyton Grange zdomácněly, bylo by to vánějí. Anonym činný v uzavřené komunitě jistě mohl způsobit potíe a vyvolat strach, popřípadě by se z něj, nebo z ní, mohl stát i vrah do slova a do písmene. Měl-li otec Baddeley podezření, e podobné dopisy dostávali i ostatní, klidně mohl hledat odbornou pomoc. Nebo  a to bylo zajímavějí  e by někdo chtěl, aby Dalgliesh uvěřil právě tomuto vysvětlení? Byl dopis nastraen záměrně, aby ho Dalgliesh nael? Bylo jistě podivné, e ho nikdo po Baddeleyho smrti neobjevil a nezničil. Někdo z Toyton Grange jeho papíry jistě prohledával. Takový dopis by člověk sotva nechával na místě, aby si v něm mohli číst i ostatní.

Sloil si dopis do náprsní taky a začal si prohlíet dům. Lonice otce Baddeleyho vypadala, jak očekával. Malé okénko s umudlanými kartounovými závěsy, jednoduchá postel s dosud připravenými přikrývkami a prostěradly, ale s přehozem přetaeným přes jediný neforemný poltář, knihy narovnané kolem dvou stěn, malý noční stolek s ountělou lampou, nemotorný a křiklavě zdobený porcelánový popelníček s reklamou na pivo. Dýmka otce Baddeleyho stále spočívala ve stojánku a vedle ní si Dalgliesh viml napůl vypotřebovaného bločku zápalek, jaké dávají v restauracích a výčepech. Byla na nich reklama na hospodu U tudorské stodoly blízko Warehamu. Jedna pouitá zápalka leela v popelníku, byla rozcupovaná a po vyhořelou hlavičku. Dalgliesh se usmál. Take tenhle zvyk mu taky vydrel celých těch třicet let. Vzpomněl si, jak otec Baddeley, drobnými veverčími prstíky důkladně rozlamoval a odlupoval tenkou lepenku zápalky, jako by se pokouel překonat nějaký svůj předchozí osobní rekord. Dalgliesh vzal zápalku do ruky a usmál se: na est prouků. Otec Baddeley se překonával.

Zabloudil do kuchyně. Byla těsná a patně vybavená, ve tu bylo sice úhledně srovnáno, ale nevypadalo moc čistě. Staromódní plynový sporák budil dojem, e se u brzo dopracuje do folklórních sbírek místního muzea. Dřez pod oknem byl kamenný a na jedné straně přiléhal k pokrábanému odkapávači na nádobí, z něho oprýskávala barva a který páchl po luklém tuku a kyselém mýdle. Vybledlé kartounové závěsy, zdobené přerostlými růemi a narcisy ve zcela nesezónní kombinaci, byly shrnuty ke straně a odhalovaly pohled přes otevřenou krajinu a k Purbeckým kopcům. Na bezhraničně modré obloze se vznáely a rozpadávaly mraky řídké jako obláčky kouře a na vzdálených pastviskách leely ovce jako bílé kamínky.

Podíval se do spíe. Alespoň tady nael důkaz, e byl očekáván. Otec Baddeley opravdu nakoupil jídlo navíc; kolekce konzerv beznadějně připomínala, co povaoval za náleitou stravu. Zjevně obstaral zásoby pro dva a počítal s tím, e jeden z nich bude mít větí apetýt. Bylo tu vdy po jedné velké a jedné malé plechovce základních potravin: duené fazole, tuňák, irské ragú, pagety, rýový pudink.

Dalgliesh se vrátil do obývacího pokoje. Pocioval únavu, cesta ho vyčerpala, víc ne čekal. Na těkých dubových hodinách nad krbem, které dosud spolehlivě tikaly, zjistil, e jetě nejsou čtyři, jeho tělo ovem namítalo, e u toho za dneek bylo aa. Potřeboval se napít. Ve spíi nael plechovku s čajem, mléko tam nebylo. Napadlo ho, jestli u nevypnuli plyn.

Právě v tu chvíli zaslechl u dveří kroky, cvakla petlice. Proti odpolednímu světlu se v rámu dveří rýsovala postava eny. Slyel váný a hluboký, nicméně velice enský hlas se petkou, ne víc, irského přízvuku.

Proboha! Člověk, a navíc muskej. Co tady děláte?

Vela do pokoje a nechala za sebou otevřené dveře. Viděl ji teď zřetelně. Bylo jí odhadem tak kolem pětatřiceti, byla statná, dlouhonohá; hříva lutých vlasů, u kořínků viditelně tmavích, jí v dlouhé lavině padala k ramenům. Oči s těkými víčky se v čtvercovém obličeji zdály úzké, ústa iroká. Na sobě měla nepadnoucí kalhoty s gumičkami pod chodidla, bílé plátěnky potřísněné skvrnami od trávy a bílou halenku bez rukávů s hlubokým výstřihem, který odhaloval snědý skvrnitý trojúhelník opálené kůe. Neměla podprsenku a těké, plné prsy se jí pod tenkou bavlněnou látkou pohupovaly. Na levém předloktí jí chrastily tři dřevěné náramky. Celkově budila dojem vyilé, ne vak nepřitalivé sexuality, dojem tak mohutný, e ačkoli neuívala ádný parfém, vnesla do místnosti osobitou enskou vůni.

Jsem Adam Dalgliesh. Přijel jsem navtívit otce Baddeleyho. Teď u to, jak se zdá, nebude moné.

Tak se to taky dá říct. Zpozdil jste se právě o jedenáct dní. O jedenáct dní, abyste s ním promluvil, a o pět, abyste ho pohřbil. Kdo jste, jeho kamarád? Nevěděli jsme, e nějaké má. Hodně jsme toho o něm nevěděli. Reverend Michael byl malý tajnůstkář. Vás nám aspoň zatajil.

Neviděli jsme se pořádně od doby, kdy jsem byl jetě kluk, napsal jsem mu, e za ním přijedu, a den před jeho smrtí.

Adam. Hezké jméno. Dnes se tak jmenuje hodně dětí. Zas se dostává do módy. Vy jste ovem s takovým jménem musel mít ve kole peklo. Ale hodí se k vám. Nedokáu říct proč. Nejste zrovna přízemní tvor, e ne? U jsem na to kápla. Přiel jste si pro knihy.

Myslíte?

Pro ty, co vám Michael odkázal v závěti. Adamu Dalglieshovi, jedinému synu zesnulého kanovníka Alexandera Dalglieshe, vechny své knihy, aby s nimi naloil podle svého uváení. Pamatuju si to přesně, protoe se mi ta jména zdála neobvyklá. Neztrácel jste čas, viďte? Divím se, e se páni advokáti dostali k tomu, aby vám napsali. Bob Loder obyčejně tak výkonný nebývá. Ale já bych se na vaem místě moc netěila. Nikdy nevypadaly, e by měly nějak zvlátní cenu. Kupa starých suchých teologických bichlí. Mimochodem, nečekal jste, e vám odkáe nějaké peníze? Jestli ano, mám pro vás novinku.

Netuil jsem, e měl otec Baddeley nějaké peníze.

Ani my ne. To taky drel pod pokličkou. Nechal po sobě 19 000 liber. ádné velké jmění, ale přijde vhod. Vecko to odkázal Wilfredovi pro dobro Toyton Grange, a pokud jsem slyela, přily ty peníze právě včas. V závěti pamatoval pak u jen na Grace Willisonovou. Dostala ten starý psací stůl. Teda aspoň ho dostane, a se Wilfredovi uráčí nechat ho přestěhovat.

Usadila se v křesle u krbu, vlasy pohozené na opěradlo, nohy doiroka rozhozené. Dalgliesh si přitáhl jednu z idlí a posadil se proti ní.

Znala jste otce Baddeleyho dobře?

Tady se vichni známe dobře, to je půl naeho netěstí. Chcete tady zůstat?

Moná na dva tři dny někde v okolí. Ale nezdá se mi moné, e bych zůstal přímo tady



Nevím, proč by to nelo, jestli chcete. Dům je prázdný, aspoň ne si Wilfred najde dalí nájemnickou obě, abych tak řekla. Myslím, e by nic nenamítal. Kromě toho si přece musíte probrat ty knihy. Wilfred bude chtít, aby odsud zmizely, ne se nastěhuje nový obročník.

Dům tedy patří Wilfredu Ansteymu?

Patří mu Toyton Grange a vechny domky kromě toho, kde bydlí Julius Court. Je to kousek dál na ostrohu, jediný domek s výhledem na moře. Wilfred vlastní celý ostatní majetek a taky nás.

Přejela ho znaleckým pohledem.

Vy neumíte nic uitečného, mám pravdu? Myslím, jestli nejste fyzioterapeut nebo oetřovatel nebo doktor, nebo dokonce účetní? Ne e byste na to vypadal. Ale jestli přece jenom jste, radila bych vám, abyste se drel zpátky; Wilfred by mohl usoudit, e jste příli k uitku, ne aby vás nechal jen tak běet.

Nemyslím, e by se mu to málo, co dovedu, mohlo zdát nějak uitečné.

Tak to bych tu měla jetě chvíli zůstat, jestli se vám to hodí. Ale napřed vám řeknu pár věcí, abyste byl v obraze. Moná pak změníte názor.

Začněte u sebe, pravil Dalgliesh, jetě jste mi ani neřekla, kdo jste.

Můj boe, opravdu? Omlouvám se. Maggie Hewsonová. Můj mu je výkonný lékař na zámečku. Přinejmením tu se mnou bydlí v domku, který nám poskytl Wilfred a který se případně jmenuje Charity Cottage. Větinu času tráví ovem na zámečku. Zbylo mu jen pět pacientů, a tak se člověk diví, co ho tam táhne. Nebo ne? Co myslíte, e ho tam táhne, Adame Dalglieshi?

Staral se vá mu o otce Baddeleyho?

Říkejte mu Michael, říkali jsme mu tak vichni. Kromě Grace Willisonové. Jistě, Eric se o něj staral, kdy byl naivu, a podepsal i úmrtní list, kdy umřel. Jetě před půl rokem by to udělat nemohl, ale teď, co ho milostivě vzali zpátky do Seznamu lékařů, konečně zas můe nakrábat své jméno na kus papíru a stvrdit, e jste legálně a dočista mrtvej. Boe, to je ale výsada.

Zasmála se a po chvilce átrání v kapse u kalhot vytáhla balíček cigaret a jednu si zapálila. Podala balíček Dalglieshovi. Zavrtěl hlavou. Pokrčila rameny a vyfoukla mu do obličeje obláček dýmu.

Dalgliesh se zeptal:

Na co otec Baddeley zemřel?

Zastavilo se mu srdce. Nedělám si legraci. Byl starý, měl unavené srdce a jednadvacátého září se mu zastavilo. Akutní infarkt myokardu ztíený slabou diabetes, je-li libo medicínskou hantýrku.

Byl sám?

Myslím si to. Zemřel v noci, alespoň naposledy ho viděla ivého Grace Willisonová o tři čtvrtě na osm večer, kdy u něj byla u zpovědi. Předpokládám, e umřel nudou. Ne, to jsem neměla říkat. Nebuď nevkusná, Maggie. Říkala, e vypadal jako obvykle, samozřejmě trochu unavený, a pak  to dopoledne ho právě pustili z nemocnice. Přila jsem za ním v devět ráno na druhý den, jestli nepotřebuje něco ve Warehamu  chtěla jsem jet autobusem v jedenáct; Wilfred nám zakazuje soukromá auta  a on tu leel mrtvý.

V posteli?

Ne, v tom křesle, kde teď sedíte vy; zvrácený dozadu, s otevřenou pusou a zavřenýma očima. Měl na sobě sutanu a nějakou purpurovou stuhu kolem krku. Napohled vechno v pořádku. Ale byl dočista mrtvý.

Take tělo jste první objevila vy?

Pokud se sem ovem dřív nepřiplíila od vedle Millicent, a kdy se jí napohled nelíbil, zase po pičkách neodcupitala domů. Je to Wilfredova ovdovělá sestra, jestli vás to zajímá. Vlastně je to zvlátní, e sem nezala, kdy věděla, e je nemocný a sám.

Jistě to pro vás byl ok.

Ne tak docela. Ne jsem se vdala, dělala jsem oetřovatelku. Viděla jsem víc mrtvol, ne si dokáu vzpomenout. A on byl velice starý. Mladí mrtví  zvlá děti  s váma zamávají. Boe, jsem ráda, e tyhle nepříjemnosti mám u za sebou.

Opravdu? Take nepracujete v Toyton Grange?

Ne uslyel odpověď, vstala a přesunula se ke krbu. Vyfoukla obláček kouře do zrcadla nad krbovou římsou a naklonila se tváří blízko ke sklu, jako by si prohlíela vlastní obraz.

Ne. Kdy se tomu můu vyhnout, tak ne. A e se snaím tomu vyhýbat, jak jen můu. Abyste věděl, já tu platím za černou ovci, jsem flákač, nezapojuju se, zkrátka zběh a kacíř. Neiju ani nesklízím. A k armu milého Wilfreda jsem netečná. Zavírám ui před nářky trpících. Nepadám na kolena ve svatyni.

Obrátila se k němu a vrhla na něj napůl vyzývavý, napůl pátravý pohled. Dalglieshovi se onen slovní výron ani zdaleka nezdál spontánní, jistě svůj protest pronáela u někdy předtím. Znělo to jako rituální obhajoba a měl podezření, e jí se scénářem někdo pomáhal. Řekl:

Povězte mi něco o Wilfredu Ansteym.

Michael vás nevaroval? Ale ne, to by on neudělal. Je to stará historie, ale pokusím se to zkrátit. Toyton Grange postavil Wilfredův pradědeček. Dědeček převedl majetek rovným dílem na Wilfreda a jeho sestru Millicent. Tu Wilfred vyplatil, kdy zaloil Domov. Před osmi lety Wilfredovi zjistili roztrouenou sklerózu. Choroba postupovala rychle. Do tří měsíců byl na vozíku. Pak jel na pou do Lurd a vyléčil se. Zjevně uzavřel s Pánembohem výhodný keft. Ty mě uzdraví a já dám Toyton Grange a vechny svoje peníze do slueb postieným. Pánbůh mu vyhověl a Wilfred se teď můe ztrhat, aby splnil svou část dohody. Řekla bych, e se bojí z dohody vycouvat pro případ, e by se mu choroba vrátila. Nevím, co mu vyčítám. Asi bych se cítila stejně. Vichni jsme v jádru pověrčiví, zvlá kdy jde o nemoci.

A on by toho chtěl nechat?

Myslím, e ne. Dává mu to tady pocit moci. Obklopují ho vděční pacienti, eny ho uctívají skoro jako modlu a Dot Moxonová  tak řečeno vrchní sestra  ho obletuje jako stará slepice. Pro Wilfreda těstí tak akorát. Dalgliesh se zeptal:

Kdy přesně dolo k tomu zázraku?

Tvrdí, e kdy ho ponořili do studny. Podle toho, jak o tom vypráví, zail nejprve otřes z pronikavého chladu, po kterém hned následovalo palčivé teplo, které mu zaplavilo celé tělo, a pocit obrovského těstí a míru. Přesně tohle se mi stává po třetí whisky. Jestli si to Wilfred v sobě dokáe vyvolat při koupání ve studené vodě prolezlé baktériemi, pak mi nezbývá ne říct, e má zatracenou kliku. Kdy se vrátil do noclehárny, postavil se poprvé po esti měsících na nohy. O tři týdny později u poskakoval jako Jura. Nikdy se neobtěoval vrátit se do nemocnice sv. Salvátora v Londýně, kde se léčil, aby si mohli to zázračné uzdravení zaznamenat do jeho karty. Byla by to docela sranda, kdyby to udělal.

Odmlčela se, jako by se chystala jetě něco říct, a pak dodala:

Dojemné, viďte?

Zajímavé. Jak shání peníze, aby mohl plnit svůj díl úmluvy?

Pacienti platí podle svých moností a některé sem podle smluvních dohod posílají obecní úřady. A pak samozřejmě uívá svůj vlastní kapitál. Ale začíná to být pěkně beznadějné, alespoň to tvrdí. Dědictví po otci Baddeleym přilo právě včas. A Wilfred samozřejmě mizerně platí personál. Erikovi nedává tolik, kolik by odpovídalo jeho práci. Philby, taková děvečka pro vechno, je proputěný vězeň a pravděpodobně by jiné zaměstnání nesehnal, a vrchní sestra Moxonová by potom, co ji v nemocnici, kde dřív pracovala, vyetřovali kvůli krutému zacházení s pacienty, asi taky nesháněla místo snadno. Musí být Wilfredovi vděčná, e ji vzal. Tak vidíte, vichni jsme tu děsně, děsně vděční drahému Wilfredovi.

Dalgliesh řekl:

Asi bych měl zajít do zámečku a představit se. Říkáte, e tu zbylo jen pět pacientů?

Neměl byste jim říkat pacienti, i kdy netuím, jak by Wilfred chtěl, aby se jim říkalo. Chovanci zní poněkud jako ve věznici, jene  bůhví  je to dost přiléhavé. Ale je jich tu jenom pět. Nepřijímá teď nikoho ze seznamu čekatelů, dokud se nerozhodne o budoucnosti Domova. Má na něj políčeno Ridgewellova nadace a Wilfred si rozmýlí, jestli jim má celý ten krám předat, jak to stojí a běí, a gratis. Vlastně to není ani čtrnáct dní, co jich tu bylo jetě est, ale to bylo předtím, ne se Victor Holroyd vrhl z Toytonského mysu a rozbil se o skály.

Máte na mysli, e spáchal sebevradu?

No, byl na kolečkovém křesle deset stop od okraje útesu a buď povolil brzdy a nechal křeslo sjet přes okraj, nebo ho Dennis Lerner, oetřovatel, co ho doprovázel, postrčil. Protoe nemá dost kuráe ani na to, aby ublíil kuřeti, nato aby zabil člověka, obecně se soudí, e si to Victor udělal sám. Ale jeliko ta představa děsí Wilfredův jemnocit, vichni se přičinlivě tváříme, e to byla nehoda. Po Victorovi se mi stýská, měla jsem ho ráda. Byl to pomalu jediný člověk, s kterým se tu dalo mluvit. Ostatní ho ovem nenáviděli. Teď je samozřejmě trápí patné svědomí a dumají, jestli se v něm nepletli. Kdy chcete někoho zahnat do kouta, není nad to, kdy umřete. Mám na mysli, e kdy vám chlap pořád tvrdí, e ivot nemá cenu, berete to jako konstatování zjevného faktu. Kdy své prohláení podepře činem, začnete uvaovat, jestli v něm nebylo víc, ne jste si myslel.

Hluk automobilu, který přicházel z ostrohu, zbavil Dalglieshe povinnosti odpovědět. Maggie, která měla zřejmě stejně bystré ui jako on, vyskočila ze idle a vyběhla ven. K místu, kde se kříily cesty, se blíil velký černý salónní vůz.

Julius, zavolala na něj Maggie krátké vysvětlení a začala bouřlivě gestikulovat.

Auto zastavilo a pak zahnulo k Hope Cottage. Dalgliesh uviděl, e je to černý mercedes. Jakmile zpomalil, rozběhla se Maggie podél něj jako neodbytná kolačka a otevřeným oknem dovnitř chrlila své vysvětlivky a komentáře. Auto zastavilo a z jeho útrob se zlehka vyvihl Julius Court.

Byl to vysoký mladík s vláčnými pohyby, oblečený v kalhotách a zeleném svetru s náivkami na ramenou a na loktech podle armádního stylu. Světle hnědé vlasy mu přiléhaly k hlavě jako matně blýskavá helma. Obličej měl autoritativní, sebejistý, se známkami samolibosti v nepominutelných váčcích pod ostraitýma očima a s rysy nedůtklivosti na drobných ústech, zasazených do těké brady. Ve středních letech ztloustne a bude moná a neotesaný. Teď vak budil mírně namylený dojem dobrého vzhledu, jej spí podporovala, ne kazila bělavá trojúhelníková jizva jako tiskařská značka nad pravým obočím.

Podal mu ruku a řekl:

Je mi líto, e jste zmekal pohřeb.

Znělo to, jako by Dalgliesh zmekal nějaký vlak. Maggie zaúpěla:

Ale milánku, tys to nepochopil! On nepřijel na pohřeb. Pan Dalgliesh ani nevěděl, e starý pán zkápnul.

Promiňte. Snad byste měl zajít do zámečku. Wilfred Anstey vám o otci Baddeleym poví jistě víc ne já. Byl jsem ve svém bytě v Londýně, kdy starý pán umřel, nemůu vám reprodukovat ani poslední slova z úmrtního loe. Naskočte si oba. Vezu v kufru z Londýna Henrymu Carwardineovi nějaké knihy z knihovny. Můu mu je klidně doručit hned teď.

Maggie Hewsonová zjevně cítila, e odbyla představování, a pokusila se se zpoděním o nápravu:

Julius Court. Adam Dalgliesh. Nemyslím, e byste na sebe kdy v Londýně narazili. Julius býval diplomat, doufám, e se tomu tak říká?

Kdy nastoupili do vozu, Court prohodil:

Diplomat je pro to moje skromné místečko na sluebním ebříčku příli silné slovo. A Londýn je veliký. Ale neměj obavy, Maggie, myslím, e uhodnu jako ta bystrá dáma v televizním kvízu, čím se pan Dalgliesh iví.

S vybranou dvorností přidrel dveře vozu otevřené. Mercedes zvolna vyjel k Toyton Grange.

( II )

Georgie Allan hleděl do stropu z vysoké a úzké postele na marodce. Rty se mu začaly groteskně pohybovat. Svaly na krku mu vystoupily, napjaly se a ztvrdly. Snail se zvednout hlavu z poltáře.

Na pou do Lurd u budu v pořádku, e jo? Myslíte, e by mě nechali doma?

Slova vycházela z úst jako popuzené chraplavé kvílení. Helena Rainerová nadzvedla cíp matrace, úhledně zasunula prostěradlo zpět na jeho místo, jak se v pravověrné nemocnici sluí, a hbitě odpověděla:

Samosebou e vás nenechají doma. Budete na pouti nejdůleitějí pacient. A teď se u přestaňte trápit, tak, to je hodný chlapec, a zkuste si před svačinou odpočinout. Usmála se na něho tím neosobním, profesionálně povzbudivým úsměvem zkuené oetřovatelky. Zdvieným obočím pak signalizovala Eriku Hewsonovi. Popoli spolu k oknu. Tie řekla:

Jak dlouho to s ním tady jetě budeme muset vydret?

Hewson odpověděl:

Jetě jeden dva měsíce. Děsně by ho sebralo, kdyby musel odejít u teď. A Wilfreda taky. Za pár měsíců budou oba připravenějí přijmout nevyhnutelné. A pak, straně se upjal na ten výlet do Lurd. A přítě pojedem, pochybuju, e bude jetě naivu. Ale určitě u nebude tady.

On je opravdu případ pro nemocnici. My tu nejsme vedeni jako sanatorium. Jsme jenom domov pro mladé lidi s chronickými chorobami a pro invalidy. Máme smlouvu s místními úřady, a ne s Národním zdravotnictvím. Nepředstíráme, e poskytujeme plné klinické sluby. Ani se to od nás nečeká. U je načase, aby toho Wilfred buď nechal, nebo si udělal jasno, o co se tu vlastně snaí.

To vím. Jistěe věděl. Věděli oba. Tohle nebyl nový problém. Uvaoval, proč se jejich rozhovory z valné části zvrhávaly v nudné opakování očividných věcí, jemu dominoval Helenin silný didaktický hlas.

Dívali se spolu na dláděné nádvoříčko ohraničené dvěma novými jednopatrovými křídly, v nich byly umístěny lonice a denní pokoje. Před svačinou se tam k pozdnímu posezení na slunci shromádila skupinka zbývajících pacientů. Čtveřice invalidních vozíků stála pečlivě srovnána v řadě s mírnými rozestupy a byla obrácena směrem od domu. Oba pozorovatelé viděli z pacientů jen temena hlav. Lidé na vozících seděli nehnutě a upřeně se dívali k ostrohu. Grace Willisonová s edivými neupravenými vlasy, které jí cuchal vánek; Jennie Pegramová s krkem vpadlým mezi ramena a s aureolou zlatých vlasů, padajících přes opěradlo vozíku, jako by se bělily na slunci; drobná oválná kebulka Ursuly Hollisové na tenkém krčku, vysoká a nehybná jako uatá hlava na kůlu; tmavá hlava Henryho Carwardinea na pokrouceném krku, sesutá ke straně jako hlava polámané loutky. Vlastně to vechno byly loutky. Doktora Hewsona přepadla chvilková potřetěná představa, jak vybíhá na nádvoří a tahá za neviditelné nitky, vycházející ze zátylků, uvádí ty hlavy do pohybu a ony přikyvují a vrtí se, a se vzduch zachvívá jejich hlasitými nesouhlasnými výkřiky.

Co s nimi je? zeptal se náhle. S tímhle není cosi v pořádku.

Víc ne jindy?

Ano. Ty sis nevimla?

Asi se jim stýská po Michaelovi. Bůhví proč. Moc toho pro ně neudělal. Jestli je Wilfred rozhodnutý udrovat to tady v chodu, můe teď Hope Cottage trochu líp vyuít. Vlastně u jsem přemýlela o tom, e mu navrhnu, aby tam nechal bydlet mě. Bylo by to pro nás snadnějí.

Ta úvaha ho vyděsila. Tak tohle si teda plánuje. Padla na něho důvěrně známá deprese, tíivá jako olověné závaí. Dvě tvrdohlavé, nespokojené eny, a obě chtějí cosi, co jim on nemůe dát. Snail se, aby mu v hlase nezazněla panika.

To by nelo. Potřebují tě tady. A do Hope Cottage bych za tebou chodit nemohl, u proto ne, e vedle bydlí Millicent.

Sotva si zapne televizi, u nic neslyí. To přece víme. A je tu jetě zadní východ, kdybys přece jen musel rychle zmizet. Je to lepí ne nic.

Ale Maggie nás bude podezřívat.

Podezřívá nás u teď. A jednou se to stejně dovědět musí.

O tom si promluvíme později. Teď není čas obtěovat s tím Wilfreda. Od Victorovy smrti jsme vichni trochu podrádění.

Victorova smrt. Bylo s podivem, jaký perverzní masochismus ho přiměl zmínit se o Victorovi. Připomnělo mu to staré časy na medicíně, kdy jako student s úlevou odkrýval hnisající rány, protoe pohled na krev, zanícenou tkáň a hnis ho děsil daleko méně ne představa, co by se mohlo pod hladkou gázou ukrývat. Jistě, na krev si zvykl. Zvykl si i na smrt. Začas si snad zvykne i na to, e je lékař.

Odeli spolu do ordinace v přední části budovy. Postavil se k umyvadlu a začal si metodicky drhnout ruce a předloktí, jako by zběné vyetření mladého Georgieho bylo zapeklitým chirurgickým zásahem, který vyadoval důkladnou očistu. Za zády slyel cinkání nástrojů. Helena zas jednou zcela zbytečně dělala pořádek v chirurgické skříňce. S pokleslou myslí si uvědomil, e se mezi nimi schyluje k vánému rozhovoru. Ale teď jetě ne. Jetě ne. Věděl, co mu řekne. Vechno u to vyslechl, ty omleté, umíněné argumenty, pronáené sebejistým hlasem kolního prefekta. Tady se zahazuje. Jsi lékař, a ne nějaký lékárník. Musí se rozhodnout a odejít, od Maggie i od Wilfreda. Nesmí stavět svou loajalitu k Wilfredovi nad své poslání. Jeho poslání! Tohle slovo uívala jeho matka. Vzbuzovalo v něm nutkání hystericky se rozřehtat.

Vytočil kohoutek naplno, voda zprudka vytékala, vířila v umyvadle a vtírala se do uí zvukem nastávajícího přílivu. Jaké to asi bylo pro Victora, to vtahováni do nicoty, plachtil jeho nemotorný, těký invalidní vozík svou vlastní vahou prostorem jako jeden z těch směných létajících patentů ve filmech o Jamesu Bondovi; malý muíček, jistý sám sebou, mezi tlačítky a čudlíky, připravený přitáhnout páku a roztáhnout křídla? Nebo se kroutil a řítil se vzduchem, naráel o skalní stěnu, a Victor, vězící v plátně a v kovu jako v rakvi, s bezmocnýma rukama ječel hrůzou do pokřiku racků? Vyvleklo se jeho tělo ve vzduchu z popruhů, nebo je ta látka drela a do konečného zničujícího nárazu o ploché elezné skály, a je vsála první vlna toho neoblomného, nevědomého moře? A co se mu odehrávalo v mysli? Vzruení, zoufalství, hrůza nebo blaené nic? Setřel to vechno průzračný vzduch a moře? Tu bolest, hořkost, zá?

Teprve po smrti se Victorova zá ukázala v plné síle, v dodatku k jeho závěti. Dával si práci, aby se ostatní pacienti dověděli, e má peníze, e v Toyton Grange platí plné poplatky, jakkoli skromné, a e není  jako vichni ostatní s výjimkou Henryho Carwardinea  odkázán na milost místních úřadů. Nikdy jim neprozradil zdroje svého jmění  býval koneckonců ředitelem koly a ti byli sotva dobře placeni  a dosud je nikdo neznal. Moná to prozradil Maggie. Spoustu věcí mohl Maggie říct. Ale ona o tom záhadně mlčela.

Eric Hewson nevěřil, e se Maggie o Victora zajímala čistě kvůli penězům. Měli koneckonců hodně společného. Ani jeden z nich se netajil tím, e Toyton Grange nenávidí, e jsou tu z nezbytí, ne z vlastní vůle, a e pohrdají svými společníky. Maggie pravděpodobně Victorova odpudivá zá padla do noty. Aspoň spolu trávili větinu času. Zdálo se, e Wilfred to přijímá s povděkem, skoro jako by se domníval, e se Maggie na Toytonu konečně zabydlela. Ujala se úkolu vozit Victora v těkém vozíku na jeho oblíbenou vyhlídku. V pohledu na moře nacházel jakýsi klid. Trávili s Maggie vysoko na okraji útesu, kam z domu nebylo vidět, celé hodiny. To vak Erikovi starosti nedělalo. Věděl jistě, e Maggie by nikdy nemilovala mue, který by ji nemohl tělesně uspokojit. Takové přátelství vítal. Přinejmením měla čím naplnit čas a udrovalo ji to v poklidu.

Nedokázal si přesně vzpomenout, kdy se vlastně o ty peníze začala zajímat. Victor se jí musel nějak zmínit. Maggie se proměnila téměř přes noc. Byla vzruená, skoro veselá. Měl u ní pocit jakéhosi horečnatého a potlačovaného vzruení. A pak si najednou Victor vynutil, aby ho zavezli do Londýna na prohlídku do nemocnice sv. Salvátora a na poradu k advokátovi. To tenkrát před ním Maggie dělala naráky na jeho poslední vůli. Pochytil něco z jejího vzruení. Zajímalo ho nyní, v co kadý z nich doufal. Ona v těch penězích viděla způsob, jak uniknout z Toyton Grange, nebo taky jak se zbavit jeho? A tak či onak, jistě by to přineslo osvobození jim oběma. A ta mylenka nebyla absurdní. Vědělo se, e Victor nemá ádné příbuzné, a na sestru na Novém Zélandě, které vak nikdy nepsal. Ne ne, myslel si, kdy se natahoval pro ručník a začal si utírat ruce, nebyl to ádný absurdní sen, určitě méně absurdní ne sama skutečnost.

Myslel na zpáteční cestu z Londýna; hřejivý, uzavřený svět mercedesu; Julius mlčí, ruce mu lehce spočívají na volantu; silnice je stříbrný pruh přeruovaný hvězdami a nekonečně se navíjí pod kapotu; značky vyskakují z temnoty a zvýrazňují tmavomodrou oblohu; drobná zvířata s najeenou srstí zkamenělá v krátkých záblescích reflektorů, bledě zlaté krajnice v jejich záři. Victor seděl s Maggie vzadu, zabalený do plátě a s úsměvem, nepomíjivým úsměvem. Ovzduí těklo tajemstvím, společným i nevysloveným.

Victor doopravdy změnil vůli. Připojil k závěti, v ní celé jmění odkazoval sestře, dovětek, konečný to důkaz zlomyslné záti. Grace Willisonové tabulku toaletního mýdla; Henrymu Carwardineovi ústní vodu; Ursule Hollisové tělový deodorant; Jennie Pegramové párátko.

Eric si viml, e Maggie to snáela velice dobře. Velmi dobře, jen co je pravda, pokud se touto frází dá opsat ten divoký, zvonivý, neovladatelný smích. Vybavil si teď, jak obíhala po jejich těsném kamenném obýváku, bezmocná hysterií, zakláněla hlavu a vyráela smích, a se skřehotavě odráel od stěn jako z nějakého zvěřince, zněl nad ostrohem, a se Eric začal bát, aby to nezaslechli a na zámečku.

Helena stála u okna. Řekla ostře: Před Hope Cottage stojí auto.

Přistoupil k ní. Spolu se podívali oknem. Jejich oči se pomalu setkaly. Vzala ho za ruku a hlas jí náhle zjemněl, byl to hlas, který slyel, kdy se poprvé milovali.

Nemá se čeho bát, miláčku. Ví to, ne? Vůbec se nemá čeho bát.

( III )

Ursula Hollisová zaklapla knihu vypůjčenou z knihovny, přivřela oči obrácené do odpoledního slunce a vstoupila do hájemství denního snění. e se toho dopoutěla v té kratičké čtvrthodince před svačinou, bylo pusté rozkonictví, a jeliko byla jako vdy náchylná cítit se při takové nedisciplinované rozkoi provinile, zprvu se obávala, e kouzlo nebude účinkovat. Obyčejně se přinutila počkat, a večer ulehne do postele, a čekávala dokonce, a se hrčivý dech Grace Willisonové, který k ní pronikal přes tenkou příčku, promění na jemné oddychování spánku, ne si vůbec dovolila pomyslet na Steva a na byt v Bell Street. Rituál se stával zkoukou vůle. Leívala, taktak se odvaovala dýchat, nebo představy, jakkoli jasně vyvolávané, byly tolik zranitelné a tak snadno se vytrácely. Nyní to vak fungovalo skvěle. Soustředila se, viděla, jak se amorfní tvary a proměnlivé obrazce barev zaostřují do obrazu tak zřetelně, jako kdy se vyvolává negativ, a cítila, jak se jí ui vylaďují na zvuky domova.

Spatřila cihlovou zeď protějího domu z minulého století, fasádu osvětlovalo ranní slunce, a zřetelně vystupovala kadá cihla, a byly patrné odstíny mnoha barev, skládající světelný obrazec. Těsný dvoupokojový byt nad lahůdkářstvím pana Polanského a mnohotvárný, přelidněný svět venku na ulici, svět oné čtvereční míle Londýna mezi Edgware Road a nádraím Marylebone ji plně vstřebal a okouzlil. Byla nyní tam; znovu procházela se Stevem po triti v Church Street, bylo sobotní odpoledne, nejastnějí den týdne. Viděla místní enské v květovaných zástěrách a v pantoflích, masívní snubní prsteny se jim zarývaly do upracovaných naběhlých prstů, oči jim zářily v beztvarých obličejích, jak tak seděly a pitaly si vedle vozíků s pouitým atstvem; viděla vesele oblečené mladé lidi, jak sedí na bobku na obrubníku za stánkem se staroitnými cetkami; turisty, rozjařené nebo obezřetné, kteří se stále otáčeli a rozhlíeli, jak se radí nad svými dolary nebo si navzájem předvádějí své bizarní poklady. Ulice voněla ovocem, květinami a kořením, zpocenými těly, laciným vínem a starými knihami. Viděla černoky s olbřímími hýděmi, slyela jejich vřetivé staccato a náhlý hrdelní smích, kdy se tlačily kolem stánku s obrovskými nezralými banány a s plody manga, velikými jako fotbalové míče. Ve snu la dál, s prsty něně propletenými ve Stevově dlani, jako duch, jen neviděn kráčí po známých stezkách.

Osmnáct měsíců jejího manelství, to byl čas intenzivního, ale vratkého těstí, vratkého proto, e od počátku cítila, e ono těstí netkví v realitě. Bylo to, jako by se stala jiným člověkem. Předtím se naučila spokojenosti a nazývala to těstím. Potom si uvědomila, e existuje svět zkueností a citů i mylenek, na něj ji za těch prvních dvacet let ivota na middlesbourghském předměstí či za těch dva a půl roku v londýnské ubytovně YWCA nic nepřipravilo. Jen jediná maličkost tu působila ruivě; strach, který nikdy nedokázala zcela potlačit, tuení, e se to ve děje tomu nepravému, e její radost je podvod.

Nedokázala si představit, čím vlastně tak nevypočitatelně vzbudila Stevův zájem, kdy tenkrát poprvé přistoupil k informačnímu okénku na obecním úřadě, aby se zeptal, jaké má platit poplatky. Způsobil to onen její rys, o něm si vdy myslela, e ji deformuje téměř jako tělesná vada; toti skutečnost, e má jedno oko modré a druhé hnědé? Ta zvlátnost ho jistě zaujala a potěila, a jak Ursula zjiovala, dodávala jí v jeho očích na hodnotě. Steve změnil její vzhled, přiměl ji, aby si nechala narůst vlasy a k ramenům, nosil jí domů dlouhé křiklavé sukně z indické bavlny, jaké byly k mání na tritích a v obchůdcích v uličkách za Edgware Road. Čas od času, kdy koutkem oka zachytila svůj obraz ve skle výkladní skříně a uviděla svou proměnu, znovu a znovu se podivovala, jaká e zvlátní záliba ho vedla k tomu, aby si vybral právě ji, jaké e monosti, které jiní nevypátrali a které byly utajeny i jí samé, v ní spatřoval. Jakási její vlastnost uchvátila jeho výstřední fantazii, stejně jako ho uchvacovaly ty podivné cetky na stáncích v Bell Street. Často mu padl do oka předmět, jeho si ostatní kolemjdoucí nevimli, brával ho do dlaně a v náhlém okouzlení obracel ze vech stran ke světlu. Ona se nejistě pokouela protestovat.

Ale miláčku, nezdá se ti to trochu oklivé?

Ne, je to zábavné. Líbí se mi to. A Mogg by z toho měl radost. Kupme to Moggovi.

Mogga, jeho nejlepího, a jak si někdy myslela taky jediného kamaráda, pokřtili Morgan Evans, uíval vak raději přezdívku, která se podle jeho názoru lépe hodila k jeho roli básníka lidového boje. Ne e by Mogg sám nějak příli bojoval, Ursula vskutku nepoznala nikoho, kdo by tak odhodlaně jedl a pil na cizí útraty. Skandoval své popletené výzvy k anarchii a nenávisti v místních putykách, kde mu jeho příznivci buď tie naslouchali, nebo za souhlasného mručení třískali o stůl půllitry. Srozumitelnějí ne veríky byla vak Moggova próza. Jeho dopis si přečetla jen jednou, ne ho vrátila do kapsy Stevových dínsů; dokázala si vak vybavit kadé slovo. Někdy se domnívala, e moná Steve chtěl, aby ho nala, ale snad to byla jen náhoda, e si zapomněl vyndat věci z kapes u kalhot právě ten večer, kdy pravidelně odnáela prádlo do čistírny. Stalo se to tři dny poté, co jí v nemocnici u najisto oznámili diagnózu.

Kdybych se zrovna tenhle týden nezavázal, e se zřeknu frází, řekl bych, e jsem ti to u dávno vechno pověděl. Prorokoval jsem sice katastrofu, ale ne totální katastrofu. Uboáku Steve! Nemohl by ses dát rozvést? Jistě měla příznaky u předtím, ne sis ji vzal. Kvůli pohlavní chorobě, jestli existovala u v době uzavření sňatku, se rozvést můe  nebo bys mohl  a co je koneckonců nějakej tripl v porovnání s tímhle? Zaráí mě ta nezodpovědnost tzv. establishmentu, pokud kráčí o manelství. Mají plnou hubu jeho posvátnosti, jeho ochrany coby základního článku společnosti, a pak člověka klidně nechají, aby si vzal enskou, a nepodrobí ji ani zběné prohlídce, třeba i míň důkladné, ne je tomu zvykem u ojetejch aut. Je ti, doufám, jasné, e se jí musí zbavit. Kdy to neudělá, bude to tvůj konec. A neschovávej se za zbabělství soucitu. Opravdu si dokáe představit, jak ji strká v invalidním vozíku a utírá jí zadek? Jistě, vím, e jsou mui, co to dělají. Jene ty jsi nikdy neměl z masochismu ádnej poitek, nebo jo? Kromě toho, manelé, co to dokáou, vědí něco o milování, a to o sobě, milánku, ty tvrdit nemůe. Mimochodem, není ona katolička? Poněvad jste se brali na radnici, pochybuju, e by se povaovala za regulérně vdanou. To by pro tebe mohlo být východisko. V kadém případě se uvidíme u Dladičova erbu ve středu v 8 večer. Oslavím tam tvoje netěstí novou básní a pintou piva.

Nečekala od něj, e ji bude vozit na vozíku. Nechtěla, aby jí prokazoval ani ty nejjednoduí, nejméně intimní tělesné sluby. Brzy, hned zpočátku jejich manelství, poznala, e ho jakákoli nemoc, třeba i přechodné nachlazení nebo nevolnost, znechucuje a děsí. Doufala vak, e choroba bude postupovat velice pomalu a e to přinejmením jetě několik málo vzácných let bude moci zvládnout sama vlastními silami. Naplánovala si, jak by se to dalo provést. Bude vstávat brzy, aby ho nepopuzovala svou pomalostí a neikovností. Nábytek posune o pár palců  toho si pravděpodobně vůbec nevimne , aby si zajistila nenápadné opory a nemusela předčasně pouívat hole a protézy. Moná by si mohli najít příhodnějí byt, někde v přízemí. Kdyby měla u domovních dveří rampu, mohla by se ve dne dostat ven na nákup. A jetě jim zůstanou společné noci. V tom se jistě nemůe nic změnit.

Jene rychle vysvítalo, e nemoc, neúprosně se plíící po jejích nervech jako elma, postupuje svým tempem, a nikoli takovým, jaké by si představovala ona sama. Plány, které si vymýlela, kdy prkenně leela vedle něj, vzdálená o ířku manelské postele, a trnula, aby ho nevyruila její svalová křeč, byly čím dál tím nereálnějí.

Sledoval její dojemné úsilí a snail se být rozváný a laskavý. Nedělal jí ádné výčitky, jen se odtahoval, neodsuzoval její vzrůstající slabost, jen dával najevo, e i jemu ubývají síly. V děsivých snech se topila; zmítala se a zalykala v nekonečném moři, zachytila se plovoucí větve a cítila, jak se jí potápí pod rukama shnilá a měkká jako houba. Uvědomovala si se ví morbiditou, e si osvojuje ono smířlivé, vyzývavě patetické chování invalidů. Bylo obtíné zachovat si v jeho přítomnosti přirozenost, obtíné s ním vůbec hovořit. Vzpomínala si, jak lehával nataený na pohovce a pozoroval ji, jak čte nebo ije; stvoření, které si vybral a stvořil, oblékal a oslavoval výstředním atstvem, je pro ni vybíral. Nyní se bál, aby se nesetkali pohledem.

Vzpomínala si, jak jí oznámil, e hovořil v nemocnici se sociální pracovnicí a e by se v Toyton Grange brzy mohlo uvolnit místo.

Je to u moře, miláčku. Ty jsi vdycky měla moře ráda. Je to docela malé zařízení, ne jako ty obrovské neosobní instituce. Ten chlap, co to tam vede, má skvělou reputaci, a je to v zásadě náboenská nadace. Anstey sám katolík není, ale vichni pravidelně jezdí do Lurd. To se ti bude líbit; toti, mám na mysli, e jsi se o náboenství vdycky zajímala. Je to jedna z věcí, o kterých jsme si my dva nestačili pořádně promluvit. Asi jsem neměl pro tvé potřeby takové pochopení, jaké jsem měl mít.

Nyní si mohl dovolit být k téhle její slabůstce shovívavý. Zapomněl u, jak ji učil obejít se bez Boha. Víra byla jednou z oněch jejich vání, o ně ji připravil, ani je chápal nebo si jich váil. Nebyly pro ni nijak důleité, ty útěné náhraky sexu a lásky. Nedokázala by předstírat, e ji stálo hodně sil, ne se jich vzdala, těch tiivých iluzí, kterým ji učili ve Svatomatějské základní kole a které za zataenými terylénovými záclonami v tetině obývacím pokoji v Alma Terrace v Middlesbourghu splývaly s tamějími svatými obrázky, fotografií papee Jana a zarámovaným papeským poehnáním sňatku její tety a strýce. Ve to bylo součástí osiřelého, jednotvárného, ale ne neastného dětství, které teď bylo stejně vzdálené jako jakési daleké, cizí pobřeí, je kdysi jedinkrát navtívila. A vrátit se nemohla, protoe u neznala cestu.

Nakonec přijala mylenku na Toyton Grange jako útočitě. Představovala si, jak sedí se skupinkou pacientů v pojízdných křeslech na slunci a dívá se na moře; na moře neúnavně proměnlivé, ale věčné, uklidňující, a přece děsivé, které k ní svým neutuchajícím rytmem promlouvá, e doopravdy na ničem nezáleí, e lidská mizérie je nepatrná a e vechno časem uplyne. Koneckonců, nemělo to být navdy. Steve plánoval s pomocí sociálního odboru místního úřadu, e se přestěhují do nového, vhodnějího bytu; mělo to být jen dočasné odloučení.

Jene u trvalo osm měsíců; osm měsíců, během nich vzrůstala její invalidita, vzrůstalo její netěstí. Snaila se své pocity tajit, jeliko cítit se neastně bylo na Toyton Grange povaováno za hřích proti Duchu svatému, hřích proti Wilfredovi. A větinu času se domnívala, e se jí to daří. S ostatními pacienty měla máloco společného. Grace Willisonová, hloupá, poboná, ve středních letech. Osmnáctiletý George Allan, chvástavě vulgární; byla to úleva, kdy se mu choroba zhorila natolik, e u nemohl vstát z postele. Henry Carwardine, odtaitý, sarkastický, který se k ní choval, jako by byla jeho podřízená úřednice. Jennie Pegramová, která se pořád zaobírá účesem a kření se tím stupidním tajnůstkářským úsměvem. A Victor Holroyd, ten straný Victor, který ji nenáviděl stejně jako v Toyton Grange kadého. Victor, který nespatřoval praádnou ctnost v tom, e někdo dokáe skrývat pocit netěstí, a který zhusta prohlaoval, e jsou-li lidé oddáni praktikám křesanské lásky, mohli by se koneckonců taky k někomu láskyplně chovat.

Vdy povaovala za samozřejmé, e ten jedovatý anonym napsal na stroji právě Victor. Dopis byl psán stejně zraňujícím způsobem jako dopis od Mogga, který náhodou nala. Nahmatala ho nyní hluboko v boční kapse sukně. Dosud tam byl, ten laciný papír, umoulaný častým prohlíením. Číst ho vak nemusela. Uměla ho u zpaměti, i ten první odstavec. Ten přečetla jen jedinkrát a pak přeloila horní část papíru tak, aby ta slova nebyla vidět. Pouhé pomylení na ně jí vhánělo do tváří ruměnec. Jak mohl  byl to docela jistě mu?  vědět, jak se ona a Steve milovali, e dělali právě tohle a právě takto? Jak to vůbec někdo mohl vědět? Křičí snad ze spaní a vzdychá o své touze? Jestli ano, pak ji mohla slyet z vedlejí lonice pouze Grace Willisonová, ale jak jí mohla rozumět?

Vzpomněla si, jak kdesi četla, e obscénní dopisy obvykle píou eny, zejména staré panny. Moná to vůbec nebyl Victor Holroyd. Grace Willisonová, ta hloupá, upozaděná, náboná Grace. Ale jak mohla uhádnout to, co si Ursula sama nikdy nepřipustila?

Musela jsi vědět, e jsi nemocná, u kdy sis ho brala. Co ten třas, slabost v nohou, ta ranní nemotornost? Vědělas, e jsi nemocná, přiznej to. Podváděla jsi ho. Není divu, e tak málo píe a jetě nikdy nepřijel na návtěvu. Neije sám, a ty to ví. Ani jsi nečekala, e ti bude věrný, nemám pravdu?

Tady byl dopis přeruen. Cítila, e ho pisatel jaksi nedotáhl ke konci, e měl v úmyslu napsat nějaké dramatičtějí a daleko více odhalující zakončení. Moná ho, nebo ji, někdo vyruil, třeba kdosi nečekaně vstoupil do kanceláře. Zpráva byla napsána na papíru z Toyton Grange, laciném a savém, a na staré remingtonce. Psali na ní čas od času skoro vichni pacienti i personál. Vzpomínala si, e viděla u remingtonky dříve nebo později větinu z nich. Jistě, byl to vlastně stroj Grace Willisonové; v prvé řadě, jak vichni uznávali, patřil jí, pouívala ho k psaní rozmnoovacích blan pro čtvrtletní zprávy. Často v kanceláři pracovala sama, kdy u ostatní pacienti usoudili, e jejich pracovní den skončil. A zajistit, e se dopis dostane do pravých rukou, nevyadovalo ádné zvlátní úsilí.

Vloit ho do knihy z půjčovny byl ten nejjistějí způsob. Vichni věděli, co čtou ti ostatní, jakpak by mohli nevědět? Knihy se pokládaly na stoly a na křesla a kadý k nim měl přístup. Personál i vichni pacienti museli vědět, e čte nejnovějí Iris Murdochovou. Ale je s podivem, e hanebný anonym vězel přesně na stránce, kam právě dočetla.

Zprvu měla za to, e se jedná o dalí doklad Victorových schopností zraňovat a poniovat. Teprve od jeho smrti cítila pochyby, vrhala kradmé pohledy na tváře svých spolupacientů, trpěla domněnkami, bála se. Ale copak bylo tak jisté, e je to nesmysl? Mučila se zbůhdarma. Musel to být Victor, a byl-li to on, pak u ádné dalí dopisy nebudou. Jene jak mohl právě on znát detaily o ní a o Stevovi, pokud ovem opravdu tyhle záhadné znalosti neměl. Pamatovala si scénku, kdy s ním ona a Grace Willisonová seděli zde na nádvoříčku. Grace s tváří pozvednutou ke slunci a s tím přihlouplým úsměvem začala hovořit o svém těstí: o přítí pouti do Lurd. Victor jí neomaleně skočil do řeči:

Jste rozjařená, protoe jste v euforii. Je to jedna ze známek choroby, pacienti s roztrouenou sklerózou vdycky trpí tímhle nezdůvodnitelným pocitem těstí a naděje. Přečtěte si učebnice. Je to uznávaný symptom. Z vaí strany to není ádná ctnost a pro vechny ostatní je to příerná otrava.

Vybavila si dotčeně roztřesený hlásek Grace.

Netvrdila jsem, e pocit těstí je ctnost. Ale i kdy je to třeba pouhý symptom, i tak za to mohu být vděčná; je to poehnání.

Pokud nás nebudete nutit, abychom se k vám připojili, vzdávejte si díky do roztrhání těla. Děkujte si Bohu za výsadu, e jste k ničemu jak sobě, tak komukoli jinému. A kdy u budete v tom děkování, vzdejte mu díky taky za ostatní poehnání jeho tvorstva: za milióny, co se pachtí, aby se uivily na jalové půdě splachované povodněmi a vysouené suchem; za děti s nafouklými břichy; za mučené vězně; za celé to prokleté, krvavé, nesmyslné svinstvo.

Grace Willisonová namítala skrze první palčivé slzičky:

Ale Victore, jak můete takhle mluvit? ivot není jenom utrpení; přece sám nevěříte, e Bohu na ničem nezáleí. Jezdíte s námi do Lurd.

Samozřejmě e jezdím. Je to příleitost vypadnout z nudy téhle potrhlé polepovny. Mám rád pohyb, rád cestuju, líbí se mi pohled na slunce nad Pyrenejemi, vychutnávám tu barvu. A navíc mě jaksi uspokojuje bezostyný komercialismus toho veho, pohled na ty tisíce mých bliních, kteří se obelhávají víc, ne se obelhávám já.

Ale to je rouhání!

Opravdu? Pak se mi líbí i to.

Grace naléhala: Kdybyste si tak promluvil s otcem Baddeleym, Victore. Jsem si jista, e by vám pomohl. Nebo s Wilfredem. Proč si nepromluvíte s Wilfredem?

Rozeřval se smíchy, do jeho výsměchu vak podivně a výhrůně pronikalo nelíčené pobavení. Promluvit s Wilfredem! Boe, mohl bych vám o tom vaem svatoukovi povědět něco, co by vás rozesmálo, a jednoho krásného dne, a mě dostatečně rozčilí, to asi udělám. Promluvit s Wilfredem!

Zdálo se jí, e dosud slyí vzdálenou ozvěnu toho smíchu. Mohl bych vám o tom vaem svatoukovi něco povědět. Jene jim to neřekl a teď u ani neřekne. Pomyslela na Victorovu smrt. Co ho ono odpoledne přimělo udělat to poslední gesto proti osudu? Muselo to být náhlé rozhodnutí: středa nebyla den, kdy se vydával na pravidelné vyjíďky, a Dennis ho ani nechtěl odvézt. Jasně si na tu scénu na nádvoří vzpomínala. Victor, neodbytný, neústupný, ví silou své vůle se snail dosáhnout toho, co si umanul. Dennis, zarudlý, trucovitý, vzpurný jako děcko, se nakonec s chabou zdvořilostí podvolil. A tak na tu poslední vyjíďku vyrazili spolu a ona u Victora nikdy neviděla. Na co myslel, kdy povoloval brzdy a řítil se i s křeslem vstříc zkáze? Muselo to být vnuknutí okamiku. Nikdo si přece nemohl vybrat tak velkolepě děsivou smrt, kdy byly po ruce daleko jemnějí způsoby. A takové prostředky vskutku po ruce byly. Někdy se přistihovala při mylenkách na ty dva nedávno zemřelé  na Victora a otce Baddeleyho. Otec Baddeley, mírný, laskavý a neúspěný, odeel, jako by nikdy neexistoval, sotvakdo se o něm teď zmínil. Zato Victor byl, jak se zdálo, stále s nimi. V Toyton Grange z něj přetrvával jeho hořký a nepohodlný duch. Někdy, zvlá za soumraku, se neodvaovala pohlédnout k sousednímu vozíku, aby namísto očekávaného pacienta neuviděla Victorovu mohutnou postavu, zachumlanou do těkého plédu, jeho sardonickou tvář s úsměvem, který v ní trčel jako rozevřený zoban. Náhle, navzdory teplému odpolednímu slunci, se Ursula otřásla. Povolila brzdy svého vozíku a rozjela se k domu.

( IV )

Hlavní vchod Toyton Grange byl otevřen a Julius Court veel jako první do vysoké čtvercové haly se stěnami obloenými dubovým dřevem a s kostkovanou podlahou z černého a bílého mramoru. V domě bylo překvapivě teplo. Jako byste proli neviditelnou záclonou horkého vzduchu. V hale byl cítit podivný pach, ne ten, na jaký jsme zvyklí z podobných institucí  pach těl, jídla a letěnky na nábytek, překrývaný dezinfekcí , ale sladí a podivně exotický pach, jako by tu někdo pálil kadidlo. Hala byla osvětlena tlumeně jako kostel. Ten dojem podporovala i dvě prerafaelistická malovaná okna, umístěná po obou stranách vstupních dveří. Nalevo bylo Vyhnání z ráje, napravo Obětování Izáka. Dalgliesh uvaoval, v čí vyinuté fantazii se asi zrodil onen zentilý anděl s chuchvalcem lutých vlasů pod přilbou, ozdobenou chocholem, nebo ten meč okrálený lepkavými kosočtverci rubínové, jasně modré a oranové barvy, kterým anděl chabě bránil oněm dvěma delikventům v návratu do jabloňového sadu Eden. Adam a Eva, s růovoučkými údy taktně, leč nepravděpodobně omotanými výhonky bobkového listu, si nasadili výraz sugerující v prvé řadě falenou duchovnost a pak nedůtklivé výčitky svědomí. Na pravém okně se tý anděl, podobný supermanům z kreslených seriálů, vznáel nad svázaným tělem Izáka, jeho z houtí pozoroval přemrtěně ochlupený beran. V beraním obličeji se pochopitelně zračil ivě chápavý výraz.

V hale stály tři idle, zparchantělé výtvory z malovaného dřeva potaené umělou hmotou, jedna z těch zrůd byla neobvykle vysoká, zbylé dvě měly sedačky naopak příli nízko. O zadní stěnu byl opřen sloený invalidní vozík a na ostění byla ve výi pasu přiroubována opěrná tyč. Otevřenými dveřmi napravo bylo vidět do místnosti, je mohla slouit jako kancelář nebo atna. Dalgliesh zahlédl záhyb plédu pověeného na zdi, panel s visícími klíči a okraj masívního psacího stolu. V hale nalevo ode dveří stál stojan s mosazným podnosem na dopisy, zavrený ohromným poárním zvoncem. Julius je vedl zadními dveřmi do centrálního vestibulu, odkud se zvedalo hrubě vyřezávané schoditě, zábradlí bylo v půli odříznuto, aby uvolnilo prostor elezné kleci velkého moderního výtahu. Přistoupili ke třetím dveřím. Julius je dramaticky rozrazil a ohlásil:

Návtěvník zemřelého, Adam Dalgliesh.

Do místnosti vstoupili vichni tři zároveň. Dalgliesh, s oběma svými protektory po boku, měl nezvyklý pocit, e je eskortován. V porovnání s erem vstupní haly i centrálního vestibulu byla jídelna tak zářivě osvětlená, a musel přimhouřit oči. Vysokými dělenými okny vnikalo sice do místnosti jen málo denního světla, zato ji prudce osvětlovaly dvě zářivky, nevhodně zavěené na tukovém stropě. Obrazy se mu zprvu slévaly; kdy se pak znovu rozestoupily, spatřil obyvatele Toyton Grange při svačině, seskupené jako na tablu kolem úzkého jídelního stolu.

Zdálo se, e je jeho příchod na chvíli zmrazil v tichém úasu. Čtyři seděli v invalidních vozících, jeden z nich byl mu. Dvě zbývající eny patřily zřejmě k personálu, jedna byla oblečena jako vrchní sestra, chyběl jen tradiční symbol jejího stavu  čepec. Vypadala bez něj jaksi nápadně nekompletně. Ta druhá, mladí světlovlasá ena, na sobě měla černé kalhoty a bílý plá, ale i navzdory téhle neortodoxní uniformě se jí dařilo okamitě vzbudit dojem profesionality, poněkud a nahánějící strach. Tři zdraví mui byli oblečeni v tmavohnědých mniských kutnách. Po vteřinové pauze se v čele stolu zvedla postava a zvolna a obřadně k nim přistoupila se vztaenou rukou.

Vítejte na Toyton Grange, Adame Dalglieshi. Jsem Wilfred Anstey.

Dalglieshovi nejprve blesklo hlavou, e vypadá jako komparsista, co si s vydřenou přesvědčivostí zahrál roli asketického biskupa. Hnědá mniská kutna se k němu hodila natolik, e si ho nebylo moné představit v jiném oděvu. Byl vysoký a velmi tíhlý, zápěstí, z nich splývaly vlněné rukávy, měl hnědá a křehká jako větve na podzim. Vlasy měl edivé, ale husté a tvrdé, zastřiené nakrátko, take účes odhaloval chlapeckou křivku lebky. Protáhlý obličej byl posetý hnědavými skvrnami, jako by kůe nerovnoměrně ztrácela letní bronz; dvě oslnivě bílé skvrny na levém spánku vypadaly jako příznaky koní choroby. Odhadnout, jak je starý, bylo obtíné; moná padesát. Mírné tázavé oči s náznakem pokorně snáeného utrpení bliních byly mladé, s jasně modrými duhovkami a bělmem matným jako mléko. Usmál se. Nezaměnitelně sladký, pokřivený úsměv ruivě odhalil nerovné a bezbarvé zuby. Dalgliesh se podivil, co to, e se právě filantropové tak váhavě staví k návtěvám v zubní ordinaci.

Dalgliesh mu podal ruku a pocítil, jak ji uvěznily obě Ansteyho dlaně. Musel se značně přemáhat, aby se z lepkavého sevření vlhkého masa předčasně nevykroutil. Řekl:

Chtěl jsem na pár dní navtívit otce Baddeleyho. Jsem jeho starý přítel. A tady jsem se dověděl, e zemřel.

Zemřel a byl spálen. Jeho popel byl pochován ve středu na hřbitově svatého Michala v Toytonu. Věděli jsme, e si přál, aby jeho popel spočíval v posvěcené půdě. Neoznamovali jsme jeho smrt v novinách, protoe jsme netuili, e měl přátele.

Kromě nás tady, jemně ho poopravila jedna z pacientek. Byla starí ne ostatní, měla edivé vlasy a seděla ve vozíku zpříma jako kostnatá holandská loutka. Upřeně na Dalglieshe pohlíela vlídnýma a zaujatýma očima. Wilfred Anstey pravil:

Jistě. Kromě nás tady. Grace byla Michaelovi, myslím, blíe ne kdokoli jiný a byla s ním i ten večer, kdy zemřel.

Zemřel sám, jak mi řekla paní Hewsonová.

Bohuel ano. Ale tak nakonec umíráme vichni. Doufám, e si s námi dáte čaj. Vy taky, Julie, a samozřejmě i vy, Maggie. Říkal jste, e jste chtěl u Michaela zůstat? To se tu samosebou musíte zdret přes noc.

Obrátil se k vrchní sestře.

Ve Victorově pokoji myslím. Dot, připravila bys ho po čaji pro naeho hosta?

Dalgliesh namítl:

Je to od vás milé, ale nechci obtěovat. Nevadilo by vám, kdybych kromě dneka strávil několik dalích dní v domku? Paní Hewsonová mi řekla, e mi otec Baddeley odkázal knihovnu. Pomohlo by mi, kdybych si mohl knihy probrat a zabalit, kdy jsem tady.

Zdálo se mu to, nebo jeho návrh opravdu nebyl tak zcela vítán? Anstey vak váhal jen chvilku a pak řekl:

Samozřejmě, jestli vám to tak bude víc vyhovovat. Ale nejprve mi dovolte, abych vás seznámil s rodinou. Anstey provedl Dalglieshe formálním sledem pozdravů. Řada rukou, suchých, studených, vlhkých, váhavých či pevných se chápala té jeho. Grace Willisonová, stará panna ve středních letech; studie edi; kůe, vlasy, aty, punčochy, ve mírně umudlané, take vypadala jako staromódní prkenná loutka, která dlouho leela ladem někde v zapráené skříni. Ursula Hollisová; vysoká dívka se skvrnitým obličejem, oblečená v dlouhé sukni z indické bavlny, se na něj nejistě usmívala a krátce a mdle si s ním potřásla pravicí. Levá ruka jí ochable spočívala v klíně, jakoby unavená vahou masívního snubního prstenu. Viml si čehosi zvlátního v jejím obličeji, ale poodstoupil dřív, ne si stačil uvědomit, e má jedno oko modré a druhé hnědé. Jennie Pegramová; nejmladí pacientka, bylo jí vak se ví pravděpodobností víc, ne napovídalo její vzezření, bledý obličej s ostrými rysy a klidnýma lemuříma očima. Měla tak krátký krk, a se zdálo, e se ve vozíku krčí. Zlatě slámové vlasy s pěinkou uprostřed splývaly kolem trpasličího tělíčka jako zřasená záclona. Kdy se jí dotkl, omluvně se přikrčila, mdle se usmála a při vdechování zajíkavě zaeptala Dobrý den. Henry Carwardine; pohledná, autoritativní tvář, avak poznamenaná hlubokými vráskami strázně; mohutný orlí nos a protáhlá ústa. Choroba mu sehnula hlavu ke straně, a vypadal jako pyný, pohrdavý dravec. Dalglieshovu nabízenou ruku nechal bez povimnutí, jen s nezájmem, který se nebezpečně blíil neslunosti, utrousil Těí mě. Dorothy Moxonová, vrchní sestra; zasmuilá, tělnatá, s potemnělýma očima pod tmavou ofinou. Helena Rainerová; velké, mírně vyboulené zelené oči pod víčky tenkými jako slupky vína a půvabná postava, kterou nedokázal zcela zakrýt ani volný plá. Napadlo ho, e nebýt těch nespokojeně povislých a mírně vačnatých tváří, byla by krásná. Pevně stiskla Dalglieshovi ruku a výhrůně ho přejela pohledem, jako by přijímala pacienta, od něho se dají čekat potíe. Dr. Eric Hewson; světlovlasý sympatický mu s chlapecky zranitelnou tváří a hnědě blátivýma očima za pozoruhodně dlouhými řasami. Dennis Lerner; úzká, poněkud mdlá tvář, oči nervózně mrkající za brýlemi s kovovou obroučkou, upocený stisk ruky. Anstey  skoro jako by se domníval, e u Lernera je třeba říct něco na vysvětlenou,  dodal, e Dennis je oetřovatelem.

Dva zbývající členy naí rodiny, Alberta Philbyho, naeho údrbáře, a mou sestru Millicent Hammitovou, uvidíte doufám později. Ale nesmíme samosebou zapomínat ani na Jeoffreyho. Jako by zaslechl své jméno, postavil se kocour, který doposud podřimoval na sedátku u okna, na nohy, s uchnutím dopadl na podlahu a se vztyčeným ocasem si to vykračoval k nim. Anstey podal vysvětlení:

Má jméno podle kocoura Christophera Smarta. Určitě si tu báseň pamatujete.

Nazvu já kocoura jménem Jeoffrey.

Jest on sluhou Boha ivého

a řádně mu slouí den co den,

potírá on síly temnot havýma očima a srivou srstí,

potírá on Ďábla, který jest smrt,

svým nespoutaným itím.

Dalgliesh pravil, e báseň zná. Mohl také dodat, e předurčil-li Anstey kocoura pro tuto hieratickou úlohu, pak kdy si ho vybíral z vrhu, neměl právě astnou ruku. Jeoffrey byl sudovitý mourek s ocasem podobným ličímu ohonu a budil dojem, e svůj ivot spí ne slubě svému Stvořiteli zasvětil ukojování kočičích chtíčů. lehl po Ansteym nesouhlasným pohledem, v něm se spojovalo dlouhé utrpení se znechucením, a s lehkostí bravurně vyskočil na klín Carwardineovi, kde se mu ovem dostalo nevlídného přijetí. Uspokojen Carwardineovou zjevnou nechutí poskytnout mu útočitě, se za okázalého předení a protahování tlapek usadil a lenivě zavřel oči.

Julius Court a Maggie Hewsonová se posadili k protějímu konci dlouhého stolu. Zničehonic Julius vykřikl:

Dávejte si pozor, co před panem Dalglieshem řeknete, mohlo by to být zaznamenáno a pouito jako důkaz. Cestuje sice inkognito, ale ve skutečnosti je to komisař Adam Dalgliesh ze Scotland Yardu. Jeho zaměstnání je chytat vrahy.

álek Henryho Carwardinea počal s rachotem poskakovat na talířku. Marně se ho snail levou rukou utiit. Nikdo se na něj nedíval. Jennie Pegramová chápavě povzdechla a samolibě se rozhlédla po stolovnících, jako by právě učinila cosi moudrého. Helena Rainerová zostra vyjela:

Jak to víte?

iju ve velkém světě, drahouku, a čas od času čtu i noviny. Loni se při jednom případu těil komisař značně pozornosti tisku.

Obrátil se na Dalglieshe:

Budeme dnes s Henrym po večeři popíjet víno a poslouchat muziku. Moná by vám nebylo proti mysli se k nám připojit. Mohl byste ho koneckonců přivézt. Wilfred vás jistě omluví.

Pozvání by se sotva dalo označit za zdvořilé, u proto, e nechávalo stranou celou společnost vyjma dvou jejích členů a e si bezostyně činilo nárok na nového příchozího, ani byl hostitel poádán o souhlas jinak ne pustě formálně. Nezdálo se vak, e by to někomu vadilo. Bylo asi docela obvyklé, e spolu ti dva mui popíjeli, kdy Court pobýval v Toytonu. Nebyl koneckonců důvod, proč by si pacienti měli činit násilí a přátelit se s kadým, s kým se přátelí jejich kolegové, a proč by jejich přátelé měli zvát vechny bez rozdílu. Kromě toho byl Dalgliesh očividně zván proto, aby poskytl doprovod. Krátce poděkoval a přisedl si ke stolu mezi Ursulu Hollisovou a Henryho Carwardinea.

Svačina byla střízlivá jako svačina v internátě. Stůl byl bez ubrusu a na jeho pokrábané dubové desce s vypálenými skvrnami trůnily dva ohromné hnědé čajníky, s nimi manipulovala Dorothy Moxonová, dva talíře s tenkými krajíčky tmavého chleba, slabě namazanými čímsi, v čem Dalgliesh tuil margarín, sklenice medu, kelímek s kvasnicovou pomazánkou a mísa s domácím griliáovým pečivem, vydláděným kuličkami borůvek. Byl tu i koík jablek. Vypadaly na padavčata. Vichni pili z hnědých kameninových kalíků. Helena Rainerová vstala a z příborníku pod oknem přinesla hostům tři podobné kalíky i s podálky.

Byla to zvlátní svačina. Carwardine hosta ignoroval, s jedinou výjimkou  toti e mu přistrčil podnos s namazanými chleby. Dalgliesh zprvu slavil jakés takés úspěchy u Ursuly Hollisové. Její dychtivý bledý obličej se k němu neustále otáčel a obě neladící oči pásly po jeho pohledu. Měl nepříjemný pocit, e si na něj dělá jakési nároky a zoufale se snaí vyvolat v něm zájem, nebo dokonce náklonnost, jakou nebyl ani schopen, ani ochoten projevit. Pak se natěstí zmínil o Londýně. Obličej se jí rozzářil, zeptala se ho, jestli zná Marylebone a tritě v Bell Street. Ponořili se do ivé, skoro posedlé debaty o londýnských pouličních tritích. Nadchlo ji to, byla teď skoro hezká a kupodivu se zdálo, e je i klidná a spokojená.

Najednou se přes stůl naklonila Jennie Pegramová a s hraným výrazem znechucení prohlásila:

Srandovní zaměstnání, honit se za vrahouny a posílat je na ibenici. Nechápu, jak se v tom můete vyívat.

Nevyíváme se v tom. A dnes u se nevěí.

Dobře, tak teda zavírat na doivotí. To je myslím jetě horí. A vsadím se, e pár těch, co jste chytil, kdy jste byl mladí, na ibenici skončilo.

V pohledu jí rozpoznal lačný, téměř lascívní záblesk. Nebylo to pro něho nic nového. S klidem řekl:

Bylo jich pět. Je zvlátní, e lidé chtějí slyet vdycky právě o nich.

Anstey nasadil svůj mírný úsměv a promluvil jako někdo, kdo si předsevzal být spravedlivý.

Není to vak pouze otázka trestu, viďte, Jennie? Existuje teorie deterrence; potřeba vyjádřit veřejné odsouzení násilného zločinu; naděje, e se zločinec polepí a obrodí, a co je jistě také velmi významné  snaha zajistit, aby se u takového činu podruhé nedopustil.

Připomínal Dalglieshovi jednoho protivného učitele, který povaoval za svou povinnost vyvolávat takzvaně otevřené debaty, ovem dával jim nechutně protektorský ráz, nebo neortodoxní názory povoloval vyslovovat jen v omezené míře a jen za předpokladu, e se třída v čase tomu vyhrazeném opět vrátí k jedinému správnému přesvědčení o nezvratné pravdivosti jeho vlastních názorů. Teď vak Dalgliesh nebyl ani nucen, ani ochoten spolupracovat. Skočil Jennie do prostoduchého prohláení Kdy u je pověsili, tak to přece u znova udělat nemůou, ne? a řekl:

Vím, e je to zajímavé a závané téma. Ale jistě mi prominete, e mi nepřipadá příli vzruující. Mám dovolenou  vlastně jsem v rekonvalescenci  a na práci se snaím nemyslet.

Jste nemocný? Carwardine se s opatrností dítěte, je si není jisto, co je mu dovoleno, naklonil nad stůl a vzal si porci medu. Doufám, e jste sem nepřijel, třeba podvědomě, kvůli sobě samému. Nečekáte, a se tu v budoucnu uvolní místo? Netrpíte progresívní nevyléčitelnou chorobou?

Anstey pronesl:

Vleklou nevyléčitelnou chorobou trpíme vichni. Říká se jí ivot.

Carwardine vyloudil upjatý úsměv, v něm bylo znát zadostiučinění, jako by právě získal bod v jakési soukromé hře. Dalgliesh, který se začínal cítit jako stolovník při svačině bláznů, si nebyl zcela jist, zda ona poznámka byla jen faleně hlubokomyslná, nebo pouze přihlouplá. Vůbec vak nepochyboval o tom, e ji Anstey nepronáí poprvé. Nastalo kratičké, zaraené ticho. Pak Anstey prohodil:

Michael nám neřekl, e vás čeká. Znělo to jako mírná výčitka.

Moná nedostal můj lístek. Měl mu přijít tý den, kdy zemřel. V jeho stole jsem ho ale nemohl najít.

Anstey okrajoval jablko, lutá slupka se mu kroutila kolem hubených prstů. Upřeně si hleděl na ruce.

Domů ho přivezla sanitka, to ráno jsem neměl kdy, abych pro něj zajel sám. Vyrozuměl jsem, e sanitka, asi na Michaelovo přání, zastavila u schránky na dopisy. Vzali potu i pro nás. Později předal Michael jeden dopis mně a jeden mé sestře, take vá lístek určitě dostat mohl. Ani já jsem vak ádný nenael, kdy jsem u něj ve stole hledal poslední vůli a ostatní písemné pokyny, které mohl zanechat. Bylo to časně ráno po jeho smrti. Ale moná jsem ho přehlédl.

Dalgliesh nenuceně dodal:

V tom případě by tam jetě musel být. Myslím, e ho otec Baddeley zahodil. koda, e jste se musel do stolu dostat násilím.

Násilím? Ansteyho hlas neprozrazoval víc ne zdvořilý, bezstarostný dotaz.

Zámek někdo vylomil.

Opravdu? Michael asi ztratil klíč, a to ho přimělo k takové vylomenině. Za tu slovní hříčku se omlouvám. Kdy jsem pátral po jeho písemnostech, nael jsem stůl otevřený. Je mi líto, ale nenapadlo mne prohlédnout si zámek. Má to nějaký význam?

Slečna Willisonová si to moná bude myslet. Pochopil jsem, e stůl je teď její.

Vylomený zámek jistě sniuje jeho cenu. Poznáte vak, e na Toyton Grange přičítáme materiálním statkům jen pramalou váhu.

Znovu se pousmál  na důkaz, e takovou nicůtku poutí z hlavy, a otočil se k Dorothy Moxonové. Slečna Willisonová se plně soustředila na svůj talíř. Ani nezvedla oči. Dalgliesh řekl:

Moná je to ode mne poetilé, ale rád bych měl jistotu, e otec Baddeley věděl, e za ním přijedu. Snad si ten můj lístek zaloil do deníku. Poslední díl vak ve stole chybí.

Tentokrát Anstey vzhlédl. Modré oči se setkaly s hnědými, nevinné, zdvořilé, bezstarostné.

Ano, toho jsem si viml. Koncem června si přestal deník psát. Spí mě překvapuje, e si deník vůbec psal, ne e od toho zvyku upustil. Člověk vdycky nakonec přestane snáet tu samolibost, s kterou zapisuje triviality, jako by měly nějakou trvalou hodnotu.

Po tolika letech je podivné, e toho nechal uprostřed roku.

Vrátil se zrovna z nemocnice po váné nemoci a určitě neměl mnoho pochyb o svých vyhlídkách. S vědomím nedaleké smrti se moná rozhodl deníky zničit.

A začal posledním dílem?

Zničit deník je jistě toté jako zničit pamě. Člověk začíná s roky, které nejsnáze oelí. Dávné vzpomínky bývají houevnaté. Spálil nejprve poslední seit.

Grace Willisonová ho opět jemně, ale důrazně poopravila:

Nespálil, Wilfrede. Kdy se otec Baddeley vrátil z nemocnice, pouíval elektrický zářič. Krb je ucpaný suchou trávou.

Dalgliesh si vybavil obývací pokoj v Hope Cottage. Měla samozřejmě pravdu. Vzpomínal si na edou staromódní kamennou vázu, chumáč polámaných suchých listů a trávy, který vyplňoval úzké ohnitě krbu a vyčuhoval zapráenými a umudlanými stonky skrze tyče ochranné mříky. Vypadalo to, e tu rostlinnou změ nikdo nevyruil z klidu u dobrý rok. Vzruené klábosení na druhém konci stolu skomíralo a změnilo se v dumavé ticho, jak tomu bývá, kdy lidé začnou tuit, e se řeč stočila na něco zajímavého, co by jim nemělo uniknout.

Maggie Hewsonová se uvelebila tak blízko k Juliu Courtovi, e se Dalgliesh divil, jak si dokázal najít dost prostoru, aby vůbec mohl vypít čaj, a nepokrytě s ním flirtovala. Bylo ovem těko odhadnout, zda proto, aby uvedla do rozpaků manela, nebo aby potěila Courta. Kdy se na ně Eric Hewson zadíval, tvářil se stydlivě jako pohorený kolák. Court, dokonale ve své kůi, rozděloval pozornost rovnoměrně mezi vechny přítomné dámy s výjimkou Grace. Teď se Maggie dívala na jednoho po druhém a vyhrkla:

Co to říkala? O co jde?

Nikdo jí neodpovídal. Chvíli náhlého a nevysvětlitelného napětí nakonec prolomil Julius.

Na něco jsem zapomněl. Návtěvou pana Dalglieshe jste poctěni ne jednou, ale hned dvakrát. Komisař toti neomezuje svůj talent jenom na chytání vrahounů, ale taky publikuje vere. Básník Adam Dalgliesh.

Prohláení vyvolalo zmatené pochvalné mumlání, z něho Dalglieshovi utkvěla k nesnesení nejapná poznámka Jennie: Jak milé! Wilfred se povzbudivě usmál a pravil:

Jistě. Jsme zajisté poctěni. A Adam Dalgliesh přichází v pravý čas. Ve čtvrtek budeme pořádat ná rodinný společenský večírek. Smíme doufat, e nám ná host pro radost zarecituje některou ze svých básní?

Na takovou otázku se sice naskýtala spousta odpovědí, ale v oné společnosti postiených se ádná z nich nezdála zdvořilá ani vhodná.

Dalgliesh tedy řekl:

Je mi líto, ale neberu si na cesty svoje knihy.

Anstey se usmál.

To nebude ádný problém. Henry má dva vae poslední svazky. Jistě nám je rád půjčí.

Ani vzhlédl od talíře, Carwardine tie poznamenal:

Uváím-li, jaký v tomhle domě vládne nedostatek soukromí, nepochybuju, e byste hravě dokázal přeříkat celý katalog mé knihovny. Ale jeliko jste se dosud o díla pana Dalglieshe nezajímal, ani co by se za nehet velo, nemám v úmyslu vám knihy půjčovat, jen proto, abyste vydíral hosta a nutil ho, aby se předváděl jako nějaká cvičená opice!

Wilfred maličko zrudl a sklonil se nad talíř.

Nebylo co dodat. Po chvíli ticha se znovu rozproudil hovor, krotký a vední. Ani o otci Baddeleym, ani o jeho denících u nepadla zmínka.

( V )

Kdy Dalgliesh po svačině projevil přání promluvit si o samotě se slečnou Willisonovou, Ansteyho to nijak neznepokojilo. Pravděpodobně tu ádost nepovaoval za víc ne za účastný projev zdvořilosti a úcty. Řekl, e Grace má za úkol nakrmit, ne se setmí, slepice a posbírat vejce. Snad by jí Adam mohl pomoci.

Dvě větí kola pojízdného křesla byla opatřena vnitřními chromovanými obručemi, pomocí nich mohl sedící posunovat vozík dopředu. Slečna Willisonová se jich chopila a pomalu se rozjela po asfaltové cestičce. Její křehké tělíčko sebou kubalo jako marioneta. Dalgliesh viděl, e má levou ruku deformovanou a slabí, vozík se proto neustále stáčel na stranu a jeho dráha se klikatila. Obeel vozík nalevo, a zatímco jí kráčel po boku, nevtíravě poloil ruku na opěradlo a zlehka pomáhal tlačit. Doufal, e nedělá nic nepřijatelného. Slečna Willisonová by mu mohla tuto taktní pomoc zazlívat, podobně jako ji popouzely projevy soucitu. Měl za to, e vycítila jeho rozpaky a rozhodla se je nezvyovat ani tím, e by mu poděkovala úsměvem.

Jak li vedle sebe, vnímal intenzívně její přítomnost, vímal si detailů její tělesnosti, jako by to byla mladá a přitalivá ena a jako by on měl co nevidět propadnout lásce. Pozoroval ostré kosti jejích ramen, která se rytmicky otřásala pod tenkou bavlněnou látkou jejích edých atů. Na téměř průhledné levé ruce, tak malé a křehké v porovnání s pravou, vystupovaly jako provazy purpurové přítoky il. I pravá ruka, jakmile se Grace mocně jako mu chopila kola, se zdála ve své kompenzující mohutnosti a síle deformovaná. Nohy, navlečené do shrnutých vlněných punčoch, byly tenké jako hůlky, chodidla v sandálech  příli veliká na tak nepřiměřené končetiny, se k noním podpěrám křesla tiskla, jako by k té kovové podloce byla přilepená. Vlasy, potřísněné lupy, měla vyčesané nahoru do jediného těkého copu, který byl k temeni přichycen bílým, ne právě čistým hřebenem z umělé hmoty. Ani krk nevypadal čistě, buď to bylo blednoucí barvou opálené kůe, nebo nedostatečným mytím. Podíval-li se dolů, viděl jí na čele vrásky, které se stahovaly v hluboké brázdy pokadé, kdy s námahou posunovala vozík. Oči za skly brýlí v tenkých obroučkách jí křečovitě pomrkávaly.

Jako kurník slouila velká zchátralá klec, staená prověeným drátem a podepřená sloupky naputěnými kreozotem. Kurník byl očividně postaven tak, aby vyhovoval postieným. Měl zdvojený vchod, take slečna Willisonová mohla vjet dovnitř a zaklapnout za sebou první vrátka, ne otevřela druhé dveře do vlastní klece. Po stranách a před kukaněmi vedla rovná asfaltová cestička, iroká právě tak pro invalidní vozík. Za prvními dvířky byla ke sloupku ve výi pasu přibitá dřevěná polička. Stála na ní nádoba s připraveným krmením, plastická láhev s vodou a dřevěná líce připevněná k dlouhé rukojeti a zjevně určená ke sbírání vajec. Slečna Willisonová si to vechno s námahou naskládala do klína a naklonila se dopředu, aby otevřela vnitřní dvířka. Slepice, které se jako nervózní panny záhadně nahrnuly do vzdáleného kouta klece, pozvedly vypoulené nevraivé hlavičky a okamitě se k ní s kdákotem vrhly, jako by se odhodlaly k hromadné pernaté oběti. Slečna Willisonová mírně ucouvla a jako neofyt usmiřující lítice jim začala házet hrsti krmení. Slepice se jaly vzrueně zobat a hltat. Slečna Willisonová se okrajem misky pokrábala na ruce a řekla:

Přála bych si, abych s nimi lépe vycházela a ony se mnou. Obě strany by z toho mohly mít víc. Myslela jsem, e se u zvířat projevuje náklonnost k rukám, které je krmí, ale o slepicích to, jak se zdá, neplatí. A nevím, proč by taky mělo. Vdy je tak dokonale vykořisujeme, nejprve jim bereme vejce, a kdy přestanou nést, zakroutíme jim krkem a poleme je na pekáč.

Doufám, e jim nemusíte kroutit krkem vy.

Ne ne, tu nevděčnou práci dělá Albert Philby, i kdy si nemyslím, e je mu tak úplně nepříjemná. Ale svůj díl vařené drůbee sním.

Dalgliesh poznamenal:

Mám stejné pocity. Vyrostl jsem na vikářství v Norfolku a maminka si vdycky slepice drela. Měla je ráda a zdálo se, e i ony ji, otec a já jsme si ale mysleli, e jsou jenom na obtí. Ale čerstvá vejce nám chutnala.

Víte, stydím se to říkat, ale nerozeznám tyhle vejce od vajec ze samoobsluhy. Wilfred je radi, kdy nejíme nic, co není přírodní produkt. Zemědělské velkovýroby se přímo děsí a má samozřejmě pravdu. Byl by nejradi, kdyby Toyton Grange bylo vegetariánské, ale to by byly se stravováním jetě větí potíe, ne máme teď. Julius si trochu pohrál s čísly a dokazoval mu, e nás tahle vejce přijdou dvaapůlkrát drá ne vajíčka v obchodě, a to samosebou nepočítal mou práci. Nebylo to moc povzbudivé.

Dalgliesh se zeptal:

Julius Court vám tedy vede účetnictví?

Ne ne. Nevede skutečné účty, takové, co se připojují k výroční zprávě. Ty pro Wilfreda obstarává profesionální účetní. Ale Julius se ve financích vyzná a vím, e se s ním Wilfred radí. Vdycky jsou to spí skličující porady. Obávám se, e jsme teď opravdu na dně. Dědictví po otci Baddeleym bylo opravdové poehnání. A Julius je k nám velice laskavý. Loni, kdy jsme se vraceli z Lurd, měl mikrobus, který jsme si najali, aby nás odvezl z přístavu, nehodu. Vemi to otřáslo. Vozíky byly vzadu a dva z nich se porouchaly. Zpráva, kterou sem telefonovali, byla dost znepokojivá; nebylo to tak strané, jak se Wilfred domníval. Ale Julius okamitě přijel do nemocnice, kam nás mezitím zavezli na prohlídku, najal jiný mikrobus a o vechno se postaral. A potom nám koupil speciálně upravený autobus, který teď pouíváme. Take jsme u zcela nezávislí. Dennis a Wilfred se střídají za volantem a zavezou nás přímo a do Lurd. Julius s námi samosebou nejezdí, ale vdycky si najde čas, a kdy se vracíme z pouti, připraví nám večírek na přivítanou.

Tahle nezitnost Dalglieshovi nijak neladila s představou, kterou si o Courtovi, by i po krátké známosti, udělal. Vzbudilo to v něm zvědavost. Opatrně se zeptal:

Nerad bych, aby to vyznělo hrubě, ale co z toho Julius Court má, z takového zájmu o Toyton?

Věříte, e jsem si tuhle otázku sama taky často kladla? Ale je to trochu nevděčná otázka, kdy je tak zřejmé, co má naopak Toyton Grange z něho. Přijídí z Londýna jako závan čerstvého vzduchu. Vechny nás tu povzbudí. Ale vím, e byste rád hovořil o svém příteli. Co kdybychom napřed sesbírali vejce a pak si někde promluvili v klidu?

O svém příteli. Ta tie pronesená slova cítil jako výčitku. Nalili společně vodu do napajedel a posbírali vejce, slečna Willisonová je nabírala na dřevěnou líci s dokonalostí zrozenou z letité praxe. Nali jich pouze osm. Celá procedura, s ní by byl zdravý člověk hotov za deset minut, byla únavná, časově náročná a ne právě efektivní. Dalglieshe, který v práci pro práci samu neviděl ádný smysl, zajímalo, co si o takovém zaměstnání, které někdo navzdory ví ekonomice vymyslel jen proto, aby jí dal iluzi uitečnosti, jeho společnice doopravdy myslí.

Vrátili se zpátky na dvorek za domem. Seděl tu jen Henry Carwardine, na klíně měl sice rozevřenou knihu, ale hleděl kamsi k neviditelnému moři. Slečna Willisonová se na něj ustaraně podívala a zdálo se, e se na něho chystá promluvit. Neřekla vak nic, dokud se neusadili nějakých třicet metrů od mlčící postavy; Dalgliesh na okraj jedné z dřevěných lavic, slečna Willisonová vedle něj. Potom řekla:

Nemůu si zvyknout, e jsem tak blízko u moře, a přitom se na ně nemůu dívat. Někdy ho člověk slyí tak zřetelně jako my teď. Obklopuje nás skoro ze vech stran, někdy cítíme jeho pach a slyíme ho, ale mohli bychom být tisíc mil daleko.

Hovořila zadumaně, ale bez rozmrzelosti. Chvíli mlčeli. Dalgliesh teď doopravdy jasně slyel moře, táhlý vzdalující se hukot přílivu, který k němu od pobřeí zanáel vánek. V obyvatelích Toyton Grange musel ten nepřetritý epot vyvolávat představu mučivě blízké, ale nedosaitelné volnosti nekonečných modravých obzorů, vysoko letících mraků, bělavých křídel, střemhlav plachtících v proudech vzduchu. Teď chápal, e potřeba to ve vidět mohla přerůst v posedlost.

Záměrně řekl:

Panu Holroydovi se podařilo nechat se zavézt na místo, odkud mohl moře pozorovat.

Bylo důleité, jak zareaguje. Ihned si uvědomil, e pro ni byla ta poznámka víc ne netaktní. Hluboce jí to otřáslo. Byla rozruená. Slaboučké levé ruky, zkroucené v klíně, se zmocnil vzruený třas. Pravou rukou svírala opěradlo křesla. Tvář jí nepříjemně zrudla a hned zbledla a zbělala. Na chvíli si přál, aby byl nepromluvil. Lítost ho vak brzy přela. A chci nebo nechci, vrací se to, pomyslel si ne bez nádechu cynismu, to nutkání pátrat po faktech. Jen zřídkakdy se daly odhalit beze ztrát, a se nakonec ukázaly jakkoli nedůleité a irelevantní, ale nebýval to on, kdo za ně musel platit. Zaslechl, e promluvila, hovořila tak tie, e se k ní musel naklonit, aby pochytil slova.

Victor měl zvlátní potřebu dostat se odtud sám. Chápali jsme to.

Muselo to být velice obtíné, tlačit takový vozík přes drny a nahoru k okraji útesu.

Měl svůj vlastní vozík, patřil mu, podobný typ jako tento, ale větí a silnějí. A nebylo nutné, aby ho někdo vytlačil po té příkré části ostrohu. Je tu jetě jedna stezka, která pak, jak si myslím, prochází úzkým úvozem. Na okraj útesu se můete dostat i po ní. I tak to bylo na Dennise Lernera hodně. Stálo ho to půlhodinu těké námahy s vozíkem při cestě tam i zpátky. Vy jste chtěl ale mluvit o otci Baddeleym.

Pokud vám to nebude působit bolest. Zdá se, e jste byla poslední, kdo ho viděl ivého. Jistě zemřel nedlouho poté, co jste odela z domku; kdy toti paní Hewsonová na druhý den ráno nala jeho tělo, měl na sobě jetě tólu. Normálně by ji jistě hned po zpovědi odloil.

Mlčela, jako by si něco srovnávala v hlavě. Pak řekla: On si ji opravdu sundal, jako obyčejně, hned jak mi dal rozhřeení. Sloil ji a přehodil přes opěradlo křesla.

I toto byl pocit, o něm si za dlouhých psích dní v nemocnici myslel, e u ho nikdy nezaije, to vzruené mrazení v ilách, kdy člověk pozná, e bylo řečeno cosi důleitého, e obě, třebae dosud zůstává mimo dohled a jetě nelze zachytit ani její pach, je u přece jen kdesi nablízku. Snail se tu nevítanou vlnu napětí zaplait, ale bylo to tak elementární a mimovolné jako dotyk strachu.

Ale to znamená, e si otec Baddeley, kdy jste odela, tólu znovu oblékl. Proč by to udělal?

Nebo mu ji oblékl někdo jiný. Tuhle mylenku vak nebylo dobré vyslovovat nahlas, s jejími důsledky bylo třeba vyčkat.

Tie řekla:

Myslím, e za ním přiel jetě jeden kajícník; takové vysvětlení je nasnadě.

Neoblékal si ji, kdy večer četl breviář?

Dalgliesh se snail rozpomenout, jak si v těchto záleitostech počínal jeho otec, kdy  a bylo to zřídkakdy se rektor nemodlil breviář v kostele. Pamě mu vak nabízela jenom neuitečný obrázek z dětství, kdy byli oba za sněhové bouře zalezlí v jakési boudě a on, napůl znuděně a napůl fascinován, pozoroval krouení sněhu za oknem, zatímco jeho otec v holínkách, bundě a vlněné čepici tlumeně četl ze své modlitební kníky. To pak na sobě jistě tólu neměl.

Slečna Willisonová řekla:

Jistěe ne. Oblékal ji, jen kdy uděloval svátost. A kromě toho byl u po neporách. Kdy jsem přila, právě končil, odříkala jsem s ním poslední kolektu.

Jestlie vak přiel jetě někdo po vás, pak jste nebyla poslední, kdo ho viděl ivého. Upozornila jste na to někoho, kdy jste se dověděla, e zemřel?

Měla jsem to udělat? Myslím, e ne. Jestlie ten dotyčný  nebo dotyčná  se rozhodl nemluvit, neměla jsem důvod vyvolávat pochybnosti. Jistě, kdyby kromě vás někdo přiel na to, e ta tóla má nějaký význam, nelo by se vyhnout spekulacím. Jene na to nikdo nepřiel, a přiel-li, tak mlčel. V Toytonu, pane Dalglieshi, se hodně pomlouvá. Snad je to nevyhnutné, ale zdravé, řekněme z morálního hlediska, to není. el-li ten večer někdo ke zpovědi, je to pouze jeho věc, jeho a otce Baddeleyho.

Dalgliesh namítl:

Jene otec Baddeley měl tólu na sobě jetě na druhý den ráno. To znamená, e mohl zemřít, kdy byl onen návtěvník u něj. Jestlie tomu tak bylo, v prvé řadě by kadý, bez ohledu na soukromý charakter návtěvy, přece přivolal lékaře?

Moná si byl ten člověk jist, e otec Baddeley je mrtev a e mu lékař u nemůe pomoci. Jestlie tomu tak bylo, snadno mohl podlehnout pokuení nechat ho v míru sedět v křesle a vyklouznout. Myslím, e otec Baddeley by to za hřích nepovaoval, a myslím také, e vy to nemůete povaovat za zločin. Vypadá to moná necitelně, ale kdoví jestli to není jenom zdání. Nesvědčilo by to o dobrém chování, ale to je přece trochu něco jiného, ne?

Nebo by to svědčilo o tom, uvaoval v duchu Dalgliesh, e oním návtěvníkem byl lékař nebo zdravotní sestra: Naráela snad slečna Willisonová na tohle? Laika by jistě ihned napadlo zavolat pomoc nebo by si přinejmením chtěl potvrdit, e opravdu nastala smrt. Pokud si ovem z toho či onoho důvodu tou smrtí nebyl jist. Tahle pochmurná monost vak, jak se zdálo, slečně Willisonové vůbec nepřila na mysl. A proč by také měla? Otec Baddeley byl stařec, byl nemocný, čekalo se, e zemře, a on zemřel. Proč by měl někdo hledat cosi podezřelého v přirozeném a nevyhnutelném chodu věcí? Poznamenal cosi o tom, zda se zjistilo, kdy smrt nastala, a dostal jemnou, leč nesmlouvavou odpověď.

Předpokládám, e při vaí práci je důleité vědět, kdy smrt nastala, proto se na to ze zvyku soustředíte. Ale copak na tom v běném ivotě záleí? Záleí přece na tom, jestli člověk umírá usmířený, v boí milosti.

Dalgliesh si na chvíli rouhavě představil svého seranta, jak se puntičkářsky snaí zjistit tuhle podstatnou informaci o oběti a zanést ji do úředního hláení. Uvědomil si, e způsob, jakým slečna Willisonová půvabně odliila policejní práci od skutečného ivota, je jen chvályhodnou ukázkou toho, jak se ostatní lidé dívají na jeho zaměstnání. U se těil, jak o tom bude vyprávět vrchnímu komisaři. Potom si vak vzpomněl, e se takové nezávazné profesionální klábosení sotva bude hodit k jejich poslednímu, trochu formálnímu a nevyhnutelně nepříjemnému rozhovoru, který udělá tečku za jeho policejní kariérou.

S politováním v slečně Willisonové poznal onen typ nezvykle čestného svědka, s jakým se mu vdycky jednalo patně. Vyjít s takovou starosvětskou charakterností a přecitlivělým svědomím bylo těí ne se potýkat s vytáčkami, výmluvami nebo bezuzdným lhaním, které patřily k běnému vyetřování. Byl by se jí rád zeptal, kdo z Toyton Grange mohl nejpravděpodobněji zajít k otci Baddeleymu nechat se vyzpovídat, ale usoudil, e by taková otázka jen naruila jejich vzájemnou důvěru a e by se tak jako tak nedočkal odpovědi. Jistě to vak byl někdo ze zdravých. Nikdo jiný nemohl přijít a odejít potají, pokud ovem neměl komplice. Vozíčkáře na invalidním křesle, a u ho někdo tlačil, nebo vezl autem, si jistě musel cestou někdo vimnout.

S nadějí, e příli nepřipomíná detektiva zabraného do vyetřování, se zeptal:

Tedy, kdy jste odcházela, co dělal?

Pokojně seděl v křesle u krbu. Nechtěla jsem, aby vstával. K domku mě mikrobusem zavezl Wilfred. Říkal, e půjde na návtěvu k sestře do Faith Cottage, zatímco budu já u otce Baddeleyho, a e se za půl hodiny sejdeme venku, pokud dřív nezaklepu na stěnu.

To znamená, e z domku do domku je slyet? Ptám se, protoe mě napadlo, e otec Baddeley, pokud se mu udělalo zle, kdy jste odela, mohl zaklepat na paní Hammitovou.

Říká, e neklepal, ale mohla klepání přeslechnout, jestlie měla nahlas putěnou televizi. Domky jsou postavené dobře, ale skrze vnitřní stěnu bývá slyet, zvlá kdy někdo zvýí hlas.

Chcete říct, e jste slyela, jak pan Anstey se sestrou mluví?

Zdálo se, e slečna Willisonová lituje, e zala tak daleko. Spěně poznamenala:

Ano, tu a tam. Vzpomínám si, e jsem se musela hodně soustředit, aby mě jejich hlasy neruily. Přála jsem si, aby hovořili tieji, a pak jsem se zastyděla, e si nechám tak snadno odvádět pozornost. Od Wilfreda bylo milé, e mě do domku zavezl. Za normálních okolností docházel otec Baddeley samozřejmě za mnou na Grange, pouívali jsme místnost, které se tu říká tichý pokoj. Je vedle kanceláře hned za hlavním vchodem. Ale byl teprve ten den ráno proputěn z nemocnice a nehodilo se, aby vycházel z domu. Mohla jsem sice návtěvu odloit a počkat, a trochu zesílí, ale on mi jetě z nemocnice napsal, abych byla tak hodná a přila, a stanovil i přesnou hodinu. Věděl, jak mnoho to pro mne znamená.

Byl zdravý natolik, aby se o sebe dokázal sám postarat? Vypadá to, e ne.

Eric a Dot  to je sestřička Moxonová  chtěli, aby alespoň první noc zůstal tady v domě, aby se o něho mohli postarat, jene on trval na tom, e se chce vrátit rovnou domů. Wilfred mu tedy navrhl, e by u něj mohl někdo ve volném pokoji přespat, kdyby v noci potřeboval pomoc. Ani s tím ale nesouhlasil. Byl naprosto neoblomný, chtěl být v noci sám, dokázal si svým tichým způsobem zjednat velkou autoritu. Myslím, e si Wilfred potom vyčítal, e nebyl důslednějí. Ale co mohl dělat? Nemohl sem přece otce Baddeleyho dovléct násilím.

Pro vechny zúčastněné by ovem bylo nejjednoduí, kdyby otec Baddeley svolil, e alespoň první noc po návratu z nemocnice stráví v Toyton Grange. Bylo u něj nezvyklé, e takto neuváeně a usilovně takový návrh odmítal. e by byl čekal jetě nějakou návtěvu? Chtěl se snad urgentně a mezi čtyřma očima setkat s někým, komu podobně jako slečně Willisonové napsal a dohodl si s ním schůzku na přesně stanovenou hodinu? Jestlie ano, musela ta osoba, a u byl důvod návtěvy jakýkoli, přijít pěky. Zeptal se slečny Willisonové, jestli spolu Wilfred a otec Baddeley hovořili, ne z domku odela.

Ne. Kdy jsem u něj byla u asi půl hodiny, zaukal na zeď pohrabáčem a brzy poté se zvenku ozval Wilfredův klakson. Zajela jsem s křeslem k domovním dveřím právě ve chvíli, kdy je Wilfred otevřel. Otec Baddeley dosud seděl v křesle. Wilfred na něj zavolal dobrou noc, ale myslím, e neodpověděl. Zdálo se mi, e Wilfred má naspěch, aby byl brzy doma. Millicent vyla ven a pomohla nám dostat křeslo do mikrobusu.

Take ne ten večer odjeli, ani Wilfred, ani jeho sestra s Michaelem nehovořili a ani ho neviděli zblízka. Dalgliesh shlédl na silnou pravici slečny Willisonové a na chvíli si pohrával s představou, e Michael v té chvíli u mohl být mrtvý. Tahle představa, necháme-li stranou psychologickou nepravděpodobnost, byla samozřejmě nesmyslná. Nemohla se spolehnout, e Wilfred do domku nevstoupí. Kdy o tom tak uvaoval, přilo mu zvlátní, e neel dovnitř. Michael se přece to ráno teprve vrátil z nemocnice. Bylo by jen přirozené, kdyby veel a zeptal se, jak se cítí, a dělal mu na pár minut společnost. Zajímavé bylo, e Wilfred Anstey se měl tak rychle k odchodu a e vichni popírají, e by otce Baddeleyho navtívili po tři čtvrtě na osm.

Zeptal se:

Co v domku svítilo, kdy jste u otce Baddeleyho byla? Pokud ji ta otázka překvapila, nedala to najevo.

Jen stolní lampička na psacím stole za křeslem. Divila jsem se, e při tom světle můe číst nepory, ale modlitby samozřejmě znal nazpamě.

A na druhý den ráno byla lampa zhasnutá?

Ano. Maggie říkala, e v domku byla tma.

Dalgliesh se podivil:

Připadá mi zvlátní, e za ním později večer nikdo nezael, aby zjistil, jak se mu daří nebo mu pomohl jít si lehnout.

Odpověděla ihned:

Eric Hewson měl za to, e za ním zajde Millicent, a ta se zase domnívala, e se Eric domluvil s Helenou  sestrou Rainerovou, víte  e tam zajdou spolu. Vichni si to na druhý den velice vyčítali. Ale jak nám řekl Eric, z lékařského hlediska by to na věci nic nezměnilo. Otec Baddeley zemřel zcela poklidně brzy poté, co jsem odela.

Chvíli tie seděli. Dalgliesh uvaoval, jestli u dozrál čas, aby se jí zeptal na anonymní dopis. Připomněl si, jak jí otřásla zmínka o Victoru Holroydovi, a váhal, zda jí má znovu způsobit bolest. Jene bylo důleité to vědět. Pohlédl stranou na pohublou tvář s výrazem odhodlaného klidu a řekl:

Hned jak jsem přijel, podíval jsem se u otce Baddeleyho do psacího stolu, zda tam pro mě neleí nějaký vzkaz nebo neodeslaný dopis. Pod starými stvrzenkami jsem nael dost obhroublý anonymní dopis. Zajímalo by mě, jestli o něm s někým mluvil a jestli podobný dopis nedostal na Toyton Grange jetě někdo jiný.

Otázka ji rozruila víc, ne v obavách předpokládal. Chvíli vůbec nedokázala promluvit. Hleděl upřeně před sebe, dokud neuslyel její hlas. Kdy se rozhovořila, u se naprosto ovládala.

Já jeden dostala, asi čtyři dny před Victorovou smrtí. Byl

byl obscénní. Roztrhala jsem ho na kusy a spláchla.

Dalgliesh bodře zareagoval:

To je to nejlepí, co se s tím dá dělat. Jene jako policistu mě vdycky mrzí, kdy se takto ničí důkazy.

Důkazy?

Posílat anonymní dopisy můe být trestný čin, a co je závanějí, můe to napáchat mnoho zlého. Vdycky je asi nejlépe obrátit se na policii, aby pisatele vypátrala.

Na policii! To ne. To jsme nemohli udělat. Je to záleitost, v ní by policie nebyla mnoho platná.

Nejsme tak necitelní, jak si lidé mnohdy představují. Pachatel nemusí být nutně stíhán. Důleité ale je učinit takovým nepřístojnostem přítr, a k tomu má policie nejlepí monosti. Mohou dopis poslat do kriminalistické laboratoře, kde ho prozkoumá zkuený odborník.

Ale to by ten dokument potřebovali. Já bych takový dopis nedala z ruky.

To tedy muselo být velmi zlé.

Mohla byste mi laskavě říct, o jaký dopis lo? Byl psaný rukou, nebo na stroji, na jakém druhu papíru?

Byl napsán na naem starém imperiálu na hlavičkovém papíře Toyton Grange a s dvouřádkovými mezerami. Větina z nás se tu naučila psát na stroji. Je to jeden ze způsobů, jak se snaíme být soběstační. V pravopise ani v interpunkci nebyly ádné chyby. ádných jiných známek jsem si nevimla. Nevím, kdo to psal, ale myslím si, e pisatel musel mít sexuální zkuenosti.

I takto rozruená se tedy na věc dokázala soustředit. Řekl:

Ke stroji má přístup jen omezený počet lidí. Pro policii by to nebyl obtíný úkol.

Jemně, ale nesmlouvavě oponovala:

Měli jsme tu policii kvůli Victorově smrti. Byli velice laskaví a ohleduplní. Ale bylo to hrozně nepříjemné. Wilfred to straně těce nesl  jako my vichni. Myslím, e znovu bychom to u nevydreli. Wilfred jistě ne. A jsou policisté sebetaktnějí, musí znovu a znovu klást otázky, dokud případ nevyřeí, mám pravdu? Nemá cenu zvát je sem a přitom očekávat, e budou mít větí ohled na pocity lidí ne na svou práci.

To byla nepochybně pravda a Dalgliesh proti tomu mohl máloco namítat. Zeptal se jí, co  jestli vůbec něco  udělala kromě toho, e urálivý dopis spláchla.

Pověděla jsem o tom Dorothy Moxonové. Zdálo se, e je to to nejrozumnějí, co mohu udělat. ádnému mui jsem se svěřit nemohla. Dorothy mi řekla, e jsem dopis neměla ničit, e bez důkazu nikdo nic nenadělá. Souhlasila se mnou, e bychom o té věci v téhle chvíli měly pomlčet. Wilfred měl tenkrát váné starosti s penězi a ona ho nechtěla ničím dalím zatěovat. Věděla, jak hluboko by se ho to dotklo. Kromě toho si myslím, e tuila, kdo za tím můe být. Jestli se nemýlila, pak u ádné dalí dopisy nepřijdou.

Take Dorothy Moxonová si myslela, nebo předstírala, e si myslí, e původcem je Victor Holroyd. Kdyby měl pisatel dost filipa a přinutil se s dopisy přestat, byla by po ruce pohodlná teorie, proti ní by při absenci důkazů nemohl nikdo nic namítat.

Zeptal se, jestli dopis nepřiel jetě někomu. Pokud věděla, nikdo ádný nedostal. Dorothy Moxonové se nikdo jiný nesvěřil. Ta představa ji vyvedla z míry. Dalgliesh pochopil, e dopis povaovala za ojedinělý kousek bezdůvodné záti namířené proti ní samé. Pomylení, e podobný dopis obdrel také otec Baddeley, ji zkruilo skoro stejně jako původní anonym. Protoe z praxe a příli dobře věděl, jak takové dopisy vypadají, ohleduplně řekl:

S dopisem pro otce Baddeleyho byste si neměla dělat takové starosti. Myslím, e jeho by to z míry nevyvedlo. Byl vlastně docela krotký, jen takové malé plivnutí, e je na Toyton Grange skoro k ničemu a e by se pro jeho domek nael uitečnějí nájemník. Měl v sobě příli pokory a zdravého rozumu, ne aby se váně zabýval takovými nesmysly. Dovedu si představit, e si dopis nechal, protoe ho pro případ, e by nebyl jediným adresátem, chtěl konzultovat se mnou. Rozumní lidé takové věci házejí do záchodu. Ale nemůeme být rozumní pořád. Rozhodně mi prosím slibte, e mi přítí takový dopis, pokud přijde, ukáete.

Maličko zavrtěla hlavou, ale neřekla nic. Dalgliesh vak pozoroval, e se cítí astněji. Zvedla chromou levou ruku a na okamik mu slabě stiskla zápěstí. Nebyl to příjemný pocit, ruku měla studenou a suchou a prsty pod kůí jakoby uvolněné. Gesto to bylo důstojné i zahanbující.

Na nádvoříčku se stmívalo a ochladilo se; Henry Carwardine u odeel dovnitř. Bylo načase, aby se dovnitř uchýlila i ona. Rychle si v hlavě srovnal mylenky a pak řekl:

Není to nic důleitého, a jen si prosím nemyslete, e svou profesi zatahuju vude, kam přijdu. Kdybyste si vak během několika přítích dnů vzpomněla, jak otec Baddeley strávil zhruba poslední týden, ne nastoupil do nemocnice, velmi by mi to pomohlo. Nikoho se na to neptejte. Zajímá mě, co si vybavíte vy sama. Hodiny, kdy přicházel na Toyton Grange, a kde jinde mohl trávit čas. Rád bych si udělal představu o jeho posledních deseti dnech.

Řekla:

Vím, e ve středu, ne onemocněl, zajel do Warehamu, říkal, e jde nakupovat a e se tam má s někým setkat úředně. Pamatuju si to, protoe v úterý předtím vysvětloval, proč na druhý den ráno nebude moci přijít na zámeček jako obvykle.

Tak tehdy, říkal si v duchu Dalgliesh, nakoupil vechny ty zásoby. Věřil, e jeho dopis nezůstane bez odpovědi. A věřil oprávněně.

Chvíli nemluvili. Zajímalo ho, co si asi o tak podivné prosbě můe myslet. Nevypadala překvapeně. Snad to povaovala za naprosto přirozené, chtěl-li si někdo udělat představu o posledních dnech svého přítele na tomto světě. Náhle se ho vak zmocnily obavy. Neměl jí zdůraznit, e jeho zájem je čistě soukromý? Jistě ne. Řekl jí přece, e se nemá ptát nikoho jiného. Kdyby to zveličil, mohlo by to vzbudit podezření. A jaké můe hrozit nebezpečí? A co dál? Co vlastně má v ruce? Vylomený zámek psacího stolu, ztracený deník, tólu, kterou měl mrtvý na krku, jako by někoho zpovídal. ádné opravdové důkazy tu nebyly. Usilovně hledal rozumové důvody, aby zaplail ten nevysvětlitelný nával pochyb, který se silou podobal předtue. Byla to nemístná připomínka oněch nekonečných nocí v nemocnici, kdy v neklidném, polovědomém stavu zápasil s iracionálními děsy a jen částečně pochopitelnými obavami. Toto bylo stejně iracionální, rovně tomu bylo třeba vzdorovat rozumem  tomu směnému přesvědčení, e prostá, téměř bezvýznamná a pramálo nadějná prosba tak jasně vyznívá jako rozsudek smrti.

3 / CIZINEC NA JEDNU NOC

( I )

Před večeří Anstey Dalglieshovi nabídl, e ho Dennis provede po domě. Omluvil se, e hosta nedoprovodí sám, musí jetě napsat urgentní dopis. Potu doručují kadé ráno krátce před devátou k bráně na hranici pozemku a ze schránky zároveň vybírají dopisy k odeslání. Kdyby chtěl Adam nějaké dopisy odeslat, stačí, kdy je nechá na stole v hale, Albert Philby je odnese do schránky spolu s dopisy z Toyton Grange. Dalgliesh mu poděkoval. Potřeboval sice naléhavě napsat Billovi Moriartymu do Yardu, ale dopis dá na potu a později ve Warehamu. Ani v nejmením neměl v úmyslu dát ho v plen Ansteyho zvědavosti nebo spekulacím personálu.

Nabídka k prohlídce domu měla razanci příkazu. Helena Rainerová pomáhala pacientům s mytím před večeří, Dot Moxonová se vypařila s Ansteym, a tak ho vzal na prohlídku jen Dennis Lerner, doprovázený Juliem Courtem. Dalgliesh si přál, aby to u měl za sebou, nebo lépe, aby se prohlídce mohl vyhnout, ani někoho urazí. Na mysli mu vytanula nepříjemná vzpomínka na geriatrickou kliniku, kterou jako chlapec navtívil s otcem; zdvořilost, s jakou pacienti snáeli opětovné naruení svého soukromí, veřejně vystavovaná bolest a oklivost, dojemná horlivost, s ní personál stavěl na odiv svá drobná vítězství. Nyní stejně jako tenkrát pozoroval, jak je morbidně citlivý na sebemení nádech znechucení, který mu zaznívá v hlase, a domníval se, e v něm tentokrát zachytil i cosi jetě urálivějího  tón blahosklonné srdečnosti. Dennis Lerner vak nedával najevo, e by si toho viml, a Julius Court s nimi kráčel zvesela a s ivým zájmem se kolem sebe rozhlíel, jako by to ve viděl poprvé. Dalgliesh netuil, zda se k nim připojil, aby dával pozor na Lernera, nebo na Dalglieshe samého. Kdy procházeli z místnosti do místnosti, zaplail Lerner počáteční ostych a nasadil důvěrný, a uvaněný tón. Na jeho naivní hrdosti na vecko, o co se snail Anstey, bylo a cosi roztomilého. Anstey určitě své peníze nevynakládal bez fantazie.

Vlastní zámeček s velkými místnostmi, s vysokými stropy a studenými mramorovými podlahami, tísnivými obklady z tmavého dubu na stěnách a dělenými okny působil depresívně a zjevně se nehodil pro tělesně postiené pacienty. Kromě jídelny a zadního salónu, který se proměnil ve společný obývací pokoj s televizí, vyuíval Anstey dům předevím k ubytování personálu a měl tu i svůj vlastní byt. Zezadu nechal k domu přistavět patrové křídlo, kde v přízemí umístil deset pokojů pro pacienty a v patře ordinaci a dalí lonice. Přístavek přiléhal k bývalým stájím, které vybíhaly v pravých úhlech a vytvářely krytý dvůr, kam se ukládaly invalidní vozíky. Stáje samy byly přestavěny na garáe a byla v nich i místnost, kde mohli pacienti pracovat se dřevem nebo modelovat. Tady se také vyráběl a balil krém na ruce i sůl do koupele, které Domov prodával, aby si vylepil finanční situaci. Slouil k tomu pracovní stůl za průhlednou plexisklovou stěnou, kterou tu pravděpodobně postavili, aby dali najevo, e se tu ctí zásada vědecké čistoty. Na stěně byly pověeny ochranné plátě, jejich stíny prosvítaly skrze plexisklo.

Lerner poznamenal:

Victor Holroyd býval učitelem chemie a dal nám recept na krém a na koupelovou sůl. V krému je jen lanolín, mandlový olej a glycerín, je ale docela účinný a lidé ho rádi pouívají. Máme s ním úspěch. A v téhle částí dílny je sochařský koutek.

Dalgliesh u téměř vyčerpal repertoár obdivných frází. Tohle ho vak zaujalo doopravdy: Uprostřed pracovního stolu na nízkém dřevěném soklu stála z hlíny vymodelovaná hlava Wilfreda Ansteyho. Krk, protáhlý a lachovitý, vyrůstal ze záhybů kápě jako krk elvy. Hlava byla vystrčena kupředu a mírně se nakláněla doprava. Byla to skoro parodie, ale přesto byla neobyčejně působivá.

Dalgliesh asl, jak se sochaři podařilo vyjádřit sladkost i zarputilost toho neopakovatelného úsměvu, ztvárnit soucit, a přece ho sníit na sebeklam, představit pokoru oděnou do mniského roucha, a přece nezatajit převládající dojem moci zla. Hrudky a role modelovací hlíny, zabalené do igelitu, které se nepořádně kupily na ponku, jen zdůrazňovaly sílu a řemeslnou dokonalost dokončeného díla.

Lerner sledoval Dalglieshův pohled:

Tu hlavu dělal Henry. Nějak se mu, myslím, nepovedla ústa. Wilfredovi to, jak se zdá, nevadí, ale nikdo jiný si nemyslí, e to je jeho věrná podoba.

Julius naklonil hlavu ke straně a sepulil rty, parodoval výraz kritického hodnocení.

Ó ne, to bych neřekl. Co si o tom myslíte vy, Dalglieshi?

Je to myslím pozoruhodné. Modeloval Carwardine hodně, ne přiel sem?

Odpověděl Dennis Lerner:

Myslím, e vůbec ne. Ne onemocněl, pracoval jako státní zaměstnanec. Tohle modeloval před několika měsíci, a přitom mu Wilfred vůbec neseděl. Napoprvé je to docela dobré, ne?

Julius poznamenal:

Mě ovem zajímá, jestli to dělal vědomě a záměrně, v tom případě má obrovský talent a tady se jenom zahazuje, nebo jestli mu prsty vedlo jenom jeho podvědomí. To by potom vyvolávalo zajímavé úvahy o původu kreativity a jetě zajímavějí o Henryho podvědomí.

Myslím, e to prostě takhle dopadlo, řekl naivně Dennis Lerner. Zíral na ně s rozpačitou úctou a zjevně neviděl nic, čemu by se měl podivovat nebo co vysvětlovat.

Konečně veli do jedné z malých místností na konci přístavby. Byla zařízena jako kancelář, dva dřevěné psací stoly pokaňkané inkoustem vypadaly jako nábytek vyřazený z nějaké vládní budovy. U jednoho psala Grace Willisonová jména a adresy na perforovaný arch se samolepkami. Dalglieshe trochu překvapilo, kdy u druhého stolu uviděl Carwardinea, jak píe cosi, co vypadalo na soukromý dopis. Oba psací stroje byly dost staré. Henry psal na imperiálu, Grace na remingtonce. Dalgliesh se nad ní zastavil a sklouzl pohledem na seznam jmen a adres. Zjistil, e věstník má rozsáhlou distribuci. Pomineme-li místní fary a ostatní domovy chronicky nemocných, posílali ho na mnoho míst v Londýně, byly tu vak i dvě adresy ve Spojených státech a jedna blízko Marseille. Znervóznělá jeho zájmem, nemotorně ucukla loktem a svázaný seznam jmen a adres, z něho opisovala, spadl na zem. Dalgliesh vak viděl dost, poskakující malé e, umazané o, slabé, téměř nečitelné velké W. Nebylo pochyb, e to byl tý stroj, na kterém byl napsán anonym adresovaný otci Baddeleymu. Zvedl seit ze země a podal ho slečně Willisonové. Ani se na něho podívala, kývla a řekla:

Děkuju, ale po pravdě řečeno, ani se do seznamu nemusím dívat. Můu vech těch osmaedesát jmen napsat zpaměti. Vidíte, tak dlouho u to dělám. Dokáu si představit, co je to za lidi, u podle jejich jmen a podle názvů, které dávají svým domům. Ale jména a adresy jsem si dobře pamatovala vdycky. Hodilo se mi to, kdy jsem pracovala v jedné charitativní organizaci, která pomáhá proputěným vězňům, tam jsem se napsala nějakých seznamů. Tenhle je samosebou docela krátký. Mohu do něj připsat i vae jméno? Dostával byste ná čtvrtletník. Stojí jen deset pencí. Potovné je bohuel drahé, a tak musíme účtovat víc, ne bychom chtěli.

Henry Carwardine zvedl hlavu:

Myslím, e tenhle kvartál tam bude báseň Jennie Pegramové. Začíná to:

Miluji podzimní čas

pro jeho zářivé barvy.

Řekl bych, e za deset pencí se vám to, Dalglieshi, vyplatí. Zjistíte, jak se vypořádala s rýmováním.

Grace Willisonová se dobromyslně usmála.

Je to samosebou jen amatérská záleitost, ale Společnost přátel alespoň ví, co se tady děje, a nai osobní přátelé samozřejmě také.

Henry poznamenal:

Mí ne. Vědí sice, e jsem přiel o vládu nad končetinami, ale nechci, aby si mysleli, e jsem přiel i o rozum. Věstník dosahuje přinejlepím literární úrovně farního časopisu, přinejhorím, a to se týká tří čísel ze čtyř, je trapně infantilní.

Grace Willisonová zrudla a roztřásly se jí rty. Dalgliesh rychle řekl:

Připite mě prosím na seznam. Nebude lepí, kdy hned zaplatím na celý rok dopředu?

To je od vás milé! Ale raději jen na půl roku, bude to tak jistějí. Jestlie se Wilfred rozhodne zámeček převést Ridgewellově nadaci, mohli by mít s věstníkem odliné plány. Budoucnost nás vech je nyní bohuel velmi nejistá. Napsal byste sem prosím svou adresu? Queenhythe? To je u řeky, ne? Musí to tam být příjemné. O krém na ruce a koupelovou sůl asi mít zájem nebudete, viďte, i kdy na sůl máme i pár pánských zákazníků. Oddělení má ovem na starosti Dennis. Dohlíí na distribuci a větinu zásilek sám i balí. My na to bohuel máme příli roztřesené ruce. Ale pro vás by jistě nějakou sůl vyetřil.

Údery na gong zbavily Dalglieshe povinnosti na tuto smutně naléhavou nabídku odpovědět. Julius prohodil:

Varovný gong. Jetě jeden úder a večeře bude na stole. Musím domů zjistit, co mi zanechala má nepostradatelná paní Reynoldsová. Mimochodem, upozornili jste komisaře, e se na Toyton Grange večeří v trapistickém duchu za naprostého ticha? Neradi bychom, aby poruil zvyklosti nějakou nepříjemnou otázkou na Michaelovu poslední vůli nebo na důvody, které mohly pacienta tohoto domova lásky vést k tomu, aby se vrhl z okraje útesu.

Zmizel poměrně rychle, jako by se obával, e by i při nepatrném zaváhání mohl riskovat pozvání k večeři.

Grace Willisonové se po jeho odchodu očividně ulevilo, na Dalglieshe se povzbudivě usmála.

Platí tu pravidlo, e během večeře nikdo nemluví. Doufám, e to pro vás nebude nepohodlné. Střídáme se v předčítání z knih, které si kadý z nás můe vybrat. Dnes je na řadě Wilfred, take uslyíme jedno z kázání Johna Donnea. Jsou sice velmi krásná  otec Baddeley je měl velice rád , ale připadají mi dost obtíná. Myslím, e k vařenému skopovému se opravdu moc nehodí.

( II )

Henry Carwardine zajel s křeslem do výtahu, namáhavě zatáhl ocelovou mří, zabouchl dveře a zmáčkl tlačítko do horního patra. Vynutil si, e bude bydlet v hlavní budově, a tvrdě odmítal fórové, málo prostorné cely v přístavbě. Wilfred mu navzdory obavám, podle Henryho obsesivním, a paranoidním, e by v případě poáru zůstal v domě uvězněn, nakonec přece jen vyhověl. Henry si do pokoje nechal přestěhovat dva tři kusy nábytku ze svého bytu ve Westminsteru a prakticky vechny své knihy prokázal tak své odhodlání nechat se na Toyton Grange zaiva pohřbít. Byl to prostorný, příjemně rozvrený pokoj s vysokým stropem, ze dvou oken se otvíral pěkný výhled na jihozápadní část ostrohu. Vedle byly dveře do koupelny, o kterou se dělil jen s pacientem na marodce, pokud tam nějaký byl. Věděl, a necítil se proto ani dost málo provinile, e má nejkomfortnějí byt v domě. Postupem času se víc a víc uchyloval do tohoto útulného soukromí a ruivé vlivy okolního světa nechával za vyřezávanými dveřmi, podplácel Philbyho, aby mu tu a tam přinesl jídlo do pokoje a kupoval mu v Dorchesteru vybrané sýry, vína, patiky, ovoce, aby si mohl přilepit k ústavní stravě, při její přípravě se v kuchyni střídali zaměstnanci Domova. Wilfred zjevně pokládal za moudré tahle drobná poruování subordinace a prohřeky proti zákonu spoluití taktně přecházet mlčením.

Uvaoval, kde se v něm vzal ten zlomyslný výpad proti nekodné, dojemné Grace Willisonové. Nebylo to poprvé od Holroydovy smrti, co se přistihl, e mluví jeho hlasem. Ten úkaz ho zaujal. Znovu ho to přivedlo k mylenkám o jiném, odvráceném světě, o světě, který nejednou tak ukvapeně a rezolutně popíral. Viml si, kdy předsedal komisím, jak jednotliví jejich členové hráli osobité, vyhraněné role, skoro jako by jim je někdo předem přidělil. Dravec, holoubek, mistr kompromisů, magistrátní politik, nevyzpytatelný frakcionář. Jak okamitě  v případě, e někdo chyběl  poupravil jeho kolega svá stanoviska, mírně změnil a přizpůsobil dokonce i hlas a způsob chování, aby vzniklou mezeru vyplnil. On tedy očividně přejal Holroydovu roli.

Mylenka to byla ironická, ne vak nepříjemná nebo neuspokojivá. Vlastně proč ne? Kdo jiný se na Toyton Grange pro tuhle odpudivou, nonkonformní roli hodí líp?

Býval jedním z nejmladích náměstků ministra, jaký byl kdy jmenován. Říkalo se, e v budoucnu úřad povede. Tak na sebe pohlíel i on sám. A pak se dostavila choroba, napřed jen váhavě ohmatávala nervy a svaly, ne zaútočila na samé kořeny sebedůvěry a na vechny důmyslně promylené plány.

Schůzky, při nich diktoval svému osobnímu tajemníkovi, se pro oba stávaly trapnou záleitostí. Obávali se jich a odkládali je. Utrpením byl kadý telefonní hovor, stačilo u první neodbytné, úzkostné zazvonění, aby se mu rozklepaly ruce. Jednání komisí, která kdysi vedl s potěením a jim předsedal s klidem, a bezohledností profesionála, se proměnila v nepředvídatelné zápasy vůle s neovladatelným tělem. Znejistěl tam, kde si nejvíc věříval.

Nebyl v netěstí sám. Znal i jiné, některé z jeho vlastního úřadu, kterým pomáhali z groteskně humpoláckých automobilů pro postiené do připravených invalidních vozíků a kteří vzali méně náročnou a méně oceňovanou práci a přecházeli do referátů, které si takový přívaek mohly dovolit. Ministerstvo by jistě dokázalo s náleitou rozvahou i soucitem sladit veřejné zájmy s jeho osobními. Byli by ho v úřadu nechali, i kdyby je k tomu jeho neschopnost u dávno neopravňovala. Mohl umírat tak, jak viděl umírat mnohé: zapřaený do úředního postroje, sice vylehčeného a upraveného pro jeho zesláblou íji, ale přesto do postroje. Chápal, e to vyaduje jakousi odvahu. Ale jeho styl to nebyl.

Stalo se to na společném zasedání s jiným ministerstvem, na zasedání, jemu předsedal. Tam se tenkrát definitivně rozhodl. Ani dnes o tom brajglu nedokázal přemýlet bez pocitu studu a děsu. Znovu se viděl  nohy bezmocně rozklepané, hůl ukající o podlahu , jak se ze vech sil snaí dokobrtat ke křeslu a jak mu pak místo úvodních slov vyprskly z úst sliny a potřísnily sousedova lejstra. Viděl kruh očí kolem stolu, číhajících, dravčích očí, zaraených a neodvaujících se pohledět mu do tváře. A na jednoho mladíka, pohledného elegána z ministerstva financí. Díval se na předsedajícího upřeně; ne vak s účastí, ale s téměř klinickým zájmem si pro budoucí potřebu zaznamenával do paměti dalí příklad, jak se chová člověk vystavený stresu. Nakonec se mu samozřejmě promluvit podařilo. Nějak přetrpěl i celou schůzi. Ale věděl, e tohle je konec.

O Toyton Grange se dověděl, jak se člověk o takových věcech obvykle dovídá; od kolegy, jeho ena odebírala čtvrtletní věstník Domova a Domov i finančně podporovala. Zdálo se, e se mu nabízí východisko. Byl svobodný a bez rodiny. Nemohl se spoléhat na to, e se o sebe dokáe postarat sám ani e si při invalidním důchodu bude moci dovolit stálou oetřovatelku. A musel z Londýna. Kdy u nemůe mít úspěch, úplně se stáhne, unikne do zapomnění, pryč od rozpačitého soucitu kolegů, od kraválu a zkaeného vzduchu, od úskalí a rizik světa nesmlouvavě stvořeného pro zdravé a schopné. Napíe knihu o rozhodovacím procesu ve vládě, kterou si plánoval na penzi, opráí řečtinu a znovu si přečte celého Hardyho. Pokud u nemůe zvelebovat svou vlastní zahradu, snad také nemusí trpět tím, jak kolem chátrají cizí zahrady.

Prvních est měsíců se zdálo, e to funguje. Mělo to sice stinné stránky, o nich, co je s podivem, neuvaoval a s nimi nepočítal: nudná a fádní jídla, tíivé souití s poouchlými svárlivci, zpodění, s ním mu docházely knihy nebo objednané vino, málo příleitostí s někým si rozumně pohovořit, nemocní, kteří se uzavírali do sebe a dumali o příznacích choroby a tělesných funkcích, celý ten příerně dětinský a faleně bodrý ivot v ústavu. lo to vak vydret a on se bránil přiznat si poráku, u proto, e jiné alternativy se zdály horí. A tenkrát se objevil Petr.

Přiel do Toyton Grange asi tak před rokem. Byl postiený dětskou obrnou, sedmnáctiletý jedináček, syn vdovy po podnikateli v dopravě z průmyslového Midlandsu, která tu nejprve při třech přípravných návtěvách promejdila celý dům a provedla naprosto scestnou inspekci, ne se jí rozleelo, zda se jí vyplatí uvolněné místo pro syna přijmout. Henry ji podezříval, e se jí v osamění prvních měsíců po smrti manela zmocnila panika, a jeliko se u začala poohlíet po druhém manelovi, začala si uvědomovat, e sedmnáctiletý syn odkázaný na vozík bude překáka, kterou bude pravděpodobný kandidát na manela zvaovat spolu s penězi, které zdědila po zesnulém, s její vadnoucí krásou i sexuální přitalivostí. Kdy naslouchal přílivu intimních podrobností o jejím porodu i z manelského ivota, znovu si Henry uvědomil, e se s postienými jedná jako s odliným plemenem. Nepředstavují ádnou hrozbu, a sexuální či jinou, a nemohou se stát konkurenty. V pozici společníků skýtají stejné výhody jako zvířata; dá se před nimi beze studu mluvit doslova o vem.

Dolores Bonningtonová nakonec vyjádřila uspokojení a Petr přijel. Zpočátku na něj chlapec ádný dojem neudělal. Teprve postupem času začal přicházet na chu jeho duevním schopnostem. O Petra se starali doma za přispění oetřovatelek ze střediska, a kdy mu to zdravotní stav dovoloval, vozili ho do místní střední koly. Neudělal tam těstí. Nikdo  a nejmíň jeho matka  si nepoviml jeho inteligence.

Henry Carwardine měl pochybnosti, zda vůbec byla s to něco takového rozpoznat. Daleko méně byl ochoten omlouvat kolu. I přes nedostatek učitelů a vysoký počet áků ve třídách, onen nezdolatelný problém velkoměstských kol, si měl někdo z učitelského sboru toho víc ne dobře vybaveného, rozháraného a neovladatelného zvěřince vimnout  myslel si rozčileně Carwardine , e má co do činění se schopným ákem. Henry také přiel na nápad, e by Petrovi mohli poskytnout vzdělání, kterého se mu nedostalo, a e by časem mohl studovat na univerzitě a stát se soběstačným.

K Henryho překvapení se Petrova příprava na nií maturitní zkouky stala společnou záleitostí vech, vyvolala pocit jednoty a pospolitosti, jak se to na Toyton Grange nepovedlo ádnému z Wilfredových experimentů. Pomáhal dokonce i Victor Holroyd.

Zdá se, e ten kluk není blbeček. Je ovem naprosto nevzdělaný. Páni učitelé, ti prdelistní uboáci, měli asi plné ruce práce s vyučováním rasové snáenlivosti, sexuálních praktik a jiných skvělých dodatků k osnovám, jak se to dnes nosí, a koukali, aby jim ti syčáci nezbořili kolu pod nohama, take jim nakonec nezbyl čas pro někoho, kdo má v hlavě mozek.

Měl by dělat matematiku a některý z přírodovědných předmětů, alespoň v rozsahu, který se vyaduje u niích zkouek. Mohl byste mu pomoct, Victore?



Bez laboratoře?

Máme tady ordinaci, mohl byste něco zařídit tam. Maturovat z přírodních věd by asi nemohl?

To teda ne. Pochopil jsem, e můj obor má tak leda vzbudit zdání akademické vyváenosti. Ale kluk by se měl naučit vědecky myslet. Nějaké dodavatele samozřejmě znám. Něco bych mohl dát dohromady.

Samozřejmě to zaplatím.

Jak jinak. Mne by sice neubylo, ale uznávám, e si lidi mají za vlastní poitky platit sami.

Moná by to zajímalo i Ursulu a Jennie.

Ohromilo ho, kdy se přistihl, e cosi takového navrhuje. Náklonnost  to jetě neříkal láska  v něm probudila vlídnost.

Boe chraň! Nezakládám si ádnou kolku. Ale toho kluka si na matematiku a přírodovědu vezmu.

Holroyd dával Petrovi třikrát týdně pečlivě odměřované hodiny. O kvalitě jeho výuky se vak nedalo pochybovat.

Do věci byl vtaen i otec Baddeley, učil latinu. Henry si vzal na starost anglickou literaturu a historii a ujal se řízení celého kursu. Zjistil, e Grace Willisonová mluví na Toyton Grange nejlépe francouzsky, po krátkém váhání přivolila, e si vezme dvakrát týdně francouzskou konverzaci.

Wilfred tyhle přípravy shovívavě pozoroval, nijak aktivně k nim sice nepřispěl, ale také nic nenamítal. Vichni náhle měli co dělat a byli astní.

Sám Petr to přijímal spí neutrálně ne s nadením. Ale snad e ho trochu ohromil jejich společný entuziasmus, vrhl se do studia s neuvěřitelným úsilím. Byl s to se plynule soustředit, a to svědčilo o jeho talentu k vědecké práci. Zjiovali, e je skoro nemoné ho unavit. Byl vděčný, povolný, ale odtaitý. Kdy Henry pozoroval jeho klidný, téměř dívčí obličej, často ho přepadal znepokojivý pocit, e učitelé jsou sedmnáctileté děti, kdeto hoch sám jako jediný nese smutné břemeno cynismu dospělých.

Henry věděl, e na ten okamik, kdy si konečně přiznal, e je to láska, nikdy nezapomene. Stalo se to jednoho slunečného dne časně zjara. Skutečně od té doby uběhl teprve pouhý půlrok? Seděli krátce po poledni na tém místě, kde sedí teď on, s knihami na klíně a připravení začít s hodinou dějepisu. Petr měl na sobě koili s krátkými rukávy a on si rukávy vyhrnul nad lokty, aby cítil, jak mu první hřejivé paprsky poimrávají chloupky na předloktí. Seděli mlčky, jako teď sedí on. A pak, ani se na něho podíval, přitiskl Petr hladkou kůi svého předloktí k jeho pai a úmyslně, jako by kadý pohyb patřil k jakémusi rituálu, přiloil své prsty na jeho, a se jejich dlaně po celé ploe dotýkaly. Henrymu ten okamik utkvěl v paměti nervů a krve a bude si ho pamatovat, dokud bude iv. Ten náraz vytrení, to náhlé vědomí radosti, to čisté a nezkalené těstí, které navzdory mocné vlně vzruení paradoxně spočívalo v naplnění a míru. V té chvíli se zdálo, jako by vecko, co se mu v ivotě přihodilo  zaměstnání, choroba, příchod na Toyton Grange  nevyhnutelně směřovalo k tomuto bodu, k téhle lásce. Směřovalo k němu vecko  úspěch, prohra, bolest, zklamání  a nacházelo v tom pocitu ospravedlnění. Nikdy tak hluboce nevnímal cizí tělo; pulsování krve v útlém zápěstí, labyrint modravých il, tisknoucí se k jeho ilám, krev tekoucí v souznění s jeho krví; jemné, neuvěřitelně křehké svalstvo předloktí, kůstky dětských prstů důvěřivě vklíněné mezi jeho prsty. Vedle hloubky proitku tohoto prvního dotyku byla vechna jeho předchozí tělesná dobrodruství pouhý podvrh. Nesmírně dlouho seděli jen mlčky, ne si nejprve váně a pak s úsměvem pohlédli do očí.

Dnes se divil, jak mohl tolik podcenit Wilfreda. Projevená a opětovaná láska mu dávala astný pocit bezpečí a sebedůvěry, a tak na Wilfredovy naráky a výtky  pokud mu vůbec pronikly do vědomí  pohlíel se shovívavým pohrdáním a neviděl v nich větí nebezpečí ne v remcání a frfňání ustraeného směného učitýlka, který pozvedá prst, aby varoval koláky před nástrahami zvrácených neřestí.

Je výborné, e věnujete tolik času Petrovi, ale neměli bychom zapomínat, e tady na Toyton Grange jsme jedna velká rodina. I ostatní by byli rádi, kdybyste jim věnoval trochu pozornosti. Asi není sluné ani moudré dávat tak nepokrytě přednost jedinému člověku. Myslím, e Ursula a Jennie, a dokonce i chudák Georgie patně nesou, e je zanedbáváte.

Henry ho skoro neposlouchal; a u vůbec se neobtěoval odpovědět.

Henry, Dot mi říkala, e jste se začal v pokoji zamykat, kdy dáváte Petrovi lekce. Byl bych raději, kdybyste to nedělal. Patří k naim zásadám, e se dveře nikdy nezamykají. Kdyby jeden z vás náhle potřeboval lékařskou pomoc, mohlo by to být velmi nebezpečné.

Henry dveře zamykal dál a klíč nosil stále u sebe. Jako by on a Petr byli jediní dva lidé na Toyton Grange. V noci, kdy leel v posteli, začínal plánovat a snít, zprvu jen váhavě, pak v euforii naděje. Vzdal se příli brzy a příli lehce. Nějakou budoucnost před sebou jetě má. Petrova matka za chlapcem nejezdila a psala mu jen zřídka. Proč by oni dva nemohli odejít z Toyton Grange a ít spolu? Má důchod i nějaký ten kapitál. Mohl by koupit mení dům, třeba v Oxfordu nebo v Cambridgi, a dát ho upravit pro jejich vozíky. A bude Petr na univerzitě, bude potřebovat nějaký domov. Prováděl výpočty, napsal do své banky, rozmyslel si, jak to provést, aby Petra seznámil s plány v celé jejich dokonalosti a kráse. Věděl, e tu jsou rizika. Jeho stav se bude zhorovat, Petrův se s trochou těstí můe mírně zlepit. Nikdy se nesmí stát chlapci břemenem. Otec Baddeley s ním otevřeně promluvil o Petrovi jen jednou. Přinesl na Toyton Grange knihu, z ní chtěl Henry Petrovi zadat stručný výtah. Kdy odcházel, ohleduplně, ale jako vdy bez chození kolem horké kae, mu řekl:

Máte progresívní chorobu, Petr ne. Jednoho dne se bude muset obejít bez vás. Nezapomínejte na to, synu. Jistě, nezapomene.

Na počátku srpna si paní Bonningtonová dojednala, e si vezme Petra na dva týdny domů. Říkala tomu, e ho bere na prázdniny. Henry mu tenkrát řekl:

Nepi mi. Od dopisů nikdy nic dobrého nečekám. Za dva týdny se zase uvidíme.

Jene Petr se nevrátil. Večer předtím, co měl přijet, oznámil Wilfred tu zprávu při večeři, snail se přitom vyhnout Henryho pohledu.

Jistě vás potěí, u kvůli Petrovi, e mu paní Bonningtonová nala místo blí k domovu a e se k nám tedy u nevrátí. Paní Bonningtonová se brzy bude vdávat a chtějí s manelem Petra navtěvovat častěji a brát si ho občas na víkend domů. V novém domově se postarají, aby mohl Petr pokračovat ve studiu. Vy vichni jste pro něho velmi mnoho udělali, a tak jistě budete rádi, e to nebylo nadarmo.

Bylo to velice chytře naplánováno, to musel Wilfredovi uznat. Jistě potají telefonoval matce a posílal jí dopisy, jednal s novým domovem. Petr musel být na seznamu čekatelů celé týdny, moná měsíce. Henry si dovedl představit ty formulace.

kodlivé zájmy, nepřirozený vztah, je příli přetěován, mentální a psychologický nátlak.

O přemístění s ním na Toyton Grange téměř nikdo nemluvil. Nechtěli se nakazit jeho netěstím. Grace Willisonová uhýbala před jeho hněvivýma očima, kdy mu říkala:

Bude se nám vem po něm stýskat, ale kdy si jeho vlastní matka

Je přirozené, e ho chce mít blí. Jistě. Za vech okolností se sklánějme před svatým právem mateřským.

Za týden u na Petra docela zapomněli a s lehkostí, s jakou děti zahazují nové a nechtěné hračky, které dostaly k vánocům, se vrátili ke svým starým zálibám. Holroyd rozebral svou aparaturu a kamsi ji zasunul.

Vemte si z toho poučení, milý Henry. Nevěřte pohledným hochům. Sotva se dá očekávat, e ho do toho nového ústavu zatáhli násilím.

Moné to je.

Uvaujte! Kluk je prakticky dospělý. Má svůj rozum, není němý a pero taky dokáe udret. Nezbývá ne se vyrovnat s tím, e ho to tu bavilo daleko míň, ne jsme si namlouvali. Petr je přizpůsobivý. Neprotestoval, kdy ho strčili sem, a nepochybuju, e mlčel, i kdy ho strkali odsud.

Kdy potkal otce Baddeleyho, chytil ho Henry znenadání za rukáv:

Taky jste měl prsty v tom vítězství morálky a mateřské lásky?

Otec Baddeley jen nepatrně zavrtěl hlavou, bylo to jemné, téměř nepostřehnutelné gesto. Zdálo se, e by rád něco řekl, ale poloil jen Henrymu ruku na rameno a el dál, náhle v rozpacích a beze slova útěchy. Henryho přepadl nával vzteku, cítil k Michaelovi zá, jakou na Toyton Grange k nikomu jinému necítil. Michael má přece zdravé nohy a má i výmluvnost, nezbyl z něj jenom pokroucený, ucintaný kapar. Michael té zrůdnosti mohl zabránit, kdyby se z děsu a odporu ke vemu tělesnému nedrel ustraeně zpátky. Co jiného měl Michael vlastně v Toyton Grange za úkol ne hlásat a ochraňovat lásku?

Dopis nepřicházel. Henryho ivot se zdrcl na jediné: podplácel Philbyho, aby vybíral potu. Paranoia u něj dola tak daleko, e věřil, e mu Wilfred zadruje dopisy. Sám vak také nepsal. Usilovným rozhodováním, zda má nebo nemá napsat, promarnil větinu času při vyjíďkách. Ale neuběhlo ani est týdnů a paní Bonningtonová napsala Wilfredovi, e Petr zemřel na zápal plic. Henry věděl, e se to mohlo přihodit kdekoli a kdykoli. Nutně to neznamenalo, e lékařská péče v novém domově byla méně dobrá ne v Toyton Grange. Petr byl vdycky v nebezpečí. V hloubi srdce byl vak Henry přesvědčen, e on by Petra dokázal zachránit. Převozem z Toyton Grange ho Wilfred zabil.

A Petrův vrah si spokojeně chodil za svými záleitostmi, usmíval se oním shovívavě pokřiveným úsměvem, obřadně se halil do záhybů své sutany, aby se nepotřísnil lidskou vání, a samolibě shlíel na zchromlé objekty své dobročinnosti. Henry nevěděl, zda si to jen namlouvá, nebo zda se ho Wilfred skutečně začal bát. Mluvili spolu teď jen zřídka. Od přírody samotářský Henry byl po Petrově smrti přímo zasmuilý. S výjimkou doby, kdy se podávalo jídlo, trávil značnou část dne ve svém pokoji, hleděl z okna na liduprázdný ostroh, nepracoval ani nečetl, propadl bezedné nudě. Uvědomoval si, e spíe nenávidí, ne pouze cítí nenávist. Láska, radost, hněv, dokonce i al  to byly emoce příli silné pro jeho zdeptanou osobnost. Zmohl se jen na jejich chabé stíny. Ale nenávist byla jako latentní horečka, která mu dřímala v krvi; přijde čas a moná vzplane v hrůzné třetění. Jednou kdy ho přepadla tahle nálada, přejel Holroyd na vozíku kryté nádvoří, zarejdoval blízko k němu a začal mu eptat do ucha. Holroydova ústa, růová a ostře vykrojená jako ústa dívky, úhledná hnisající rána v jeho masívní modravé čelisti, se napulila k jedovaté slině. Holroydův zkyslý dech se mu dral do nosu.

Dověděl jsem se zajímavou věc na naeho předrahého Wilfreda. Začas vám to prozradím, ale teď mi musíte odpustit, e si to jetě chvíli nechám pro sebe. Odhalení přijde v pravý čas. Člověk vdycky prahne dát věcem náleitý dramatický efekt.

Tak tohle z nich udělala nenávist a nuda, napadlo Henryho, dva koláčky, co si eptají do ucha tajnosti, úskočně kujou pikle a plánují pomstu a zradu.

Vyhlédl z vysokého tvarovaného okna, díval se na západ přes zvedající se ostroh. Padala tma. Nepokojný příliv tam někde omýval skály, skály, z nich navdy spláchl Holroydovu krev. Nezůstal ani cíp urvané látky, na něm by se mohli uchytit vileji. Holroydovy mrtvé ruce plavou jako chaluhy líně houpané přílivem, oči plné písku civí vyvráceny vzhůru k plachtícím rackům. Co to bylo za Whitmanovu báseň, kterou Holroyd četl při večeři den předtím, ne zemřel?

Přistup blí, mocná osvoboditelko,

je-li to tak a ty sis vzala ty mrtvé, já jim radostně zpívám,

těm ztraceným ve vzdutém moři tvé lásky,

těm, které omyl tvůj blaený příval, ó smrti.

Noc mlčící pod nesčetností hvězd,

mořský břeh a chraplavý epot vln, já znám jejich hlasy,

a due, je tíhne k tobě, ty nesmírná, zastřená smrti,

a tělo, je vděčně se k tobě choulí.

Proč právě tuto báseň, svou sentimentální rezignací tolik vzdálenou Holroydovu odhodlanému duchu, a přesto tak prorocky výstinou? Chtěl jim sdělit, třeba podvědomě, e ví, co se musí stát, a e to přijímá a vítá? Petr a Holroyd. Holroyd a Baddeley. A teď se odkudsi z Baddeleyho minulosti vynořil jeho přítel od policie. K čemu, proč? Snad se něco doví, a si dají po večeři skleničku u Julia. A moná se něco doví i Dalgliesh. Le umění, je z tváře lidskou povahu chce číst! Jene Duncan se mýlil. Vyaduje to velké umění a v tom bude komisař Metropolitní policie jistě zběhlejí ne ostatní. Jestli je tedy toto důvod, proč přijel, můe po večeři směle začít. On, Henry, dnes povečeří v pokoji. A zazvoní, přinese mu Philby jídlo nahoru na podnose a bez cirátů mu jím vzpurně třískne pod nos. Zdvořilost si od Philbyho koupit nemůe, ale  pomyslel si s krutým vytrením  skoro vecko ostatní ano.

( III )

Tělo je můj alář; budu posluen zákona a alář nerozbořím; nikdy bych neuspíil svou smrt tím, e bych vyhladověl či vypostil toto tělo. Kdyby vak alář seehly neutuchající horečky, kdyby ho smetla trudnomyslnost, nael by se člověk, jen by tolik miloval zemi, na ní ten alář spočívá, e by raději touil zůstat tam ne odejít domů?

Ne e by se tenhle Donne nehodil k duenému skopovému, myslel si Dalgliesh, to spí skopové nejde k domácímu vínu. Samo o sobě nebylo patné jedno ani druhé. Skopové na cibulce s brambory a mrkví a dochucené bylinkami bylo neočekávaně chutné, i kdy trochu mastné. Bezinkové víno nostalgicky připomínalo otce a povinné zdvořilostní návtěvy u pohostinných farníků, kteří nemohli vycházet z domu. Dohromady to ovem byla smrtící kombinace. Natáhl se pro karafu s vodou.

Naproti němu seděla Millicent Hammitová, hranatou prkennou tvář jí poněkud zjemňovalo světlo svíčky, její odpolední nepřítomnost vysvětloval čpavý pach laku, který se k němu táhl ze vzdutých tuhých vln jejích edivějících vlasů. Byli tu vichni, a na manele Hewsonovy, kteří pravděpodobně večeřeli u sebe v domku, a Henryho Carwardinea. U protějího konce stolu seděl poněkud stranou Albert Philby, opičí Kalibán v hnědé sutaně, který se hrbil nad talířem. Jedl hlučně, chleba si rval na kousky a mocnými tahy jimi vytíral talíř. Vem pacientům s jídlem pomáhali. Dalgliesh proklínal svůj choulostivý aludek a snail se neslyet tlumené chlemtání, rytmický rachot lic buících o talíře a nenápadně potlačované dávení.

Kdybys v míru a pokoji odeel od onoho stolu, neodejde v míru a pokoji z tohoto světa. A mír toho stolu jest přijíti k němu in pace desiderii, s myslí rozhodnou



Wilfred stál u řečnického pultu v čele stolu, po stranách mu plály svíčky v kovových svícnech. Jeoffrey, nacpaný k prasknutí, mu stočen do klubíčka obřadně leel u nohou. Wilfred měl dobrý hlas a uměl s ním nakládat. e by neúspěný herec? Nebo snad herec, který si nael prkna, která znamenají svět, a hraje a hraje, astně nevědomý, e se mu pomalu vytrácí obecenstvo a e se jeho sen pozvolna mění na plíivou paralýzu? Neurotik ponoukaný posedlostí? Nebo člověk usmířený sám se sebou, stojící bezpečně v pevném středu svého bytí?

Najednou svíčky na stole vzplály a zasyčely. Dalglieshův sluch zachytil slabý skřípot kol, tichý náraz kovu o dřevo. Dveře se pozvolna otvíraly. Wilfredův hlas se zachvěl a pak utichl. Ozvalo se krábnutí líce o talíř. Ze stínu se vynořil invalidní vozík, postava na vozíku byla zachumlaná do plédu a seděla se skloněnou hlavou. Slečna Willisonová kratičce smutně zaúpěla a pokřiovala se, prsty jí přitom drhly o edivou látku atů. Ozval se těký vzdech Ursuly Hollisové. Nikdo nepromluvil. Jennie Pegramová znenadání vykřikla, tence a naléhavě, znělo to jako zvuk píaly, a natolik neskutečně, e se Dot Moxonová začala trhavě rozhlíet, jako by si nebyla jista, odkud ten zvuk přichází. Výkřik se proměnil v chichotání. Dívka si přikryla ústa dlaní:

Myslela jsem, e je to Victor! To je Victorův pléd.

Nikdo jiný se nepohnul ani nepromluvil. Dalgliesh se rozhlíel okolo stolu a zkoumavě spočinul pohledem na Dennisu Lernerovi. Obličej mu překryla maska hrůzy, která se pozvolna rozpadávala a ke konečnému výrazu úlevy, vypadalo to, jako by se mu propadávaly a odrolovaly rysy, beztvaré jako malba paovaného obrazu. Carwardine zajel s vozíkem ke stolu. Jen s potíemi ze sebe dostával slova. Po bradě mu stékala slina a v záři svíček se leskla jako lutý drahokam. Nakonec znetvořeným hlasem pronesl:

Myslel jsem, e si s vámi dám kávu. Zdálo se mi nesluné nepřijít hned první večer, co tu máme hosta.

Dot Moxonová spustila zostra:

To jste si musel brát ten pléd?

Otočil se k ní:

Visel v kanceláři a mně byla zima. Mnoho věcí tu máme společných. Pro mrtvé to snad nemá platit?

Ozval se Wilfred:

Nezapomínejme na pravidla.

Podívali se na něho jako posluné děti. Počkal, a znovu začali jíst. Ruce, kterými svíral okraje pultíku, byly klidné, svůj krásný hlas měl dokonale pod kontrolou.

Kdy kotva je sputěna a za bezvětří, zda prodlouí Bůh tvou plavbu tím, e prodlouí ti ivot, či tím, e tě zavane do přístavu oním dechem, onou bezdechostí. Smrt na západ, či na východ, a ty můe odejít v pokoji



( IV )

Bylo u po půl deváté, kdy se Dalgliesh s Henrym vydali k domku Julia Courta. Tlačit vozík nebylo pro člověka v rekonvalescenci nic snadného. I kdy byl Carwardine hubený, byl překvapivě těký, a kamenitá stezka se navíc klikatila do kopce. Dalgliesh si netroufal a ani nechtěl navrhnout, aby jeli autem. Kdyby musel svého společníka zvedat a protahovat úzkými dveřmi do vozu, bylo by to pro něj snad bolestnějí a víc poniující ne vozík, na něj byl zvyklý. Kdy vyjíděli z domu, Anstey právě procházel halou. Přidrel jim dveře a poradil, jak zarejdovat s vozíkem na rampu a sjet dolů. Nepokouel se jim vak pomoci ani jim nenabídl, aby si půjčili mikrobus. Dalgliesh uvaoval, zda to nebyl pouhý dojem, kdy při loučení v jeho hlase zaslechl tón nesouhlasu s jejich podnikem.

Z počátku cesty nikdo z muů nepromluvil. Carwardine si vklínil mezi kolena velkou svítilnu a snail se, aby proud světla dopadal na cestičku. Kotouč světla, který před nimi poskakoval a chvěl se při kadém kubnutí vozíku, s oslepující zřetelností ozařoval tajemný kruh nočního světa zeleně, hemení a cupitajícího ivota. Dalgliesh, kterému se únavou trochu točila hlava, se cítil od okolní přírody odtrený. Dvě silné ohmatané gumové rukojeti byly uvolněné a rozčilovalo ho, jak se mu protáčejí pod rukama, jako by k vozíku vůbec nepatřily. e jedou po cestě, bylo znát jenom z toho, jak kola poskakovala přes hrboly a kvíry. Byla tichá a teplá podzimní noc a vzduch byl těký vůněmi trávy a vzpomínkou na letní květiny. Nízké mraky zakryly hvězdy, take li v téměř dokonalé tmě vstříc sílícímu hukotu moře a čtyřem obdélníkům světla, které označovaly Toyton Cottage. Kdy se u dostali tak blízko, aby v největím obdélníku rozeznali zadní dveře do domu, Dalgliesh zničehonic řekl:

V psacím stole otce Baddeleyho jsem nael nechutný anonymní dopis. Očividně ho kdosi na Toyton Grange neměl rád. Není mi jasné, jestli to byla jen osobní zá, nebo jestli takový dopis nedostal jetě někdo jiný.

Carwardine zvrátil hlavu vzhůru. Dalgliesh teď viděl jeho obličej překvapivě zúený, ostrý nos jako kostnatý zoban, spadlou čelist klimbající jako čelist loutky pod beztvarou prázdnotou úst.

Asi tak před deseti měsíci jsem taky jeden dostal, nael jsem ho zasunutý do vypůjčené knihy, od té doby jsem ádný dalí nedostal a nevím o nikom, komu by přiel. O takových věcech lidé nemluví, ale myslím, e by se to rozkřiklo, kdyby těch dopisů bylo víc. V tom mém bylo myslím obvyklé svinstvo. Popisovaly se tam poněkud akrobatické sexuální praktiky, které by se mi nabízely za předpokladu, e bych si uchoval potřebnou tělesnou kondici, abych je byl s to provádět. Pisatel nebyl na pochybách, e po takových věcech touím.

Bylo to tedy spí obscénní ne prostě urálivé?

Obscénní v tom smyslu, e to chtělo spí znechucovat ne vyvolávat zvrácené chutě, to ano.

Nemáte ponětí, kdo by to mohl napsat?

Dopis byl napsaný na staré remingtonce a na papíře s hlavičkou Toyton Grange. Ten stroj pouívá hlavně Grace Willisonová, píe na něm čtvrtletní věstník. Nejpravděpodobnějí kandidát je, zdá se, ona. Určitě to nebyla Ursula Hollisová, ta sem přila a za dva měsíce potom. A copak tyhle věci neposílají úctyhodné staré panny v nejlepích letech?

V tomto případě bych o tom pochyboval.

Jak myslíte  ctím vai hlubí zkuenost s obscenitou.

Řekl jste o tom někomu?

Jenom Juliovi. Radil mi, abych to nikomu jinému neříkal, a navrhl, a dopis roztrhám a spláchnu do záchodu. A jeliko se tahle rada shodovala s mými vlastními záměry, zařídil jsem se podle ní. Jak jsem řekl, dalí jsem u nedostal. Mám za to, e taková zábava ztratí půvab, jestlie obě neprojeví o věc ani stín zájmu.

Mohl to být Holroyd?

Asi ne, nebyl to jeho styl. Victor dokázal urazit a být nepříjemný, ale ne zrovna takhle. Jeho zbraní byl hlas, ne pero. Mně osobně nevadil tolik jako ostatním. Bil kolem sebe spí jako neastné děcko. Bylo v něm víc zahořklosti ne otevřené zloby. Je pravda, e týden před smrtí připsal k poslední vůli jakýsi dětinský dovětek; za svědky při tom byli Philby a Juliova hospodyně paní Reynoldsová. Ale to bylo pravděpodobně tím, e u se rozhodl zemřít a chtěl nás zbavit povinnosti, abychom na něho vzpomínali s láskou.

Take vy si myslíte, e spáchal sebevradu?

Samozřejmě. A ostatní si to myslí taky. Jak jinak by se to mohlo stát? Tahle hypotéza se zdá nejpravděpodobnějí. Buď to byla sebevrada, nebo vrada.

To bylo poprvé, co na Toyton Grange někdo vyslovil to zlověstné slovo. Kdy je vyřkl Carwardine svým pedantským, dost vysokým hlasem, znělo stejně nepatřičně jako rouhání z úst řeholnice.

Dalgliesh nadhodil:

Nebo měl u vozíku porouchané brzdy.

Za těchto okolností to povauju taky za vradu.

Chvíli bylo ticho. Vozík najel na kámen a zakymácel se, baterka poskočila, světelný kuel se pozvedl a opsal iroký kruh  miniaturní a neduivý hledáček. Carwardine baterku zklidnil a začal hovořit.

Večer předtím, co Holroyd umřel, v osm padesát, brzdy u vozíku Philby namazal a zkontroloval. Byl jsem tou dobou v dílně, patlal jsem se s modelovací hlínou. Viděl jsem ho. Brzy potom z dílny odeel a já jsem tam zůstal jetě asi do desíti.

Řekl jste to policii?

Ptali se na to. Velice ohleduplně se dotazovali, kde přesně jsem ten večer strávil a jestli jsem se Holroydova vozíku po Philbyho odchodu nedotýkal. Jeliko bych se sotva přiznal, kdyby tomu tak bylo, přila mi ta otázka naivní. Vyslechli i Philbyho, i kdy ne v mé přítomnosti, ale nepochybuju o tom, e mou výpověď potvrdil. K policii mám ambivalentní vztah: důsledně pouze odpovídám na jejich otázky, ovem za předpokladu, e mají, zhruba řečeno, právo znát pravdu.

Dorazili k cíli. Ze zadních dveří domku se řinulo světlo a Julius Court, temná silueta, jim vyel vstříc. Převzal od Dalglieshe vozík a strkal ho krátkou kamennou chodbičkou do obývacího pokoje. Cestou měl Dalgliesh čas nahlédnout otevřenými dveřmi do Juliovy kuchyně; borovicové obloení na stěnách, červené dladice na podlaze a vudypřítomný blýskavý chrom. A příli se podobala jeho vlastní kuchyni, v ní mu hospodyně, kterou přeplácel, aby utiil pocit viny, e si ji vůbec najal, nepravidelně připravovala pochoutky pro jeho vybíravý jazyk.

V budově, která byla původně rozdělena na dva domky, zabíral obývací pokoj celou přední část přízemí. V otevřeném krbu praskal oheň, ale obě iroká okna byla otevřená do noci. Kamenné zdi rozechvívalo dunění moře. Člověka tu znepokojoval pocit, e je blízko hrany útesu, a přitom přesně neví, jak blízko to je. Jako by mu četl mylenky, Julius řekl:

Jsme jen est yardů od dvanáctimetrového srázu dolů ke skaliskům. Venku je dláděná terasa s nízkou zídkou, později se tam můeme posadit, jestli bude dost teplo. Co si dáte, alkohol, nebo víno? Vím, e Henry dává přednost červenému.

Červené, prosím.

Kdy spatřil etikety tří lahví, které stály na nízkém stolku u krbu  dvě z nich u byly otevřené , Dalgliesh této volby nelitoval. Překvapovalo ho, e se tak kvalitní víno nabízí dvěma příleitostným návtěvníkům. Zatímco se Julius zabýval přípravou sklenic, Dalgliesh se proel po pokoji. Pokud měl člověk chu oceňovat cizí majetek, byly tu záviděníhodné věci. Do oka mu padla nádherná váza ze sunderlandské listrové keramiky, památka na Trafalgar, tři staré staffordshireské figurky na kamenné římse krbu a pár vzácných obrazů s pohledy na moře, které visely na nejdelí stěně. Nade dveřmi, které vedly k okraji útesu, visela galeonová figura, jemně a zdobně vyřezávaná z dubového dřeva; dva cherubové podpírali příď galeony zakončenou títem a opletenou masívními námořnickými uzly. Julius si jeho zájmu viml a zavolal:

To dělal Grinling Gibbons kolem roku 1660, údajně pro zdejího paeráka Jacoba Courta. Pokud jsem mohl pátrat, nebyl to vůbec můj předek, smůla. Je to pravděpodobně nejstarí známá figura z kupecké lodi. V Greenwichi si myslí, e mají jednu jetě starí, ale já bych řekl, e ta moje má pár let předstih.

Na opačném konci pokoje stála na podstavci matně lesklá, jakoby světélkující mramorová soka okřídleného děcka, drícího v baculaté ručce svazek růových poupat a konvalinek. Mramor měl barvu bílé kávy, a na víčka chlapcových zavřených očí, která byla lehce zbarvena do růova. Neilkované ruce drely kytici po dětsku zpříma a nejistě; hochovy rty se pootevíraly do částečného úsměvu, klidného a záhadného. Dalgliesh natáhl ruku a prstem přejel po tvářičkách; nepřekvapilo by ho, kdyby byly na dotek teplé. Julius k němu přistoupil se dvěma skleničkami.

Líbí se vám můj mramor? Je to památeční kousek, jak jinak, sedmnácté nebo počátek osmnáctého století, a podle Berniniho. Řekl bych, e by se Henrymu líbil víc, kdyby to byl pravý Bernini.

Víc by se mi nelíbil, ozval se Henry, řekl jsem, e bych za něj víc zaplatil.

Dalgliesh a Court se vrátili ke krbu a posadili se. Bylo zjevné, e se tu váně pomýlí na pijácký večírek. Dalgliesh se po očku stále rozhlíel po pokoji. Neprojevovala se tu ádná bravura, ádná vědomá snaha po originalitě či efektu. A přece se nedalo říct, e by si s tím nikdo nedal práci, kadý předmět stál na pravém místě. Julius, říkal si v duchu, ty věci koupil, protoe se mu líbily, nepořídil si je, aby plánovitě zhodnocoval kapitál ani aby z posedlé touhy roziřoval sbírku. Přesto vak Dalgliesh pochyboval, e by ty věci objevil náhodou nebo e by je koupil lacino. I nábytek prozrazoval bohatství. Koená pohovka a dva koené uáky s knoflíky na zadní straně opěradla se mohly zdát příli okázalé na rozměry a základní jednoduchost místnosti, ale Julius si je zjevně vybral pro své pohodlí. Kdy se Dalgliesh přistihl, e tento pokoj srovnává s útulnou, nedbalou ountělostí panující v obýváku otce Baddeleyho a e to srovnání nedopadá v Juliův prospěch, vyčítal si, e v něm na chvíli zvítězil puritán.

Carwardine, sedící na vozíku s očima upřenýma přes okraj sklenky do ohně, se náhle zeptal:

Upozornil vás Baddeley na bizarnějí projevy Wilfredovy filantropie, nebo jste sem přijel bez předchozí přípravy?

Takovou otázku Dalgliesh očekával. Vycítil, e oba mue jeho odpověď zajímá víc ne jen zběně.

Otec Baddeley mi napsal, e by byl rád, kdybych ho přijel navtívit. Rozhodl jsem se narychlo. Byl jsem nějaký čas v nemocnici a napadlo mě, e bych u něj mohl strávit pár dní rekonvalescence.

Carwardine poznamenal:

Dovedu si představit příhodnějí místo k rekonvalescenci ne Hope Cottage, pokud vypadá zevnitř stejně jako zvenčí. Znal jste Baddeleyho dlouho?

Od dětství; byl kaplanem u mého otce. Ale naposled, a jenom krátce, jsme se viděli, kdy jsem byl na univerzitě.

A kdy jste tak oba nějakých deset let o sobě spokojeně nevěděli, je jen přirozené, e jste zail otřes, kdy jste ho nalezl takto nepohodlně mrtvého.

Dalgliesh se nenechal vyprovokovat. Nevzrueně odpověděl:

Zasáhlo mě to víc, ne jsem čekal. Zřídkakdy jsme si psali, jenom lístky k vánocům, ale myslel jsem na něho snad častěji ne na lidi, s kterými jsem se vídal téměř denně. Nevím, proč jsem si nikdy nedal tu práci, abych se s ním seel. Člověk se větinou vymlouvá, e nemá kdy. Ale podle toho, jak si ho pamatuju, mi není jasné, jak sem mohl zapadnout.

Vůbec sem nezapadal. Wilfred ho přitáhl, zrovna kdy prodělával jakousi ortodoxnějí fázi. Asi proto, aby dodal Toyton Grange jistou náboenskou úctyhodnost. Poslední měsíc jsem vak mezi nimi cítil ochlazení, vy také, Henry? Otec Baddeley si u asi nebyl jistý, jestli chce Wilfred kněze, nebo gurua. Wilfred se toti chytí jakéhokoli cáru filozofie, metafyziky nebo ortodoxní víry, který ho v tu chvíli uchvátí, a uije si z něj kabátek a la Technicolor. Výsledkem je, jak byste jistě postřehl, kdybyste tu pobýval dostatečně dlouho, e místní étos nemá hlavu ani patu. Neznám nic jiného, co by tak spolehlivě zaručovalo neúspěch. Vezměte si třeba můj londýnský klub. Dbá se tam prostě o to, aby byla zábava, dobré jídlo a víno a aby tam nelezli nudní patroni a pederasti. Zákon je to sice nepsaný, ale vichni víme, na čem jsme. Cíle jsou prosté, srozumitelné, a tudí i proveditelné. Tady ti chudáci ani nevědí, jestli jsou v nemocnici, v komuně, v hotelu, v kláteře nebo v pořádně trhlém blázinci. Čas od času se dokonce scházejí k meditacím. Mám obavu, e si Wilfred přičichl k zenu.

Carwardine mu vpadl do řeči:

Má to trochu popletené, ale kdo z nás ne? V zásadě je hodný a myslí to dobře, a přinejmením vloil do Toyton Grange osobní majetek. V téhle uřvané době, kdy kadý myslí jen na sebe a je ochoten se proti něčemu  a soukromě nebo veřejně  ohradit jenom tehdy, kdy se to nedotkne ničeho, za co by mohl nést sebemení odpovědnost, a kdy se po něm neádá ani ta nejskromnějí osobní obě, v takové situaci se mu alespoň tohle musí připsat k dobru.

Vám je sympatický? zeptal se Dalgliesh.

Henry Carwardine odpověděl nečekaně ostře.

Jeliko mě uchránil od toho, abych skončil zavřený ve pitále pro dlouhodobě nemocné, a poskytl mi soukromý pokoj za cenu, která je mi dostupná, je jen přirozené, e v něm jakési zalíbení nacházím.

Nastalo kratičké trapné ticho. Carwardine to vycítil a dodal:

Nejhorí je v Toyton Grange jídlo, ale i tomu se dá vyhnout, i kdy se občas cítím jako chamtivý kolák, kdy si tak o samotě hoduju ve svém pokoji. A e musím poslouchat své spolupacienty, jak čtou přiblblé hektarové pasáe z populární teologie a patných antologií anglické poezie? To je velmi nízká cena, kterou platím za klid při večeři.

Dalgliesh řekl:

Získat personál je jistě obtíné. Podle paní Hewsonové se Anstey spoléhá na bývalého vězně a vrchní sestru, která by těko nala zaměstnání někde jinde.

Julius Court se natáhl pro láhev červeného a dolil do sklenic:

Drahá Maggie, diskrétní jako vdycky. Philby, ten údrbář, má sice cosi v rejstříku a Domov se s ním zrovna chlubit nemůe, ale někdo musí vyprat podělané prádlo, zaříznout kuřata, pucovat záchody a udělat vechny ty ostatní práce, kterých se Wilfredova citlivá duička títí. A pak, Philby je vánivě oddaný Dot Moxonové, nepochybuju, e jí to pomáhá, aby se cítila spokojená a astná. Jestlie Maggie vyvanila tohle, pak budete asi znát i pravdu o Dot. Moná e si na něco z toho případu vzpomenete  je to ta nechvalně známá oetřovatelka z geriatrické kliniky v Nettingfieldu. Před čtyřmi lety uhodila pacientku. lo jenom o malou facku, ale ta stařenka upadla, pratila se hlavou o noční stolek a málem z toho měla smrt. Kdy jste četl zprávu o následném vyetřování, mezi řádky se ukázalo, e to byla sobecká, otravná a prskavá těkna, která by vytočila i světce. Její rodina by s tím nic nedělala  ani ji nenavtěvovali , dokud nepřili na to, e můou ze spravedlivého rozhořčení vytlouct sluné sousto lichotivé publicity. Na to je spoleh. Pacienti, jakkoli protivní, jsou svatosvatí a je v naem nejvlastnějím zájmu tuto chvályhodnou zásadu vyzvedávat. Incident uvolnil celou lavinu stíností na nemocnici. Rozběhlo se důkladné vyetřování, které probralo správu nemocnice, lékaře, stravování, oetřovatelky, vecko. Není divu, e narazili na spoustu nesrovnalostí. Následkem toho byli dva oetřovatelé proputěni a Dot odela sama na vlastní ádost. etření vyslovilo politování nad tím, e ztratila sebeovládání, ale zprostilo ji jakéhokoli podezření ze záměrné krutosti. Ale byla u poznamenaná, v ádné nemocnici ji nechtěli. Kromě podezření, e není naprosto spolehlivá ve stresových situacích, jí dávali za vinu, e vyvolala vyetřování, které nikomu nic dobrého nepřineslo a po něm přili o práci dva mui. Wilfred se ji pokouel kontaktovat; kdy si přečetl výsledky etření, měl za to, e se s ní patně zacházelo a e je ne zcela právem postiená. Dal si tu práci a za nějaký čas ji opravdu nael a pozval ji sem, řekněme jako vrchní sestru. Dělá tu vlastně  jako ostatní zaměstnanci  vechno, od péče o pacienty a po slubu v kuchyni. Nedělal to samosebou jenom z čirého dobrodiní. Najít oetřovatelky pro specializovaný domov na tak odlehlém místě, jako je toto, není nic lehkého, a to nechávám stranou Wilfredovy neortodoxní metody. Kdyby ztratil Dorothy Moxonovou, dost těko by hledal náhradu.

Dalgliesh poznamenal:

Na ten případ si vzpomínám, ale její podoba mi neutkvěla. Zato ta mladá blondýnka  Jennie Pegramová, myslím  mi připadá povědomá.

Carwardine se shovívavě a trochu s pohrdáním usmál:

Myslel jsem si, e se na ni budete ptát. Wilfred by měl přijít na způsob, jak by se dala zuitkovat při získávání dotací a darů, jí by se to líbilo. Neznám nikoho lepího, kdo by tak skvěle uměl nasadit zadumaný, nechápavý a odhodlaný výraz dlouhého utrpení. Ta by pro Toyton dokázala vytřískat celé jmění, kdyby se jí náleitě vyuilo.

Julius se zasmál:

Jak jste si dal jistě dohromady, Henry ji moc nemiluje. Jestli se vám zdá povědomá, pak to asi bude tím, e jste ji tak před rokem viděl v televizi. To byl ten měsíc, co se sdělovací prostředky rozhodly drásat Britům svědomí ve věci jejich mladých chronicky nemocných spoluobčanů. Pan reisér tenkrát vyslal svoje poskoky, aby vytrachali nějakou vhodnou obě. Přivedli mu Jennie. Dvanáct let se o ni starali, a to velice dobře, na geriatrickém oddělení, částečně  jak jsem pochopil  proto, e pro ni nedokázali najít vhodnějí místo, částečně proto, e se jí docela líbilo dělat hýčkaného miláčka pacientů i návtěv, a částečně i proto, e v nemocnici prováděli skupinovou fyzioterapii a pracovní terapii, kterých nae Jennie vyuívala. V programu z její situace ovem vytloukli, co se dalo: ,Neastná pětadvacetiletá dívenka, uvězněná ve společnosti starých a umírajících; odříznutá od ivota; beznadějné, ó beznadějné. Před kamerou kolem ní pečlivě naaranovali ty nejsenilnějí geronty, jaké sehnali, a Jennie trůnila uprostřed a podávala skvělý výkon. Donebevolající stínosti na nelidskost ministerstva zdravotnictví, oblastní správy nemocnic, vedení pitálu. Na druhý den, jak se ostatně dalo předvídat, se strhla bouře rozhořčení, které vydrelo, jak si dovedu spočítat, a do dalí burcující relace. Soucitná britská veřejnost ádala, aby se pro Jennie nalo příhodnějí místo. Wilfred jí napsal a nabídl jí uvolněné lůko tady, Jennie to přijala a před čtrnácti měsíci přijela. Nikdo tak docela neví, co si tu o nás myslí. Dal bych nevímco za to, abych mohl nahlédnout, co se jí to vlastně honí hlavou.

Dalglieshe udivilo, e Julius zná pacienty z Toyton Grange takto detailně, ale dál u se neptal. Nenásilně vycouval z hovoru, upíjel víno a napůl ucha poslouchal, jak jeho dva společníci probírají nejrůznějí události a témata. Byl to klidný, nenáročný rozhovor muů, kteří měli společné zájmy a společné známé, kteří se navzájem dostatečně znali a v rozumné míře jim záleelo na tom, aby si vytvořili příjemnou iluzi přátelského vztahu. Dalgliesh nijak zvlá netouil se s nimi o takový pocit dělit. Víno si zasluhovalo, aby mlčel. Uvědomil si, e je to první opravdu dobré víno, kterého se napil od té doby, co onemocněl. Bylo povzbudivé vědět, e jsou jetě radosti ivota, které si uchovaly tu moc, dát člověku útěchu. Trvalo mu nějakou chvíli, ne si uvědomil, e se Julius obrací přímo na něho.

Mrzí mě, e vás poádali, abyste recitoval své vere. Ale ani zdaleka k tomu nemám výhrady. Jenom to ilustruje jednu toytonskou zvlátnost. Kadého tu hledí vyuít. Nemyslí to patně, ale nemůou si pomoct. Říkají, e chtějí, aby se s nimi zacházelo jako s normálními lidmi, a pak po druhých ádají věci, které by normálního člověka nenapadly ani ve snu, a nikdo si jim přirozeně nedovolí odmítnout. Aspoň snad nebudete tak příkře posuzovat ty z nás, kdo pro Toyton Grange tak úplně neplaneme.

Z nás?

Myslím skupinku normálních, tedy přinejmením fyzicky normálních lidí, kteří jsou tu uvázaní.

Uvázaní?

Samozřejmě. Já odsud unikám do Londýna nebo za hranice, take mě místní čaromoc nemá anci tak úplně uhranout. Ale vezměte si třeba Millicent, která tu trčí, protoe ji Wilfred nechává bydlet v domku a nechce od ní nájem. A přitom ji to táhne nazpátek do Cheltenham Spa ke karetním stolkům a dortům se lehačkou. Proč se tam tedy nevrátí? A Maggie. Maggie by řekla, e si chce jenom trochu uít. Dobrá, to bychom rádi vichni, trochu si uít. Wilfred se v ní snail vzbudit zájem o pozorování ptáků. Pamatuju si, jak odpověděla: ,Jetě jednou budu muset civět na nějakýho blbýho racka, jak obsírá útes, a vrhnu se s ječením do moře. Drahá Maggie! Jsem radi, kdy je střízlivá. A Eric? Ten by se odtud mohl trhnout, kdyby měl odvahu. Starat se o pět pacientů a odborně dohlíet na výrobu vodičky na ruce a práku do koupele je sotva úctyhodná práce pro registrovaného lékaře s bohatou praxí, byt by měl poněkud neastnou zálibu v malých holčičkách. A pak je tu Helena Rainerová. I kdy si snadno domyslím, e důvody, pro které tu nae tajemná Helena zůstává, budou elementárnějí a pochopitelnějí. Ale vichni tu padají za obě nudě. Ale teď u nudím já vás. Nechtěl byste si poslechnout nějakou hudbu? Kdy je tu Henry, větinou si poutíme desky.

Červené, i bez těch řečí a hudby, by Dalglieshe plně uspokojilo. Ale viděl, e Henry by si rád nějakou desku poslechl a Julius měl pravděpodobně v úmyslu demonstrovat úasné kvality své stereoaparatury. Poádali ho o výběr, a zvolil tedy Vivaldiho. Kdy se rozezněla hudba, vyel ven do tmy. Julius přiel za ním a oba mlčky stáli u nízké kamenné zídky na okraji útesu. Pod nimi bylo moře, matně světélkující a přízračné pod bledými hvězdami. Domníval se, e je odliv, ale moře bylo slyet velice blízko, doráelo na kamenité pobřeí ve velkém akordu zvuků; basový doprovod k vysokému, ladnému kontrapunktu vzdálených houslí. Dalgliesh měl dojem, e mu na čelo stříkla pěna, ale kdy si tam sáhl, zjistil, e to byl pouhý trik svěího větru.

Pisatelé anonymních dopisů jsou určitě dva, ale jen jeden z nich se svému obscénnímu řemeslu oddává plně a se ví váhou. Z rozruení Grace Willisonové i z Carwardineova lakonicky vyjádřeného znechucení bylo zřejmé, e dostali jiný typ dopisu, ne nael on v Hope Cottage. Byla by to příli velká náhoda, kdyby v tak malé společnosti působili najednou hned dva anonymové. Naskýtala se domněnka, e dopis pro otce Baddeleyho, ani se ho příli snail skrýt, někdo do psacího stolu narafičil a po jeho smrti, aby ho Dalgliesh objevil. Bylo-li to tak, pak ho tam musel dát někdo, kdo věděl aspoň o jednom z ostatních dopisů, komu se doneslo, e byly psány na papíře s hlavičkou Toyton Grange a na toytonském psacím stroji, ale kdo je ve skutečnosti nikdy neviděl. Dopis pro Grace Willisonovou byl napsán na imperiálu a Grace se svěřila pouze Dot Moxonové. Carwardineův dopis, stejně jako anonym otce Baddeleyho, byl napsán na remingtonce a věděl o něm Julius Court. Závěr byl jednoznačný. Jene jak si mohl tak inteligentní člověk jako Court myslet, e by takový dětinský trik mohl zmást profesionálního detektiva nebo i nadeného amatéra? Ale měl skutečně mást? Dalgliesh přece lístek otci Baddeleymu podepsal jen iniciálami. Kdyby ho nael někdo, kdo měl patné svědomí, kdy horečně prohledával psací stůl, nedověděl by se nic jiného, ne e k otci Baddeleymu přijede prvního října někdo na návtěvu, pravděpodobně někdo tak nekodný jako kolega kněz nebo nějaký starý farník. Jene kout pikle a nastrait falenou stopu by se oplatilo pouze v případě, e se otec Baddeley svěřil, o čem uvauje. Je téměř jisté, e se dopis octl v psacím stole těsně před jeho příjezdem. Jestlie Anstey mluví pravdu a to ráno po Baddeleyho smrti vskutku papíry ve stole prohlíel, nepřipadalo v úvahu, e by anonym přehlédl nebo ho neodstranil.

Ale i kdyby to ve byla jen spletitá a překombinovaná konstrukce dohadů a otec Baddeley anonym skutečně dostal, byl si Dalgliesh nyní jist, e to nebyl důvod, proč ho starý pán povolal. Otec Baddeley by jistě měl pocit, e je plně v jeho silách pisatele odhalit i se s ním vypořádat. Byl sice nepraktický, ale ne naivní. Na rozdíl od Dalglieshe ve své profesi pravděpodobně zřídkakdy přicházel do styku s honosnějími hříchy, ale to neznamená, e byly mimo jeho chápání anebo  pokud jde o tuto záleitost  mimo jeho schopnost soucítit. Kadopádně je sporné, zda právě tyhle hříchy nadělají nejmení kody. Méně síravých, malicherných, zlomyslných provinění v celé jejich smutné, leč omezené kále si jako kadý jiný kněz z farnosti jistě uil aa. Na ty u měl odpověď připravenou; soucitnou, ale neúprosnou odpověď, kterou, jak si Dalgliesh vzpomínal, pronáel zatrpkle a s onou mírnou povýeností člověka, jen má absolutní jistotu. Ne, jestlie otec Baddeley psal, e potřebuje profesionální radu, neměl na mysli nic meního ne radu, kterou mohl získat pouze od policejního důstojníka a která se týkala záleitosti, s ní se nebyl s to vypořádat sám. A to určitě nebylo pátrání po kodolibém, ale nijak zvlá nebezpečném autoru anonymních dopisů, působícím v malé skupince lidí, z nich jistě kadého důvěrně znal.

Představa, e se pokusí odhalit pravdu, vyvolala v Dalglieshovi hlubokou depresi. Je na Toyton Grange jen soukromě. Nemá k tomu oprávnění, monosti ani vybaveni. Probírku knih otce Baddeleyho by mohl protáhnout na týden, moná o trochu déle. Na co by se ale vymluvil potom? Vdy vlastně nepřiel na nic, co by ho opravňovalo povolat místní policii. Co vlastně představují tahle vágní podezření, tohle tuení čehosi neblahého? Stařec, který umírá na srdeční chorobu, prodělá poslední a očekávaný záchvat, poklidně sedí ve svém křesle u krbu a v poslední chvilce, ne ho opustí vědomí, moná hmátne po důvěrně známé látce tóly a naposledy si ji nasadí, proč, to pravděpodobně zcela nechápe ani on sám, snad pro útěchu, snad proto, e v tom symbolu spatřuje jistotu nebo prosté potvrzení svého kněství či víry. Člověk by přiel na tucet vysvětlení, vechny by byly prosté a přijatelnějí ne návtěva vradícího kajícníka. A e chybí deník? Kdo by mohl dokázat, e ho otec Baddeley nezničil sám, jetě ne odeel do nemocnice? A vylomený zámek psacího stolu? Nechybělo nic jiného ne deník, a pokud věděl, nebylo ukradeno nic cenného. Jak by při nedostatku jiných důkazů mohl zdůvodnit vyetřování ztraceného klíče a vylomeného zámku? Jene otec Baddeley pro něho poslal. Něco ho trápilo. Bude-li Dalgliesh s to bez větích komplikací, obtíí nebo trapných situací během týdne či deseti dnů vypátrat, co to bylo, pak to udělá. Alespoň tím ,je starému pánovi povinován. Ale tím to skončí. Zítra vykoná nezbytnou návtěvu na policii a u advokáta otce Baddeleyho. Kdyby něco vyplavalo na povrch, můe se tím dál zabývat policie. On s policejní prací, a amatérskou nebo profesionální, skončil, a smrt jednoho kněze nestačí na to, aby rozhodnutí změnil.

( V )

Kdy se krátce po půlnoci vrátili na Toyton Grange, Henry Carwardine poznamenal:

Obávám se, e počítali s tím, e mě uloíte do postele. Ke Courtovi mě větinou vozí Dennis Lerner a o půlnoci si mě tam zase vyzvedne, ale kdy jste tu vy

Jak říkal Julius, my na Toyton Grange dokáeme vechny vyuít. Rád bych se osprchoval. Dennis nemá zítra ráno slubu a z Philbyho se mí zvedá aludek. Mám pokoj v prvním poschodí. Pojedeme výtahem.

Henry věděl, e to zní nevděčně, ale domníval se, e to tak pro jeho nemluvného společníka bude přijatelnějí ne pokorná skromnost a sebelítost. Viml si, e Dalgliesh vypadá, jako by sám potřeboval pomoc. Snad je ten člověk daleko váněji nemocný, ne si uvědomovali. Dalgliesh nevzrueně řekl:

Jetě jednu takovou sedmičku, a mám dojem, e budeme potřebovat pomoc oba. Ale udělám, co je v mých silách. Mou neobratnost připite na vrub nedostatku zkueností a tomu červenému.

Ale vedl si překvapivě taktně a zručně, svlékl Henrymu aty, pomohl mu na záchod a nakonec ho zavezl do sprchy. Chvíli si prohlíel zvedák a ostatní zařízení a pak je inteligentně pouil. Kdy nevěděl, co je třeba, zeptal se. Kromě výměny těchto nezbytných pokynů, nikdo z nich nemluvil. Henry si říkal, e ho zřídkakdy někdo ukládal do postele s tak vynalézavou laskavostí. Ale kdy v zrcadle na chvíli zahlédl ztrhanou a ustaranou tvář svého společníka, jeho zahloubané oči, zapadlé únavou, náhle si přál, aby ho nebyl poádal o pomoc, aby se raději svalil do postele neosprchovaný a nesvlečený a nemusely se ho dotýkat tyhle pokořující výkonné ruce. Cítil, e pod ukázněným klidem se jim kadý dotyk s jeho nahým tělem stával nepříjemnou povinností. A pro Henryho samého, překvapivě nelogicky, byly doteky Dalglieshových chladných rukou jako dotyky strachu. Chtělo se mu zakřičet:

Co tady děláte? Jděte pryč, nestarejte se, nechte nás na pokoji. Nutkání to bylo tak silné, a skoro uvěřil, e ta slova vyslovil nahlas. A kdy ho jeho dočasný oetřovatel konečně uloil do postele a beze slova ihned odeel, věděl, e to bylo proto, e by nesnesl ani to nejformálnějí a nejméně vděčné poděkování.

4 / HROZIVÉ POBŘEÍ

( I )

Kdy se jetě před sedmou lenivě probouzel, pronikaly k němu nepříjemně povědomé zvuky; vtíravý hukot tekoucí vody, kovové nárazy o potrubí, skřípot kol invalidních vozíků, rychlé kroky, povzbudivé, vyzývavé hlasy. Řekl si, e koupelny teď budou potřebovat pacienti, zavřel odhodlaně oči před nevlídným, neosobním pokojem a přinutil se znovu usnout. Kdy se po hodině probral z osvěující dřímoty, zavládlo u v přístavbě ticho. Na noční stolek mu kdosi  matně si vybavil jakousi postavu v hnědé kutně  postavil hrnek čaje. Čaj byl u studený, na edivé hladině se sráelo mléko. Natáhl si upan a vydal se pátrat po koupelně.

K snídani se na Toyton Grange, jak ostatně očekával, prostíralo ve společné jídelně. Bylo půl deváté a zdálo se, e přichází buď příli brzy, nebo později ne větina pacientů. U stolu seděla jen Ursula Hollisová. Plae mu popřála dobré jitro a pak se opět zahleděla do vypůjčené kníky, kterou měla riskantně opřenou o dózu s medem. Dalgliesh si poviml, e snídaně je prostá, ale dostačující. Na stole stála miska s jablečnými povidly, domácí müsli, sloené hlavně z ovesných vloček, otrub a strouhaných jablek, tmavý chléb s margarínem a v úhledné řádce kalíků vejce popsaná jmény. Dvě, která zbývala, u byla vychladlá. Dalo se předpokládat, e je vechny uvařili brzy zrána, a kdo chtěl vejce teplá, musel se obtěovat přijít včas. Dalgliesh naklepl vejce, na něm bylo tukou napsáno jeho jméno. Nahoře bylo rosolovité, zato dole pořádně natvrdo; bylo mu jasné, e dosáhnout takového efektu vyadovalo nějaké zvlá perverzní kuchařské praktiky.

Po snídani se vydal hledat Ansteyho, aby mu poděkoval za nocleh a pohostinnost a zeptal se ho, zda něco nepotřebuje ve Warehamu. Rozhodl se, e by dopoledne měl obětovat na nákupy, aby se mohl pohodlně zařídit v Michaelově domku. Po krátké obhlídce zdánlivě liduprázdného domu narazil na Ansteyho a Dorothy Moxonovou v kanceláři. Seděli u stolu nad rozevřenou účetní knihou. Kdy zaklepal a veel, oba zároveň vzhlédli s výrazem, jen poněkud připomínal provinilý pohled odhalených konspirátorů. Zdálo se, e teprve po několika vteřinách si uvědomili, kdo vlastně je. Kdy si Anstey konečně nasadil úsměv, byl obligátně sladký, oči měl vak ustarané a dotazy na hostovo pohodlí zněly jen zběně zdvořile. Dalgliesh cítil, e by Anstey nijak neelel jeho odchodu. Moná se víval do role pohostinného středověkého opata, jen má vdy po ruce pivo a chléb, jene v hloubi srdce prahl po takovém způsobu pohostinnosti, jen by mu dovolil páchat dobrodiní bez oné nepříjemné komplikace, kterou představoval host. Řekl, e ve Warehamu nic nepotřebuje, a pak se Dalglieshe zeptal, jak dlouho chce v domku zůstat. Není ovem třeba spěchat. Host si nemusí dělat starosti, e by byl na obtí. Jakmile Dalgliesh odvětil, e zůstane jen tak dlouho, dokud neprobere a nezabalí Baddeleyho knihy, jen stěí nedal najevo, jak se mu ulevilo. Nabídl se, e pole do Hope Cottage po Philbym nějaké bedny. Dorothy Moxonová mlčela. Upřeně na Dalglieshe zírala, jako by si předsevzala, e v jeho přítomnosti nedá najevo ničím víc ne záblesky v zakaboněných očích, jak ji rozčiluje a e by u nejraději zase seděla nad účty.

Bylo příjemné být zpátky v Hope Cottage, cítit ten známý, slabě církevní pach a těit se na dlouhou průzkumnou procházku podél pobřeí, ne se nakonec vydá do Warehamu. Ale sotva si stačil vybalit kufr a přezout se do pořádných turistických bot, uslyel, e venku zastavil mikrobus, a spatřil Philbyho, jak z něj vykládá první ze slíbených beden. Nahodil si ji na rameno, přeel po krátkém chodníku, nohou rozrazil dveře, zaplavil pokoj mocným pachem starého potu a shodil bednu Dalglieshovi k nohám. Vytěkl:

Vzadu jich mám jetě pár.

Byla to zjevně výzva, aby mu pomohl skládat, a Dalgliesh se podle toho zařídil. Nyní viděl údrbáře poprvé v plném světle, a pohled to věru nebyl příjemný. Vlastně jen zřídka narazil na člověka, jeho tělesný vzhled by ho takto odpuzoval. Philby měl jen o něco víc ne sto padesát centimetrů, byl podsaditý, s kulatýma tlustýma rukama a nohama, které byly bílé a beztvaré jako kmeny stromů zbavené kůry. Hlavu měl kulatou a kůe, přestoe pracoval na čerstvém vzduchu, byla růovoučká a blýskavě hladká, jakoby nafouklá. Oči by stály za zmínku, kdyby se nacházely v trochu přitalivějím obličeji. Byly mírně ikmé, s velikými modročernými panenkami. Řídké tmavé vlasy si přes vyklenutou lebku česal rovně dozadu, kde se mu řadily do rozcuchané a umatěné ofiny. Na nohou měl sandály, ty pravé na tkaničku, a byl navlečený do pinavých bílých ortek, tak krátkých, a byly skoro nesluné, a do edivé upocené vesty. Přes to měl přehozenou hnědou mniskou kutnu, která se mu rozevírala a drela jen za provázek okolo pasu. Bez tohoto nepatřičného hávu by vypadal jen pinavě a sprostě. V kutně rozhodně působil podezřele.

Kdy vyloili bedny, nijak se neměl k odchodu. Dalgliesh si domyslel, e čeká na spropitné. Zdvořile nabídnuté mince navykle strčil do kapsy kutny, ale s poděkováním se u neobtěoval. Dalgliesh se zájmem zjioval, e přes vekeré nákladné experimenty s domácí produkcí vajec nezůstaly v tomhle nezemském ostrůvku bratrské lásky ekonomické zákony tak docela bez vlivu. Na rozloučenou Philby sloené bedny nakopl, jako by si chtěl zaslouit baki tím, e zkusí, jestli jsou v pořádku. Kdy jim to k jeho lítosti nijak neublíilo, vrhl na ně znechucený pohled a odjel. Dalgliesh uvaoval, kde asi Anstey tohoto skvělého zaměstnance sehnal. V jeho očích vypadal ten člověk jako profesionální násilník prvního řádu, uznával, e můe mít předpojatý pohled, ale tahle kreatura přece musela být moc i na takového Wilfreda Ansteyho.

Druhý pokus o odchod mu překazila dalí návtěva, tentokrát Helena Rainerová, která tu krátkou vzdálenost od Toyton Grange překonala na kole, jeho nosič byl vysoko naloen Dalglieshovým loním prádlem. Vysvětlila mu, e Wilfred má obavu, e prostěradla v Hope Cottage moná nebudou pořádně vyvětraná. Dalgliesh se podivil, e nevyuila příleitosti a nesvezla se s Philbym mikrobusem. Ale dalo se pochopit, e jí jeho blízkost mohla být odporná. Vela klidně, ale energicky do domu, a ani Dalglieshovi přímo naznačila, e ji vlastně obtěuje, nebylo pochyb, e svou návtěvu nepovauje za zdvořilostní, e nepřila jen tak na kus řeči a e ji čeká jetě spousta jiné, důleitějí práce. Postel ustlali společně. Sestra Rainerová natáhla prostěradlo a v rozích ho úhledně svazovala do uzlu s takovou zběhlostí a tak svině, e se Dalgliesh, stále o chvilku pozadu, styděl, jak je pomalý a nevýkonný. Zprvu pracovali mlčky. Pochyboval, e tohle je pravý okamik, aby se jí zeptal, jakkoli taktně, jak dolo k onomu nedorozumění, e se nepřila na otce Baddeleyho poslední den jeho ivota podívat. Pobyt v nemocnici ho, jak se zdálo, zbavil jistoty. S přemáháním řekl:

Moná jsem přecitlivělý, ale byl bych radi, kdyby někdo u otce Baddeleyho byl, kdy umíral, nebo se alespoň později večer zael podívat, jestli s ním je vechno v pořádku.

Právem by se nad touhle naznačenou výtkou mohla pozastavit s tím, e ji zcela nenáleitě vyslovil člověk, který se o starého pána nezajímal skoro třicet let. Ale ona beze zloby, téměř nedočkavě řekla:

Ano, byla to chyba. Z lékařského hlediska by to na věci nic nezměnilo, ale k tomu nedorozumění dojít nemělo, někdo z nás se na něj měl přijít podívat. Budete chtít i tuhle přikrývku? Kdy ne, vezmu ji zpátky na Toyton Grange, je nae.

Dvě mi stačí. Co se přesně přihodilo?

Otci Baddeleymu? Zemřel na akutní myokartitidu.

Myslím, jak dolo k tomu nedorozumění.

Hned jak se vrátil z nemocnice, přinesla jsem mu k obědu studené kuře a uloila jsem ho k odpolednímu odpočinku. U ho potřeboval. Odpoledne mu Dot přinesla svačinu a pomohla mu s mytím. Oblékla mu pyamo a on trval na tom, e si na ně vezme jetě sutanu. Krátce po půl sedmé jsem mu tady v kuchyni udělala míchaná vejce. Vymínil si, e ho pak u celý večer nebude nikdo vyruovat, a na Grace Willisonovou samozřejmě, já jsem mu ale řekla, e k němu tak kolem desáté někdo zajde, a zdálo se, e mu to naprosto vyhovuje. Slíbil, e kdyby měl nějaké potíe, zauká na stěnu pohrabáčem. la jsem vedle a poádala Millicent, aby poslouchala, kdyby klepal, a ona slíbila, e se na něj před spaním zajde podívat. Aspoň jsem to tak pochopila. Ona si to ale vyloila tak, e přijdu já nebo Eric. Jak jsem řekla, nemělo se to stát. Je to moje vina. Eric za nic nemůe. Jako jeho oetřovatelka jsem se měla ujistit, jestli ho někdo před spaním odborně prohlédl.

Dalgliesh se otázal:

To naléhání, e chce být sám; neměla jste dojem, e čeká nějakou návtěvu?

Koho jiného by mohl čekat ne chudáka Grace? Myslím, e za tu dobu, co byl v nemocnici, měl lidí dost a chtěl prostě být sám.

A vy jste tu noc byli vichni tady na Toyton Grange?

Vichni a na Julia, který se nestihl vrátit z Londýna. Kde jinde bychom mohli být?

Kdo mu vybaloval kufr?

Já. Do nemocnice ho přijímali jako akutní případ, a tak s sebou měl jenom pár věcí, jenom ty, co jsme nali u postele a zabalili.

Bibli, modlitební kníku a deník?

Krátce se na něho zadívala, z jejího obličeje se nedalo nic vyčíst, a pak se znovu sehnula, aby zastrčila prostěradlo.

Ano.

Co jste s těmi věcmi udělala?

Nechala jsem je na stolku u křesla. Moná je potom dal jinam.

Take deník měl otec Baddeley s sebou v nemocnici. To znamená, e si vedl záznamy a do poslední chvíle. A jestlie Anstey nelhal, kdy říkal, e ho na druhý den ráno nenael, pak byl odstraněn někdy během oněch dvanácti hodin.

Přemýlel, jak formulovat dalí otázku, aby v Rainerové nevzbudil podezření. V nezměněném tónu prohodil:

Snad jste ho za jeho ivota zanedbávali, ale po smrti jste se o něho postarali velice důsledně. Nejprve kremace, pak pohřeb. Nebylo to a přehnaně svědomité?

K jeho údivu vybuchla, jako by po ní ádal, aby s ním sdílela spravedlivé rozhořčení:

Jistěe bylo! Bylo to směně! Ale za to můe Millicent. Napovídala Wilfredovi, e se jí Michael často svěřoval, e chce být spálen. Neumím si představit kdy a proč. I kdy byli sousedé, nedá se říct, e by si viděli a do kuchyně. Ale ona to tvrdila. Wilfred byl stejně silně přesvědčen, e si Michael přál řádný křesanský pohřeb, a tak uboák dostal obojí. Znamenalo to potíe i výdaje navíc a úmrtní list musel podepsat kromě Erika i doktor McKieth z Warehamu. Celé to divadýlko jenom proto, e měl Wilfred patné svědomí.

Měl patné svědomí? Proč?

Ale pro nic. Měla jsem prostě dojem, e cítí, e Michaela v tom a onom zanedbával; obvyklé sebelítostné výčitky pozůstalých. Bude vám tenhle poltář stačit? Zdá se mi semoulaný a vy vypadáte, e byste se v noci potřeboval pořádně prospat. Nezapomeňte přijít na Grange, kdy budete cokoli potřebovat. Mléko nám dováejí k hlavní bráně. Objednala jsem vám půl litru na den. Kdyby to pro vás bylo moc, my to vdycky uijeme. No, máte vecko, co potřebujete?

S pocitem, e byl podroben tvrdé disciplíně, Dalgliesh pokorně odpověděl, e mu nic nechybí. Řízné chování sestry Rainerové, její sebedůvěra a soustředění na práci, kterou právě vykonávala, i povzbudivý úsměv, s ním se rozloučila, ho vykazovaly do postavení pacienta. Kdy vyvedla kolo po chodníku před domkem a nasedla na něj, měl pocit, jako by ho právě navtívila sestra z obvodu. Ale také k ní pocioval vzrůstající úctu. Nezdálo se, e by mu jeho otázky nějak zazlívala, a jistě hovořila pozoruhodně otevřeně. Uvaoval proč asi.

( II )

Bylo teplé mlhavé ráno pod nízkou oblohou. Jakmile vyel z údolí a začal se plahočit po stezce nahoru na útes, dalo se váhavě do detě. Padaly řídké těké kapky. Moře bylo mléčně modré, líné a zkalené, přelévající se vlny oďobával dé a na hladině se vznáely proměnlivé obrazce pěny. Ve vzduchu to vonělo podzimem, jako by kdosi hodně daleko pálil listí a oheň se dosud neprozradil ani obláčkem dýmu. Úzká cestička stoupala vzhůru podél okraje útesu, byla hned natolik blízko, e to v něm vyvolávalo závratnou iluzi nebezpečí, hned se zase stáčela od moře mezi chomáče hnědého kapradí polámaného větrem a nízké propletence ostruin, jejich rudé a černé bobule byly v porovnání s plody vnitrozemských ivých plotů scvrklé a ubohé. Ostroh byl rozbrázděn nízkými rozvalenými zídkami z kamene a poset vápencovými skalisky. Některé z nich, zpola zabořené do země, vyčnívaly nad povrch ikmo jako zbytky jakéhosi neuspořádaného hřbitova.

Dalgliesh el opatrně. Po nemoci byl na takové procházce poprvé. A ani předtím mu zaměstnání nedovolovalo dopřávat si těchto radostí příli často. Nyní se pohyboval s nejistotou prvních zkusmých kroků rekonvalescenta, svaly a smysly se rozpomínaly na dávné slasti, ne sice příli nadeně, leč s ochotou znovu přijímat důvěrně známé vjemy. Krátké kovové trylky sýkorek, které rejdily a poskakovaly v ostruiní, osamělý černohlavý racek na skalním výběku, nehybný jako figura na lodní přídi, luté pampeliky jako zářivé pendlíkové hlavičky na vybledlé podzimní trávě.

Po necelých deseti minutách chůze začala stezka vedoucí po okraji útesu mírně klesat, přetínala ji tu úzká cestička směřující od okraje útesu do vnitrozemí. Asi est metrů od moře se roziřovala do mírně se zvedající ploiny, pokryté ostře zelenou trávou a mechem. Dalgliesh se náhle zarazil jakoby zasaen vzpomínkou. Tohle muselo být místo, kde sedával Victor Holroyd a odkud se vrhl dolů do hlubiny pro smrt. Na chvíli si přál, aby se mu to místo nepřipletlo do cesty. Mylenka na násilnou smrt mu nepříjemně naruovala dobrou náladu. Ale dokázal pochopit, čím ten kout tolik přitahoval. Cesta vedla v ústraní a byla chráněna před větrem, vzbuzovalo to pocit klidu a soukromí, nestálého a vratkého klidu pro člověka upoutaného na invalidní vozík, jeho rovnováhu mezi ivotem a smrtí udrovala jen síla brzd. Ale právě toto snad zvyovalo přitalivost onoho místa. Moná jen tady, na tomto kousku zeleného mechu vysoko nad mořem, mohl zklamaný a zchromený Holroyd proívat iluzi, e je svobodný a e je pánem svého osudu. Ono poslední gesto úniku a osvobození tu moná zamýlel uskutečnit od samého počátku, proto se moná celé měsíce nechával vozit na toté místo a vyčkával, a ho časem nikdo na Toyton Grange nebude podezřívat z jeho pravých úmyslů. Dalgliesh instinktivně prozkoumal terén. Od Holroydovy smrti sice uběhly u tři týdny, ale on se domníval, e bude moci najít mělké důlky, které v měkkém trávníku vytlačila kola stojícího vozíku, a méně zřetelné stopy v nízké trávě tam, kde ji podupaly boty policistů.

Stoupl si na okraj útesu a podíval se dolů. Strhující a děsivý pohled ho přinutil zadret dech. Skály tu byly jiné, vápence ustoupily téměř kolmé stěně černavého jílu, prokládaného vápenatými kameny. V hloubce téměř padesáti metrů útes prudce klesal k irokému rozeklanému pásu balvanů, plochých skalisek a beztvarých černomodrých kamenů, které byly rozházené v pásmu přílivu, jako by jimi divoce mrtila nějaká obří ruka. Byl odliv a matná čára pěny se líně povalovala mezi vzdálenějími skalisky. Shlédl dolů na onu chaotickou a úctyhodnou pustinu moře a skal a pokouel si představit, co takový pád musel udělat s Holroydem. Z mraků se vynořilo slunce. Pruh slunečního světla se posouval po ostrohu, teple jako dlaň mu spočinul za krkem, sklouzl po kapradí a mramoroval rozeklaná skaliska na okraji útesu. Pásmo přílivu zůstávalo ve stínu, ponuré a nepřátelské. Dalgliesh na chvíli uvěřil, e se dívá do propasti ponurého a děsivého pobřeí, na které slunce nikdy nezasvítí.

K černé věi, kterou zaznačil do mapy otec Baddeley, se Dalgliesh nevypravil proto, e by byl zvědavý, jak vypadá, spí jen potřeboval nějaký cíl cesty. Dosud hloubal nad smrtí Victora Holroyda, kdy se vě téměř nečekaně vynořila před ním. Byla to oputěná a odrazující kratochvilná stavbička, do tří čtvrtin své výky oblá, ale zakončená osmihrannou kupolí podobnou pepřence, v ní kdosi prorazil do vech světových stran osm zasklených těrbinových oken, take vě trochu připomínala maják. Stavba ho fascinovala. Obeel ji a ohmatával její černé stěny. Zjistil, e je postavená z vápencových kvádrů překrytých obkladem z černé břidlice, vypadala, jako by byla rozmarně ozdobená vypouklými pláty letěného lignitu. Místy se břidlice odlupovala a dávala věi strakaté vzezření, perleově černé upiny se hromadily u paty zdí a blýskaly se v trávě. Na severní straně, chráněná před mořem, ivořila houtina rozličných rostlin, jako by se kdysi někdo pokouel pěstovat tu malou zahrádku. Dnes u z ní nezbývalo nic ne neuspořádaný shluk hvězdnic, skupinky vysemeněných hledíků, měsíčků a řeřich a jedna vybledlá růe s dvěma vyzáblými poupaty a stonkem dvakrát ohnutým přes kámen, jako by se chystal podlehnout prvnímu mrazíku.

Na jiní straně byly dubové, elezem pobité dveře, chráněné zdobnou kamennou stříkou. Dalgliesh uchopil těkou kliku a s námahou jí otáčel. Dveře vak byly zamčené. Kdy pohlédl nahoru, uviděl, e ve stěně stříky je zasazená hrubá kamenná deska s vytesaným nápisem:

V TÉTO VĚI ZEMŘEL WILFRED MANCROFT ANSTEY

27. ŘÍJNA 1887 VE VĚKU 69 LET

CONCEPTIO CULPA NASCI PENA

LABOR VITA NECESSI MORI

ADAM OD SV. VIKTORA AD 1129

Pro viktoriánského dentlmena poněkud zvlátní epitaf a také bizarní místo úmrtí. Nějakou míru výstřednosti po něm pravděpodobně zdědil i nynějí vlastník Toyton Grange. CONCEPTIO CULPA: teologii prvotního hříchu odvrhl moderní člověk spolu s ostatními nepohodlnými dogmaty; v roce 1887 u musela být na ústupu. NASCI PENA: anestézie se milosrdně přičinila o to, aby toto dogmatické tvrzení naruila. LABOR VITA: ne, pokud si technický člověk dvacátého století mohl pomoct. NECESSI MORI: tenhle zádrhel dosud trval. Smrt. Můe ji ignorovat, děsit se jí, dokonce ji vítat, ale nikdy ji nemůe překonat. Zůstala stejně vtíravá, leč daleko trvanlivějí ne tyhle pamětní kameny. Smrt: stále tá, včera, dnes a provdy. Zvolil si Wilfred Mancroft Anstey sám toto memento mori a nael v něm útěchu?

el dál podél okraje útesu, který se stáčel kolem malého kamenitého zálivu. Asi dvacet metrů před ním začínala hrubá stezka dolů k plái, byla příkrá a za vlhkého počasí dost zrádná, bylo patrné, e zčásti byla výsledkem příhodného uspořádání skalního povrchu, zčásti produktem lidské práce. Přímo pod ním vak útes padal do hloubky téměř kolmou vápencovou stěnou. Překvapilo ho, e i takhle zrána uviděl ve stěně dva horolezce. V prostovlasém mui, který byl poněkud vý, okamitě poznal Julia Courta. Kdy se pak podíval vzhůru i druhý horolezec a Dalgliesh zahlédl pod červenou přilbou jeho obličej, viděl, e je to Dennis Lerner.

Lezli pomalu, ale obratně. Tak obratně, e necítil praádné nutkání poodstoupit, aby je nečekaný pohled na přihlíejícího diváka náhodou nevytrhl ze soustředění. Bylo vidět, e skálu nelezou poprvé; trasu i techniku výstupu znali. Byli u na posledním srázu. Kdy sledoval Courtovy plynulé, neuspěchané pohyby a jeho roztaené ruce a nohy přisáté ke skalní stěně, náhle v mysli znovu proíval výstupy svého dětství a v duchu krok za krokem plhal po skále s nimi. Traverzem asi pět metrů doprava, jistit se skobou, nesnadný krok nahoru, pak dál na drobný věičkovitý výstupek, dosáhnout na dalí římsu, vyplhat přes rýhu s pomocí dvou skob a smyčky k té vodorovné puklině, podél ní postupovat k dalímu výstupku v rohu a nakonec se na dvou skobách vytáhnout přes okraj.

O deset minut později u Dalgliesh zvolna kráčel k místu, kde se Julius vytahoval přes hranu útesu. Vyhoupl se nahoru vedle Dalglieshe a ztěka oddychoval. Zatloukl hřeb do kvíry ve skále vedle jednoho z větích balvanů, protáhl skobou smyčku a začal přitahovat lano, které si obtočil kolem pasu. Ze skalní stěny se ozvalo povzbudivé zavolání. Julius se zapřel o balvan, s lanem okolo pasu zavolal Lez, a bude hotov a kousek po kousku opatrně rukama lano posunoval. Ani ne za čtvrt hodiny vedle něj stál i Dennis Lerner a začal lano svinovat. Dennis rychle pomrkával, sundal si brýle s kovovými obroučkami, setřel si z obličeje snad vodní tří nebo deové kapky a třesoucími se prsty si brýle znovu upevnil za ui. Julius se podíval na hodinky:

Hodina a dvanáct minut, zatím ná nejlepí čas.

Otočil se k Dalglieshovi.

V téhle partii pobřeí moc terénů k lezení není, kvůli té břidlici, a tak se snaíme zlepovat si čas. Taky lezete? Mohl bych vám půjčit nádobíčko.

Po kole jsem toho moc nenalezl, a mohu-li soudit podle toho, co jsem viděl, ani nemám vai třídu.

Nezatěoval se s vysvětlováním, e je jetě natolik v rekonvalescenci, e by sotva mohl lézt bezpečně. Byly doby, kdy by jistě povaoval za nutné svou váhavost vysvětlovat, ale u pár let ho nezajímalo, co si lidi myslí o jeho fyzické zdatnosti a odvaze. Julius řekl:

Chodil se mnou lézt Wilfred, ale nejsou to ani tři měsíce, co jsme přili na to, e mu kdosi úmyslně nařízl lano. Chystali jsme se náhodou právě na tenhle výstup. Nechtěl vůbec zjiovat, kdo to udělal. Na Toyton Grange na něho měl, myslím, někdo zlost a takhle to dal najevo. Wilfred s takovou smůlou čas od času musí počítat. Je to riziko povolání, kdy u si hraje na pánaboha. Skutečné nebezpečí mu ale nikdy nehrozilo. Vdycky trvám na tom, abychom, ne se do toho pustíme, zkontrolovali vybavení. Ale znervóznělo ho to, moná se mu to taky hodilo do krámu a čekal na nějakou výmluvu, aby mohl s lezením přestat. Nikdy mu to moc nelo. Teď jsem odkázaný na Dennise, pokud má volno. Jako třeba dnes.

Lerner se otočil a usmál se přímo na Dalglieshe. Úsměv mu vyhladil z obličeje námahu a napětí. Vypadal pojednou chlapecky, svěřil se:

Větinou jsem vyděený jako Wilfred, ale učím se. Je to fantastické; začínám tomu přicházet na chu. Půl míle nazpátek je lehká stěna, Ptačí římsa. Julius mě tam zaučoval. Je to opravdu docela snadný výstup. Mohli bychom na to jít spolu, kdybyste to chtěl zkusit.

Dychtivost, s jakou sděloval svou radost a chtěl se o ni rozdělit, byla roztomilá.

Dalgliesh namítl:

Nemyslím, e budu v Toytonu tak dlouho, aby to stálo za to.

Zachytil jejich letmý pohled, téměř nepostřehnutelně se setkali očima. Co v tom pohledu bylo? Úleva? Varování? Uspokojení?

Mui stáli mlčky, dokud Dennis nesmotal lano. Pak Julius kývl k černé věi.

eredná, co? Postavil ji Wilfredův pradědeček brzo potom, co přestavěl zámeček. Nahradil  myslím zámeček  malý albětinský panský dům, který na pozemku původně stál a v roce 1843 vyhořel. koda. Určitě byl příjemnějí ne ten dnení dům. Pradědeček neměl smysl pro formu. Ani zámeček, ani tenhle letohrádek se jaksi nepovedly, co myslíte?

Dalgliesh se zeptal:

Co to, e tu zemřel? Snad ne z toho projektu?

Dalo by se to tak říct. Patřil k těm nerudným a tvrdohlavým excentrikům, jaké viktoriánská doba  jak to tak vypadá  plodila. Stvořil si vlastní náboenství, zaloené, jak jsem pochopil, na knize Zjevení. Časně na podzim 1887 se ve věi zazdil a vyhladověl se k smrti. Podle trochu zmateného testamentu, který po sobě zanechal, čekal na druhý příchod. Doufám, e se dočkal.

A to mu to nikdo nepřekazil?

Nevěděli, e tam je. Starý pán byl sice blázen, ale hlupák nebyl. Vechno si připravil potají  kameny, maltu a vechno ostatní  a pak předstíral, e odjídí na zimu do Neapole. Nali ho a po třech měsících. Dlouho předtím si sedřel prsty na kost, jak se snail prodrápat se ven. Jene tu zedničinu provedl moc festovně, chudák.

To je strané!

Jistě. Ne Wilfred ostroh uzavřel, místní lidé se tomuhle místu vdycky koukali vyhnout, a abych řekl pravdu, já to dělám taky. Otec Baddeley sem někdy chodil. Podle Grace Willisonové se pomodlil za pradědečkovu dui, vykropil to tu svěcenou vodou a vě tak očistil, alespoň jak to bylo v jeho moci. Wilfred sem prý chodí meditovat, aspoň tomu tak říká. Osobně si myslím, e chce prostě zmizet ze zámečku. Pochmurná rodinná historie mu, zdá se, nedělá starosti. Vlastně se ho osobně ani netýká. Jeho adoptovali. Ale o tom vám asi u vechno řekla Millicent Hammitová.

Jetě ne. Skoro jsem s ní nemluvil.

Jistě vám to poví.

Nečekaně se ozval Dennis Lerner:

Mně se černá vě líbí, zvlá v létě, kdy je na ostrohu zlatavo a klid a od černé břidlice se odráí slunko. Je to vlastně symbol, ne? Vypadá magicky, neskutečně, vrtoch postavený pro nějaké dítě jako překvapení. A pod tím se skrývá hrůza, bolest, ílenství a smrt. Jednou jsem to řekl otci Baddeleymu.

A co ti odpověděl? zeptal se Julius.

Řekl: ,Ach ne, můj synu. Pod tím se skrývá láska k Bohu. 

Na to, abych si připomínal, e mám pod kůí lebku, nepotřebuju ádný falický symbol, co si postavil nějaký viktoriánský excentrik. Jako kadý rozumný člověk proti tomu mám svou vlastní obranu.

Dalgliesh se zeptal:

Jaká je ta vae obrana?

Tichý dotaz zněl i jeho vlastním uím jako strohý povel. Julius se usmál:

Peníze a útěcha, co se za ně dá koupit. Volný čas, přátelé, krása, cestování. A pro případ, e to vechno zklame  a jak mi připomínal vá přítel otec Baddeley, zklame to určitě  a nastoupí Dennisovy čtyři koně z apokalypsy, mám jetě v záloze tři kulky v revolveru.

Znovu se zadíval na vě.

Mezitím se obejdu bez nápovědí. Mám způli irskou krev, a tak jsem pověrčivý. Pojďme dolů na plá.

Opatrně slézali strmou stezkou dolů. U paty skály leel pečlivě sloený mniský hábit Dennise Lernera, zatíený kamenem. Přehodil si ho přes sebe, přezul se z horolezeckých bot do sandálů, které vyndal z kapsy kutny, a takto proměněn a s helmou zastrčenou pod paí se připojil ke svým společníkům, kteří se vlekli po těrku.

Vichni tři kráčeli unaveně a nikdo z nich nepromluvil, dokud se ráz útesu nezměnil a neli ve stínu černé břidlice. Zblízka bylo pobřeí jetě pozoruhodnějí. iroká zářící hradba jílu prokládaného kamením, rozruená a rozpukaná jako po zemětřesení, ponuré, nesmlouvavé pobřeí. Tůně byly modročerné jámy ověené slizkými řasami, opravdu neplodí ádné severní moře tak exotickou zeleň? Dokonce i vudypřítomné smetí  kusy dehtovaného dřeva, krabice, v nich jako hnědý lem bublala pěna, láhve, cáry dehtových lan, křehké vybělené kosti mořského ptáka  vypadalo jako chmurné pozůstatky jakési katastrofy, smutná pína mrtvého světa.

Jako by se domluvili, srazili se blí k sobě a obezřetně se prodírali přes kluzká skaliska blí k moři, dokud nezačal ploí kameny omývat příliv a Dennisi Lernerovi nezbylo ne si vykasat kutnu. Náhle se Julius zastavil a otočil se ke skalní stěně útesu. Dalgliesh se vydal za ním, jen Dennis stále hleděl na moře.

Příliv postupoval rychle. Voda dosahovala asi sem. Dostal jsem se na plá stejnou cestou, kterou jsme teď přili. Musel jsem pár minut pořádně běet, ale byla to nejkratí, vlastně jediná cesta

Neviděl jsem ani jeho, ani vozík, kdy jsem se hnal přes ten těrk. Pak jsem se dostal a k tomu černému skalisku a musel jsem se přemáhat, abych se na něho podíval. Napřed jsem neviděl nic neobvyklého, jenom vodu, která vřela mezi skalami. Pak jsem si viml kola z jeho vozíku. Leelo uprostřed na ploché skále a od chromovaného ráfku a kovových picí se odráelo slunko. Vypadalo to tak dekorativně, tak přesně umístěné, nemohlo tam přistát jen náhodou. Domnívám se, e při nárazu odskočilo a nakonec se skutálelo na tu skálu. Vzpomínám si, e jsem je zvedl, mrtil jím ke břehu a nahlas se zasmál. Byl to myslím ok. Zvuk vracela skála ozvěnou.

Lerner, stále odvrácený, přidueně řekl:

Vzpomínám si na to. Slyel jsem tě. Myslel jsem, e se to směje Victor; bylo to jako Victorův hlas.

Dalgliesh se zeptal:

Vy jste tedy tu nehodu viděl?

Asi z padesáti metrů. Po obědě jsem se vrátil do domku z Londýna a řekl jsem si, e si půjdu zaplavat. Na září byl výjimečně teplý den. el jsem právě přes ostroh, kdy jsem uviděl, jak se vozík naklání dopředu. Nedalo se nic dělat. Dennis leel v trávě asi deset metrů od Holroyda. Vyskočil na nohy, utíkal za vozíkem a ječel jako siréna. Pak běhal tam a zpátky po okraji útesu a máchal rukama jako ílená hnědá vrána.

Lerner řekl přes sevřené rty:

Vím, e jsem se nechoval moc statečně.

To nebyla zrovna příleitost ke statečnosti, brácho. Nikdo nemohl čekat, e se za ním vrhne z útesu, i kdy na chvíli jsem měl za to, e se k tomu chystá.

Obrátil se k Dalglieshovi:

Nechal jsem Dennise leet na břie v trávě, myslím, e byl v oku, chvíli jsem na něho křičel, a přivede z Toyton Grange pomoc, a pak jsem se rozběhl k té stezce. Dennisovi trvalo asi deset minut, ne se sebral a rozhýbal se. Moná by bylo rozumnějí, kdybych se víc věnoval jemu a pak ho vzal s sebou dolů, aby mi pomohl s tělem. Málem jsem tu mrtvolu ztratil.

Dalgliesh poznamenal:

Vozík musel přeletět přes okraj útesu značnou rychlostí, kdy dopadl a sem.

Ano. Divné, e? Hledal jsem ho blí ke skále. Pak jsem asi sedm metrů napravo uviděl změ eleza, kterou u omýval příliv. A nakonec jsem uviděl i Holroyda. Vypadal jako velká ryba vyvrená na břeh, kterou smýká příliv. Obličej měl bledý a nafouklý, jetě kdy byl chudák naivu. Po těch steroidech, co mu dával Eric. Teď vypadal groteskně. Musel vypadnout z křesla jetě před nárazem, kadopádně byl dost daleko od vraku. Na sobě měl jenom kalhoty a bavlněnou koili, kdy umřel, a teď byla koile roztrhaná o skály a rozervaná mořem, take jsem z něho viděl jenom velké bílé torzo, které se obracelo a zvedalo ve stoupající vodě. Měl roztřítěnou hlavu a přervanou krční tepnu. Určitě vydatně krvácel, a zbytek dokončilo moře. Kdy jsem k němu doel, byla jetě pěna okolo růově flekatá. Jako pěna do koupele. Vypadal, jako by úplně vykrvácel, jako by byl v moři u celé měsíce. Polonahá mrtvola bez krve, která se převaluje v příboji.

Mrtvola bez krve. Vrada bez krve.

Ta fráze se vtírala Dalglieshovi na mysl. Kdy pokládal otázku, snail se, aby nezazněla naléhavě a neprozrazovala větí zájem, ne je nutné:

Jak se vám ho povedlo vytáhnout?

Lehké to nebylo. Jak jsem řekl, voda u rychle stoupala. Podařilo se mi provléct mu za opasek ručník a pokusil jsem se ho zatáhnout k jednomu vyímu balvanu, bylo to nedůstojné a nemotorné pro nás oba. Byl značně těí ne já a nasáklé kalhoty mu jetě přidávaly. Měl jsem strach, e se mu sesmeknou. Snad by to tolik nevadilo, ale tehdy se mi zdálo důleité zachovat mu nějakou důstojnost. Vyuil jsem kadého vzedmutí vlny, abych ho posunul bli ke břehu, a povedlo se mi ho dostat na tuhle skálu, pokud se dobře pamatuju. Byl jsem promočený, a i kdy bylo horko, klepal jsem se. Vzpomínám si, e mi to připadalo divné. Slunce jako by nemělo sílu vysuit mi aty.

Během tohoto líčení sledoval Dalgliesh Lernerův profil. Puls mu na hubeném, od slunce načervenalém krku bil jako pumpa. Klidně řekl:

Nezbývá ne doufat, e pro Holroyda byla jeho smrt méně bolestná, ne, jak vidět, je pro vás.

Julius Court se zasmál:

Nesmíte zapomínat, e ne kadý holduje podobným zábavám profesionálně jako vy. Kdy jsem ho dovlekl a sem, u jsem se ho jenom tak zplihle drel jako rybář úlovku, dokud z Toyton Grange nedorazili s nosítky. Klopýtali po břehu, li rychlejí cestou, jeden za druhým, padali přes kamení a vlekli svůj náklad jako pomatená společnost, která si vyla na piknik.

A co invalidní vozík?

Vzpomněl jsem si na něj, a kdy jsme byli zpátky na Toyton Grange. Byl samozřejmě na odpis. To jsme věděli vichni. Ale myslel jsem, e si ho moná bude chtít prohlédnout policie, jestli neměl porouchané brzdy. To ode mě bylo chytré, ne? Nikoho jiného to, zdá se, nenapadlo. Jene kdy se ho lidé z Toyton Grange vrátili hledat, nali jenom dvě kola a hlavní část konstrukce. Postranní partie s rohatkovými brzdami chyběly. Na druhý den ráno to tu důkladněji prohledala policie, ale ani jim těstí nepřálo.

Dalgliesh by se byl rád otázal, kdo z Toyton Grange vlastně to pátrání podnikl. Ale byl odhodlán neprozradit, e ho věc opravdu zajímá. Sám sebe přesvědčoval; e o to vůbec ádný zájem nemá. Násilná smrt u nebyla jeho starost, a úředně tuhle násilnou smrt na starost nikdy nedostane. Bylo vak zvlátní, e se nenaly právě ty dvě důleité části. A tohle skalnaté pobřeí s hlubokými průrvami, tůněmi a nesčetnými skrýemi bylo ideální místo, kde by se daly ukrýt. Ale na tohle jistě místní policie myslela. Je to jedna z věcí, na ně se jich bude muset taktně zeptat. Otec Baddeley mu napsal o pomoc den předtím, co Holroyd umřel, ale to neznamenalo, e mezi oběma událostmi neexistuje spojitost. Zeptal se:

Rozruila Holroydova smrt otce Baddeleyho? Řekl bych, e ano.

Moc, kdy se to dověděl. Ale to bylo a po týdnu. Vyetřování u tehdy skončilo a Holroyd byl pohřben. Myslel jsem, e vám to pověděla Grace Willisonová. Michael a Victor nám dali pořádně zabrat. Kdy Dennis doběhl na zámeček s tou zprávou, záchranná skupina vyrazila, ani co řekli pacientům. Bylo to pochopitelné, ale neastné. Kdy jsme se po čtyřiceti minutách vpotáceli do hlavních dveří a Holroydovy pozůstatky nám málem padaly z nosítek, jela právě přes halu Grace Willisonová. Abychom si nestěovali na nedostatek vzruení, tak z toho oku omdlela. V kadém případě měl Wilfred za to, e by si Michael konečně mohl zaslouit své peníze, a poslal Erika do Hope Cottage. Eric nael otce Baddeleyho uprostřed srdečního záchvatu. A tak jsme volali pro dalí ambulanci  mysleli jsme, e by to byl Michaelův konec, kdyby musel do nemocnice v jednom voze s Victorovými pozůstatky  a starý pán odjel v sladké nevědomosti. Sestřička na oddělení mu o Victorovi řekla, jakmile doktoři uznali, e u je dost silný, aby to snesl. Podle ní to přijal klidně, ale byl zjevně otřesen. Věřím, e Wilfredovi napsal  kondolenční dopis. Otec Baddeley u z profese bral smrt jiných lidí s klidem, a s Holroydem si nebyli zrovna moc blízcí. Mám za to, e se jeho profesionálních citů dotklo právě pomylení na sebevradu. Lerner náhle tie řekl:

Cítím se vinen, protoe se cítím odpovědný.

Dalgliesh prohlásil:

Buď jste Holroyda strčil z útesu, nebo ne. Jestlie ne, je pocit viny jen pouhá posedlost.

A jestli ano?

Pak je to nebezpečná posedlost.

Julius se zasmál:

Victor spáchal sebevradu. Vím to. Vím to a vichni, kdo ho znali, taky. Jestlie o jeho smrti chcete začít fantazírovat, pak máte těstí, e jsem si to odpoledne el zaplavat a doel nahoru na kopec zrovna v tu pravou chvíli.

Vichni tři se rázem, jako by se domluvili, vydali dál po těrkovém břehu, pod nohama jim čvachtalo. Kdy Dalgliesh pozoroval Lernerův pobledlý obličej, cukání svalu v koutku povislých úst, ustavičně nervózně mrkající oko, cítil, e s Holroydem u to stačilo. Začal se vyptávat na skálu. Lerner se k němu dychtivě otočil.

Je fantastická, e? Na tomhle pobřeí se mi líbí ta rozmanitost. Dál na západ u Kimmeridge máte stejnou břidlici, tam jí říkají kimmeridské uhlí. Je ivičná, můete s ní opravdu topit. Na Toyton Grange jsme to zkoueli; Wilfredovi se líbil nápad, e bychom mohli být soběstační, i pokud jde o otop. Jene to tak agresívně smrdělo, e jsme toho museli nechat. Prakticky nás ten smrad vyhnal. Mám za to, e se jí lidé snaili vyuít od poloviny osmnáctého století, ale nikomu se nepodařilo zbavit ji pachu. Teď vypadá břidlice nevýrazně a nezajímavě, ale kdy se naletí včelím voskem, rozsvítí se jako jantar. Viděl jste to na černé věi. Lidé z ní u za starých Římanů dělali ornamenty. Mám knihu o geologii tohohle pobřeí, jestli vás to zajímá, a mohl bych vám ukázat svou sbírku fosilií. Wilfred si myslí, e bych je neměl sbírat, kdy jsou teď útesy tolik denudované, a tak jsem se sbíráním přestal. Ale mám opravdu zajímavou sbírku. Mám i cosi, o čem se domnívám, e je to kus břidlicového náramku z doby elezné.

Julius Court el o pár kroků před nimi, pod nohama mu skřípal těrk. Otočil se a zavolal na ně:

Nenuď ho tou svou vání pro staré kamení, Dennisi. Vzpomeň si, co říkal. Nezůstane na Toytonu tak dlouho, aby to stálo za to.

Usmál se na Dalglieshe. Dal si záleet, aby to znělo jako výzva.

( III )

Ne se vydal do Warehamu, napsal Dalgliesh do Yardu Billovi Moriartymu. Stručně mu vypsal informace, které měl o pacientech a personálu na Toyton Grange k dispozici, a otázal se, jestli se o tom oficiálně něco ví. Dokázal si představit, jak bude Bill na jeho dopis reagovat, a nebylo pro něho nesnadné předpovědět, v jakém stylu odpoví. Moriarty byl prvotřídní detektiv, ale kdy mluvil nebo psal o svých případech  zaplapánbůh s výjimkou úředních zpráv  stavěl na odiv rádoby vtipný, faleně oviální styl, jako by s nervózní urputností chtěl násilí očiovat humorem nebo tváří v tvář smrti demonstrovat profesionální chladnokrevnost. Moriartyho způsob psaní sice budil podezření, jeho informace vak bývaly spolehlivé, detailní a přesné. A co víc, jistě přijdou rychle.

Kdy se Dalgliesh zastavil ve vesnici, aby dal dopis na potu, preventivně zatelefonoval na obvodní velitelství policie a ohlásil svou návtěvu. Byl tedy očekáván a byli na něj připraveni. Divizní superintendant, který byl nečekaně odvolán na schůzku se svým nadřízeným, se omluvil a zanechal instrukce, jak se mají o hosta postarat. Poslední slova, která adresoval detektivnímu inspektoru Danielovi, jemu se dostalo cti ho v téhle věci zastupovat, zněla:

Mrzí mě, e se s komisařem mineme. Setkal jsem se s ním loni, kdy přednáel v Bramshillu. V porovnání s ostatními nadutci z Metropolitní se tenhle alespoň chová sluně a s notnou dávkou skromnosti. Člověka potěí, kdy narazí na někoho z toho londýnského smradu, kdo se na venkovské přísluníky nekouká, jako by nás k policii nalákali na kus masa naraený na tyč, kdy na nás číhali kdesi před jeskyní. Moná je to mazánek vrchního komisaře, ale taky je to dobrý policajt.

Nepíe on vere, pane?

Nesnail bych se dělat si u něj oko tím, e na to zavedete řeč. Já si pro zábavu sestavuju kříovky, co vyaduje asi tak stejnou úroveň intelektuálních schopností, a taky neočekávám, e mě za to budou lidi na potkání chválit. Půjčil jsem si z knihovny jeho poslední kníku. Neviditelné jizvy. Nezdá se vám, e na policajta je ten titul trochu ironický?

To nemůu říct, pane, já tu knihu nečetl.

Rozuměl jsem jenom tak jedné básni ze tří, a to si moná jetě moc fandím. Předpokládám, e neřekl, proč se nám dostane té cti.

Ne, pane, ale protoe je na Toyton Grange, moná ho bude zajímat Holroydův případ.

Nechápu sice proč, ale radi zařiďte, aby byl k dispozici serant Varney.

U jsem řekl Varneymu, aby s námi el na oběd, pane. Do té hospody jako obvykle, myslel jsem.

Proč ne? a pan komisař vidí, jak ijou chudáci.

A tak byl Dalgliesh po úvodních zdvořilostech pozván na oběd k Vévodskému erbu. Byla to nepříli lákavá hospoda, z hlavní ulice ani nebyla vidět, lo se k ní temnou uličkou mezi skladem obchodníka s obilím a jedním z těch hokynářství, jaká jsou ve venkovských městečkách běná a kde v pronikavém zápachu parafínu a terpentýnu leelo a stálo vemoné zahradnické nářadí, celý sortiment plechových kýblů, sedací vany, koata, provázky, hliníkové čajníky a od stropu visela vodítka na psy. Inspektora Daniela a seranta Varneyho nepříli srdečně, leč se zjevným uspokojením přivítal hřmotný pán domu naditý do koile, jen očividně patřil k hospodským, kteří si můou dovolit uvítat ve svém podniku místní policii, ani se musí obávat, e ho to připraví o dobré jméno. U baru bylo plno lidí, kouře a kraválu a vrčivého dorsetského akcentu. Daniel je vedl dál úzkou chodbičkou, kde to silně páchlo pivem a slabě močí, a se nečekaně octli na sluncem zalitém dláděném dvorku. Uprostřed rostla třeeň, kolem kmene byla do kruhu postavená dřevěná lavice a na plochých dladicích po obvodu dvora stálo půl tuctu důkladných stolů a lakových idlí. Dvůr byl prázdný. tamgasti asi trávili při práci příli mnoho času na čerstvém vzduchu, aby ke dvorku vzhlíeli jako k vytouené alternativě přátelské atmosféry zakouřeného baru, zatímco turisti, kteří by ho dokázali ocenit, pravděpodobně neměli ani anci se k Vévodskému erbu dostat.

Hospodský přinesl bez zavolání dva půllitry piva, talíř s houskami se sýrem, sklenici domácího chutney a velkou mísu rajčat. Dalgliesh pravil, e si dá toté. Ukázalo se, e pivo je skvělé, sýr byl anglický čedar a chleba zřejmě pocházel z místní pekárny a nebyl to ádný nechutný nestravitelný molek z nějaké velkopece. Máslo bylo nesolené a rajčata chutnala po slunci. Jedli spolu v přátelském mlčení.

Inspektor Daniel byl apatický dlouhán s vytrčeným hřebínkem tuhých a neposluných edivých vlasů a s brunátným opáleným obličejem. Vypadal, e nemá daleko do důchodu. Neklidné černé oči mu neustále těkaly po tvářích ostatních s leérně pobaveným, sebeuspokojeným úsměvem, jako by se cítil osobně zodpovědný za chod světa a byl koneckonců spokojen, e tu práci, jak vidno, nedělá nijak zle. Kontrast mezi těmahle blýskavýma neklidnýma očima a jeho neuspěchanými pohyby a jetě uválivějí venkovskou mluvou byl poněkud matoucí.

Serant Varney byl o pět centimetrů mení, na jeho kulatém a dobromyslném chlapeckém obličeji nebyly dosud vidět stopy zkuenosti. Vypadal velice mladistvě  prototyp policistů, jejich chlapecké vzezření vyvolává věčné stínosti, e policajti jsou rok od roku mladí a mladí. K nadřízeným se choval uvolněně, s úctou, ale nikoli podlézavě nebo nesměle. Dalgliesh ho podezříval, e v sobě chová nesmírnou sebedůvěru, kterou musí s vypětím skrývat. Kdy vyprávěl, jak vyetřoval Holroydovu smrt, pochopil Dalgliesh proč. Měl co do činění s inteligentním a velice fundovaným mladým důstojníkem, který přesně věděl, kam míří a jak toho dosáhne.

Dalgliesh opatrně naznačil, o co mu jde.

Kdy mi otec Baddeley psal, leel jsem v nemocnici, a kdy jsem za ním přijel, byl u mrtev. Nemyslím, e se se mnou chtěl poradit o něčem důleitém, ale mám cosi jako patné svědomí, e jsem ho nechal na holičkách. Zdálo se mi rozumné promluvit s vámi a zjistit, jestli se na Toyton Grange nedělo něco, co mu mohlo dělat starosti. Musím přiznat, e se mi to nezdá příli pravděpodobné. Řekli mi samozřejmě o smrti Victora Holroyda, ale k tomu dolo a den poté, co mi otec Baddeley psal. Opravdu by mě vak zajímalo, jestli se nepřihodilo něco, co vedlo k Holroydově smrti a mohlo v otci Baddeleym vyvolávat obavy.

Slova se ujal serant Varney.

Nebyly důkazy, e by se Holroydova smrt týkala kromě jeho samého jetě i někoho dalího. Víte, předpokládám, e výsledek vyetřování konstatoval náhodnou smrt. Doktor Maskel seděl v porotě, a kdybyste se mě ptal, řekl bych, e se mu po tom verdiktu ulevilo. Pan Anstey je v okrese vysoce váen, i kdy si na Toyton Grange ijou příli sami pro sebe, a nikdo mu nechtěl přidávat bolest. Jene podle mého, pane, to byl čistý případ sebevrady. Zdá se, e Holroyd jednal v náhlém hnutí mysli. Nebyl to jeho obvyklý den, kdy se dával vozit k útesu, a vypadá to, e se rozhodl znenadání. Máme svědectví slečny Grace Willisonové a paní Ursuly Hollisové, které s Holroydem seděly na terase, e si Dennise Lernera sám zavolal a víceméně ho donutil k tomu, aby ho odvezl. Lerner vypověděl, e byl během cesty ve zvlá obtíné náladě, a kdy se dostali na jeho obvyklé místo na útesu, začal být tak útočný, e si Lerner vzal knihu a el si lehnout trochu dál od vozíku. Tam ho taky viděl pan Julius Court, který dorazil na kopec právě včas, aby spatřil, jak se vozík hnul dopředu, jak drkotá po svahu a přepadá přes okraj útesu. Kdy jsem to místo na druhý den ráno prohlíel, viděl jsem přesně tam, kde Lerner leel, polámané kytky a slehlou trávu, jeho kniha, Geologie dorsetského pobřeí, dosud leela v trávě tam, kde ji upustil. Připadá mi, pane, jako by ho Holroyd popichoval a rozčiloval záměrně, aby od něho odeel a nemohl k němu včas doběhnout, a povolí brzdy.

Uvedl Lerner před porotou, co přesně mu Holroyd říkal?

Nic konkrétního, pane, ale mně přiznal, e si ho Holroyd dobíral, e je homosexuál, e se na Toyton Grange ulejvá, e si usnadňuje ivot a jako oetřovatel e je neomalený a neschopný.

Tomuto bych neříkal nic konkrétního. Co je na tom vem pravdy?

Těko říct, pane. Moná na něj pasuje vecko včetně té první zmínky, co ovem neznamená, e by měl být naden, kdy mu to Holroyd předhazoval.

Do hovoru jim skočil inspektor Daniel:

patný oetřovatel není, to jistě ne. Moje sestra dělá oetřovatelku v pečovatelském domově v Meadowlands blízko Swanage. Stará paní Lernerová  je jí u přes osmdesát  tam leí. Syn ji pravidelně navtěvuje, a kdy mají hodně práce, víc ne ochotně jim tam pomáhá. Je zvlátní, e se nesnaí o místo tam, ale snad na tom není nic zlého, kdy odděluje profesi od soukromého ivota. Koneckonců, moná tam pro oetřovatele ani volné místo nemají. A nepochybně se cítí zavázán Wilfredovi Ansteymu. Ela má ovem na Lernera velmi příznivý názor. Hodný syn, takhle ho vdycky líčí. A musí ho to stát větí polovinu platu, aby mohl maminku v Meadowlands udret. Jako ve vech opravdu dobrých ústavech to tam není zrovna laciné. Ne, řekl bych, e Holroyd byl pěkně protivný chlap. Na Toyton Grange se bez něj vem uleví.

Dalgliesh poznamenal:

Podle mého mínění, je to nespolehlivý způsob sebevrady. Udivuje mě, jak se mu povedlo vozík rozjet. Serant Varney dlouze upil piva.

Mě to taky udivilo, pane.

Nebyli jsme s to najít to křeslo celé, a tak jsem s ním nemohl dělat ádné experimenty. Ale Holroyd byl vazba, o dobrých deset kilo těí ne já, odhadem, a já jsem to v Toyton Grange zkouel na jednom ze starích vozíků, co nejpodobnějím typu, který měl on. Kdyby stál na pořádně pevném povrchu a svah měl větí sklon ne jedna ku třem, mohl by ho rozjet ostrým trhnutím. Julius Court vypověděl, e sebou Holroyd kubl, i kdy z té vzdálenosti nedokázal rozeznat, jestli tak Holroyd chtěl křeslo postrčit dopředu, nebo to byla jen bezděčná reakce na ok, kdy zjistil, e se vozík sám od sebe pohybuje. A člověk nesmí zapomínat, pane, e ádné jiné metody sebevrady nebyly právě po ruce. Byl skoro úplně bezmocný. Nejsnazí by bylo se otrávit, ale léky a drogy jsou pod zámkem v ordinaci v horním poschodí; vůbec neměl naději, e by se bez cizí pomoci dostal k něčemu vskutku nebezpečnému. Mohl se zkusit oběsit na ručníku v koupelně, ale dveře na záchod a do koupelen nemají zámky. Je to samozřejmě preventivní opatření pro případ, e by se pacienti zhroutili a nebyli s to volat o pomoc, jene to taky znamená, e je tam nedostatek soukromí.

A co monost, e vozík nebyl v pořádku?

I na to jsem myslel, pane, a upozorňovalo se na to i během soudního vyetřování. Jene jsme zachránili jen sedadlo vozíku a jedno z kol. Dvě postranní části s ručními brzdami a příčná trubka s rohatkovým ústrojím se nikdy nenaly.

Přesně ty části vozíku, kde by mohly být patrné poruchy na brzdách, a spontánní, nebo způsobené úmyslně.

Kdybychom měli monost nalézt ty součástky včas, pane, a kdyby moře nenadělalo takovou kodu. Ale my jsme je nenali. Tělo se z vozíku uvolnilo ve vzduchu nebo při nárazu a Court se přirozeně soustředil na záchranu těla. Pohazoval s ním příboj, kalhoty byly nasáklé vodou a tělo bylo příli těké, aby ho odtáhl daleko. Ale zahákl si za Holroydův opasek ručník a povedlo se mu tělo udret, dokud nepřila pomoc v podobě pana Ansteyho, dr. Hewsona a sestry Moxonové, údrbář Albert Philby přinesl nosítka. Společně se jim podařilo tělo na ně naloit a s námahou je po pobřeí dopravit na Toyton Grange. Teprve pak zavolali nás. Pana Courta, jakmile dorazili na zámeček, napadlo, e by se kvůli ohledání mělo vytáhnout i křeslo, a poslal Philbyho zpátky pro něj. Sestra Moxonová se k němu připojila. Příliv tou dobou u postoupil asi o dvacet metrů, nali jen hlavní část křesla, to znamená sedadlo a opěradlo, a jedno kolo.

Překvapuje mě, e Dorothy Moxonová odela hledat vozík, byl bych čekal, e spí zůstane u pacientů.

Já taky, pane. Ale Anstey odmítl opustit Toyton Grange a dr. Hewson si zjevně myslel, e jeho místo je u těla. Sestra Rainerová měla to odpoledne volno, a nebylo tedy koho poslat, pokud nepočítáte paní Millicent Hammitovou, a já mám za to, e s paní Hammitovou nikdo nepočítal. Zdálo se jim důleité, aby po křesle, dřív ne se setmí, pátraly dva páry očí.

A co Julius Court?

Pánové Court a Lerner se domnívali, e by měli zůstat na Toyton Grange a počkat, a přijedeme, pane.

Správná mylenka. A kdy jste přijeli, bylo u nepochybně příli tma, aby se dalo efektivně pátrat.

Ano, pane. Kdy jsme dorazili na Toyton Grange, bylo devatenáct čtrnáct. Kromě toho, e jsme vyslechli výpovědi a zajistili odvoz těla do márnice, jsme toho do rána mohli udělat jen málo. Nevím, pane, zda jste to pobřeí viděl při odlivu. Vypadá jako černá karamela, kterou nějaký úasný obr z rozmaru roztřískal gigantickým kladivem. Důkladně jsme pročesali rozsáhlé území, ale jestli kovové části zapadly do průrev mezi skalisky, chtělo by to detektor kovů, abychom je byli s to vypátrat, a i tak bychom museli mít těstí, a zvedací zařízení, aby se daly vytáhnout. Pravděpodobně je to zaneslo pod vrstvu těrku. Při přílivu tu bývá značná turbulence.

Dalgliesh řekl:

Existuje nějaký důvod, proč by se u Holroyda náhle začaly projevovat sklony k sebevradě, mám na mysli  proč si vybral právě tu chvíli?

Ptal jsem se na to, pane. Týden předtím, to je 5. září, ho pan Court a manelé Hewsonovi odvezli autem pana Courta do Londýna, kde navtívil svého advokáta a setkal se s konzultantem v nemocnici svatého Salvátora. To je nemocnice, kam chodí na praxi dr. Hewson. Usoudil jsem, e nedali Holroydovi moc naděje, e by se pro něj dalo jetě něco udělat. Jak říkal dr. Hewson, nezdálo se, e by ho ta zpráva příli zdrtila. Nic jiného ani neočekával. Dr. Hewson mi vlastně řekl, e Holroyd trval na té konzultaci jen proto, aby si mohl vyjet do Londýna. Byl to neposedný člověk a byl rád, kdy čas od času mohl z Toyton Grange vypadnout. Pan Court jel do Londýna tak jako tak a nabídl mu, e ho sveze. Vrchní sestra paní Moxonová a pan Anstey byli naprosto přesvědčeni, e se Holroyd z Londýna nevrátil nijak zvlá sklíčený; jene to pak měli nějaký skrytý zájem na tom, aby zpochybnili teorii sebevrady. Pacienti mi říkali něco docela jiného. Vimli si, e se Holroyd po příjezdu z Londýna změnil. Nelíčili ho jako sklíčeného, ale nedalo se s ním vycházet nijak lehčeji ne předtím. Říkali, e byl vzruený. Slečna Willisonová uila slova povznesený. Jak se vyjádřila, měla dojem, e si Holroyd cosi promýlí, e se k něčemu rozhoduje. Neměla tuím velké pochybnosti o tom, e se Holroyd zabil sám. Kdy jsem ji vyslýchal, vyloeně ji ta mylenka okovala. Ale to byla sklíčená kvůli panu Ansteymu. Zkrátka tomu věřit nechtěla. Ale myslím, e věřila.

A co Holroydova návtěva u advokáta? Zajímá mě, jestli se nemohl právě tam dovědět cosi, co by ho mohlo rozruit.

Je to stará rodinná firma Holroyd & Martinson v Bedford Row. Vede ji teď Holroydův starí bratr. Zavolal jsem mu, ale moc jsem se nedověděl. Podle něho lo spí o společenskou návtěvu a Victor prý nebyl nijak sklíčenějí ne obvykle. Nikdy si nebyli blízcí, ale pan Martin Holroyd bratra na Toyton Grange příleitostně navtěvoval, zejména kdy potřeboval projednat nějaké záleitosti s panem Ansteym.

Chcete říct, e Holroyd & Martinson zastupují i pana Ansteyho?

Vyrozuměl jsem, e pracují pro rodinu u sto padesát let. Je to velice starý vztah. Tak se taky Victor Holroyd dověděl o Toyton Grange. Byl to Ansteyho první pacient.

A co Holroydovo křeslo? Nemohl ho někdo úmyslně pokodit buď tý den, co Holroyd zemřel, nebo večer předtím?

Mohl to samozřejmě udělat Philby. Měl k tomu nejlepí příleitost. Ale mohla to udělat i spousta jiných lidí. Holroydův vozík je dost těký, ten, na kterém jezdil na tyhle vyjíďky, býval uloený v dílně na konci chodby v jiním křídle. Nevím, jestli to tam znáte, pane, ale dá se tam pohodlně přijet i na vozíku. V zásadě je to Philbyho dílna. Má tam běné vybavení, tesařské nástroje a nástroje na práci s kovem. Jene dílnu můou pouívat i pacienti a jsou vlastně vedeni k tomu, aby mu bud pomáhali, nebo se tam věnovali vlastním zálibám. Holroyd, ne se mu nemoc zhorila, tam dělával jednoduchou truhlařinu a pan Carwardine tam čas od času modeluje z hlíny. Pacientky do dílny běně nechodí, ale není ádné překvapení, kdy tam zastihnete některého z muů.

Dalgliesh poznamenal:

Carwardine mi říkal, e v dílně byl, kdy Philby v osm čtyřicet pět mazal a kontroloval brzdy.

To vám řekl poněkud víc ne mně. Vzbuzoval ve mně dojem, e ve skutečnosti neviděl, k čemu se Philby chystá. Ani Philby nebyl příli sdílný, kdy si měl vzpomenout, jestli brzdy opravdu kontroloval. Nijak mě to nepřekvapilo. Bylo jasně vidět, jak by vichni rádi, aby to vypadalo jako nehoda, pokud by se věc obela bez toho, e by jim koroner příli vytýkal neopatrnost nebo zanedbání péče. Trochu víc těstí jsem měl, kdy jsem je vyslýchal o tom, co se dělo to ráno, kdy Holroyd zemřel. Kdy bylo po snídani, vrátil se Philby krátce po tři čtvrtě na devět do dílny. Strávil tam asi jen hodinu, a kdy odcházel, místnost za sebou zamkl. Cosi lepil a nechtěl, aby mu s tím někdo pohnul. Nabyl jsem dojmu, e Philby povauje dílnu za své teritorium a nerad vidí, e se pacientům dovoluje, aby jí uívali. V kadém případě si dal klíč do kapsy a místnost neotevřel, dokud si to nepřihasil Lerner a o klíč ho nepoádal  to bylo před čtvrtou. Lerner chtěl vyzvednout Holroydův vozík. Předpokládáme-li, e Philby mluvil pravdu, pak jediní lidé na Toyton Grange, kteří nemají alibi na dobu, co byla dílna 12. září brzy zrána uzamčena a prázdná, jsou pan Anstey, sám Holroyd, pan Carwardine, sestra Moxonová a paní Hewsonová. Pan Court byl v Londýně a vrátil se zpátky do svého domku těsně předtím, ne Lerner s Holroydem vyrazili na cestu. Lerner je taky čistý. V kritické době se staral o pacienty.

To je vechno krásné, uvaoval Dalgliesh, ale dokazuje to jen málo. Dílna byla odemčená předchozí večer i poté, co Carwardine a Philby odeli, a pravděpodobně také celou noc. Řekl:

Byl jste velmi důkladný, serante. Podařilo se vám to ve zjistit, ani jste je příli vylekal?

Myslím, e ano, pane. Mám za to, e je ani na chvíli nenapadlo, e by to mohl zavinit někdo třetí. Chápali to tak, e jen ověřuju, při jaké příleitosti se Holroyd sám v brzdách hrabal. A jestlie byl vozík pokozen úmyslně, vsadím se, e to udělal sám. Podle toho, co jsem o něm slyel, to byl potměilec. Pravděpodobně se bavil představou, e a vytáhneme vozík z moře a přijdeme na pokození, budou vichni na Toyton Grange v podezření. Takové poslední pořízení by ho mohlo rajcovat.

Dalgliesh namítl:

Nemůu uvěřit, e by obě brzdy selhaly naráz a náhodou. Na zámečku jsem si vozíky prohlédl. Brzdový systém je velmi jednoduchý, ale účinný a spolehlivý. A je stejně těké si představit, e lo o úmyslnou sabotá. Jak se mohl vrah spolehnout na to, e brzdy vypoví slubu v pravou chvíli? Lerner nebo Holroyd je přece mohli lehce zkontrolovat i těsně před odjezdem. Na poruchu se mohlo přijít, kdy vozík zabrzdil na vrcholu útesu, nebo i cestou. Kromě toho nikdo zjevně nevěděl, e se Holroyd ten den odpoledne bude vyjíďky domáhat. Co se vlastně nahoře na útesu stalo. Kdo křeslo zabrzdil?

Podle Lernera ho zabrzdil Holroyd. Lerner přiznává, e se na brzdy nikdy nedíval. Mohl jenom říct, e si neviml, e by s vozíkem bylo něco v nepořádku. Brzdy pouili, a kdy přijeli na místo, kde obvykle stávali.

Na okamik se rozhostilo ticho. Byli po jídle, inspektor Daniel hmátl do kapsy svého tvídového saka a vylovil dýmku. Ne si ji nacpal, poklepal na kalíek palcem a tie řekl:

Na smrti toho starého pána vás nic neznepokojuje, nebo snad ano, pane?

Lékaři ho povaovali za umírajícího člověka a on  z mého hlediska poněkud nepohodlně  zemřel. Trápí mě, e jsem ho nenavtívil včas, abych vyslechl, co má na srdci; ale to je jen soukromé trápení. Kdybych mluvil jako policista, rád bych zjistil, kdo ho před smrtí viděl poslední. Oficiálně to byla Grace Willisonová, ale něco mi říká, e po ní za ním přiel jetě někdo, jiný pacient. Kdy ho druhý den ráno nali, měl na sobě tólu. Chyběl jeho deník a kdosi se vloupal do jeho psacího stolu. Jeliko jsem otce Baddeleyho neviděl u přes dvacet let, bude to znít asi trochu poetile, ale jsem si jist, e on to nebyl.

Serant Varney se otočil k svému inspektorovi.

K jakému stanovisku se přiklání teologie, pane, kdy se někdo vyzpovídá knězi, dostane rozhřeení a pak ho zabije, aby si byl jist, e bude dret jazyk za zuby. Bude taková zpověď platit?

Mladíkův obličej byl nepřirozeně váný, bylo těko rozhodnout, zda mínil ten dotaz váně, zda jen tak s inspektorem soukromě ertoval, nebo k tomu měl daleko jemnějí motivy. Daniel si vyňal z úst dýmku:

Kriste! Jste vy mladí ale nevzdělané stádo pohanů! Kdy jsem jako kluk chodil do nedělní koly, dával jsem do kasičky pence na malé černouky, kteří toho věděli víc ne vy. Nechte si, hochu, poradit, vám to nepomůe ani teologicky, ani jinak.

Otočil se na Dalglieshe.

Měl na sobě tólu? No to je zajímavé.

Myslel jsem si to.

A přece, je to tak nepřirozené? Byl sám a moná věděl, e umírá. Snad byl jen pokojnějí, kdy ji cítil kolem krku. Nemyslíte, pane?

Nevím, co by dělal nebo cítil. Spokojeně jsem se o to posledních dvacet let nezajímal.

A vypáčený stůl. Moná se rozhodl, e začne ničit své papíry, a nemohl se rozpomenout, kam zaloil klíč.

To je dokonale moné.

A byl spálen?

Spálen, na naléhání paní Hammitové, a popel pohřbili s řádnými obřady anglikánské církve.

Inspektor Daniel u dál nic neříkal. U nebylo  pomyslel si hořce Dalgliesh, kdy vstávali od stolu  u nebylo co dodat.

( IV )

Advokáti otce Baddeleyho, firma Loder & Wainwright, měli kanceláře v prostém, ale harmonickém domě z červených cihel. Byl obrácen přímo do Jiní ulice a byl typickým zástupcem oné přijatelnějí architektury, která vybujela poté, co roku 1762 lehlo při poáru popelem prakticky celé staré město. Dveře domu byly otevřené a zapřené klínem ve tvaru miniaturního kanónu, jeho nablýskaná hlaveň výhrůně mířila do ulice. Pomineme-li tento bojovný symbol, působil dům i jeho zařízení přívětivě a vytvářel atmosféru solidního blahobytu, tradice a profesionální poctivosti. Bíle natřené stěny v hale byly ověeny rytinami s výjevy z Dorchesteru osmnáctého století a vonělo to tu letěnkou na nábytek. Otevřené dveře vlevo vedly do rozlehlé čekárny s obrovským okrouhlým stolem na vyřezávané trnoi a půltuctem vyřezávaných mahagonových idlí, dost masívních, aby se na ně v upjatém nepohodlí směstnal robustní farmář. Visel tam portrét neznámého viktoriánského dentlmena, pravděpodobně zakladatele firmy, vousatého a ověeného stuhami, který drel v elegantních prstech peče zavěenou na řetízku od hodinek a stavěl ji úzkostlivě na odiv, jako by se bál, aby ji malíř nedejboe nepřehlédl. Byl to dům, v něm by se cítila doma kadá mohovitějí postava z Hardyho; mohla by tu důvěrně debatovat o následcích zruení obilních zákonů nebo o věrolomnosti francouzských korzárů. Naproti čekárně byla za přepákou kancelář, kde dlela mladá dívka, oblečená od pasu dolů jako viktoriánská guvernantka v černých botách a dlouhé sukni a od pasu nahoru jako těhotná kojná. Pracně ukala do stroje rychlostí, která objasňovala kritické poznámky Maggie Hewsonové o liknavosti firmy. Na Dalglieshův dotaz zvedla hlavu a pohlédla na něho přes záclonu zplihlých vlasů. Řekla, e pan Robert není právě přítomen, ale e by se měl do deseti minut vrátit. Dává si načas s obědem, myslel si Dalgliesh a smířil se s vyhlídkou na půlhodinu čekání.

Loder se vrátil za nějakých dvacet minut. Dalgliesh slyel, jak si to vesele přicupital do přijímací kanceláře; ozvaly se jakési hlasy a o vteřinku později se Loder objevil v čekárně a zval návtěvníka do kanceláře v zadní části domu. Ani místnost  těsná, přecpaná věcmi a neuklizená , ani její vlastník nijak neladili s tím, co Dalgliesh očekával. K tomu domu se prostě nehodili. Bob Loder byl snědý, podsaditý mu s hranatým obličejem, nezdravě bledou, skvrnitou pletí a drobnýma bojácnýma očima. Ulízané vlasy měl uniformně tmavé  příli tmavé na to, aby byly přírodní  a na úzký pruh stříbra na čele a na spáncích. Elegantně zastřiený knírek se vznáel nad rty tak rudými a vlhkými, a se zdálo, e z nich co nevidět začne stříkat krev. Kdy si Dalgliesh viml vrásek v koutcích očí a uvolněných svalů na krku, nabyl podezření, e Loder není ani tak mladý, ani tak svěí, jak se usilovně snaí sugerovat.

Pozdravil Dalglieshe s dychtivou srdečností, jaká se nehodila ani k jeho osobnosti, ani neodpovídala okolnostem. Dalglieshovi to připomnělo cosi z té zoufalé srdečnosti jeho známých důstojníků na penzi, kteří se nedokázali přizpůsobit civilnímu ivotu. Mohl také připomínat obchodníka s automobily, který si není příli jist, jestli se nabízenému vozu nerozpadnou asi a motor dřív, ne dovede obchod ke zdárnému konci.

Dalgliesh stručně objasnil údajný důvod své návtěvy.

Ne jsem přijel na Toyton Grange, nevěděl jsem, e otec Baddeley zemřel. O tom, co mi odkázal, jsem poprvé slyel od paní Hewsonové. To vak není důleité. Asi jste dosud neměl příleitost mi napsat. Jene pan Anstey chce domek vyklidit pro nového nájemníka a já jsem si myslel, e bude lépe, kdy si věc ověřím, ne si knihy odvezu.

Loder vystrčil hlavu ze dveří a zahulákal, aby mu přinesli záznamy. Byly doručeny překvapivě svině. Zběně je prohlédl a pravil:

Je to v pucu. Dokonale. Omlouvám se, e jsem nepsal. Ne e by nebyl čas, chyběla adresa, víte. Na to starouek nemyslel. Jméno mi cosi říká, samosebou. Neměl bych vás znát?

Nemyslím. Moná se o mně zmiňoval otec Baddeley, kdy byl u vás. Domnívám se, e vás navtívil den dva předtím, ne naposledy onemocněl.

To je fakt, ve středu jedenáctýho, minulý měsíc. To jsme se vlastně viděli teprve podruhé, jenom si představte. Poprvé se se mnou radil asi před třemi lety, brzo potom, co přiel na Toyton Grange. To bylo kvůli testamentu. Moc toho neměl, tenkrát, ale neutrácel a nastřádal docela slunou sumičku.

Jak se o vás dověděl?

Nijak. Starouek chtěl sepsat poslední vůli, věděl, e k tomu bude potřebovat advokáta, a tak prostě sedl na autobus, zajel do Warehamu a veel do první kanceláře, na kterou natrefil. Náhodou to bylo tady, a tak se dostal ke mně. Dal jsem mu testament do kupy, protoe kvůli tomu přiel, a dva zaměstnanci to tady podepsali. Řeknu vám, byl to nejsnadnějí klient, jakého jsem kdy měl.

Vrtalo mi hlavou, jestli se za vámi jedenáctého nepřiel poradit o něčem, co mu leelo na srdci. Z jeho posledního dopisu jsem pochopil, e ho cosi trápilo. Jestli bych třeba neměl něco udělat



Hlas se mu vytratil do dlouhého tázavého mlčení.

Loder zahlaholil:

Starouek přiel a měl zmatek na dui. Přemýlel o tom, e změní vůli, ale pořádně se jetě nerozhodl. Zdá se, e ho napadlo, e bych mu ty peníze mohl načas schovat do pajzu, ne se mu to rozleí. Řek jsem mu: Drahý pane, jestli umřete dnes večer, peníze půjdou Wilfredovi Ansteymu a na Toyton Grange. Jestli to tak nechcete, pak se musíte rozhodnout, co byste rád, a já napíu nový testament. Ale ty peníze prostě existujou. Ty tak lehko nezmizí. A jestli starou vůli nezruíte nebo ji nezměníte, potom furt platí.

Připadalo vám, e je při smyslech?

Ale jistě, moná trochu zmatkoval, ale spí v představách, ne e by nechápal, o co běí, jestli víte, co myslím. Jakmile jsem mu předvedl fakta, hned je pochopil. No, on je chápal pořád. Jenom si na chvilku přál, aby ten problém neexistoval. Copak takové pocity nemíváme vichni?

A o den později odeel do nemocnice a za méně ne čtrnáct dní se mu ten problém vyřeil sám.

Ano, chudák starouek. Počítám, e by řekl, e to za něj rozhodla Prozřetelnost. Prozřetelnost se teda vyjádřila naprosto jasně.

Naznačil vám nějak, co má na srdci? Nechci strkat nos do sluebních tajemství, ale měl jsem silný dojem, e se se mnou chtěl o něčem poradit. Kdyby pro mě měl nějaký úkol, rád bych se ho zhostil. Asi to bude tou profesionální zvědavostí policajta, e mě to nutí vypátrat, co chtěl, a nedokončenou záleitost uzavřít.

Vy jste policista?

Nebyl ten zákmit údivu a zdvořilého zájmu v těch unavených očích trochu příli okatý na to, aby mohl být přirozený?

Loder dodal:

Pozval si vás jako přítele, nebo pracovně?

Pravděpodobně od kadého trochu.

No, nevím, co byste s tím teď jetě mohl dělat. I kdyby mi sdělil, jaké má s testamentem záměry, a i kdybych věděl, v čí prospěch ho chce změnit, teď u je pozdě s tím cokoliv dělat.

Dalgliesh uvaoval, jestli si Loder váně myslí, e s dědictvím těch peněz počítal, a teď se vyptává na monosti, jak Baddeleyho poslední vůli zvrátit ve svůj prospěch.

Řekl:

To vím. Pochybuji, e to nějak souviselo s jeho poslední vůlí. Je vak zvlátní, e mi o mém dědictví nikdy nenapsal a e ve stejné nevědomosti zjevně udroval i hlavního dědice. Byla to sice rána naslepo, ale trefil do černého. Loder promluvil opatrně, maličko a příli opatrně.

Opravdu? Spí jsem si myslel, e starouek je celý rozpačitý, protoe neví, jak vyřeit to své dilema; e se prostě zdráhal zklamat, kdy u jednou slíbil.

Odmlčel se, zdálo se, e přemýlí, zda neřekl příli mnoho, nebo příli málo, a pak dodal:

Ale to by mohl potvrdit Wilfred Anstey.

Znovu se odmlčel, jako by ho v jeho vlastních slovech zneklidnil nějaký sotva patrný náznak, a viditelně popuzen tím, na jak spletité cestičky ho tento rozhovor zavádí, důrazně prohlásil:

Chci říct, e jestli Anstey tvrdí, e nevěděl, e je hlavním dědicem, pak prostě nevěděl a já se mýlím. Zůstanete v Dorsetu dlouho?

Myslím, e ani ne týden. Jen tak dlouho, abych stačil probrat a zabalit knihy.

No ano, knihy, samozřejmě, moná e se s vámi chtěl otec Baddeley poradit o nich. Snad ho napadlo, e knihovna teologických svazků by pro vás mohla být spí přítě ne vítaný odkaz.

To je moné. Zdálo se, e rozhovor skomírá. Rozhostilo se rozpačité ticho. Po chvilce Dalgliesh vstal ze idle a řekl:

Take pokud je vám známo, nic jiného kromě problému, jak naloit s penězi, ho netrápilo? Nic jiného s vámi nekonzultoval?

Ne, nic. Kdyby ano, snad to bylo něco, co bych vám nemohl říct bez poruení sluebního tajemství. Ale protoe nic jiného nekonzultoval, nevidím důvod, proč byste to neměl vědět. A co by se mnou taky konzultoval, chudák starý pán? enu neměl, děti ádné, ádné příbuzné, pokud vím, ádné rodinné trable, ádné auto, zkrátka bezúhonný ivot. Na co jiného by potřeboval advokáta, ne aby mu napsal poslední vůli?

Na řeči o profesionální mlčenlivosti je trochu pozdě, myslel si Dalgliesh. Loder se mu opravdu nemusel svěřovat, e otec Baddeley pomýlel na změnu závěti. Vezmeme-li v úvahu, e to nakonec neudělal, byl to onen druh informace, o jaké by prozíravý advokát po zralé úvaze raději pomlčel. Kdy ho Loder doprovázel ke dveřím, Dalgliesh prohodil:

Závě otce Baddeleyho pravděpodobně nezpůsobila nic ne radost. Co se dá jen stěí tvrdit o poslední vůli Victora Holroyda.

Tupá očka najednou zbystřila, blýskla se téměř konspiračním leskem.

Tak vy jste o tom slyel, mám pravdu?

Já ano, ale udivuje mě, e o tom víte vy.

Takové novinky se neutají, to víte, venkov. Vlastně mám v Toytonu přátele. Hewsonovy. No, vlastně Maggie. Poznali jsme se loni v zimě na plese konzervativců. Je to pro takovou holku pořádná otrava, kdy zkejsne tady na skalách.

Ano, to jistě.

To je holka, ta nae Maggie. Vyprávěla mi o Holroydově závěti. Vypadá to, e jel nahoru do Londýna za bratrem a vichni si mysleli, e chce mluvit o závěti. Ale velkému bratříčkovi se asi moc nelíbilo, s čím Holroyd přiel, a navrhl mu, a si to jetě nechá projít hlavou. Nakonec si Holroyd napsal dovětek sám. Nebyl to pro něho ádný problém. Celá ta rodina má právnické vzdělání, i Holroyd, ne se dal na kantořinu, začal dělat práva.

Domnívám se správně, e Holroyd & Martinson zastupují Ansteyho rodinu?

Je to tak, u po čtyři generace. koda, e se s nimi neporadil dědeček Anstey, ne sepsal závě. Ten případ byl skvělé poučení, jak je neuváené, kdy se někdo snaí dělat si sám advokáta. Tak na shledanou, komisaři. Je mi líto, e jsem vám nemohl být víc nápomocen.

Kdy zahýbal z Jiní ulice, Dalgliesh se ohlédl. Viml si, e ho Loder stále pozoruje, mosazný kanón mu zářil u nohou jako hračka. Na advokátovi ho zajímala spousta věcí. V neposlední řadě okolnosti, za jakých se dopracoval svého postavení.

Stál před ním vak jetě jeden úkol, ne se bude moci věnovat nákupům. Zael do budovy z počátku minulého století, v ní sídlila nemocnice Christmas Close. Zde ovem nepochodil. V nemocnici o otci Baddeleym nic nevěděli; přijímali jen chronické případy. Dostal-li jeho přítel srdeční záchvat, téměř jistě byl i přes svůj věk přijat na oddělení intenzívní péče v obvodní veobecné nemocnici. Uctivý vrátný mu poradil, a zkusí buď Poolovu veobecnou v Blanfordu, nebo Viktoriinu nemocnici ve Wimborne, a ochotně mu řekl, jak se dostane k nejbliímu telefonnímu automatu.

Zkusil nejprve Poolovu nemocnici, která byla blí. Měl tu větí těstí, ne doufal. Úředník, který zvedl telefon, byl velmi ochotný a uitečný. Stačilo datum, kdy byl otec Baddeley proputěn, a hned potvrdil, e se reverend Baddeley v nemocnici léčil, a přepojil Dalglieshe na přísluné oddělení. Ozvala se vrchní sestra. Ano, otce Baddeleyho si pamatuje. Ne, nevěděli, e zemřel. Vyjádřila svou lítost několika konvenčními slovy a dokázala je pronést naprosto upřímně. Pak zavolala k telefonu sestru Breaganovou. Sestra Breaganová obyčejně pacientům nabízí, e jim zanese dopisy na potu. Snad komisaři Dalglieshovi nějak pomůe.

Věděl, e jejich ochota souvisí jaksi s jeho hodností, ale ne zcela. Byly to laskavé eny, zvyklé pečovat třeba i o zcela neznámého člověka. Vyloil sestře Breaganové své dilema.

Tak vidíte, nevěděl jsem, e můj přítel zemřel, dokud jsem včera nepřijel na Toyton Grange. Slíbil, e mi vrátí papíry, na kterých jsme spolu pracovali, ale mezi jeho věcmi nejsou, zajímalo by mě, jestli mi je neposílal z nemocnice bud domů do Londýna, nebo do Yardu.

Víte, pane komisaři, otec na psaní moc nebyl. Na čtení, to ano, ale psaní? Nicméně dva jeho dopisy jsem přece jen posílala. Oba měly, pokud si vzpomínám, místní adresy. Chápejte, musím se dívat na adresy, abych dala dopisy do správné schránky. Datum? Nu, to bych si nevzpomněla. Ale dával mi je zároveň.

Mohly by to být ty dva dopisy do Toytonu, jeden pro pana Ansteyho a druhý pro slečnu Willisonovou?

Kdy o tom uvauji, pane komisaři, myslím, e si na ta jména vzpomínám. Ale jistá si nejsem, chápete.

Je milé, e si toho pamatujete tolik. A jste si úplně jistá, e jste mu posílala pouze ty dva?

Docela jistá. Nezapomínejte ovem, e mu mohla odnést dopis na potu i některá z ostatních sester, ale to bych vám nemohla bez potíí zjistit. Některé z nich přely na jiná oddělení. Ale nemyslím, e tomu tak bylo. Obvykle nosím dopisy já. A on opravdu na psaní nebyl. Proto si tak pamatuju na ty dva dopisy, které posílal.

Mohlo to mít význam, nebo nemuselo. Ale za tu námahu ty informace stály. Jestli si otec Baddeley domluvil na večer, kdy se vrátil domů, schůzku, musel to udělat bud telefonicky z nemocnice, jakmile mu to dovolil zdravotní stav, anebo dopisem. A telefon byl pouze na Toyton Grange samém, u Hewsonových a u Julia Courta. Ale moná pro něj bylo schůdnějí napsat. Dopis Grace Willisonové by byl tý, ve kterém ji zval ke zpovědi. Ten adresovaný Ansteymu by mohl být soustrastný dopis k Holroydově úmrtí, o něm se slečna Willisonová zmínila. Jene na druhé straně to tak být nemuselo.

Ne zavěsil, jetě se zeptal, jestli otec Baddeley z nemocnice netelefonoval.

Ano, jednou, to vím. U byl zase jako rybička. el telefonovat dolů do čekárny ambulance a poádal mě o londýnský telefonní seznam. Proto si to pamatuji.

Kdy to asi bylo?

Dopoledne. Těsně před polednem, u mi končila sluba.

Take otec Baddeley potřeboval zavolat do Londýna, číslo, které si musel vyhledat. A telefonoval ne večer, ale v pracovní době. Monost, jak si získat informace, se Dalglieshovi přímo nabízela. Ale jetě ne. Řekl si, e dosud nezjistil nic, co by ho opravňovalo třeba jen neoficiálně se angaovat. Ale i kdyby měl průkazné důvody, kam by vechna ta podezření a vechny ty náznaky nakonec vedly? Ne dál ne k několika hrstem kostního prachu na toytonském hřbitově.

( V )

Dalgliesh se vrátil do Hope Cottage a po brzké večeři, kterou si dal v hostinci poblí corfeského zámku, a pustil se do tříděni knih. Předtím ovem musel zvládnout některé drobné, leč nezbytné domácí práce. Vyměnil slabou árovku ve stolní lampičce za silnějí, vyčistil a seřídil kontrolní plamínek na plynovém bojleru nad dřezem, ve spíi udělal místo na svoje zásoby a na víno a pomocí baterky objevil v dřevníku hromádku třísek na podpal a cínovou vanu. V Hope Cottage koupelna nebyla. Otec Baddeley se pravděpodobně chodil koupat na Toyton Grange. Ale Dalgliesh byl odhodlán se svléknout a opláchnout se v kuchyni. Tohle asketické nepohodlí byla a příli nízká cena za to, aby nemusel čichat nemocniční pach dezinfekce v koupelně na zámečku, kde se vtíravě připomínaly choroby a tělesné vady. Přiloil zápalku k suché trávě v krbu a pozoroval, jak stébla vzplála v jediném sladce vonícím plameni a shořela na černé jehličky. Pak zapálil malý zkuební ohýnek a s úlevou zjistil, e komín zůstal průchodný. Kdy v krbu hořelo dříví, v pokoji bylo pořádné světlo a měl tu navíc knihy, jídlo i zásobu vína, neviděl důvod, proč by měl chtít někam jinam.

Odhadoval, e na policích v obývacím pokoji je něco mezi dvěma a třemi sty knih a v sousední lonici třikrát tolik; knihy si vlastně zabraly celou místnost pro sebe a bylo téměř nemoné protáhnout se k posteli. V té záplavě bylo jen pár opravdu příjemných překvapení. Mnohé z teologických svazků by snad mohly zajímat některou ze specializovaných londýnských knihoven, některých se mohla ujmout jeho teta, údělem dalích bylo skončit na policích jeho vlastní knihovny. Byly tu tři díly Řeckého Starého zákona od H. B. Sweeta, Nápodoba Krista od Thomase Kempise, dva v kůi vázané svazky ivota a korespondence význačných duchovních devatenáctého století, první vydání Newmanových Farních a střízlivých kázání. Byla tu ovem i reprezentativní kolekce významných anglických romanopisců a básníků, nebo otec Baddeley si čas od času dopřával potěení z koupě nějakého románu, i malá, ale interesantní sbírka vzácných prvních vydání.

Ve tři čtvrtě na deset zaslechl vrzání koleček a blíící se kroky, následovalo rázné zaklepání na dveře a vstoupila Millicent Hammitová, která za sebou v oblaku vůně čerstvé kávy vlekla naloený servírovací stolek. Na něm se potácela masívní konvice s kávou, podobný dbánek s horkým mlékem, miska hnědého cukru, dva hrníčky s modrým páskem a talířek suenek k lepímu zaívání.

Kdy paní Hammitová uznale obhlédla oheň v krbu, nalila dva álky kávy a dala na srozuměnou, e nikterak nespěchá, Dalgliesh pochopil, e by nějaké námitky z jeho strany zhola nic nezmohly.

Dalgliesh jí byl krátce představen předchozí den před večeří, ale na rozhovor jim zbylo sotva půl minuty, ne se Wilfred postavil za řečnický pultík a rozhostilo se naordinované ticho. I při té příleitosti vak stihla pomocí dobře zamířených vlezlých dotazů zcela bezelstně zjistit, e si Dalgliesh vyjel na dovolenou sám, protoe je vdovec, a e jeho ena zemřela spolu s dítětem při porodu. Její reakce zněla: Tragické. A dnes jistě u dost neobvyklé. Rozhlíela se přitom po stolovnících a hovořila tónem, který naznačoval, e se někdo dopustil naprosto neodpustitelné ledabylosti.

Nyní se dostavila v trepkách a tlusté tvídové sukni, s ní se tloukl vzorovaný pletený svetr z růové vlny, tědře posázený perlami. Dalglieshe se zmocnilo podezření, e podobná neastná kombinace praktičnosti a přeplácanosti musí panovat i u ní doma, neměl ovem nikterak v úmyslu to ověřovat. K jeho úlevě se nijak nenabízela, e mu pomůe s knihami, uvelebila se na krajíčku křesla, v klíně drela hrnek s kávou a s nohama maličko od sebe odhalovala nad zařezanými punčochami dva balóny mléčně bílých stehen, rozbrázděných křečovými ilami. Dalgliesh pokračoval v třídění, hrnek s kávou si postavil vedle sebe na podlahu. Kadým svazkem, ne ho přidělil na patřičnou hromádku, maličko zatřásl pro případ, e by z něj vypadla nějaká zpráva. Kdyby k tomu dolo, byla by přítomnost paní Hammitové nepříjemná. Jene on věděl, e tohle opatření není víc ne pouhý profesionální zvyk, jen mu velí neponechávat nic náhodě. Takový způsob doručení zprávy by otec Baddeley nezvolil.

Paní Hammitová mezitím srkala kávu a hovořila. K výřečnosti a příleitostným indiskrecím ji povzbuzovalo přesvědčení, jeho si i Dalgliesh několikrát poviml, toti e mu, který fyzicky pracuje, slyí, co se mu říká, jen na půl ucha. Ani se vás nemusím ptát, jestli jste se dobře vyspal. Tyhle Wilfredovy postele jsou přímo vyhláené. Trochu tvrdí poleení je prý snad dobré pro postiené pacienty, jene já mám ráda, kdy se do matrace můu zabořit. Překvapilo mě, e vás k sobě na noc nepozval Julius, on ovem návtěvy nemívá. Myslím, e nechce obtěovat paní Reynoldsovou. To je vdova po stráníkovi z Toyton Village; kdy je Julius tady, vede mu domácnost. Straně ji přeplácí, samozřejmě. No, dovolit si to můe. Jak se tak dívám, vy asi dnes budete spát tady. Viděla jsem Helenu Rainerovou, jak vám přivezla loní prádlo. Asi vám nevadí, e budete spát v Michaelově posteli. To jistě ne, jste přece policajt. Na takové věci asi citlivý nebudete a předsudky taky nemáte. A to máte recht: smrt není ne spánek a zapomnění. Nebo e by ivot? A tak, nebo tak, je to Wordsworth. Kdy jsem byla mladá, mívala jsem poezii moc ráda, ale těm moderním básníkům u nerozumím. Ovem na vae čtení se těím.

Její tón naznačoval, e půjde o jakousi ojedinělou výstřední takařici. Dalgliesh ji vak právě přestal poslouchat. Narazil na první vydání Deníku nikoho s věnováním vepsaným chlapeckou rukou na titulní straně.

Otci Baddeleymu k narozeninám od Adama. Knihu jsem koupil u pana Snellinga a Norwichi a dal mi ji lacino, protoe má na straně dvacet červenou skvrnu. Ale já jsem provedl testy a krev to není.

Dalgliesh se usmál. Tak on provedl testy, ten drzoun. Jaká záhadná směs kyselin a krystalů z jeho chemické soupravy, na ni si vzpomínal, vyústila v tohle sebevědomé vědecké prohláení? Vpisek hodnotu knihy snioval jetě víc ne ona zmíněná skvrna, domníval se vak, e otec Baddeley takové mínění nesdílel. Poloil knihu na hromádku určenou pro jeho knihovnu a do uí mu opět pronikl hlas paní Hammitové.

A jestlie si básník nechce dát práci, aby byl srozumitelný pro vzdělaného čtenáře, pak by ho vzdělaný čtenář měl nechat být, to říkám pořád.

To vám věřím, paní Hammitová.

Říkejte mi Millicent, ano? Máme tu být vichni jedna velká rodina. Kdy u musím snáet, e mě tak oslovuje i Dennis Lerner a Maggie Hewsonová, a dokonce i ten otřesný Albert Philby  ne e bych mu k tomu dávala moc příleitostí, to vás ujiuju  nevím, proč byste neměl vy. A já se zase pokusím říkat vám Adame, ale nevěřím, e mi to půjde snadno. Vy nejste ten typ, kterému se říká křestním jménem.

Dalgliesh opatrně opráil Maskeiův v spis Monumenta Ritualica Ecclesiae Anglicanae a řekl, e pokud slyel, Victor Holroyd k mylence velké rodiny mnoho nepřidal.

Á, vy u jste slyel o Victorovi? To si určitě poutěla hubu na pacír Maggie. S ním bylo opravdu těké pořízení, byl bezohledný zaiva a bezohledně i umřel. Měla jsem to těstí, e jsem s ním vycházela vcelku dobře. Myslím, e si mě váil. Byl to velice chytrý člověk a moc uitečného toho znal. Ale na Toyton Grange ho nemohl vystát nikdo. I Wilfred se nakonec víceméně vzdal a nechal ho být. Výjimkou byla Maggie Hewsonová. Divná enská; vdycky se musí nějak liit. Víte, já si myslím, e měla za to, e jí Victor odkáe peníze. Jistěe jsme tu vichni věděli, e peníze má. Dával si záleet, abychom vichni věděli, e on nepatří mezi pacienty, za které tu platí obecní úřady. A ona si podle mě myslela, e kdy s ním bude hrát karty, něco z těch peněz jí spadne do klína. Jednou mi to víceméně naznačila. No, byla tenkrát napůl opilá. Chudák Eric? Víc ne rok to manelství u nevydrí. Pro některé mue snad můe být tělesně přitalivá, aspoň si to myslím, jestli se vám líbí odbarvené blondýny a pindíry, co jsou samý sex. Ovem ten její poměr s Victorem, jestli se tomu dá říkat poměr, ten byl vyloeně urálivý. Sex je pro zdravé. Vím, e postiení mohou mít city jako my ostatní, ale člověk by si myslel, e kdy se z nich stanou vozíčkáři, přestanou na ty věci myslet. Ta kniha vypadá zajímavě. Aspoň vazbu má teda krásnou. Za to by byl ilink nebo i dva.

Kdy pokládal první vydání Tracts for the Times mezi kníky, které si vybral, a mimo dosah vystrčené nohy Millicent, uvědomil si Dalgliesh s přechodným znechucením, e jakkoli názor, který paní Hammitová tak bez zábran vyslovila, odsuzoval, nebyl ten pocit příli daleko od jeho vlastního smýlení. Jaké to asi je, přemýlel, cítit touhu, lásku, nebo i chtíč, a být přitom uvězněn do necitelného těla? Nebo hůř, do těla, které je na některé své potřeby a příli citlivé, ale nekoordinované, oklivé, groteskní. Být vnímavý ke kráse, ale ustavičně ít s tělesným znetvořením. Napadlo ho, e začíná rozumět hořkosti Victora Holroyda. Zeptal se:

Co se nakonec stalo s těmi Holroydovými penězi?

Připadly jeho sestře na Novém Zélandu, celých těch pětaedesát tisíc. A je to tak dobře. Peníze mají zůstat v rodině. Ale Maggie si naděje dělala, to si troufám říct. Nejspí jí Victor něco slíbil. To by mu bylo podobné. Dovedl být místy velmi zlomyslný. Ale aspoň nechal jmění tam, kde mělo zůstat. Mně by se taky nelíbilo, kdyby měl Wilfred Toyton Grange odkázat někomu jinému ne mně.

A vy byste Toyton Grange chtěla?

No, pacienti by museli pryč, samozřejmě. Nedovedu si představit, e bych to na Toyton Grange vedla tak, jak se to dělá teď. Váím si toho, co se Wilfred snaí dělat, ale on k tomu má své zvlátní důvody. Předpokládám, e jste slyel o jeho cestě do Lurd a o tom zázraku. Ano, to je podle mě v pořádku. Jenome mně se díkybohu ádný zázrak nepřihodil a ani nemám chu si nějaký obstarat. Kromě toho u jsem pro chronicky nemocné udělala docela dost. Půl domu připadlo po otci mně a já jsem svůj díl odprodala Wilfredovi, aby mohl začít s Domovem. Nechali jsme tenkrát přirozeně udělat regulérní odhad, ale příli vysoký nebyl. Rozlehlé venkovské domy nely tenkrát moc na odbyt. Teď má ovem cenu celého jmění. Je to krásný dům, viďte?

Architektonicky je jistě zajímavý.

Přesně. Domy v pravém regentském stylu teď dosahují fantastické ceny. Ne e bych chtěla mocí mermo prodat. Proila jsem tu koneckonců dětství a mám pro ten dům slabost. Ale pozemků bych se pravděpodobně zbavit chtěla. Konečně Victor Holroyd znal někoho místního, kdo se o koupi zajímal, chce tu prý zřídit dalí kempink pro přívěsy.

Dalgliesh bezděky vyhrkl:

To je příerný nápad!

Paní Hammitovou to nikterak nevyvedlo z míry. Samolibě prohlásila:

Vůbec ne. Máte k tomu velice sobecký přístup, mohu-li to tak říct. Chudí se potřebují rekreovat stejně jako bohatí. Juliovi by se to sice nelíbilo, ale já přece nejsem povinná se na něho ohlíet. Myslím, e by svůj domek prodal a zmizel odsud. Ta parcela mu, pravda, patří a taky půlka ostrohu, ale nedovedu si představit, jak se pokadé, kdy sem z Londýna přijede, prodírá mezi zaparkovanými přívěsy. Navíc by mu dolů na plá museli chodit víceméně rovnou pod okny. Je to jediné místo, kde i za přílivu zůstává plá nezaplavená. U je vidím: tatíky v naehlených ortkách a s vyboulenými koleny, nesou kabelu s jídlem, v závěsu za ním matička se řvoucím tranzistorem, ječící dětičky a plačící nemluvňata. Ne ne, nedovedu si představit, e by tu Julius zůstal.

Vědí tu vichni, e byste Toyton Grange zdědila vy?

Ovem, to není ádné tajemství. Kdo jiný by ho měl dostat. Vlastně by mi celý majetek připadl podle zákona. Moná nevíte, e Wilfred není opravdový Anstey, je adoptovaný.

Dalgliesh opatrně poznamenal, e si vzpomíná, jak se mu o tom kdosi zmínil.

Pak byste to měl znát celé. Není to bez zajímavosti, zvlá kdy máte co do činění se zákonem.

Paní Hammitová si dolila kávu a zavrtala se hloub do křesla, jako by se chystala ke komplikovanému pojednání.

Můj otec straně touil mít syna. Mui takoví bývají, dcera pro ně nic neznamená. Chápu, e já jsem pro něho byla zklamání. Kdy mu tak silně touí po synovi, smíří ho s dcerou jedině její krása. A tu já nikdy neměla. Natěstí to nevadilo mému manelovi. Dobře jsme se k sobě hodili.

Na tohle prohláení bylo lze reagovat jen nezřetelným blahopřejným zamručením, Dalgliesh odpovídající zvuk vyloudil.

Děkuji, pravila paní Hammitová, jako by odpovídala na sloenou poklonu. A radostně pokračovala:

Tedy, kdy lékaři otci oznámili, e matka u dalí dítě mít nemůe, rozhodl se syna adoptovat. Domnívám se, e Wilfreda vzali z dětského domova, ale bylo mi tenkrát teprve est a nikdo mi myslím neříkal, kde k němu přili. Samozřejmě, byl nemanelský. V roce 1920 lidé jetě na takové věci víc hleděli a z nechtěných dětí si člověk mohl vybírat. Vzpomínám si, jak jsem tenkrát byla nadená, e mám bratříčka. Byla jsem jedináček a dostávalo se mi víc pozornosti, ne mi přirozeně patřilo. Tehdy jsem ve Wilfredovi jetě neviděla konkurenta. Kdy jsme byli malí, měla jsem ho velmi ráda. A jetě mám. Na to lidi občas zapomínají.

Dalgliesh se zeptal, co se přihodilo.

Způsobila to dědečkova závě. Starý pán nedůvěřoval právníkům, ani Holroydovi a Martinsonovi, kteří byli rodinnými advokáty, a napsal si závě sám. Rodičům odkázal doivotní podíl na majetku a celé jmění rozdělil rovným dílem mezi vnuky. Nebylo ovem jasné, jestli do toho zahrnuje i Wilfreda. Nakonec jsme se museli obrátit na soud. Případ tenkrát nadělal spoustu rozruchu a vznesl otázku práv adoptivních dětí. Moná si na to vzpomínáte.

Dalgliesh si opravdu cosi takového mlhavě pamatoval. Zeptal se:

Kdy vá dědeček závě napsal, myslím vzhledem k adopci vaeho bratra?

To byl nejdůleitějí důkaz. Wilfred byl zákonně adoptován 3. května 1921 a dědeček podepsal závě přesně o deset dní později, 13. května. Svědky závěti byli dva lidé ze sluebnictva, ale kdy se případ projednával, byli u oba po smrti. Závě byla naprosto srozumitelná a v pořádku  a na to, e neuvedl jména. Ovem Wilfredovi právníci mohli prokázat, e dědeček o adopci věděl a měl z ní radost. A v závěti se mluvilo o dětech, v mnoném čísle.

Mohl vak pomýlet i na eventualitu, e vae matka zemře a otec se znovu oení.

To je bystrý postřeh! Vidím, e máte právnicky potměilé mylení. Můj poradce mi tvrdil přesně toté. Ale nepomohlo to. Vyhrál Wilfred. Ale jistě chápete mé pocity, pokud jde o Grange. Kdyby dědeček podepsal závě před 3. květnem, vechno by bylo úplně jinak, na to můete vzít jed.

Polovinu hodnoty majetku jste ovem dostala?

Nadlouho to bohuel nevystačilo. Můj manel byl s penězi rychle hotov. eny v tom nebyly, natěstí. lo o koně. Pro enu jsou koně sice stejně nákladní, dokonce nevyzpytatelnějí, ale přece jen méně poniující sokové. A na rozdíl od en u nich můete být rád, kdy zvítězí. Wilfred vdycky říkal, e po odchodu z armády začal Herbert senilnět, ale já si nemohla stěovat. Líbil se mi tak víc. Ale peníze, ty roztočil.

Najednou se rozhlédla po pokoji, naklonila se dopředu a vrhla na Dalglieshe liácky spiklenecký pohled.

Povím vám něco, co na Toyton Grange neví kromě Wilfreda nikdo. Jestli Grange odprodá, dostanu polovinu kupní ceny. Ne pouze půlku ze zisku navíc, ale padesát procent toho, co dostane. Mám od Wilfreda záruční prohláení, řádně podepsané, svědek byl Victor. Byl to vlastně Victorův nápad. Myslel si, e to před zákonem obstojí. A je to uloeno tak, aby k tomu Wilfred nemohl. Je to u Roberta Lodera, advokáta z Warehamu. Mám za to, e si byl Wilfred buď tak jistý, e nikdy prodávat nebude, e mu ani neselo na tom, co podepisuje, nebo se tak chtěl obrnit proti pokuení. Ani na chvíli bych si nemyslela, e to tu prodá. Příli mu na tomhle koutu záleí. Ale kdyby změnil názor, byla bych na tom velmi dobře.

Dalgliesh poněkud troufale řekl:

Kdy jsem přijel, zmínila se mi paní Hewsonová o Ridgewellově nadaci. Nemá pan Anstey v úmyslu převést Domov na ni?

Paní Hammitová přijala tuto domněnku klidněji, ne čekal. Příkře odsekla:

Nesmysl! Vím, e o tom Wilfred čas od času mluví, ale Toyton Grange by nikdy nepředal. Proč by to taky měl dělat? Peněz je málo, jistě, jene peněz je málo vdycky. Bude prostě muset zvýit poplatky, nebo přinutit obecní úřady, aby za pacienty, které mu posílají, víc platily. Není důvod, proč by měl podporovat a vydrovat obecní úřady. A kdy se to ani potom nevyplatí, pak udělá nejlíp, kdy prodá, zázrak nezázrak.

Dalgliesh vyslovil domněnku, e za takových okolností je s podivem, e Anstey nepřestoupil ke katolicismu. Millicent se té mylenky chopila vánivě.

Byl to pro něho tenkrát duevní boj. Hlas měla najednou hlubí, duněla v něm ozvěna kosmických sil mísících se do pachtění smrtelníků. Jsem ale ráda, e se rozhodl zůstat v naí církvi. Ná otec  hlas jí zahřímal v náhlém přívalu nabádavé ohnivosti, a Dalgliesh zcela konsternován čekal, e spustí otčená  by to velmi těce nesl. Byl to oddaný křesan, pane komisaři Dalglieshi. Samozřejmě evangelík. Ne, byla jsem ráda, e Wilfred nepřestoupil.

Říkala to, jako by Wilfred, jsa postaven před řeku Jordán, buď nenael valného zalíbení v jejích vodách, anebo nedůvěřoval své loďce.

Dalgliesh se u na Ansteyho náboenskou orientaci ptal Julia Courta a dostalo se mu odliného, a jak se domníval, i přiléhavějího vysvětlení. Vybavil si rozhovor, který se odehrával na terase, ne se znovu připojili k Henrymu; Juliův podbarvený hlas: Otec OMalley, který měl Wilfreda instruovat, mu dal naprosto jasně na srozuměnou, e jeho církev hodlá v budoucnu zaujmout stanovisko k mnoha věcem, o nich byl Wilfred přesvědčen, e spadají do jeho osobní pravomoci. Milému Wilfredovi dolo, e se chystá vstoupit do značně rozsáhlé organizace, která je navíc přesvědčena, e jeho konverzí získá nikoliv ona, ale předevím on sám. Nakonec a nepochybně po náleitém duevním boji se rozhodl setrvat v mnohem ústupnějím a tolerantnějím ovčinci.

Navzdory zázraku? zeptal se tehdy Dalgliesh.

Navzdory zázraku. Otec OMalley je racionalista. Připoutí existenci zázraků, ale raději předá průkazní materiál k zevrubnému přezkouení přísluným úřadům. Teprve pak, se zdánlivým zpoděním, učiní církev ve své moudrosti náleité prohláení. Jen tak si roziřovat, e kohosi potrefila zvlátní milost, mu zavání troufalostí. A co hůř, mám podezření, e to povauje za projev patného vkusu. Je to distingovaný mu, ten otec OMalley. S Wilfredem se k sobě naprosto nehodí. Obávám se, e otec OMalley zkrátka připravil svou církev o jednoho konvertitu.

Ale v poutích do Lurd se stále pokračuje? zeptal se Dalgliesh.

Jistě. Pravidelně dvakrát do roka. Já nejezdím. Jezdíval jsem, kdy jsem se nastěhoval, ale není to, jak se říká, moje parketa. Obyčejně si ovem beru na starost přivítání po návratu a připravím pro vechny večírek.

Dalgliesh, který se duchem opět navrátil do přítomnosti, cítil, e ho začínají bolet záda. Protahoval se zrovna ve chvíli, kdy hodiny na krbu odbíjely tři čtvrtě. Z rotu se skutálelo ohořelé polínko a vystřelilo poslední kaskádu jisker. Paní Hammitová to pochopila jako znamení, e je čas jít. Dalgliesh trval na tom, e napřed umyje kávové hrnky, a ona ho následovala do těsné kuchyňky.

Pěkně jsme si tu hodinku poseděli, pane komisaři, ale pochybuju, e si to jetě kdy zopakujeme. Nepatřím k sousedům, kteří zaběhnou, kdy jim napadne. Vydrím díkybohu sama se sebou. Na rozdíl od chudáka Maggie si to dovedu zařídit. A řeknu jetě něco dobrého o Michaelovi Baddeleym: byl uzavřený a il tie.

Sestra Rainerová mi říkala, e jste ho přesvědčila o výhodách kremace.

Opravdu to řekla? Nu, myslím, e má pravdu. Snad jsem se o tom Michaelovi zmínila. Jsem striktně proti tomu, aby se plýtvalo dobrou půdou na pohřbívání hnijících těl. Pokud si vzpomínám, starému pánovi neselo na tom, co se s ním stane, pokud skončí v posvěcené zemi a pronesou nad ním patřičně správná slova. Velice rozumné. V podstatě je to i můj názor. A Wilfred proti kremaci jistě nic nenamítá. On a Dot Moxonová se mnou absolutně souhlasili. Helena protestovala, e s tím budou starosti navíc, ale vlastně se jí jen nelíbilo, e bude muset sehnat podpis dalího lékaře. Asi si myslela, e to jaksi zpochybní Erikův klinický úsudek.

Jistě se vak nikdo nedomníval, e diagnóza doktora Hewsona je mylná?

Jistěe ne! Michael zemřel na srdeční záchvat a to doufám mohl snadno rozeznat i Eric. Ne, prosím, neobtěujte se, nemusíte mě doprovázet a domů. Vzala jsem si baterku. A budete-li něco potřebovat, stačí zaukat na stěnu.

Budete to slyet? Otce Baddeleyho jste přece neslyela.

Přirozeně e ne, protoe neklepal. A asi tak po půl desáté jsem přestala dávat pozor. Víte, myslela jsem, e u u něj někdo byl a uloil ho na noc.

Temnota venku byla chladivá a neklidná, černá mlha, sladká a páchnoucí po moři, nebyla to jen prostá nepřítomnost světla, ale absolutní, tajemná síla. Dalgliesh přetáhl přes práh servírovací stolek, a kdy pak kráčel vedle Millicent po krátkém chodníčku před domem a jednou rukou přidroval stolek, s předstíraným nezájmem se zeptal:

To jste zaslechla někoho přijít?

Nezaslechla, viděla. Nebo jsem si myslela, e vidím. Chtěla jsem si uvařit něco horkého k pití a napadlo mě, jestli by si Michael taky nedal. Jene kdy jsem otevřela domovní dveře, měla jsem dojem, e vidím, jak se do tmy ztrácí postava v sutaně. A protoe měl Michael zhasnuto  v domku byla úplná tma , tak jsem ho přirozeně nechtěla ruit. Teď u vím, e jsem se spletla. Buď to, nebo mi začíná přeskakovat. Tady by ani nebylo divu. Určitě ho nikdo nenavtívil a vichni z toho teď mají výčitky svědomí. Je mi jasné, jak jsem se mohla zmýlit. Byla zrovna takováhle noc. Mírný vítr a zdálo se, e se tma hýbe, převaluje a seskupuje se do různých tvarů. A neslyela jsem nic, ani krok. Jenom jsem zahlédla skloněnou hlavu v kapuci a kutnu mizící do tmy.

A to bylo kolem půl desáté?

Nebo maličko později. Snad přiblině v tu dobu, co zemřel. Člověk s bujnou představivostí by se vyděsil, e viděl jeho ducha. To se domnívala Jennie Pegramová, kdy jsem to vyprávěla na Toyton Grange. K smíchu!

Byli u skoro u dveří Faith Cottage. Zastavila se a po vteřině  jako by si právě na cosi vzpomněla, a měl pocit, e i trochu rozpačitě  řekla:

Povídali, e si děláte starosti s vylomeným zámkem u Michaelova stolu. Tak tedy ten večer, ne se vrátil z nemocnice, byl zámek v pořádku. Zjistila jsem toti, e mi doly obálky, a nutně jsem potřebovala napsat dopis. Myslela jsem, e by mu nevadilo, kdybych se koukla do jeho stolu. Ale byl zamčený.

Dalgliesh řekl:

A kdy vá bratr krátce poté, co nali tělo, hledal závě, u byl vylomený.

To říká on, komisaři. To říká on.

Důkaz, e ho vylomil on, ale nemáte?

Nemám vůbec důkaz, e by ho někdo vylomil. Domek byl plný lidí, běhali sem a tam. Wilfred, Hewsonovi, Helena, Dot, Philby, a kdy přijel z Londýna Julius, tak i on; bylo to tu jako o posvícení. Vím jenom, e ten večer předtím, ne Michael umřel, v devět nula nula byl stůl zamčený. A nemám nejmení pochybnosti, e se Wilfred jen třásl, aby se mohl podívat do závěti a ujistit se, e Michael opravdu Toyton Grange odkázal vechno, co měl. A taky vím, e zámek nevylomil Michael sám.

Jak to víte, paní Hammitová?

Protoe jsem nala klíč hned po obědě ten den, co zemřel. Na místě, kde si ho, jak předpokládám, schovával vdycky  v té staré plechovce od čaje na druhé polici ve spíi. Myslela jsem si, e by mu nevadilo, kdybych si vzala něco z toho jídla, které tam zůstalo. Klíč jsem si dala do kapsy, aby se neztratil, a bude Dot v domku uklízet. Ten starý psací stůl je koneckonců docela cenný a zámek by se měl spravit. Abych pravdu řekla, kdyby ho Michael v závěti neodkázal Grace, přestěhovala bych si ho sem a pořádně se o něj starala.

Take ten klíč máte u sebe?

Samozřejmě. Kromě vás se o něj nikdo nezajímal. Ale kdy vás to tolik zajímá, klidně si ho vemte.

Zalovila v kapse u sukně a Dalgliesh ucítil, jak mu tiskne do dlaně něco chladně kovového. Otevřela dveře svého domku a nahmatala vypínač. V náporu světla chvíli mrkal a pak ho uviděl zřetelně  malý stříbrný klíček, jemný jako filigrán, ale přivázaný tenkým provázkem k červenému kolíčku na prádlo z umělé hmoty, tak jasně červenému, e to v oslňujícím světle na vteřinu vypadalo, e má dlaň potřísněnou krvi.

5 / ZLÁ VŮLE

( I )

Kdy se ohlíel za prvním víkendem stráveným v Dorsetu, viděl ho Dalgliesh jako sled obrazů, obrazů tolik odliných od pozdějích scén násilí a smrti, a téměř uvěřil, e jeho ivot na Toyton Grange probíhal ve dvou rovinách a ve dvou rozdílných časových vrstvách. Na rozdíl od pozdějích drsných černobílých okének z krutého filmového hororu byly ty dřívějí jemné obrazy zaplaveny barvami, pocity a vůněmi. Viděl sám sebe, jak se v Chesil Bank, ohluený křikem ptáků a řevem příboje, ene po těrku omývaném mořem a tam, kde se proti nebi vypínají temné portlandské skály; jak plhá vzhůru po hliněných valech Maiden Castle a vposled stojí coby osamělá postava zmítaná větrem na místě, kde mezi posvátnými obrysy navrené hlíny tkví čtyři tisíciletí lidské historie; jak v mírném podzimním odpoledni pojídá svačinu v hotýlku U soudce Jeffreyho v Dorchesteru a jak jede nocí mezi splývavou spletí nazlátlého kapradí a vysokými jeatými ivými ploty k zářícím oknům kamenné hospody na jakési vzdálené venkovské louce.

A pak, pozdě v noci, kdy u hrozilo jen pramalé nebezpečí, e by ho z Toyton Grange přiel někdo vyruit, vracel se zpátky do Hope Cottage k známému a přátelskému pachu knih a hořícího dřeva. Millicent Hammitová k jeho údivu dodrovala daný slib a vskutku ho od své první návtěvy nevyruovala. Brzo vytuil proč. Byla televizní maniak. Kdy seděl u vína a třídil knihy, slýchal skrze komín slabé a nijak nepříjemné zvuky její noční zábavy; náhlé zahlaholení povědomé reklamy, antifonický um hlasů, těkot výstřelů, enské výkřiky, vřetivou fanfáru na úvod nočního filmu.

Měl pocit, e ije v prázdnotě mezi starým a novým ivotem, rekonvalescence ho zbavovala povinnosti okamitých rozhodnutí i kadé námahy, která mu nebyla po chuti. A přemýlet o Toyton Grange a jeho obyvatelích mu po chuti opravdu nebylo. Udělal, co bylo v jeho silách. Nyní jen čekal, co se stane dál. Jednou kdy se zahleděl na prázdné a ountělé křeslo otce Baddeleyho, neuctivě se mu z paměti vynořila slavná výmluva jednoho váeného ateistického filozofa, který se ke svému zděení po smrti octl před tváří boí.

Ale Pane, ty jsi neposkytl dostatečné důkazy.

Kdyby otec Baddeley chtěl, aby zasáhl, byl by mu musel poskytnout výmluvnějí stopy ne pouhý chybějící deník a vylomený zámek.

Kromě odpovědi od Billa Moriartyho ádnou jinou potu neočekával. Vydal pokyny, aby za ním ádné dopisy neposílali. Ale dopis od Billa si hodlal ze schránky vyzvednout sám. Potí byla v tom, e přiel u v pondělí, tedy nejméně o den dřív, ne to vůbec pokládal za moné. To odpoledne strávil v domku a ke schránce se vydal a po obědě o půl třetí, kdy el vracet láhve od mléka.

Ve schránce byl jediný dopis, obyčejná obálka s potovním razítkem ze západní části centrálního Londýna. Adresa byla psána strojem bez uvedení hodnosti. Moriarty dbal na opatrnost. Kdy vak Dalgliesh vsunul palec pod chlopeň obálky, zapochyboval, zda byl dost opatrný on sám. O tom, e někdo dopis otevřel, sice ádné viditelné známky nesvědčily; chlopeň byla nedotčená, jene lepidlo bylo podezřele slabé a obálka se pod tlakem palce rozevřela a příli lehce. A jinak byla schránka prázdná. Někdo, pravděpodobně Philby, u musel vybrat potu pro Toyton Grange. Bylo zvlátní, e mu jeho dopis nedonesl do Hope Cottage. Snad si ho měl dát poslat poste restante do Toytonu nebo Warehamu. Pomylení, e se dopustil neopatrnosti, ho rozčilovalo. Je pravda, myslel si, e nevím, co vyetřuju, pokud vůbec něco vyetřuju, a e se o to starám jenom nárazově. Nemám zkrátka aludek na to, abych se tím zabýval pořádně, a na druhé straně ani vůli a odvahu nechat to prostě běet. Dostal se do nálady, v ní mu způsob Billova vyjadřování přiel jetě nesnesitelnějí ne obvykle.

Jaká potěcha moci zas popatřit na tvůj elegantní rukopis! Jakmile se provalilo, e zprávy o tvém nadcházejícím skonu značně přeháněly, vem nám tu spadl kámen ze srdce. Penízky, které jsme vybrali na věnec, teď rezervujeme na financování oslav. Ale co to, e se plíí po Dorsetu v takhle pochybné společnosti? Prahne-li po robotě, tady jí máme a po krk. Nicméně zde jest ádaná svodka:

Dva výtečníci z tvého stádečka mají záznam. O Philbym u, jak se zdá, cosi ví. Dvakrát odsouzen za těké ublíení na těle, 1967 a 1969, čtyřikrát pro kráde, 1970, a navrch má na hrbu jetě směsici drobných deliktů z mladích let. Jediným zvlátním znamením Philbyho kriminální historie je pozoruhodná shovívavost soudců, kteří ho měli v prádle. Po nakouknutí do jeho materiálů mě to ani nepřekvapuje. Pravděpodobně jim naeptávalo svědomí, e by bylo nespravedlivé trestat příli přísně člověka, co se vlastně dal na jedinou monou kariéru, k jaké ho jeho schopnosti, talent a fyziognomie předurčily. Povedlo se mi dát o něm řeč s ,otevřenými dveřmi. Přiznávají jeho chyby, ale tvrdí, e má-li k někomu vztah, dokáe být děsivě oddaný. Dej si bacha, abys mu nepadl do oka.

Millicent Hammitová byla dvakrát, v roce 1966 a 68, odsouzena občanským soudem v Cheltenhamu za drobné krádee v obchodech. V prvním případě se obhajoba oháněla obligátními potíemi přechodu a skončilo to pokutou. Bylo to ovem tenkrát pár měsíců po tom, co jí umřel manel, major armády v.v., a soud s ní měl outrpnost. Taky je asi ovlivnilo ujiování Wilfreda Ansteyho, e si ji přestěhuje k sobě na Toyton Grange a e u na ni dá bacha. Od té doby se u ádné dalí trable nekonaly, a tak předpokládám, buď e se Ansteyho dozor neminul účinkem, nebo e jsou místní obchodníci velkorysejí, anebo paní Hammitová krade obratněji.

To z ouředních záznamů ve. Ostatní jsou čistí, aspoň pokud kráčí o trestní rejstřík. Paklie ti ovem jde o vskutku interesantního padoucha  Adam Dalgliesh by přece sotva plýtval talentem na nějakého Alberta Philbyho , pak si troufám doporučit Julia Courta. Dostal jsem o něm echo od člověka, který dělá na zamini. Court je bystrý hoch z gymnázia v Southsea, který vstoupil do diplomatických slueb hned po univerzitě, jsa sice vyzbrojen obvyklým elegantním přísluenstvím, leč poněkud vorc. Kdy byl na ambasádě v Paříi, svědčil v roce 1970 v tom věhlasném procesu proti Alainu Michonnetovi, který byl obalován z vrady automobilového závodníka Poitauda. Moná si na ten případ vzpomene. V anglických novinách se o tom tenkrát hodně psalo. Byla to jasná záleitost a francouzská policie slintala blahem při pomylení, jak Michonneta skřípnou. Je to synáček Thea dÉstier Michonneta, co mu patří chemická továrna u Marseille, a oni měli synka i s papánkem u dost dlouho pod dohledem. Jene Court obstaral kámoovi alibi. Divné bylo, e vlastně ádní kámoi ani nebyli  Michonnet je agresívně heterosexuální, jak to novináři pořád omílali,  a na ambasádě se ukalo o vydírání. Courtově povídačce nikdo nevěřil, ale nikdo ji taky nedokázal vyvrátit. Můj informátor se domnívá, e ho k tomu nevedlo nic meního ne touha trochu se pobavit a pořádně namíchnout své nadřízené. Jestli tohle byl skutečně jeho motiv, pak se mu to povedlo dokonale. Osm měsíců nato seel příhodně ze světa jeho kmotr a zanechal mu 30 000 liber, Court se pak hbitě vybodnul na diplomatické sluby. Říká se, e dokáe chytře investovat. Tohle vecko je koneckonců stará vesta. Neví se na něj nic, co by mu dělalo hanbu, jak se praví, a na to, e má sklony dělat svým přátelům, co jim na očích vidí. Ale to ti jen prodávám, jak jsem koupil.

Dalgliesh dopis sloil a nacpal si ho do kapsy saka. Uvaoval, do jaké míry a zda vůbec jsou tyhle příběhy na Toyton Grange známy. Julius Court by si s tím pravděpodobně nedělal těkou hlavu, jeho minulost byla jeho věc a na Wilfredově dusivém náručí závislý nebyl. Zato Millicent Hammitovou tíil hned dvojí vděk. Kdo jiný kromě Wilfreda asi o těch dvou dojemně ostudných incidentech věděl? Jak dalece by jí vadilo, kdyby její patálie vely na Toyton Grange ve známost? Znovu zalitoval, e si dopis přece jen nedal poslat poste restante.

Blíil se nějaký vůz. Vzhlédl. Po silnici k útesu se řítil mercedes. Julius lápl na brzdy, vůz se zhoupl a zastavil, přední nárazník se leskl sotva pár centimetrů od brány. Vysoukal se z auta a začal s námahou odsouvat vrata. Volal na Dalglieshe:

Černá vě hoří! Viděl jsem ze silnice kouř. Nemáte v Hope Cottage hrábě?

Dalgliesh se opřel do brány ramenem.

Myslím, e ne. Není tam ádná zahrádka. Ale v kůlně jsem objevil metrové kotě.

Lepí ne nic. el byste se mnou? Moná na to bude třeba dvou.

Dalgliesh rychle vklouzl do vozu. Vrata za sebou nechali otevřená. Julius uháněl k Hope Cottage bez ohledu na pérování či na pohodlí spolujezdce. Zatímco Dalgliesh běel na dvorek do kůlny, spěchal otevřít kufr auta. V kůlně stálo mezi harampádím po bývalých nájemnících ono vzpomínané kotě, povalovaly se tam i dva prázdné pytle a kupodivu také stará pastýřská hůl. Dalgliesh to vecko naházel do prostorného kufru. Julius mezitím u auto otočil, motor běel. Dalgliesh nasedl vedle řidiče a mercedes vyrazil vpřed.

Kdy ujíděli po pobření cestě, Dalgliesh se zeptal:

Nevíte, jestli je někdo uvnitř? Anstey?

Mohl by. To mi dělá starosti. On je teď jediný, kdo tam chodí. A netuím, jak jinak by tam mohlo začít hořet. Touhle cestou se dostaneme autem blí k věi, ale budeme to k ní přes ostroh muset doběhnout. Kdy jsem si poprvé viml kouře, ani jsem se tam nepokouel dostat. Nemá to význam, kdy není čím hasit.

Hlas měl napjatý a volant svíral, a se mu na prstech bělaly klouby. Ve zpětném zrcátku Dalgliesh uviděl, e má rozířené zorničky a e se mu lesknou oči. Trojúhelníková jizva nad pravým okem, běně téměř neznatelná, se prohloubila a ztmavla. Kůe na spánku nad ní se zachvívala naléhavým rytmem tepu. Sklouzl očima na rychloměr, jeli přes stovku, ale mercedes, krásně ovladatelný, se silnice drel snadno. Náhle cesta zahýbala, vyhoupli se na kopeček a na chvíli zahlédli vě. Rozbitými tabulkami v úzkých oknech pod kopulí vyráely jako miniaturní výstřely z kanónu oblaky edavého kouře. Vesele se převalovaly nad ostrohem, dokud je vítr neroztrhal na cáry jako mračnou prachovku. Budilo to absurdní a malebný dojem čehosi nekodného jako dětská hra. Potom cesta znovu klesla a vě zmizela z dohledu.

Pobření cestu, irokou tak pro jedno auto, přetínala směrem k moři zídka z navrených kamenů. Julius jel popaměti. Strhl řízení doleva, ne si Dalgliesh vůbec stačil vimnout úzké kvíry, sice bez branky, ale dosud ohraničené dvěma shnilými sloupky. Auto se s nárazem zastavilo v hluboké výduti vpravo od vchodu. Daigliesh popadl pytle a hůl, Julius kotě. Takto komicky obtíeni se rozběhli přes ostroh.

Julius měl pravdu; byla to nejrychlejí cesta. Jene tu vzdálenost museli uběhnout po svých. I kdyby byl ochoten přes tuhle hrbolatou, kamením posetou plochu přejet autem, nelo by to. Přes ostroh se kříem kráem táhly kamenné zídky, nízké, e je bylo mono přeskočit, a se spoustou mezer, z nich ovem ádná nebyla dost iroká, aby jí mohlo projet auto. Jednu chvíli se zdálo, e se vě vzdaluje a e ji od nich dělí nespočetné překáky sesutého kamení. Pak se náhle vynořila před nimi.

Z pootevřených dveří se mocně valil tiplavý kouř, jako kdy hoří vlhké dříví. Dalgliesh dveře kopnutím otevřel a uskočil před valícími se oblaky dýmu. Ozval se náhlý praskot a po Dalglieshovi vylehl plamenný jazyk. Holí začal vyhrabávat ven hořící trosky, některé z těch věcí lo jetě rozeznat  dlouhá stébla suché trávy a sena, konce provazů, cosi, co vypadalo jako zbytky starého křesla  haraburdí se tu hromadilo po léta, kdy byl ostroh jetě volně přístupný a nezamčená černá vě slouila za přístřeí pastýřům a vandrákům. Kdy vyhraboval páchnoucí zbytky ze dveří, slyel, jak je za jeho zády Julius zběsile udusává. Tráva kolem chytila a do stran se jako rudé jazyky plazily plamínky.

Jakmile bylo zádveří volné, vpadl Julius dovnitř a doutnající zbytky sena a trávy udusával pytli. Dalgliesh viděl jeho siluetu obestřenou dýmem, jak se otřásá kalem a kymácí se. Bez pardonu ho popadl a vytáhl ven.

Drte se zpátky, dokud to nevyčistím. Nechci se vláčet s dvěma místo s jedním.

Ale on je tam! Vím, e tam je. Musí tam být. Kristepane! Ten ílenec!

Poslední doutnající chomáč trávy byl venku ze dveří. Julius Dalglieshe odstrčil a vyběhl po kamenném schoditi, které se vinulo podél stěn. Dalgliesh stoupal za ním. Dřevěné dveře do místnosti v mezipatře byly rozevřené. Okno tu nebylo, v kouřem nasycené tmě vak rozeznali u protějí stěny schoulenou pytlovitou postavu. Přes hlavu měla staenou kapuci a choulila se do záhybů mniské kutny jako lidská troska chránící se před chladem. Juliovy horečnaté ruce se zapletly do záhybů. Dalgliesh zaslechl, jak kleje. Za pár vteřin měl Anstey ruce volné a Dalgliesh s Courtem ho společně vlekli ke dveřím, s námahou podpírali netečné tělo kadý z jedné strany a snáeli ho po úzkých schodech na čerstvý vzduch.

Venku ho poloili na břicho do trávy. Dalgliesh poklekl, chystal se ho obrátit a začít s umělým dýcháním. Anstey vak pomalu roztáhl obě pae a leel teď v poněkud teatrální a mírně rouhavé poloze. Dalglieshovi se ulevilo, e nebude muset tisknout rty na Ansteyho ústa, a vstal. Anstey pokrčil kolena a začal křečovitě a zajíkavě kalat. Otočil hlavu na stranu, tváří spočívala na zemi. Vlhká ústa, z nich nápor kale vypuzoval sliny a hlen, vypadala, jako by s hladovou chtivostí vysávala trávu. Dalgliesh s Courtem poklekli a nadzvedli ho. Slabě zaeptal:

Nic mi není. Nic mi není.

Dalgliesh se zeptal:

Auto máme na pobření cestě. Myslíte, e byste tam doel?

Ano. Nic mi není, opravdu. Nic mi není.

Není proč spěchat. Raději si chvíli odpočiňte a pak vyrazíme.

Opřeli ho o jeden z větích balvanů. Seděl tam poněkud stranou od nich, stále jetě ho přepadaly záchvaty kale, a díval se směrem k moři. Julius neklidně přecházel po okraji útesu, jako by ho čekání uíralo. Smrad z poáru se po větru vzdaloval ze zčernalého ostrohu jako poslední vlny ustupujícího moru.

Po pěti minutách Dalgliesh zavolal:

Tak dáme se do toho?

Mlčky Ansteyho zvedli a cestou přes ostroh ho podpírali mezi sebou.

( II )

Cestou na Toyton Grange nikdo nepromluvil. Přední část domu vypadala jako vdy oputěně, v hale s mozaikovou podlahou bylo prázdno a nepřirozeně ticho. Uím Dorothy Moxonové vak pravděpodobně neuel zvuk přijídějícího vozu, slyela ho z ordinace v přední části domu. Téměř okamitě se objevila nahoře na schoditi.

Co se stalo?

Julius počkal, a sejde dolů, a tie řekl:

Nic se neděje. Wilfredovi se podařilo zapálit černou vě a zůstat uvnitř. Zraněný není, jenom je trochu v oku. Kouř jeho plicím moc neprospěl.

Dívala se vyčítavě z Dalglieshe na Courta, jako by to byla jejich vina, pak vzala sveřepě mateřským ochranným gestem Ansteyho kolem ramen a jemně ho vedla nahoru po schodech, do ucha mu přitom monotónně drmolila výčitky a povzbudivá slůvka, a to Dalglieshovi připadalo jako projevy lásky. Viml si, e Anstey má teď větí potíe s chůzí ne na ostrohu a e stoupají velice zvolna. Kdy ovem Julius přispěchal na pomoc, Dorothy ho zastavila pohledem a přinutila ho, aby se stáhl. S námahou dovedla Ansteyho do těsné bílé lonice v zadní části domu a pomohla mu ulehnout na úzkou postel. Dalgliesh si v duchu bryskně provedl inventuru pokoje. Lonice vypadala tak, jak očekával. Stolek s idlí umístěný pod oknem, odkud byl výhled na zadní dvůr; dobře zásobená knihovna; koberec; nad postelí kricifix; noční stolek s jednoduchou lampou a karafou na vodu. Kdy se ovem Wilfred svalil na postel, silná matrace se pod ním vláčně prohnula. Ručník zavěený vedle umyvadla vyhlíel poitkářsky jemně. Předloka u postele sice nijak nápaditá nebyla, ale měla daleko k ochozenému tepichu. upan s kapucí z bílého froté, jen visel za dveřmi, budil sice dojem prostoty a asketické, Dalgliesh vak nepochyboval, e je na dotek příjemně měkký. Ta místnost se snad podobala mniské cele, ovem nepostrádala nic z nezbytného pohodlí.

Wilfred otevřel oči a svůj modravý pohled upřel na Dorothy Moxonovou. Zajímavé, pomyslel si Dalgliesh, jak dokáe v jediném pohledu spojit pokoru s autoritativností. Vztáhl k ní adonící ruku.

Dot, miláčku, chtěl bych mluvit s Juliem a Adamem. Jen na chvíli. Byla bys tak hodná?

Otevřela ústa, opět je sklapla a beze slova odkráčela. Přirazila za sebou dveře. Wilfred znovu zavřel oči a zdálo se, e se v mysli odpoutává od místa, kde se nacházel. Julius si prohlíel ruce. Pravou dlaň měl zarudlou a oteklou a na bříku palce se mu udělal plyskýř. S náznakem údivu řekl:

Je to hloupé. Spálil jsem si ruku. Vůbec jsem to necítil. A teď to začíná bolet jako čert.

Dalgliesh poznamenal:

Měl jste říct slečně Moxonové, aby vám to obvázala. A moná by se na to měl podívat i Hewson.

Julius vylovil z kapsy sloený kapesník, v umyvadle ho namočil do studené vody a neodborně si ho omotal kolem ruky.

Prohlásil:

To počká.

Zjitění, e má bolesti, mu, jak se zdá, zkazilo náladu. Postavil se nad Wilfreda a podráděně řekl:

Doufám, e teď, kdy ti někdo zjevně ukládal o ivot a sakra se mu to málem povedlo, u konečně dostane rozum a pole pro policii.

Wilfred zavrtěl hlavou.

Nemám, co bych jim řekl. el jsem do černé věe, protoe jsem si potřeboval v klidu něco promyslet. Je to jediné místo, kde můu být úplně sám. Zapálil jsem si. Ví, jak vichni nadáváte na tu mou starou smradlavou dýmku. Vzpomínám si, e ne jsem el nahoru, tak jsem ji vyklepal o zeď. Musela jetě hořet. To seno a sláma by chytily okamitě.

Julius se zasmuil:

Taky e chytily. A co venkovní dveře? Předpokládám, es je za sebou zapomněl zamknout přes vechen ten kravál, co dělává, aby se vě nenechávala otevřená. Jste tu na Toyton Grange parádně nezodpovědná paká! Lerner zapomene zkontrolovat brzdy u vozíku a Holroyd přepadne přes útes. Ty si vyklepe fajfku na podlahu vystlanou suchou hořlavou slámou, nechá dveře dokořán, aby byl dobrý tah, a skoro se usmaí.

Anstey namítl:

Budu raději věřit, e se to stalo právě takto.

Dalgliesh rychle podotkl:

Jistě existuje i náhradní klíč od věe. Kam ho ukládáte?

Wilfred otevřel oči a hleděl před sebe do prázdna, jako by se od tohoto kříového výslechu trpělivě odpoutával. Visí v kanceláři na hřebíku mezi ostatními klíči. Býval to Michaelův klíč, vzal jsem si ho sem zpátky po jeho smrti.

A vichni vědí, kde visí?

Domnívám se, e ano. Máme tam vechny klíče a klíč od věe vypadá jinak ne ostatní.

Kolik lidí na Toyton Grange vědělo, e se dnes odpoledne chystáte do věe?

Vichni. Řekl jsem jim to po modlitbách. Vdycky jim o svých plánech říkám. Musí vědět, kde mě v případě potřeby najdou. Byli u toho vichni kromě Maggie a Millicent. Ale to, co tu naznačujete, je prostě směné.

Myslíte? zeptal se Dalgliesh.

Ne se stačil pohnout, vyklouzl Julius, který stál blí ke dveřím, ven. Tie čekali. Po dvou minutách byl zpátky. S neradostným zadostiučiněním řekl:

V kanceláři nikdo není a klíč je taky pryč. To znamená, e a ho vzal kdokoli, neměl jetě kdy vrátit ho na místo. Náhodou jsem cestou zpátky zael za Dot. Je na čekané v tom svém chirurgickém doupěti a sterilizuje si nádobíčko na větí operaci. Bylo to, jako kdybych stanul tváří v tvář harpyji zahalené v oblacích dýmu. Nicméně nerada prohlásila, e byla v kanceláři celou tu dobu od dvou odpoledne a odela jen asi tak na pět minut, ne jsme přili. Nemohla si vzpomenout, jestli byl klíč od věe na místě. Nevímala si toho. Bohuel jsem ji poděsil, Wilfrede, ale vypadá to, e bude třeba srovnat si fakta.

Dalgliesh si sice myslel, e fakta si mohli ujasnit i bez přímého dotazování, ale začínat s diskrétnějím pátráním bylo u pozdě a on neměl v ádném případě ani chu, ani aludek se do něčeho takového poutět. Nehodlal proti Juliovu entuziastickému amatérismu stavět poadavky skutečného detektivního postupu, navzdory tomu se vak zeptal:

Nezmiňovala se slečna Moxonová o tom, e by do kanceláře v době, kdy tam byla, někdo přiel? Mohl se pokusit vrátit klíč na místo.

Podle ní to dnes v kanceláři vypadalo  zcela netradičně  jako na nádraí. Po druhé hodině tam zajel Henry a po chvíli zase odjel. Bez vysvětleni. Millicent tam zaskočila asi před půl hodinou, kdy se, jak říkala, sháněla po tobě, Wilfrede. O chvíli později přiel Dennis vyhledat si v telefonním seznamu blíe neurčené číslo. Maggie se tam objevila těsně před námi. Opět bez vysvětlení. Sice tam nezůstala, ale zeptala se Dot, jestli neviděla Erika. Jediné, co lze z toho veho vyvodit, je, e v kritickém čase nemohl být na ostrohu Henry. My samosebou víme, e on tam nebyl. A u zaloil oheň kdokoli, jistě měl naprosto zdravé nohy.

Jako on nebo kdokoli jiný, myslel si Dalgliesh.

Znovu se obrátil k mlčenlivé postavě na posteli:

Neviděl jste někoho, kdy jste byl ve věi, buď před tím, nebo potom, co začalo hořet?

Wilfred odpověděl a po chvíli.

Myslím, e viděl.

Pohlédl do tváře Juliovi a chvatně pokračoval:

Ano, jsem si jist, e jsem někoho viděl, ale jenom krátce. Kdy začalo hořet, seděl jsem u jiního okna, u toho s výhledem na moře. Ucítil jsem kouř a seel jsem dolů do místnosti v mezipatře. Otevřel jsem dveře do přízemí věe a uviděl doutnající seno a jak z něho náhle vylehl plamen. Byl bych se v tu chvíli jetě mohl dostat ven, ale zmocnila se mě panika. Ohně se děsím. Nejde o racionální strach. Je to mnohem hlubí. Asi byste řekli, e jde o fobii. V kadém případě jsem se potupně vykrábal do horní místnosti a začal pobíhat od okna k oknu a beznadějně hledat pomoc. A tehdy jsem zahlédl  pokud to nebyla halucinace , jak kolem té haldy balvanů na jihozápad od věe mizí postava v hnědé kutně.

Julius ho doplnil:

Odkud mohl uniknout, ani jsi ho zpozoroval, bud k silnici, nebo po útesu dolů na plá. Ovem za předpokladu, e byl dost pohyblivý, aby zvládl sestup po pěině. Co to bylo za postavu, mu, nebo ena?

Prostě postava. Jenom jsem ji zahlédl. Křičel jsem, ale vítr foukal proti mně a ten člověk mě prostě neslyel. Ani mě nenapadlo, e by to mohla být ena.

Tak, a teď přemýlej. Kapuci měla ta postava na hlavě?

Ano, to měla.

A odpoledne, kdy bylo teplo! Přeber si to sám, Wilfrede. Náhodou v kanceláři visí tři hnědé kutny. Prohmatal jsem jim kapsy, jestli v nich není klíč. Proto jsem si jich viml. Tři kutny. Kolik jich máte celkem?

Těch lehčích na léto je osm. Vdycky je odkládáme v kanceláři. Moje má trochu jiné knoflíky, ale jinak je pouíváme společně. Vlastně nám moc nezáleí na tom, kterou z nich si oblečeme.

Ty má svou na sobě; Dennis a Philby asi mají svoje kutny na sobě taky. To znamená, e dvě chybí.

Jednu si moná oblékl Eric, občas to dělá. A Helena přes sebe občas také jednu přehodí, kdy je chladno. Matně si vzpomínám, e jedna je na správce v krejčovské dílně. A jedna tuím chyběla jetě dřív, ne zemřel Michael, ale jist si tím nejsem. Mohla se zase objevit. Vlastně je moc nekontrolujeme.

Julius to shrnul:

Take je prakticky nemoné zjistit, jestli nějaká chybí. Myslím, Dalglieshi, e bychom je teď měli prověřit. Pokud jetě nestačila dát klíč zpátky na místo, má pravděpodobně kutnu stále u sebe.

Dalgliesh namítl: Nemáme důkaz, e to byla ena. A proč se upínat na kutnu? Ta se dá na Toyton Grange odhodit kdekoli, ani to vzbudí podezření.

Anstey se na posteli zvedl a kupodivu důrazně řekl: Ne, Julie, já to zakazuju. Nedovolím vyslýchat a prověřovat lidi. Byla to nehoda.

Julius, který, jak se zdálo, vychutnával roli vrchního inspektora, pravil:

Fajn. Byla to nehoda. Zapomněl jsi zamknout dveře. Vyklepal sis dýmku, ne vyhasla, a sláma začala doutnat. Postava, kterou jsi viděl, byl někdo z Toyton Grange, kdo si na ostroh vyel na nevinnou procházku, na tuhle roční dobu byl sice poněkud navlečený a tak zaujatý krásami přírody, e ani neslyel, nebo neslyela, jak volá, necítil oheň ani si neviml kouře. Co se stalo pak?

Myslí poté, co jsem zahlédl tu postavu? Nic. Uvědomoval jsem si samozřejmě, e se nemůu dostat ven oknem, a znovu jsem slezl dolů do střední místnosti. Otevřel jsem dveře do přízemí. Poslední, co si pamatuji, byl příval kouře a souvislý pás plamenů. Kouř mě dusil. Plameny jako by mi vypalovaly oči. Ani jsem neměl kdy znovu za sebou zavřít dveře a pak mě to přemohlo. Měl jsem oboje dveře neprodyně uzavřít a počkat. Ale kdy člověk propadne panice, není lehké zachovat si rozvahu. Dalgliesh se zeptal:

Kolik lidí tu ví, e máte abnormální strach z ohně?

Řekl bych, e jakési podezření má větina z nich. Moná nevědí, jak obsesívní a osobní ten strach je, ale vědí, e mě oheň znepokojuje. Vyaduju, aby vichni pacienti spali v přízemí. Vdycky mi dělal starosti pokoj pro nemocné a nechtěl jsem, aby měl Henry pokoj v patře. Jene v hlavní části domu někdo spát musí a také musíme mít nemocenský pokoj poblí ordinace a pokoje sester, kdyby se v noci něco nenadálého přihodilo. Obávat se v takovém domě ohně je rozumné a prozíravé. Prozíravost ovem nemá s hrůzou, kterou při pohledu na oheň cítím, nic společného.

Zvedl si ruku k očím a bylo vidět, e se roztřásl. Julius pozoroval otřásající se tělo s téměř klinickým zaujetím.

Dalgliesh věcně poznamenal:

Přivedu slečnu Moxonovou.

Ani se nestihl otočit ke dveřím, kdy za ním bleskově vystřelila Ansteyho protestující ruka. Vimli si, e třas ustal. S pohledem na Julia řekl:

Myslí si, e práce, kterou tu dělám, má smysl?

Dalglieshe zajímalo, zda si Anstey také viml, e Julius zlomek vteřiny váhal, ne nakonec s klidem a vyrovnaně pronesl:

Jistě.

Neříká to, jenom abys mě utěil, myslí to doopravdy?

Jinak bych to neříkal.

Samozřejmě, promiň mi to. A souhlasí, e práce je důleitějí ne člověk?

To je sloitějí. Souhlasil bych, e práce a člověk jsou jedno.

Tady ne. Tenhle domov je u zavedený. Mohl by fungovat i beze mne, kdyby bylo třeba.

To by mohl, kdy bude patřičně zajitěný a kdy sem obecní úřady nepřestanou posílat smluvní pacienty. Jene bude-li se chovat rozumně, a ne jako váhavý hrdina z televizní inscenace třetího řádu, nebude nutné, aby fungoval bez tebe. Tohle se k tobě, Wilfrede, nehodí.

Snaím se uvaovat rozumně a na statečného si nehraju. Fyzickou zdatností sice neoplývám. Lituju, e tuhle ctnost nemám. Vy dva ji máte  ne, nehádej se. Vím to a závidím vám. Ale v této situaci odvahu nepotřebuju. Chápej, e nemůu dopustit, abych uvěřil, e se mě někdo doopravdy snaí zabít. Obrátil se k Dalglieshovi.

Vysvětlete mu to, Adame. Vy jistě víte, kam mířím.

Dalgliesh byl opatrný:

Dalo by se namítat, e ádný z oněch dvou pokusů nebyl závaný. To naříznuté horolezecké lano? To není příli spolehlivá metoda a větina lidí tu musí vědět, e byste s výstupem nezačal, dokud byste nezkontroloval výstroj, a e byste jistě nelezl sám. A to představení dnes odpoledne? Kdybyste zavřel oboje dveře a zůstal v horní místnosti, byl byste pravděpodobně zcela v bezpečí; bylo by vám moná poněkud nepříjemně horko, ale skutečné nebezpečí by vám nehrozilo. Oheň by začas dohořel sám od sebe. Měl jste namále jen proto, e jste otevřel spojovací dveře a pořádně se nadýchal kouře.

Julius řekl:

Ale co kdyby tráva hořela prudčeji a plameny dosáhly a k dřevěné podlaze prvního poschodí? Celý střed věe by ve vteřině chytil; a oheň by musel zachvátit i horní patro. Kdyby se to stalo, nic by tě nezachránilo. Obrátil se k Dalglieshovi:

Mám pravdu?

Je to pravděpodobné. Proto byste měl uvědomit policii. Autora kanadských ertíků, který takto riskuje, musíte brát váně. A přítě by nemusel být po ruce nikdo, kdo by vás zachránil.

Nemyslím si, e bude nějaké přítě. Myslím, e vím, kdo to byl. Nejsem ve skutečnosti takový blázen, jak vypadám. Dám si pozor, slibuji. Něco mi říká, e člověk, který to způsobil, s námi u dlouho nebude.

Julius poznamenal:

Nejsi nesmrtelný, Wilfrede.

To vím, a mohu se mýlit. Tak si říkám, e je čas, abych promluvil s Ridgewellovou nadací. Plukovník je teď za mořem, jel na inspekci svých domovů v Indii, ale má se vrátit osmnáctého. Správní rada by ode mě chtěla odpověď do konce října. Je to otázka soustředění kapitálu pro budoucí rozvoj. Nepřevedl bych Domov na ně, pokud s tím nebude větina rodiny souhlasit. Navrhnu svolat rodinnou radu. Ale jestli mě chce někdo zastrait, abych poruil slib, pak se postarám o to, aby mou práci nebylo moné zničit, a budu naivu, nebo po smrti. Julius řekl:

Předá-li celý majetek Ridgewellově nadaci, Millicent z toho ádnou radost mít nebude.

Wilfredův obličej ztvrdl v zarputilou masku. Dalgliesh se zájmem pozoroval, jak se mu mění rysy. Dříve mírné oči vrhly nesmlouvavý skelný pohled, jako by odmítaly vidět, ústa ztuhla do nekompromisní křivky. Výsledný výraz přesto prozrazoval nedůtklivou slabost.

Millicent mi svůj podíl odprodala zcela dobrovolně a za spravedlivý odhad. Nemá rozumný důvod si stěovat. Kdy mě odsud vyenou, práce bude pokračovat. Co se stane se mnou, není důleité.

Usmál se na Julia.

Vím, e nejsi věřící, a tak ti najdu jinou autoritu. Co takový Shakespeare? ,Buď hotov k smrti, a ivot i smrt pak o to budou sladí. 

Julius Court se zadíval na Dalglieshe, jejich pohledy se setkaly Wilfredovi nad hlavou. Simultánně vyslanou zprávu oba naráz pochopili. Julius stěí ovládl rty. Nakonec sue konstatoval:

Dalgliesh je prý v rekonvalescenci. Z té námahy při tvé záchraně musí být prakticky totálně vyčerpaný. Já moná vypadám zdravě, ale zato potřebuju energii, abych se mohl pachtit za svými osobními poitky. Jestli ses tedy rozhodl, e do konce měsíce předá Toyton Ridgewellově nadaci, pokus se být alespoň přítí tři týdny hotov k ivotu, a buď hodnej kluk.

( III )

Kdy vyli z pokoje, Dalgliesh se zeptal:

Myslíte si, e je opravdu v nebezpečí?

Nevím. Zdá se, e dnes odpoledne to dolo dál, ne někdo zamýlel. S přátelským posměchem dodal:

Ten starej vejtaha! Hotov k smrti! U jsem si myslel, e vytáhne Hamleta a bude nám kázat, e být hotov je, oč tu běí. Jedna věc je ovem jistá, ne? Nepředvádí ádné divadýlko odvahy. Buď nevěří, e po něm jde někdo z Toyton Grange, nebo si myslí, e protivníka zná, a je si jist, e se s ním, nebo s ní, dokáe vypořádat. Nebo, samozřejmě, ten oheň zapálil sám. Počkejte, a mi zaváou ruku, a pojďte ke mně na skleničku. Vypadáte, e by vám přila vhod.

Jene Dalgliesh měl povinnosti. Nechal Julia i s jeho výřečností a obavami napospas Dorothy Moxonové a odeel do Hope Cottage pro svítilnu. Měl ízeň, ale nebyl čas, a tak se jen napil vody z kohoutku. Ne odcházel, otevřel sice v domku vechna okna, ale v obývacím pokoji, izolovaném silnými kamennými stěnami, se stále drelo stejné horko a dusno jako toho dne, kdy přijel. Jak zavíral dveře, zhoupla se proti němu klerika otce Baddeleyho a do nosu ho znovu uhodil zatuchlý, mdle církevní puch. Háčkované potahy opěradla a postranních opěrek křesla byly oletěné a ohlazené v místech, kde se jich otec Baddeley dotýkal hlavou a rukama. Cosi z něho tu stále jetě přebývalo, ulpívalo to tu, třebae Dalgliesh jeho přítomnost pocioval u méně zřetelně. Komunikace vak nebyla moná. Kdyby chtěl, aby mu otec Baddeley přispěl radou, musel by zabrousit na povědomé, ale nezvyklé stezky, a k tomu  jak se domníval  u ztratil právo.

Bylo a k smíchu, jak se cítil unavený. Kdy pil studenou, trochu nakyslou vodu, uvědomoval si jasněji, jak veliká únava na něho padla. Představa, e nahoře v poschodí je úzká postel a e by se mohl natáhnout na její tvrdou matraci, byla téměř neodolatelná. Směné, jak ho ta relativně malá námaha dokázala vyčerpat. Udělalo se mu nesnesitelně horko. Přejel si dlaní po čele a na prstech ucítil lepkavý studený pot. Měl očividně horečku. V nemocnici ho koneckonců upozorňovali, e by se mohla objevit. Pocítil nával vzteku na doktory, na Wilfreda Ansteyho, na sebe sama.

Bylo by snadné sbalit si teď svých pět vestek a vrátit se do Londýna. V queenhytheském bytě nad Temí by byl v klidu a bez starostí. Známí by měli za to, e je jetě v Dorsetu, a nechali by ho na pokoji. Mohl by Ansteymu napsat vzkaz, sebrat se a ihned odjet, celá krajina na západ odtud mu byla otevřená. Existovaly stovky lepích míst k rekonvalescenci ne tahle klaustrofobická, do sebe zahleděná komunita, holdující sebenaplnění a lásce skrze utrpení, kde si lidé navzájem posílají nechutné anonymy, provádějí si dětinsky zlomyslné ertíky nebo se unaveni čekáním na smrt vrhají do nicoty. Nic ho na Toyton Grange nedrelo; sám sebe o tom umíněně přesvědčoval, kdy stál s hlavou opřenou o čtvereček chladivého skla nad dřezem, který otec Baddeley zjevně uíval jako zrcátko při holení. Jistě to byl nějaký groteskní následek jeho choroby, co způsobovalo, e byl naprosto nerozhodný a zároveň se umíněně zdráhal odejít. Na člověka, který se u pevně rozhodl, e se nikdy nevrátí k detektivní práci, se a příli podobal mui zcela propadlému své profesi.

Vyel z domku a začal se plahočit nahoru na útes, cestou nikoho nepotkal. Na ostrohu bylo dosud jasno, světlo náhle, téměř okamitě zintenzívněla, jak se to přiházívá na podzim před západem slunce. Poltářky mechu na zbytcích zídek byly jasně zelené, a z toho přecházel zrak. Jednotlivé květiny zářily jako brouené drahokamy a jejich obrazy se chvěly v mírně se pohybujícím vzduchu. Kdy konečně doel a k věi, blýskala se jako eben a zdálo se, e se ve slunečním světle zachvívá. Měl pocit, e kdyby se jí dotkl, vě se zapotácí a rozplyne. Její stín se přes ostroh táhl jako varovný prst.

Jeliko bylo dosud světlo, začal s pátráním venku. Svítilna bude potřebnějí a uvnitř ve věi. Ohořelá tráva a zčernalé zbytky se povalovaly u vchodu v ledabylých hromádkách. Větřík, který tu na vrcholu ostrohu nikdy neutichal, nepřestával na kupky útočit a uvolněná stébla u zanesl téměř k samému okraji útesu. Dalgliesh začal podrobně zkoumat půdu kolem stěn, pak se ve stále se roziřujících kruzích od věe vzdaloval. Dokud se nedostal k shluku balvanů asi padesát metrů na jihozápad, nenael nic. Bylo to podivné seskupení, spí umělý výtvor ne dílo přírody, jako by stavitel věe dopravil na stavenitě dvakrát víc kamení, ne bylo třeba, a pro zábavu zbylý materiál naaranoval do podoby miniaturního pohoří. Kameny vytvářely protáhlý půlkruh, dlouhý asi čtyřicet metrů, vrcholky vysoké dva a dva a půl metru navzájem propojovaly zaoblenějí vyvýeniny. Byla to příhodná skrý pro člověka, který chtěl nepozorovaně uniknout bud na pěinu k útesu, nebo přes prudce klesající pláň na severozápad k zhruba dvousetmetrovému úseku silnice.

A právě tady, za jedním z větích balvanů, Dalgliesh nael, co hledal, lehkou hnědou mniskou kutnu. Byla těsně svinutá a vecpaná do kvíry mezi dvěma meními kameny. Nic dalího se tu nedalo vypátrat, ve vyprahlé trávě nebyly patrné ádné lápoty ani se tu nikde nepovalovala plechovka páchnoucí po petroleji. Čekal, e takovou plechovku najde. Kdyby někdo oheň pořádně podpálil, tráva i seno v přízemí věe by hořely rychle, pochyboval vak o tom, e by se dalo spoléhat jen na odhozenou zápalku.

Kutnu si vsunul pod pai. Kdyby se tu vyetřovala vrada, ohledali by kutnu v soudní laboratoři a pátrali by po stopách tkanin, prachu, po petroleji, po jakékoli biologické nebo chemické souvislosti s někým z Toyton Grange. O vyetřování vrady ovem nelo, dokonce ani o ádné úřední vyetřování. I kdyby se vlákna nalezená na kutně shodovala s vlákny koile, kalhot, saka nebo třeba dámských atů některého obyvatele Toyton Grange, co by to dokazovalo? Vdy právo halit se do téhle kuriózní Wilfredovy představy o pracovní uniformě měl z jeho pomocníků kdokoli. Skutečnost, e kutna byla odhozena a e byla odhozena právě na tomto místě, napovídala, e ten, kdo si ji oblékl, dal pravděpodobně přednost únikové cestě dolů po útesu před únikem směrem k silnici; proč by se jinak neměl dál spoléhat na převlek? Pokud to ovem nebyla ena, a navíc ena, která se takto běně neoblékala. Kdyby ji krátce po poáru náhodou někdo na ostrohu spatřil, kutna by ji usvědčila. Ale nikdo, ani mu, ani ena, by si kutnu nenechal na sobě při sestupu po stezce dolů k moři. Byla to nejrychlejí a zároveň i nejobtínějí trasa a kutna by se během sestupu nebezpečně pletla mezi nohy. A jistě by po tak namáhavém lezení dolů na plá na sobě nesla výmluvné stopy písčité zeminy nebo zelené skvrny od mořských řas uchycených na skalách. Ale moná to bylo nastraeno tak, aby právě téhle verzi uvěřil. Byla kutna, stejně jako dopis pro otce Baddeleyho, úmyslně narafičena jen proto, aby ji on objevil? Byla přece přesně na místě, kde mohl očekávat, e ji najde. A proč se jí koneckonců vůbec zbavovat? Takto stočená přece nebyla břemenem, které by nebylo moné po té kluzké stezce k moři snést.

Dveře do věe byly dosud pootevřené. Uvnitř se jetě drel pach spáleniny, avak nyní v nastávajícím chladu podvečera působil příjemněji, jako vůně vypalované trávy navozující náladu podzimu. Dolní část provazového zábradlí uhořela a z elezných kruhů visely jen oehnuté a potrhané cáry.

Rozsvítil baterku a začal systematicky pátrat mezi zčernalými stébly shořelé slámy. Nael ji za pár minut, rozbitou, černou od sazí a bez víčka  plechovku, která snad původně byla od kakaa. Přičichl k ní. Snad se mu jen zdálo, e v ní zůstala jetě kapka petroleje.

Vystoupil opatrně po kamenných schodech a přidroval se očouzené zdi. V místností v mezipatře nenael nic a rád z té tmavé tísnivé cely bez oken vyplhal do horního pokoje. Rozdíl mezi oběma místnostmi přímo bil do oči. Místnůstka byla plná světla. Byla asi jen dva metry iroká a klenutý ebrovaný strop jí dodával okouzlující, enskou a mírně formální atmosféru, čtyři z osmi oken vedoucích do vech světových stran nebyla zasklená a dovnitř jimi proudil svěí vzduch s vůní moře. Pokoj byl maličký, a to jen zdůrazňovalo výku věe. Dalgliesh měl pocit, e vězí v ozdobné slánce zavěené mezi mořem a oblohou. Bylo absolutní ticho, dokonalý klid. Neslyel nic ne tikot svých hodinek a neutuchající kolébavé vzdouvání moře. Uvaoval, proč viktoriánský sebetrýznitel Wilfred Anstey nedal o svém zoufalství znamení z jednoho z těchto oken. Snad jeho vůli vytrvat zlomila po čase muka hladu a ízně, ale to u starý pán natolik zeslábl, e nebyl s to vystoupit po schodech. Jisté bylo, e nic z jeho smrtelné hrůzy a zoufalství do tohoto světlem naplněného hnízda neproniklo. Dalgliesh vyhlédl z jiního okna, na zvlněné mořské hladině se rýsovaly azurové a purpurové vrstvy a na obzoru utkvěl rudý trojúhelník plachty. Ostatní okna nabízela panoramatický pohled na celý sluncem ozářený ostroh; z Toyton Grange a shluku přilehlých domků, které leely v údolí, byl vidět jen komín zámečku. Dalgliesh si viml, e není vidět ani čtverec mechem porostlého trávníku, kde stál Holroydův vozík, ne jím poslední křečovitý pohyb pohnul vstříc záhubě, ani úzký úvoz, kudy se vinula stezka. A se toho osudného odpoledne stalo cokoliv, z černé věe to nikdo pozorovat nemohl.

Pokoj byl zařízen jednodue. U okna s výhledem na moře stál dřevěný stůl s idlí, byla tu dobová skříň, rákosový koberec na podlaze, uprostřed pokoje staromódní zahradní křesílko, na stěně visel dřevěný kří. Dveře skříně byly pootevřené a v zámku trčel klíč. Uvnitř nael Dalgliesh nechutnou sbírku pornografických paperbacků. I kdy bral v úvahu přirozený lidský sklon dívat se na sexuální vkus ostatních svrchu  sklon, proti němu, jak připoutěl, nebyl imunní ani on sám  tohle opravdu nebyla pornografie, po ní by on sáhl. Byla to ubohá a dojemná knihovnička flagelantství, lechtivých příběhů a oplzlostí, jaká podle něj nebyla s to probudit jinou emoci ne mírné znechucení a totální nudu. Byl tu pravda i Milenec lady Chatterleyové  román, který byl podle Dalglieshova názoru přeceňován coby krásná literatura, zato na pornografii dost krotký , zbytek knihovničky vak u nesplňoval vůbec ádná kritéria. I po více ne dvacetileté přestávce bylo zatěko uvěřit, e by si tenhle alostný brak oblíbil ten jemný a vybíravý estét otec Baddeley. A kdyby přece, proč by nechával skříň otevřenou nebo klíč na místě, kde ho mohl najít Wilfred? Z toho jasně vyplývalo, e knihy patří Ansteymu, a e ne ucítil oheň, stihl skříň jen otevřít. V panice pak zapomněl dát důkazy své utajované váně znovu pod zámek. Jakmile se sebere a naskytne se mu vhodná příleitost, pravděpodobně se ve spěchu a zmatku vrátí zamést stopy. Je-li tomu tak, dokazuje to jednu věc: Anstey poár nezaloil.

Dalgliesh nechal dvířka skříně otevřená přesně tak, jak je nael, a začal pečlivě zkoumat podlahu. Roho z čehosi, co připomínalo splétaný sisal, byla místy prochozená a pokrytá prachem. Z čar na povrchu a z polohy drobných vlákének tkaniva Dalgliesh vyvodil, e Anstey přesouval stůl od severního okna k jinímu. Nael také stopy dvou druhů tabákového popela, byly vak příli drobné, aby je mohl odebrat bez lupy a pinzety. Poněkud vpravo od jiního okna vak v mezerách rohoe nael něco, co se dalo identifikovat i pouhým okem. Byla to pouitá zápalka, stejná jako zápalky v bločku u postele otce Baddeleyho, a od konce a k zčernalé hlavičce byla roztřepená na pět prouků.

( IV )

Přední vchod Toyton Grange byl jako obvykle otevřený. Dalgliesh svině a tie stoupal po hlavním schoditi. Kdy přicházel k Wilfredovu pokoji, uslyel hovor. Z umu muských hlasů vyráel útočný a nabádavý hlas Dot Moxonové. Dalgliesh veel bez klepání. Upřely se na něj tři páry očí  ostraitě, a měl dojem, e i s jakýmsi odporem. Wilfred stále leel nataen na posteli. Dennis Lerner se bleskově odvrátil a upřeně hleděl z okna, ale i tak si Dalgliesh stačil vimnout, e má obličej odulý, jako by brečel. Dot seděla na kraji postele netečně a bez hnutí jako matka u nemocného děcka. Jako by po něm Dalgliesh ádal jakési vysvětlení, Dennis zamumlal:

Wilfred mi právě řekl, co se stalo. Je to k nevíře.

Wilfred s tvrdohlavou zarputilosti, kterou jen zdůrazňoval, jak je spokojený, e se mu nevěří, dodal:

Stalo se to, a byla to neastná náhoda.

Dennis spustil: Jak můe

, ale Dalgliesh ho přeruil; poloil do nohou postele svinutou kutnu. Řekl:

Nael jsem ji mezi balvany u černé věe. Kdy ji předáte policii, můe jim to něco říct.

Na policii nepůjdu a zakazuju, aby to kdokoli  kdokoli!  udělal místo mě.

Dalgliesh klidně poznamenal:

Nedělejte si starosti; nemám v úmyslu obírat je o čas. Jestli tolik trváte na tom, aby policie zůstala stranou, s největí pravděpodobností by vás podezírali, e jste oheň zaloil sám. Zapálil jste to?

Wilfred bleskově ual jak Dalglieshův nedůvěřivý povzdech, tak i hněvný protest Dot Moxonové.

Ne, Dot. Je naprosto přirozené, e Adam Dalgliesh takto uvauje. Podezírat a být skeptický patří k jeho profesí. Upálit jsem se náhodou opravdu nepokouel. Jedna sebevrada v černé věi v rodině stačí. Ale mám za to, e vím, kdo oheň zaloil, a naloím s tou osobou, jak uznám za vhodné a kdy uznám za vhodné. Rodině se mezitím nebude nic říkat, nic. Jednou věcí si díkybohu můu být jistý, e v tom nikdo z nich nemá prsty. Kdy jsem se o tom teď přesvědčil, budu u vědět, co dělat. A nyní bych u byl rád, kdybyste byli tak laskaví a odeli



Dalgliesh nečekal, jestli poslechnou i ostatní. Spokojil se s poslední poznámkou ode dveří:

Pokud pomýlíte na soukromou pomstu, zapomeňte na to. Jestli nemůete nebo nechcete jednat v mezích zákona, pak nejednejte vůbec.

Anstey vykouzlil onen sladký úsměv, kterým dokázal dohnat člověka k zuřivosti.

Pomsta, komisaři? Pomsta? To slovo v naí filozofii zde na Toyton Grange nemá místa.

Kdy Dalgliesh znovu procházel halou, nikoho nezahlédl ani nezaslechl. Dům jako by byl jen prázdná skořápka. Po kratičkém rozmýlení rychle zamířil přes ostroh k Charity Cottage. Ostroh byl vylidněný, a na osamělou postavu, která sestupovala ze svahu směrem od útesu: byl to Julius a v obou rukách nesl cosi, co z dálky vypadalo jako láhve. Pozdvihl je nad hlavu a napůl bojovně a napůl oslavně mu pokynul. Dalgliesh zdvihl ruku na pozdrav, otočil se a vydal se po kamenitém chodníku k domku Hewsonových.

Dveře byly otevřené a zprvu nezaznamenal ádné známky ivota. Zaklepal, a kdy nedostal odpověď, vstoupil dovnitř. Charity Cottage, která stála osamoceně, byla větí ne ostatní domky. Kamenný obývací pokoj, do něho teď dvěma okny proudilo sluneční světlo, byla příjemně rozměrná místnost. Vypadalo to tam ovem nepořádně a neudrovaně a místnost svou rozháraností odráela nespokojenou a neklidnou povahu Maggie. Nejprve měl dojem, e se ani neobtěovala vybalit, aby dala najevo, e na tomhle místě nehodlá zůstat nadlouho. I těch pár kusů nábytku budilo dojem, e stojí na místech, kam je při stěhování podle libosti pohodili stěhováci. Před velkou televizí, která tvořila dominantu pokoje, spočívala umouněná pohovka. Svazky Erikovy hubené lékařské knihovničky byly naplocho nacpány do polic knihovny, v ní se mimo ně tísnila i směs nádobí, ozdobných předmětů, gramofonových desek a rozplácnutých bot. Lampě odpudivého tvaru scházelo stínidlo. O stěnu se malbou ke zdi opíraly dva obrazy, závěsné ňůry měly zauzlované a přetrhané. Uprostřed pokoje stál čtvercový stůl, povalovalo se na něm cosi, co vypadalo jako zbytky pozdního oběda: natrený sáček sucharů, z něho se vyvalily drobky, hrouda sýra na nakřáplém talířku, máslo vyhřezlé z umatěného obalu a láhev kečupu bez víčka a s oblemtaným hrdlem. Nad pozůstatky sloitě krouily dvě vypasené bzučící mouchy.

Z kuchyně sem doléhalo crčení vody a hukot karmy. Eric a Maggie umývali nádobí. Karma se znenadání vypnula a Dalgliesh uslyel hlas Maggie:

Se děsná slabota. Od vech se nechá vyuívat. A jestli oustá tu arogantní čubku  a nemysli si, mně je to naprosto volný , je to jenom proto, e jí nedokáe odříct. Ve skutečnosti ji nechce o nic víc ne mě.

Erikovou odpovědí bylo jakési hluboké zamumlání. Ozval se třesk nádobí. Pak Maggie vyvřískla:

Kristova noho, nemůe se tady přece schovávat na věčný časy. Kdy ses objevil ve pitále U Salvátora, nebylo to tak zlý, jak ses bál. Nikdo nic neřek.

Tentokrát byla Erikova odpověď naprosto srozumitelná:

Ani nic říkat nemuseli. Konečně, koho jsme potkali? Jenom toho konzultanta a úřednici z kartotéky. Ta o tom věděla moc dobře a dávala mi to patřičně znát. Tak by to bylo pořád, kdybych někdy sehnal nějaké místo. Lékař delikvent. Kadou pacientku, které jetě není estnáct, taktně zavedou k některému z kolegů, pro jistotu. Wilfred se mnou alespoň zachází jako s člověkem. Můu tu něčím přispět. Můu dělat svoje povolání.

Maggie se na něho skoro rozkřikla:

Ale jaký povolání, prokrista! Pak se jejich hlasy znovu ztratily v řevu karmy a v cákání vody. Kdy to přestalo, uslyel Dalgliesh znovu Maggie, mluvila nahlas a důrazně.

Dobře! Dobře! Dobře! Slíbila jsem, e to neřeknu a taky to neudělám. Ale jestli s tím bude pořád opruzovat, můu si to jetě rozmyslet.

Erikova odpověď zapadla, ale znělo to jako dlouhý mumlavý protest. Pak se znovu ozvala Maggie:

Fajn, a co kdybych to udělala? On nebyl blázen, to přece ví. Mohl se domyslet, e se něco děje. A co z toho? Je mrtvej, mrtvej, mrtvej.

Dalgliesh si náhle uvědomil, e tu stojí jako přimrazený a natahuje ui, jako by lo o úřední případ, jeho případ, a kadé pokradmu odposlechnuté slovo představovalo důleitou stopu. Popudilo ho to natolik, e se rázně přinutil k činu. Vrátil se několik kroků ke dveřím a zvedl ruku, uu chtěl znovu a hlasitěji zaklepat pěstí, kdy se z kuchyně vynořila Maggie s malým cínovým podnosem v rukách a s Erikem za zády. Rychle se vzpamatovala z údivu a spustila téměř věrohodný chechot.

Bóe, jen se mi nepokouejte namluvit, e Wilfred povolal sám Scotland Yard, aby mě skřípl. To nám panáček pěkně zpanikařil. Copak se, milánku, chystáte udělat, varovat mě, e cokoli řeknu, můe být pouito proti mně?

Ve dveřích se setmělo a veel Julius. Jistě přes ostroh běel, e je tu tak brzy, pomyslel si Dalgliesh. Proč ten spěch? Julius s těkým oddechováním postavil na stůl dvě láhve whisky.

Smírná obě.

To bych řekla! Maggie začala flirtovat. Rozjasněnýma očima pod těkými víčky těkala z Julia na Dalglieshe, jako by si nebyla jistá, komu dát přednost. Obrátila se na Dalglieshe:

Julius mě obvinil, e jsem se snaila Wilfreda zaiva usmait v černé věi. Vím, e to není ádná legrace. Co ovem neplatí o Juliovi, kdy si vezme do hlavy, e bude důleitý. Ale váně, je to nesmysl. Kdybych to chtěla svatýmu Wilfredovi spočítat, obela bych se bez vochomejtání kolem černý věe, co vy na to, milánku?

Zadrela smích a pohled, který vrhla na Julia, byl výhrůný i spiklenecký zároveň. ádnou odezvu to nevyvolalo. Julius spěně pravil:

Neobvinil jsem tě. Prostě jsem se s nejvyím taktem dotazoval, kde jsi byla od jedné hodiny.

Na plái, milánku. Čas od času tam zajdu. Vím, e to nemůu dokázat, ale vy zas nedokáete, e jsem tam nebyla.

Je to shoda okolností, vid, e jsi se náhodou procházela po plái?

Ne větí shoda okolností ne to, e ty jsi náhodou jel po pobření silnici.

A neviděla jsi nikoho?

U jsem ti to, milánku, řekla, ani ivou dui. Měla jsem snad někoho vidět? A teď, Adame, jste na řadě vy. Hodláte ze mě vymámit pravdu s armem, jen odpovídá těm nejlepím tradicím Metropolitní policie?

Já ne. Tohle je Courtův případ. Jedna z předních zásad detektivní práce praví, nikdy se neplet jinému do způsobu vyetřování.

Julius poznamenal:

Jen tak mimochodem, drahouku Maggie, nae drobné starosti komisaře nezajímají. Je to sice podivné, ale je mu to fuk. Ani nepředstírá, e by ho zajímalo, jestli Dennis Victora nepostrčil z útesu a jestli ho já nekryju. Není to poniující?

Maggie se nuceně zasmála. Vrhla tázavý pohled na manela jako nezkuená hostitelka, která se obává, e se večírek začíná vymykat kontrole.

Nebuď hlupák, Julie, víme, e nikoho nekreje. Proč bys taky měl? Co bys tím tak získal?

Ty mě tak dobře zná, Maggie! Oveme nic. Ale moná jsem to udělal z čiré dobromyslnosti. Mazaně se usmál na Dalglieshe a dodal:

Věřím na to, e přátelům se má vycházet vstříc.

Tu náhle s překvapující autoritou zasáhl do hovoru Eric:

Co jste si přál, pane Dalglieshi?

Pouhou informaci. Kdy jsem přijel, nael jsem vedle postele otce Baddeleyho bloček zápalek s reklamou hospody U staré tudorské stodoly blízko Warehamu. Říkal jsem si, e bych si tam dnes mohl zajet na večeři. Chodil tam otec Baddeley často, nevíte?

Maggie se zahihňala:

Kriste, ne! Řekla bych, e tam nikdy nebyl. To není nic pro Michaela. Ty zápalky jsem mu dala já. Měl takové prkotiny rád. Ale Stodola není patná. Kdy jsem měla narozeniny, vzal mě tam na večeři Bob Loder a bylo to tam sluné.

Julius ji doplnil:

Já to vylíčím. Atmosféra: ňůra barevných světýlek obtáčí jinak původní a ladnou stodolu ze století sedmnáctého. První chod: rajská polévka z konzervy osvěená plátkem skutečného rajčete, jen jí dodává věrohodnost a kontrast barev, dále mraené garnáty s omáčkou z konzervy, ve servírováno na plátku salátu, půlka melounu  zralého, budete-li mít ovem těstí. Nebo éfkuchařova zaručeně čerstvá domácí patika z místní samoobsluhy. Zbytek menu si dokáete představit. Obvykle je to výběr stejků podávaných s mraenou zeleninou a s čímsi, čemu tam říkají hranolky. Neobejdete-li se bez pití, drte se červeného. Netuím, jestli ho majitel dělá sám, nebo jen lepí na láhve svoje nálepky, ale je to přinejmením sluné víno. Bílé jsou chcanky.

Maggie se pobaveně zasmála.

Nebuď takový snob, milánku, tak děsné to zas není. Měli jsme s Bobem docela slunou večeři. A a to víno plnil do lahví, kdo chtěl, mělo, aspoň pokud jde o mě, ten správný efekt.

Dalgliesh řekl:

Moná se zhorili. Víte, jak to chodí. Odejde kuchař, a restaurace se změní skoro přes noc.

To Julia rozesmálo.

V tomhle má Stodola výhodu. Kuchaři se střídají kadých čtrnáct dní, ale polívka z plechovky chutná zaručeně pořád stejně.

Maggie namítla:

Od mých narozenin se tam nezměnilo nic. Měla jsem je teprve 11. září. Jsem Panna, milánkové. To sedí, co?

Julius pravil:

V okolí je tu pár sluných podniků, kam si lze dojet. Můu vám jich několik vyjmenovat.

Nadiktoval je a Dalgliesh si svědomitě zapisoval na zadní stranu diáře. Na zpáteční cestě do Hope Cottage si vak u v mysli zaznamenával důleitějí informace.

Maggie je tedy s Bobem Loderem natolik zadobře, e s ním chodí na večeři; s tím úsluným Loderem, který byl stejně ochotný změnit závě otce Baddeleyho  nebo ho od změn odradit?  jako pomoci Millicent oidit bratra o polovinu kapitálu z prodeje Toyton Grange. Jene na takový fígl přiel samosebou Holroyd. Upekli to Holroyd a Loder mezi sebou? Maggie jim o schůzce s Loderem vyprávěla s liáckým zadostiučiněním. Jestlie ji o narozeninách zanedbával manel, nezůstala bez utěitele. Ale co Loder? Chtěl pouze ochotně poslouit povolné nespokojené eně, nebo měl nekalejí motiv a snail se neztratit kontakt s tím, co se děje na Toyton Grange? A rozcupovaná zápalka? Dalgliesh ji sice jetě neporovnal s pahýly v bločku, který stále jetě leel u postele v lonici otce Baddeleyho, ale nepochyboval, e jeden z útrků k ní pasovat bude. Nemohl se Maggie dál vyptávat, ani by vzbudil podezření, ostatně to ani nebylo nutné. Bloček zápalek nemohla otci Baddeleymu dát dřív ne 11. září, den před Holroydovou smrtí. A jedenáctého odpoledne navtívil otec Baddeley svého advokáta. Nemohl tedy dostat bloček zápalek dřív ne ten den večer. A to znamenalo, e v černé věi musel pobývat buď následující den ráno, nebo odpoledne. Přilo by vhod, kdyby se naskytla příleitost promluvit se slečnou Willisonovou a zeptat se jí, jestli byl otec Baddeley ve středu odpoledne na Toyton Grange. Podle záznamů v jeho diáři patřilo k neměnné rutině, e zámeček navtěvoval kadé ráno. A to znamená, e v černé věi téměř jistě byl dvanáctého odpoledne a e se ví pravděpodobností seděl u východního okna. Čáry na rohoi vypadaly docela čerstvě. Ale ani z toho okna nemohl vidět, jak Holroydův vozík přepadá přes útes, ani nemohl pozorovat vzdálené postavy Lernera a Holroyda, jak přijídějí úvozovou cestou na onen osudný čtverec zeleného trávníku. A i kdyby mohl, jakou by jeho svědectví mělo cenu? Svědectví starce, který o samotě seděl nad knihou a pravděpodobně si v odpoledním sluníčku zdříml. Bylo vskutku směné hledat tu motiv k vradě. Ale předpokládejme, e si byl otec Baddeley naprosto jist, e ani nedřímal, ani nečetl? Pak tedy nelo o to, co viděl, ale kupodivu o to, co neviděl.

6 / VRADA BEZ KRVE

( I )

Na druhý den odpoledne, poslední den svého ivota, seděla Grace Willisonová na nádvoří, kam svítilo slunce. Paprsky ji jetě hřály do tváře, ale dotýkaly se její rozpraskané kůe u s umdlévající silou. Slunce občas překryl mrak a ona se zachvívala prvním náznakem ohlaující se zimy. Vzduch byl u ostřejí a odpoledne se brzy stmívalo. Mnoho takových teplých dní, kdy si jetě bude moci posedět venku, u asi nepřijde. I dnes byla na nádvoří z pacientů jediná a byla ráda, e si přes kolena přehodila teplou deku.

V mylenkách se dostala ke komisaři Dalglieshovi. Byla by ráda, kdyby na Toyton Grange chodil častěji. Zjevně dosud pobýval v Hope Cottage. Včera pomáhal Juliovi zachránit Wilfreda z hořící černé věe. Wilfred svou zkouku ohněm statečně zlehčoval, dalo se to očekávat. lo jen o drobný ohníček, který způsobil sám vlastní neopatrností, ve skutečném nebezpečí nikdy nebyl. Ona si vak přesto myslela, e bylo těstí, e byl komisař nablízku a mohl pomoci.

Myslela na to, jestli z Toytonu odejde, ani se s ní přijde rozloučit. Doufala, e ne. Za ten krátký čas, který spolu strávili, si ho oblíbila. Bylo by hezké, kdyby tu s ní teď mohl sedět, vyprávěli by si o otci Baddeleym. Na Toyton Grange jeho jméno u nikdo nevyslovoval. Nedalo se ovem čekat, e s ní komisař bude ztrácet čas.

V té mylence nebyla stopa hořkosti ani zloby. Na Toyton Grange vskutku nebylo nic, co by ho mohlo zajímat. Jiné by bylo, kdyby mu mohla poslat osobní pozvání. Na minutku si dopřála trochu lítosti nad bývalými nenaplněnými plány, jak bude proívat čas po odchodu do důchodu. Malá penze od Společnosti, chaloupka, plná slunce a zářící barevnými záclonami a pelargóniemi; věci po její mamince, ty, které, ne ji přijali do Toytonu, prodala: čajový servis s růičkovým vzorem, psací stůl z růového dřeva, série akvarelů s obrázky anglických katedrál. Jak by bylo krásné, kdyby mohla pozvat k sobě domů na čaj vechny, které má ráda. Ne na společnou ústavní svačinu do ponurého refektáře, ale na opravdový odpolední čaj. Na vlastním stole, s vlastním čajovým servisem, s jídlem, které by připravila sama, a s hostem, který by byl jen její host.

Uvědomila si, e jí na klíně spočívá kniha. Bylo to levné vydáni Trollopeovy Poslední kroniky Barsetu. Leela tam u celé odpoledne. Proč jen se ji tak zdráhala otevřít? A pak si vzpomněla. Právě tuto knihu četla to strané odpoledne, kdy přinesli Victorovo tělo. Od té doby ji neotevřela. Bylo to vak směné. Té mylenky se musí zbavit. Je to hloupost, ne, je to nesprávné, zkazit si knihu, kterou má ráda  onen poklidný svět spletitých chrámových dějů, onu rozvánost, jemnou morální senzitivitu  a potřísnit ji scénami násilí, nenávisti a krve.

Zachytila kníku pokřivenou levou rukou a pravou ji otevřela. Mezi stránkami, které naposled četla, byla záloka  vylisovaný růový hledík v hedvábném papíru. Opět se jí vynořila vzpomínka. Byl to kvítek z kytičky, kterou jí to odpoledne, co zemřel Victor, donesl otec Baddeley. Běně květiny netrhal, to jen pro ni. Nevydrely dlouho, ani ne celý den. Tuhle květinku vak ihned zaloila mezi listy kníky. Nehnutě na ni hleděla.

Na stránku dopadl stín. Ozvalo se:

Něco se stalo?

Vzhlédla a usmála se.

Ne, nic. Jen jsem si na něco vzpomněla. Není to zvlátní, jak vědomí odmítá ve, co je spojuje s hrůzou nebo netěstím? Komisař Dalgliesh se mě ptal, jestli nevím, co dělal otec Baddeley těch několik dní, ne el do nemocnice. A já to samozřejmě vím. Vím, co dělal ve středu odpoledne. Nemyslím, e je to nějak důleité, ale ráda bych mu to řekla. Vím, e tu vichni mají spoustu práce, ale myslíte, e



Nedělejte si starosti. Najdu si čas a do Hope Cottage vás zavezu. Jestli tu chce zůstat o trochu déle, je načase, aby se ukázal. Ale nemyslíte, e by u bylo rozumné jít dovnitř? Dělá se chladno.

Slečna Willisonová poděkovala úsměvem. Byla by sice raději zůstala venku o chvíli déle, ale nechtěla naléhat. Bylo to myleno dobře. Knihu opět zavřela. Její vrah mocnýma rukama uchopil křeslo a odváel ji vstříc smrti.

( II )

Ursula Hollisová vdycky ádala oetřovatelky, aby jí nechávaly roztaené závěsy, proto mohla i tuto noc při slabé záři světélkujícího budíku u postele přece jen rozeznat obdélníkový rám, který odděloval venkovní temnotu od tmy uvnitř. Bylo k půlnoci. Tichá a bezhvězdná noc. Ursula leela v černočerné tmě, tak husté, e ji téměř cítila jako váhu na prsou, jako těkou oponu, je klesá a tlumí dech. Venku na ostrohu vechno spalo, a na malá noční zvířata, pobíhající v nehybné trávě. Uvnitř domu dosud slyela vzdálené zvuky, rychlé kroky mizející chodbou, tiché zavírání dveří, skřípění nenamazaných kol, jak někdo pohnul kladkou nebo vozíkem, jakoby myí krábání z pokoje odvedle, kde se Grace Willisonová neklidně převalovala v posteli, náhlé zavřísknutí hudby, jak kdosi otevřel a hned za sebou zavřel dveře do obývacího pokoje. Budík u postele lapal po vteřinách a odtikával je v zapomnění. Leela bez hnutí, po tváři jí v proudu stékaly horké slzy a vychladlé a lepkavé se vsakovaly do poltáře. Pod poltářem leel dopis od Steva. Čas od času bolestně natáhla ruku a prsty átrala pod poltářem, dokud neucítila hranu obálky, ostrou jako nů.

Do bytu se nastěhoval Mogg, ili teď spolu. Steve to napsal skoro jen tak na okraj, jako by lo jen o dočasnou a vzájemně výhodnou dohodu, e se rozdělí o nájem a domácí práce. Mogg vařil, Mogg dal nové aty a přestavěl nábytek v obýváku, přidal nějaké nádobí, Mogg mu sehnal i jakési kancelářské místo v nakladatelství s nadějí na stálou a lepí práci. Moggova sbírka verů měla vyjít na jaře. Následoval jen zběný dotaz po Ursulině zdraví. Vynechal i obvyklé vágní a neupřímné sliby, e přijede na návtěvu. Nenapsal ani slovo o jejím návratu domů, o plánech na nový byt, o jednání na úřadech. Nikdy se nevrátí. Věděli to oba. Věděl to Mogg.

Dopis jí dali a při svačině. Albert Philby chodil vyzvedávat potu nezodpovědně pozdě, a ne se jí dopis dostal do ruky, bylo u po čtvrté. Byla ráda, e zůstala v obývacím pokoji sama, e se Grace Willisonová jetě nevrátila z nádvoří, aby se připravila na svačinu. Nikdo ji nepozoroval, kdy dopis četla, nikdo, kdo by mohl klást taktní otázky nebo se jetě ohleduplněji vzdálit. Hněv a ok ji drely při ivotě a do této chvíle. Upjala se k hněvu, ivila ho vzpomínkami a představivostí, nutila se sníst obvyklé dva krajíčky chleba, vypít čaj, přidat svůj díl frází k společenské konverzaci. A teprve teď, kdy se těké oddychování Grace Willisonové utiilo a změnilo v jemné chrápání, kdy u nehrozilo nebezpečí, e by k ní mohla zajít Helena nebo Dot, kdy se u Toyton Grange halil do ticha a ukládal k spánku, teprve teď mohla dát průchod prázdnotě a bezútěnosti a oddat se tomu, o čem věděla, e je to sebelítost. A slzy, kdy u začaly téct, jen tak nepřestanou. Zármutek, jakmile mu propadla, nebyl k utiení. Neovladatelně plakala. Pláč jí u ani nepůsobil bolest, neměl u nic společného se zármutkem nebo s touhou. Byl to pouhý tělesný projev, nedobrovolný jako kytavka, ale tichý, téměř utiující; nekonečný proud.

Věděla, co musí udělat. Přes nápor slz naslouchala. Z vedlejího pokoje se neozývalo nic ne chrápání Grace Willisonové, znělo teď pravidelně. Natáhla ruku a rozsvítila. Měla tu nejslabí árovku, jakou mohl Wilfred koupit, ale přesto ji oslepovala. Představila si ten oslepující obdélník světla, zářící do noci a vysílající do celého světa zprávu o jejím úmyslu. Věděla, e ho nikdo neuvidí, ale v představách byl ostroh náhle plný běících nohou a odevad zaznívaly volající hlasy. Plakat u přestala, avak napuchlýma očima viděla pokoj, jako by to byla jen napůl vyvolaná fotografie, obraz rozmazaných a pokřivených tvarů, přelévajících se a rozplývajících, viděných skrze pichlavý závěs, proatý jehlicemi světla.

Čekala. Nestalo se nic. Odvedle se stále neozývalo nic jiného ne chraplavý a pravidelný dech Grace. Dalí krok byl snadný; u se jí to povedlo dvakrát předtím. Hodila oba své poltáře na podlahu, posunula tělo k okraji postele a nechala je sklouznout do měkkého. I kdy poltáře náraz ztlumily, zdálo se, e se pokoj otřásl. Znovu vyčkávala. Ale ádné spěné kroky se chodbou nepřibliovaly. Zvedla se na poltářích a opřela o postel, pak se začala posunovat k jejím nohám. Natáhnout ruku a vyvléct pásek z upanu bylo snadné. Pak u jí začala strastiplná pou ke dveřím.

Nohy byly bezvládné, sílu měla jen v paích. Mrtvé nohy jí leely na podlaze bílé a ochablé jako ryby, palce se roziřovaly jako obscénní výrůstky pachtící se po stisku. Linoleum bylo sice neletěné, ale hladké, take klouzala překvapivě rychle. Vzpomněla si, jakou měla radost, kdy poprvé zjistila, e to dokáe; e se dokáe pohybovat po pokoji bez křesla, a u je tenhle trik jakkoli směný a poniující.

Dnes vak zala dál ne obvykle. těstí, e se tyhle moderní, ledabylé dveře otvíraly stisknutím kliky, a ne otočením knoflíku. Na pásku z upanu udělala smyčku a na druhý pokus ji přehodila přes kliku. Zatáhla a dveře se tie otevřely. Odhodila jeden poltář a pomalu se vsouvala do tiché chodby. Srdce jí tlouklo tak mocně, a se bála, e ji to prozradí. Znovu přehodila smyčku přes kliku, vysunula se několik decimetrů dál do chodby, a uslyela, jak se dveře s lehkým klapnutím zavřely.

Na opačném konci chodby svítila jediná tlumená árovka, a tak snadno dohlédla a k patě krátkého schoditě, které vedlo do horního patra. Tam byl její cíl. A ji zarazilo, jak bylo snadné se k němu dostat. Linoleum na chodbě, i kdy ho nikdo neletil, se zdálo hladí ne v pokoji, ale snad to bylo tím, e u měla cvik. Klouzala kupředu s radostnou lehkostí.

Na schoditi to ovem bylo obtínějí. Spoléhala na to, e se schod za schodem bude vytahovat po zábradlí. Bylo vak nezbytné vzít s sebou poltář. Bude ho potřebovat i nahoře v poschodí. Jene se zdálo, e poltář nabobtnal a proměnil se v bílé a měkké gigantické závaí. Schody byly úzké a zvedat poltář nebylo nic snadného. Dvakrát u jí sklouzl a ona musela sjet a dolů, aby ho znovu uchopila. Kdy s námahou zdolala čtyři schody, osvojila si u nejvýhodnějí metodu postupu. Jeden konec pásku z upanu si přivázala k pasu a druhým pevně omotala poltář. Litovala teď, e si upan nevzala na sebe. Překáel by jí sice v pohybu, ale u teď se třásla zimou.

A tak lapala po dechu, navzdory chladu se potila a schod za schodem se vytahovala nahoru, zachytávajíc se oběma rukama zábradlí. Schody poplaně vrzaly. Čekala, e kadou minutou uslyí slabý signál zvonku a zaslechne zdálky spěchající kroky Heleny nebo Dot.

Nedokázala říct, jak dlouho jí trvalo, ne se po schodech dokrábala a nahoru. Konečně vak seděla na nejvyím schodu, skrčená a roztřesená, oběma rukama svírala zábradlí tak křečovitě, a se dřevo zachvívalo, a hleděla dolů do haly pod sebou. A tehdy se zjevila ta postava v kutně. Neohlaovalo ji ádné varování, ádné kroky, zakalání, zvuk lidského dechu. Jednu chvíli byla chodba prázdná. A v přítí minutě pod ní halou tie a rychle prola postava v hnědém hábitu  hlavu skloněnou, kapuci staenou hluboko do obličeje  a zmizela do chodby. Ursula zděeně vyčkávala, co nejvíc přikrčená, aby ji nebylo vidět, a ani se neodvaovala dýchat. Mohlo se to vrátit. Věděla, e to půjde zpátky. Jako ta děsivá figura smrti, kterou vídala ve starých knihách nebo vytesanou na monumentálních náhrobcích, se to pod ní na okamik zastaví, stáhne si to kápi, je stíní tvář, a na ni se zaklebí lebka, pohlédne na ni prázdnými očními důlky a skrze zábradlí se na ni počnou dobývat kostlivé prsty. Srdce jí v hrůze tlouklo o hrudní ko a zdálo se být příli veliké pro její drobné tělo. Tohle ílené buení ji jistě prozradí! Zdálo se jí, e to trvá u celou věčnost, uvědomila si vak, e snad neuběhla ani minuta, a postava se zjevila znovu, před jejíma vyděenýma očima tie a rychle prola do hlavní části domu.

Ursula si uvědomila, e u se nechce zabít. Snad to byla jenom Dot, nebo Helena, nebo Wilfred. Kdo jiný to mohl být? Ale otřes, který ta tichá postava kráčející jako stín vyvolala, v ní znovu obnovil vůli ít. Pokud skutečně chtěla zemřít, co tu pak dělá takhle schoulená v nepohodlí a chladu nahoře na schoditi? Má přece pásek z upanu. Jetě teď by si ho mohla ovázat kolem krku a bez odporu sklouznout dolů po schodech. Ale to ona neudělá. Při pouhém pomylení na ten poslední pád, na krtící ňůru, zařezávající se jí do krku, zasténala v zoufalém odporu. Ne, nikdy se váně zabít nechtěla. Nikdo, dokonce ani Steve, nestojí za věčné zatracení. Steve asi na peklo nevěří, ale co vůbec Steve věděl o věcech, na kterých záleí? Teď vak musí pokračovat v cestě a dojít k cíli. Musí si vzít lahvičku aspirinu, který, jak věděla, někde v ordinaci jistě bude. Nebude s ní dělat nic, jen ji bude mít na dosah. Bude vědět, e má po ruce prostředek, kdyby ivot začal být nesnesitelný. A moná, kdyby si jich vzala jenom pár a lahvičku nechala u postele, konečně by jim vem dolo, jak je neastná. To bylo vechno, co měla v úmyslu, vechno, na co kdy pomýlela. Polou pro Steva. Vimnou si její mizérie. Moná dokonce Steva přimějí, aby si ji vzal zpátky do Londýna. Kdy u se za takovou cenu dostala a sem, musí se dostat i do ordinace.

Dveře nepředstavovaly ádný problém. Kdy se vsunula bokem dovnitř, zjistila, e tohle je konec. Nedokáe rozsvítit. Slabá árovka na chodbě vydávala matnou rozptýlenou záři, jene i kdy nechala dveře do ordinace dokořán, nedokázala rozeznat polohu vypínače. A měla-li úspěně rozsvítit pomocí pásku z upanu, musela přesně vědět, kam zamířit. Natáhla ruku a ohmatávala zeď. Nic. Svinula pásek do smyčky a házela jí několikrát na místo, kde si myslela, e se vypínač nachází. Smyčka vak bez výsledku sklouzla. Začala znovu plakat, poraená, zoufale prochladlá, kdy si uvědomila, e celou tu strastiplnou cestu bude muset prodělat jetě jednou nazpátek a e to nejtěí a nejbolestnějí bude vytáhnout se nazpět do postele.

A tu se najednou ze tmy vynořila ruka a rozsvítilo se světlo. Ursula zděeně zaúpěla. Vzhlédla. Ve dveřích, v nedopnuté kutně s kápí shrnutou na záda, stála Helena Rainerová. Obě eny na sebe zkoprněle zíraly a nebyly mocny slova. Ursula viděla, e oči, které se na ni shora dívají, jsou naplněny hrůzou stejně jako ty její.

( III )

Tělo Grace Willisonové se s trhnutím probralo ze spánku a ihned se počalo neovladatelně třást, jako by jím cloumala jakási silná ruka a chtěla je přivést k plnému vědomí. Naslouchala do tmy, s námahou zvedla hlavu z poltáře; ale neuslyela nic. A byl ten zvuk, který ji probudil, skutečný, nebo existoval jen v představách, nyní ztichl. Rozsvítila noční lampičku. Natáhla se pro kníku. koda, e Trollopeův svazek byl tak těký. Znamenalo to, e si ho musela opřít o přikrývku, a jeliko nebylo snadné pokrčit kolena, jakmile si u jednou natáhla nohy do obvyklé polohy k spánku, námaha, s jakou maličko pozvedla hlavu, aby dohlédla na drobný tisk písmen, byla únavná jak pro oči, tak pro krční svaly. Toto nepohodlí ji někdy vedlo k úvahám, jestli je čtení v posteli opravdu tak příjemná libůstka, jak si to vdycky myslela u od dětství, kdy ji otcova starost o účet za elektřinu a matčin strach, e si zkazí oči a e by měla spát osm hodin denně, připravily o lampu u postele.

V levé noze jí začalo neovladatelně cukat. Odtaitě a se zájmem pozorovala, jak přikrývka nevyzpytatelně nadskakuje, jako by pod peřinou pobíhalo nějaké zvíře. Takové náhlé probuzení krátce poté, co se jí podařilo usnout, nevěstilo nikdy nic dobrého. Má před sebou neklidnou noc. Nespavosti se hrozila a na chvíli byla v pokuení se modlit, aby jí tuto noc byla uetřena. Jene modlitby dnes u odříkala a modlit se znovu se jí zdálo nesmyslné, kdy ze zkuenosti věděla, e se jí milosti, o kterou prosí, stejně nedostane. adonit k Bohu o cosi, o čem dal jasně na srozuměnou, e vám to nehodlá poskytnout, znamenalo chovat se jako vzpurné a dotěrné děcko. Se zájmem pozorovala, co její končetina vyvádí, uklidňoval ji pocit nesounáleitosti a odstupu od vlastního těla, který v sobě teď u téměř vědomě sama vyvolávala.

Odloila knihu a dala se místo četby do přemýlení o pouti do Lurd. Mají se na ni vypravit u za čtrnáct dní. Představovala si veselý shon při odjezdu  schovávala si pro tu příleitost nový kabát , cestu napříč Francií s tou rozjařenou společností, jako by si vyjeli na piknik, první letmé pohledy na mlný opar válející se na předhůří Pyrenejí; zasněené vrcholky títů; samotné Lurdy, soustředěné k svému poslání a s atmosférou nekonečného svátku. Skupinka z Toyton Grange, s výjimkou dvou římských katolíků  Ursuly Hollisové a Georgieho Allana , nepatřila k oficiální skupině anglických poutníků, nechodili na mi, a kdy biskupové v karmínových róbách zvolna obcházeli Růencové náměstí za vysoko vyzdvienou zlatou monstrancí, dreli se s náleitou pokorou na okraji zástupu. Ale bylo to vzruující, barvité, nádherné! Ty plameny svíček, splétající se do světelných obrazců, ty zpěvy, ten pocit, e zase přináleí k okolnímu světu, a ke světu, v něm se nemoci dostává úcty, kde se nepovauje za odcizení, za pokřivení ducha stejně jako těla. U jenom třináct dní. Uvaovala, co by jí na tuto dychtivě očekávanou radost řekl její otec, nesmiřitelný protestant. Radila se s otcem Baddeleym, zda je účast na takové pouti vhodná, a jeho rada byla velmi jednoduchá. Drahé dítě, cesta se vám bude líbit a změna vám prospěje, proč ne? Jistě si nikdo nemůe váně myslet, e by návtěva v Lurdech mohla ublíit. Aspoň pomůete Wilfredovi oslavit jeho skvělou dohodu s Vemohoucím.

Myslela na otce Baddeleyho. Dosud bylo těké smířit se s tím, e si s ním u nikdy nepohovoří na nádvoří ani se s ním nebude modlit v tichém pokoji. Mrtev; netečné, neutrální, odpudivé slovo. Krátké, nesmlouvavé, obyčejné. Toté slovo, kdy se to tak vezme, pro rostlinu, pro zvíře i pro člověka. Byla to zajímavá mylenka. Jeden by očekával, e pro smrt člověka se najde odliné, působivějí nebo závanějí slovo. Proč vlastně? Byl přece jen součástí tého stvoření, součástí univerzálního ivota, dýchal tý vzduch. Mrtev. Doufala, e bude s to pocítit, e otec Baddeley je blízko ní; ale nestalo se, prostě to nebyla pravda. Vichni odeli do světa světla. Odeli, a iví je u nezajímají.

Měla by zhasnout světlo, elektřina je drahá; kdy nechce číst, je její povinností leet potmě. Prozáři nai temnotu  tuhle modlitbu měla ráda její maminka  a Tvá milost nech nás ochrání před protivenstvím a nebezpečenstvím této noci. Tady vak ádná nebezpečenství nebyla, jen nespavost a bolest  ta stará známá bolest, kterou bude muset snést a kterou u teď vítá skoro jako věrného přítele, nebo ví, e se dokáe vyrovnat i s tím nejhorím, čeho je schopna; i ta nová, hrozivá bolest, kvůli ní u brzy bude muset přidat někomu starost.

Záclona se zachvívala větrem. Náhle uslyela klapnutí, nepřirozeně hlasité, a se jí rozbuilo srdce. Ozvalo se skřípnutí kovu o dřevo. Maggie se nepodívala, zda je zajitěné okno, kdy ji ukládala na noc. Teď u bylo pozdě. Křeslo sice stálo u postele, ale bez cizí pomoci by se do něj nedostala. Pokud nepřijde bouřka, bude vechno v pořádku. Cítila se naprosto bezpečně, sem nikdo plhat nebude. Na Toyton Grange není co ukrást. A za vzdouvající se bělobou záclon u nebylo nic ne černá prázdnota, temné útesy vybíhající do moře, které nezná spánek.

Záclona se vzedmula, nafoukla se jako bílá plachta, jako světelná křivka. Bylo to tak krásné, e téměř vykřikla. Po tváři jí proudil chladivý vzduch. Otočila se ke dveřím a usmála se na přivítanou. Načala větu:

Okno  mohla bych vás poprosit, abyste

?

Jene nedopověděla. Na této zemi jí zbývaly u jen tři vteřiny. Spatřila postavu zahalenou v kutně s kápí staenou do čela a stínící obličej, postava se k ní blíila rychle a neslyně jako zjevení, povědomá, ale děsivě jiná, laskavé útěné ruce, je přináely smrt, temnota, je se na ni snáela. Nevzdorovala, nebo takovou měla povahu, a jak vlastně mohla vzdorovat? Ale přece jen nezemřela bez grácie, nakonec skrze jemný závoj umělé fólie pociovala pouze silný, hřejivý, zvlátně útěný dotyk lidské ruky. Pak se ruka odtáhla a jemně, ani se dotkla dřevěného stojanu, zhasla noční lampu. O dvě vteřiny později se lampa znovu rozsvítila a zahalená postava, jako by si dodatečně vzpomněla, vztáhla ruku a uchopila Trollopeův svazek, jemně jím zalistovala, a kdy narazila na vylisovanou květinu v hedvábném papíru, silnými prsty obojí rozmačkala. Pak se ruka znovu napřáhla k lampě a světlo zhaslo u naposledy.

( IV )

Konečně byly zpátky v Ursulině pokoji. Helena Rainerová zavřela s tichou důkladností dveře a na chvíli se o ně jakoby vyčerpáním opřela. Pak přela rychle k oknu a dvěma ráznými pohyby zatáhla záclony. Těsný pokojík se naplnil jejím těkým dechem. Měly za sebou obtínou cestu. Helena ji okamik nechala v ordinaci a mezitím připravila dole pod schody Ursulin vozík. A se k němu dostanou, bude vechno dobré. I kdyby je spolu někdo viděl na chodbě v přízemí, myslel by si, e Ursula zazvonila, aby jí Helena pomohla do koupelny. Byly tu ovem jetě schody a sestup, při něm ji Helena napůl podpírala a napůl nesla; bylo to vyčerpávající a hlučné, pět minut namáhavého oddechování, vrzání zábradlí, sykavě eptaných pokynů a Ursuliných přiduených bolestných stenů. Teď jim připadalo jako zázrak, e se v hale nikdo neobjevil. Bylo by sice rychlejí i snazí, kdyby se dostaly do hlavní budovy a sjely dolů výtahem, jene řinčení kovové mříe a hlučný motor výtahu by jistě vyburcovaly ze spaní celý dům.

Nakonec se vak v pořádku dostaly zpátky do pokoje. Helena, pobledlá v obličeji, ale klidná, se vzpamatovala, odtrhla se ode dveří a s profesionální zručností začala Ursulu ukládat do postele. Dokud nebyly hotovy, nikdo nepromluvil. Ursula teď leela na posteli v strnulém, napůl bázlivém tichu. Helena se naklonila k Ursulině obličeji, její tvář byla nepříjemně blízko. Ve světle lampy bylo vidět její rysy zveličelé a zhrublé, póry jako drobné krátery, v koutku úst jí trčely jako tětiny dva nevytrené chloupky. Dech jí byl cítit kysele. Zvlátní, říkala si Ursula, e jsem si toho předtím nevimla. Kdy ji eptem naváděla, kdy usykávala to hrozivé varování, zdálo se, e ty zelené oči rostou a vylézají z důlků.

A odejde dalí pacient, bude muset začít brát ze seznamu čekatelů, nebo to vzdát. S mením počtem pacientů ne s esti to tu nemůe udret. Nahlédla jsem do záznamů, kdy je nechal na stole v kanceláři, take to vím. Buď to tu vecko prodá, nebo to předá Ridgewellově nadaci. Jestli se odsud chce dostat, jsou lepí způsoby ne se zabíjet. Pomoz mi, aby to prodal, a vrátí se do Londýna.

Ale jak? Ursula bezděky eptala jako spiklenec.

Svolá, jak tomu říká, rodinnou radu. To dělá vdycky, kdy se má rozhodnout něco důleitého, co se týká celé domácnosti. Vichni budeme říkat, jaký na to máme názor. Pak odejdeme a budeme hodinu v klidu meditovat. A pak se bude hlasovat. Nedej se nikým přemluvit, abys hlasovala pro Ridgewellovu nadaci. To bys tu zůstala trčet do smrti. Obecní úřady hledají místa pro mladé chroniky straně těko. Jakmile budou vědět, e o tebe je postaráno, nikdy tě nedají nikam jinam.

Polou mě ale doopravdy domů, jestli se to tu zavře?

Budou muset, v kadém případě tě polou zpátky do Londýna. Pořád tam má trvalé bydlitě. Odpovídá za tebe tvůj vlastní obecní úřad, ne Dorset. A jak jednou bude zpátky, přinejhorím se s ním aspoň bude vídat. Bude za tebou chodit, bude tě brát ven, bude moct na víkend domů. Choroba u tebe mimochodem jetě doopravdy nepokročila. Nevím, proč byste to spolu neměli zvládnout v některém z těch bytů pro postiené manele. Jste přece svoji. Má k tobě povinnosti.

Ursula se pokusila o vysvětlení:

O povinnosti nestojím. Chci, aby mě měl rád.

Helena se uchichtla, hrubý, nepříjemný zvuk.

Rád. Není tohle vecko? Copak to nechceme vichni? Přece nemůe milovat někoho, koho nevidí, nebo ano? U muů to takhle nechodí. Musí zpátky k němu.

A vy, nebudete mluvit o tom?

Nebudu, kdy mi dá slib.

e budu hlasovat, jak chcete?

A e bude dret jazyk za zuby  o tom, e ses chtěla zabít, a o vem, co se tady dneska v noci stalo. Kdy se někdo zmíní, e v noci něco zaslechl, tak jsi na mě zvonila a já tě vzala na záchod. Jestli Wilfred přijde na to, jak to doopravdy bylo, pole tě na psychiatrii. A to bys nechtěla, ne?

Ne, to by nechtěla. Helena má pravdu. Musí se dostat domů. Jak je to vechno prosté. Náhle ji zaplavil pocit vděku, chtěla k Heleně vztáhnout ruce. Jene Helena odstoupila. Pevnýma rukama zastrkávala prostěradlo, a to houpalo matrací. Prostěradlo i přikrývka se napjaly. Byla jako uvězněná, ale cítila bezpečí; dítě pevně zavinuté do plenek. Helena sáhla po vypínači. Bílá skvrna se ve tmě pohybovala ke dveřím. Ursula uslyela jemné cvaknutí západky.

Kdy zůstala sama, vyčerpaná, ale podivuhodně klidná, vzpomněla si, e Heleně neřekla o té postavě v hábitu. Ale snad to není nic důleitého. Pravděpodobně to byla sama Helena, kdy na ni zazvonila Grace. Měla snad Helena na mysli právě to, kdy ji varovala, aby neříkala nic o tom, co se tu dnes v noci stalo? Určitě ne. Ale ona stejně nic neřekne. Jak by o tom mohla mluvit, a neprozradit přitom, e seděla přikrčená nahoře na schodech? A vůbec, vechno zas bude v pořádku. Teď u můe klidně spát. Měla to ale těstí, e Helenu bolela hlava, přila si do ordinace pro aspirin a nala ji tam!

V domě vládlo poehnané ticho. Bylo v tom tichu cosi podivného, bylo jiné ne předtím. Pak si ve tmě s úsměvem vzpomněla. To dělá Grace. Přes tenkou příčku odvedle nepronikal ádný zvuk, ádné chrčení a chrápání, které by ji ruilo.

Dnes v noci spala i Grace Willisonová v pokoji.

( V )

Julius Court usínal obyčejně pár minut poté, co zhasl lampu u postele. Dnes v noci se ale neklidně převaloval, byl nervózní, hlavou se mu honily mylenky a nohy měl studené a těké, jako by u přila zima. Tře1 jimi o sebe a rozmýlel se, jestli nemá vylovit elektrickou přikrývku.

Vyhlídka na to, e by musel přestýlat postel, ho vak odradila. Daleko líp a rychleji zabere alkohol a zaplaí jak nespavost, tak chlad.

Zael k oknu a díval se přes ostroh. Ubývající měsíc zakrývaly letící mraky, tmou na pevnině pronikal jen jediný obdélník lutého světla. Ale kdy se na něj díval, spustila se přes vzdálené okno tma jako roleta. Na chvíli zbýval z obdélníku čtverec, a pak zhasl i on. Toyton Grange se rýsovalo jako obtíně rozeznatelná silueta, vyrytá do temnoty nad tichým ostrohem.

Ze zvědavosti se podíval na hodinky. Bylo osmnáct minut po půlnoci.

( VI )

Dalgliesh se probudil za svítání do tichého, chladného rána, natáhl si upan a seel dolů uvařit si čaj. Zajímalo ho, jestli je Millicent jetě pořád na zámečku. Po celý večer se od ní neozývala televize a teď, i kdy nebyla ádné ranní ptáče a po ránu nikdy nerámusila, halila se Hope Cottage do tajemného a nezaměnitelného ticha dokonalého odloučení. Rozsvítil lampu v obývacím pokoji, álek s čajem si přinesl ke stolu a rozloil si mapu. Dneska se vydá na průzkum severovýchodní části hrabství a namíří si to do Sherborne, kde by rád poobědval. Ale napřed bude sluné zajít na Toyton Grange a poptat se, jak se daří Wilfredovi. Ve skutečnosti o něj ádnou starost neměl; stěí si dokázal na ten včerejí tyátr vzpomenout bez podrádění. Moná by stálo za to, pokusit se Wilfreda jetě jednou přesvědčit, aby zavolal policii, nebo aby bral ten útok proti své osobě trochu váněji. A také bylo načase, aby za svůj pobyt v Hope Cottage zaplatil nějaký nájem. Toyton Grange jistě neprosperovalo natolik, aby nebyl vítán malý příspěvek. ádná z těchto povinností by ho na Toyton Grange neměla zdret déle ne deset minut.

Ozvalo se zaklepání a veel Julius. Byl u zcela oblečený a navzdory téhle časné hodině u budil obvyklý dojem lehce elegantní neformálností. Nevzrueně, jako by ta zvěst ani nestála za řeč, prohodil:

Jsem rád, e jste u vzhůru. Jdu na Toyton Grange. Právě mi volal Wilfred. Umřela Grace Willisonová, zjevně ve spánku, ale Eric dělá drahoty s úmrtním oznámením. Netuím, co si Wilfred myslí, e s tím já nadělám. Erika znovu zapsali do seznamu lékařů, a to v něm, jak se zdá, probudilo aroganci příznačnou pro jeho profesi. Říká, e Grace Willisonová měla vydret přinejmením jetě osmnáct měsíců, ne-li dva roky. A teď se tuhle neposlunost zdráhá nějak pojmenovat. Jako obvykle z toho dělají drámo, co to dá. Na vaem místě bych si to nenechal ujít.

Dalgliesh se mlčky podíval směrem k vedlejímu domku. Julius zahlaholil:

Á, nemějte strach, e bychom vyruili Millicent; ta u, jak se obávám, bude na místě. Včera večer se jí pokazila televize, a tak se na noční program la podívat na Toyton Grange a z jakéhosi nevyzpytatelného důvodu usoudila, e tam zůstane na noc. Pravděpodobně cítila příleitost uetřit svoje povlečení a osprchovat se na cizí účet.

Dalgliesh řekl:

Běte, přijdu za vámi později.

Beze spěchu vypil čaj a tři minuty věnoval holení. Uvaoval, proč se tak zdráhal jít zároveň s Juliem, proč, kdy u na Toyton Grange musí jít, dal přednost osamělé procházce. Sám sebe se ptal, proč pociuje tak palčivou lítost. Netouil se zaplést do sporů na Toyton Grange. Smrt Grace Wíllisonové v něm nebudila ádnou zvlátní zvědavost. Uvědomoval si, e nad smrtí eny, kterou sotva znal, necítí nic kromě nevysvětlitelné tísně, která se blíila zármutku, a jakéhosi rozladění z toho, e tak krásný den mělo hned zpočátku zkazit znamení rozkladu. A bylo tu jetě cosi: pocit viny. Připadalo mu to nerozumné a nečestné. Tím, e zemřela, stala se spojencem otce Baddeleyho. Teď tu namísto jednoho byli hned dva alující duchové. Schylovalo se k tomu, e zklame hned dvakrát. K cestě na Toyton Grange se musel přinutit.

O tom, který pokoj patří Grace Willisonové, nemohlo být pochyb. Jakmile veel do přístavby, dolehly k němu vzruené hlasy. Kdy otevřel dveře, uviděl Wilfreda, Erika, Millicent, Dot a Julia, jak stísněně postávají kolem postele jako neznámí, kteří se náhodou seli na místě netěstí, s ním by raději neměli nic společného a od něho se zároveň zdráhají odejít.

Dorothy Moxonová stála v nohách postele, její mohutné ruce, rudé jako unky, svíraly kovovou pelest. Na hlavě měla sesterský čepec. Pomineme-li, e to scéně dodávalo nádech profesionální jistoty, celkový dojem byl groteskní. Vysoký rozevlátý krobený dort z muelínu vypadal jako morbidní a bizarní oslava smrti. Millicent byla dosud v upanu, vězela v tlustém kostkovaném vlněném pláti se ňůrkovým zapínáním, jak tomu bývá u parádních uniforem. Jistě kdysi patřil jejímu mui. Na nohách měla naproti tomu titěrné trepky z růové koeinky. Wilfred s Erikem na sobě měli hnědé hábity. Kdy vcházel, krátce se ohlédli ke dveřím a ihned se znovu obrátili k posteli. Julius říkal: Krátce po půlnoci se v přístavbě v jednom z pokojů svítilo. Neříkal jsi, e právě tou dobou zemřela, Eriku?

Mohlo to být tehdy. Odhaduju to podle vychladnutí těla a podle počínajícího rigor mortis. Na tyhle věci nejsem odborník.

To je divný, myslel jsem, e smrt je jediná věc, v které se vyzná.

Wilfred tie poznamenal:

Svítilo se u Ursuly. Krátce po půlnoci zvonila, e potřebuje na toaletu. Postarala se o ni Helena, ale ke Grace nezala. Nebylo proč. Nezvonila. Poté, co ji Dot uloila na noc, nikdo ji neviděl. Na nic si nenaříkala.

Julius se znovu obrátil na Erika Hewsona:

Nemá na vybranou, co? Kdy neumí říct, na co umřela, nemůe napsat ani úmrtní list. V ádném případě by sis neměl zahrávat. Koneckonců ti dovolili podepisovat úmrtní listy teprve nedávno. Radi nic nezkouej, aby ses neseknul.

Eric Hewson odpověděl:

Ty se do toho neple, nepotřebuju, abys mi radil. Nechápu, proč ti Wilfred volal.

Mluvil vak bez přesvědčivosti, jako nejisté a vyděené děcko, a těkal očima ke dveřím, jako by doufal, e jimi vstoupí nějaká spřízněná due. Julia to nikterak nevyvedlo z míry:

Tak se mi zdá, e by ti přila vhod jakákoli rada, která se namane. Z čeho má vlastně strach? Má snad podezření na nějakou nečistou hru? To je ale srandovní fráze, kdy na to přijde, tak půvabně britská, kombinace étosu soukromých kol a boxerského ringu.

Eric se pokusil zjednat si respekt:

Nebuď směný! Jde jasně o přirozenou smrt. Potí je v tom, e mě mate, proč k ní dolo u teď. Vím, e pacienti s roztrouenou sklerózou můou umřít takto náhle, u ní jsem to ale nečekal. A Dot říká, e kdy ji v deset ukládala do postele, vypadala úplně jako obvykle. Uvauju, jestli se nepřidala nějaká jiná organická choroba, která mi unikla.

Julius zvesela pokračoval:

Policie na nečistou hru podezření nemá. Máme tu koneckonců jejího představitele, kdybys potřeboval odbornou radu. Jenom se komisaře zeptej, jestli nemá podezření na nečistou hru.

Otočili se a hleděli na Dalglieshe, jako by si teprve nyní zcela uvědomili jeho přítomnost. Okenní klika vtíravě rachotila. el k oknu a vyhlédl ven. U kamenné zdi byla v ířce asi jednoho metru vykopaná hlína, jako by tam někdo chtěl udělat záhon. Písčitá půda byla hladká a neporuená. Samozřejmě! Jestli se někdo chtěl potají dostat ke Grace do pokoje, proč by lezl oknem, kdy se na Toyton Grange nikdy nezamykaly dveře?

Upevnil západku, a kdy se vracel k posteli, podíval se na tělo. Tvář mrtvé neměla zcela klidný výraz, tvářila se poněkud odmítavě, ústa měla pootevřená, přední zuby, které teď víc ne za jejího ivota budily dojem králičího chrupu, se zatínaly do spodního rtu. Pod povytaenými víčky byly patrné zorničky, a tak se zdálo, e se mrtvá dívá na své ruce, úhledně sloené na napjaté přikrývce. Silná pravice, posetá hnědými skvrnami, překrývala nedostatečnou levou ruku, jako by ji instinktivně chtěla chránit před jeho litujícím pohledem. K poslednímu spánku se oblékla do staromódní bílé noční koile z krepové bavlny s modrou stukou, absurdně uvázanou pod bradou na dětskou maličku. Dlouhé rukávy měla na zápěstí shrnuté do záhybů. Pod loktem bylo patrné jemné tepování. Upřeně se na to místo zadíval. Kdo by si s tím dnes jetě dával takovou práci, říkal si. Svýma zmučenýma rukama tuhle jemnou práci udělat nemohla. Proč mu tohle tepování připadalo dojemnějí a trýznivějí ne soustředěný klid mrtvé tváře?

Uvědomil si, e hádka utichla a e ho přítomní tie a ostraitě sledují. Z nočního stolku vzal dvě knihy, které tam leely, modlitební kníku slečny Willisonové a paperbackové vydání Poslední kroniky Barsetu. V modlitební kníce byla záloka. Viml si, e četla modlitbu a pasá z evangelia vybrané pro ten den. Stránka byla zaloená jednou z těch sentimentálních pohlednic, jaké mají zboní lidé rádi, na barvotisku stál sv. Frantiek se svatozáří, obklopený ptactvem, a zjevně drel kázání barvitému a rozmanitému shromádění zvířátek, vymalovaných s pedantskou preciznosti. Nesouvisle mu blesklo hlavou, proč není záloka také v Trollopeově svazku. Grace Willisonová nebyla z těch, co ohýbají růky stránek, a mohla-li se v některé z těch knih snadněji ztratit, byl to jistě Trollope. To opominutí ho trochu zneklidňovalo.

Měla nějaké blízké příbuzné? zeptal se. Odpověděl Anstey:

Ne. Říkala mi, e její rodiče byli jedináčci. Kdy se narodila, bylo jim u oběma přes čtyřicet. Zemřeli pár měsíců po sobě asi před patnácti lety. Měla starího bratra, ale ten padl za války v severní Africe. U El Alameinu, myslím.

A co její majetek?

Nic, vůbec nic. Po smrti rodičů pracovala několik let pro Výbor otevřených dveří, charitativní společnost pro pomoc proputěným vězňům, a dostala od nich nízkou invalidní penzi, byla to vlastně almuna. Ta teď samozřejmě končí. Tady za ni platil poplatky obecní úřad.

Julius Court s náhlým zaujetím řekl:

Výbor otevřených dveří? Neznala Philbyho, ne jsi ho zaměstnal?

Anstey na něho vrhl pohled, který naznačoval, e takovou otázku povauje za nevkusnou a nemístnou.

Moná ho znala, nikdy se vak o tom nezmínila. Sama Grace navrhla, e by nám Výbor otevřených dveří mohl sehnat údrbáře, tak mohlo Toyton Grange pomoci při charitativní činností. Jsme rádi, e tu Alberta Philbyho máme. Patří do rodiny. Nikdy jsem si nevyčítal, e jsem se rozhodl ho přijmout.

Ozvala se Millicent:

A dostal jsi ho lacino, samozřejmě. A pak, buď jsi mohl mít Philbyho, nebo u nikoho, ne? S náborem jsi moc těstí nenadělal, kdy uchazeči zjistili, e nabízí jenom pět liber týdně, a to zjistili vichni. Někdy si říkám, co to, e tu Philby zůstává.

Diskusi na toto téma zabránil příchod samotného Philbyho. O smrti slečny Willisonové u musel vědět, nebyl toti nijak překvapen, kdy nalezl v jejím pokoji spoustu lidí, a neřekl nic na vysvětlenou, proč vlastně přiel. Namísto toho zaujal pozici u dveří jako hrozivý a nevyzpytatelný hlídací pes. Společnost se chovala, jako by se domluvili, e bude moudré si ho nevímat. Wilfred se obrátil na Erika Hewsona:

Nemůete diagnózu stanovit bez pitvy? Nerad bych, aby ji někdo řezal, je to nedůstojné, neosobní. Byla na své tělo tak citlivá, a skromná, takovou skromnost u dnes nechápeme. Autopsie je to poslední, co by si přála.

Julius hrubě prohodil:

No, a je to poslední věc, co se jí dostane, ne?

Poprvé se nechala slyet Dot Moxonová. V návalu hněvu se po něm ohnala. Na obličeji jí vyrazily skvrny, ruce měla v pěst.

Co si to dovolujete! Co je vám po tom? Nestaral jste se o ni ani o mrtvou, ani o ivou, o ni ani o ostatní pacienty. Jenom tady veho vyuíváte pro vlastní prospěch.

Vyuívám? Zamrkal a edé zorničky se mu rozířily; Dalgliesh téměř mohl pozorovat, jak rostou. Julius na Dot zíral v nevěřícném vzteku.

Vyuíváte! Ano. Vykořisujete, jestli je vám libo. Máte tu z toho plezír, e jo! Kdy vás začne nudit Londýn, přijedete si na Toyton Grange, vytahujete se na Wilfreda a předstíráte, e mu dáváte rady, a chovancům rozdáváte pamlsky jako nějaký děda Mráz! Dělá vám to dobře, vae já se tím utuí, kdy si můete srovnat svoje zdraví s jejich vadami. Ale dáváte si sakra dobrý pozor, abyste se nezapletl. Vlídnost vás přece nic nestojí. K sobě nezvete nikoho jiného ne Henryho. Jene Henry byl pro vás svého času důleitý, co? Máte si o čem popovídat. Jediný tu máte výhled na moře, ale ani vás nenapadne pozvat nás, a zavezeme vozíky k vám na terasu. Boe chraň! Třeba jenom tohle jste pro Grace mohl udělat, čas od času ji vzít k sobě, nechat ji tam tie sedět a dívat se na moře. Hloupá nebyla, to víte. Mohl jste si s ní i dobře pokonverzovat. Jene to by poramotilo eleganci vaí terasy, viďte, stárnoucí enská v invalidním křesle! A teď je mrtvá a vy si přijdete a děláte, e chcete radit Erikovi. Proboha, nechte toho!

Julius se nejistě usmál. Zdálo se, e se plně ovládá, ale hlas mu zazněl vysoko a pronikavě.

Netuím, čím jsem si tenhle výlev vyslouil. Neměl jsem zdání, e jsem převzal odpovědnost za Grace Willisonovou a za vechny ostatní z Toyton Grange jenom proto, e jsem od Wilfreda koupil domek. Nepochybuju, e to pro vás byl ok, Dot, kdy jste tak brzo po Victorovi ztratila dalího pacienta. Ale proč si to vyléváte na mně? Vichni víme, e milujete Wilfreda, a nepochybuju, e v tomhle ohledu máte pěkně nevděčnou roli, ale to snad není moje vina. Mám moná mírně ambivalentní sexuální sklony, ale můu vás ujistit, e Wilfreda vám přebrat nehodlám.

Připotácela se k němu a napřáhla ruku, aby ho uhodila do obličeje. V tom gestu bylo cosi teatrálního i absurdního zároveň. Ne vak stačila udeřit, chytil ji Julius za zápěstí. Dalglieshe překvapilo, jak rychle a účinně reagoval. Napjatou rukou, zbělelou a třesoucí se námahou, jí drel zápěstí vysoko v sevření svalů, take vypadali jako dvojice nesouměřitelných zápasníků, strnulých v ivý obraz. Náhle se zasmál a nechal její ruku spadnout. Vlastní pai spoutěl pomaleji, očima stále sledoval její tvář a začal si mnout zápěstí. Pak se znovu zasmál, znělo to nebezpečně, a smířlivě řekl:

Pomalu! Pomalu! Já nejsem ádný bezmocný geront, víme?

Zalapala po dechu, propukla v pláč a vzlykajíc se vypotácela z pokoje. Dojemná a neohrabaná figura, směného na ní vak nebylo nic. Philby vyklouzl za ní. Jeho odchod vzbudil stejný zájem jako příchod. Wilfred zaeptal:

To jsi neměl říkat, Julie, nic z toho, co jsi řekl.

Vím, je to neodpustitelné. Mrzí mě to. Omluvím se jí, a budeme klidnějí.

Stručná a očividně upřímná omluva, v ní se nijak nepokouel obhajovat, vzala vem řeč. Dalgliesh tie poznamenal:

Myslím, e by pro slečnu Willisonovou byla tahle hádka nad jejím tělem daleko otřesnějí ne cokoliv, co se s ní můe dít na pitevním stole.

Dalglieshova poznámka Wilfredovi připomněla, o co se tu jedná. Obrátil se na Erika:

S Michaelem jsme tyto potíe neměli, úmrtní list jsi tenkrát vystavil bez problémů.

Poprvé Dalgliesh v jeho hlase rozpoznal známky rozmrzelosti.

Eric se dal do vysvětlování:

Proč zemřel Michael, jsem věděl, prohlíel jsem ho naposledy to ráno, ne se to stalo. U Michaela to po posledním záchvatu byla jen otázka času. U umíral.

Jako my vichni, pravil Wilfred. Jako my vichni.

Zdálo se, e tyhle zboné prostopravdy popouzejí jeho sestru. Poprvé promluvila:

Nebuď směný, Wilfrede. Já určitě jetě neumírám a tobě by taky nebylo milé, kdyby ti někdo tvrdil, e umírá. A pokud jde o Grace, vdycky se mi zdálo, e je na tom daleko hůř, ne si vichni mysleli. Teď snad u konečně pochopí, e ne vdycky potřebují nejvíc pozornosti ti, kteří kolem sebe nadělají nejvíc hluku.

Otočila se k Dalglieshovi:

Co se přesně stane, jestlie Eric nevystaví úmrtní list? Znamená to, e sem přijde policie?

Policista se pravděpodobně dostaví, jistě, běný policista, coronerův úředník, a postará se o tělo.

A potom?

Coroner zařídí pitvu. A podle jejích výsledků buď vystaví pro matriku úmrtní list, nebo zahájí soudní vyetřování. Wilfred řekl:

Je to vechno tak strané, tak zbytečné!

Je to podle zákona, a doktor Hewson ví, e je to podle zákona.

Ale co tím chcete říct, e je to podle zákona? Grace přece zemřela na roztrouenou sklerózu, to víme vichni. A jestli se přidala jetě jiná choroba? Eric u ji léčit nebude, teď u pro ni nemůe udělat nic. O jakém zákonu to mluvíte?

Dalgliesh trpělivě vysvětloval:

Lékař, který oetřoval zemřelého po dobu jeho poslední choroby, je povinen podepsat úmrtní list a doručit ho matrikáři v předepsané podobě s uvedením příčiny smrti stanovené podle jeho nejlepího vědomí a svědomí. Zároveň je povinen předat oprávněné osobě, co můe být například obyvatel domu, v něm k úmrtí dolo, zprávu, e takové dobrozdání podepsal. Zákon lékaři neukládá povinnost oznamovat kadé úmrtí coronerovi, obvykle se tak vak děje, má-li lékař nějaké pochyby. Oznámí-li lékař úmrtí coronerovi, nezbavuje ho to povinnosti vystavit úmrtní list a stanovit příčinu smrti, ukládá se mu vak uvést ve formuláři, e úmrtí bylo oznámeno, aby matrikář věděl, e musí záznam zadret, dokud nedostane zprávu od coronera. Podle článku tři Zákona o coronerech z roku 1887 má coroner povinnost zahájit vyetřování, kdykoli je mu oznámeno, e se v obvodu jeho působnosti nalézá tělo osoby, u ní je důvod se domnívat, e mohla zemřít násilnou nebo nepřirozenou smrtí, nebo smrtí náhlou, její příčina není známa, nebo osoby, která zemřela ve vězení nebo na jiném místě či za jiných okolností, které podle jiných zákonů vyadují, aby bylo vedeno vyetřování. Toto, kdy u jste se tázal, je zákon, i s těmi nudnými podrobnostmi. Grace Willisonová zemřela náhle a doktor Hewson se domnívá, e příčina je nyní neznámá. Nejlépe udělá, kdy úmrtí oznámí coronerovi. To bude znamenat pitvu, ne vak nutně vyetřování.

Představa, e bude leet rozkuchaná na pitevním stole, je pro mne nepřijatelná. Wilfred se začínal chovat jako umíněné děcko. Dalgliesh řekl chladně:

Rozkuchaná není vhodné slovo. Pitva je řádná a naprosto čistá procedura. A teď, kdy mě omluvíte, bych se el zpátky nasnídat.

Wilfred vyvinul téměř tělesné úsilí, aby se vzpamatoval. Napřímil se, ruce zkříil do irokých rukávů svého hábitu a chvíli postál v tiché meditaci. Eric na něj chvíli zmateně hleděl, pak sklouzl pohledem z Dalglieshe na Julia, jako by u nich hledal oporu či vysvětlení. Potom Wilfred promluvil:

Měl bys raději zavolat do coronerovy kanceláře hned, Eriku. Za normálních okolností by tělo připravila Dot, ale dnes bude lépe počkat, jaké dostaneme pokyny. A dotelefonuje, dej prosím vem vědět, e bych hned po snídani rád k celé rodině promluvil. Teď je u nich Helena s Dennisem. Millicent, ty bys mohla zajít za Dot a zjistit, jestli je v pořádku. A nyní bych si rád promluvil s tebou, Julie, a s Adamem Dalglieshem.

Zavřel oči a chvíli postál u nohou postele, na ní spočívala Grace Willisonová. Dalgliesh uvaoval, zda se modlí. Pak vykročil z pokoje. Kdy li za ním, zaeptal Julius téměř nepohnutými rty:

Nepříjemně to připomíná kolní léta a předvolání do ředitelny. Měli jsme se na to posílit snídaní.

V kanceláři Wilfred nemarnil čas.

Smrt Grace mě nutí k rozhodnutí dřív, ne jsem doufal. S pouhými čtyřmi pacienty se nemůeme udret. Na druhé straně nemůu ani začít přijímat nové pacienty podle pořadníku, kdy není jisto, e Toyton Grange bude pokračovat v práci. Odpoledne po pohřbu Grace svolám rodinnou radu. Myslím, e bude správné do té doby počkat. Nenastanou-li komplikace, mělo by to být dřív ne za týden. Byl bych rád, kdybyste se oba zúčastnili a pomohli nám se rozhodnout.

Julius ihned namítl:

To nejde, Wilfrede. Nemám na tom ádný podíl, myslím ani právně, ani finančně. Prostě to není moje věc.

ije tady. Vdycky jsem tě povaoval za člena rodiny.

To je od tebe milé a je mi ctí. Ale pravda to není. Nepatřím k rodině a u vůbec nemám právo hlasovat o něčem, co se mě nijak netýká. Jestli se rozhodne Grange prodat, a to bych ti nevyčítal, prodal bych asi také. Nedovedu si představit, e bych bydlel na ostrohu, kdy tam bude kempink pro přívěsy. Ale vadit mi to nebude. Dostanu za domek sluné peníze od nějakého úspěného ikulky z Midlandsu, kterému bude houby záleet na klidu a tichu, zato si v obýváku postaví elegantní bar, kde bude míchat koktajly, a na terase si vztyčí stoár s praporem. Asi se poohlédnu po jiné chalupě v Dordogne, ale předem si zjistím, jaké skvělé dohody si majitel dojednal s Pánembohem nebo s čertem. Je mi líto, ale definitivně říkám ne.

A vy, Adame?

Mám jetě mení právo na názor ne Court. Tenhle domov patří pacientům. Proč by měl o jejich budoucnosti, třeba jen zčásti, rozhodovat hlas nějakého náhodného návtěvníka?

Protoe si velice váím vaeho úsudku.

Nevím, proč byste měl. V této věci se spí spoléhejte na svého účetního.

Julius se zeptal:

Nepozve na rodinnou radu Millicent?

Samozřejmě e ji pozvu. Snad mě ne vdy podporovala, tak jak jsem od ní čekal, ale k rodině patří.

A Maggie Hewsonovou?

Wilfred řekl úsečně:

Ne.

To se jí nebude líbit. A nebude to tak trochu bolestivé pro Erika?

Wilfred pánovitě prohlásil: Právě jsi tu jasně řekl, e se nepovauje za osobu, které se to jakkoli týká, proč tedy na mně nenechá rozhodnutí, co bude pro Erika bolestivé a co ne. A nyní kdybyste mě laskavě oba omluvili, půjdu se s rodinou nasnídat.

( VII )

Kdy vyli z Wilfredova pokoje, Julius stroze, jakoby z okamitého popudu, řekl:

Pojďte se nasnídat ke mně. Dáte si něco k pití. Nebo jestli je pro vás na alkohol jetě moc brzo, tak kávu. Ale pojďte, prosím. Začal jsem dnes den s pocitem naprostého sebeznechucení a dělal bych si prapatnou společnost.

Pozvání se příli blíilo naléhavé prosbě, aby je bylo mono jen tak lehce odmítnout. Dalgliesh řekl:

Počkal byste asi tak pět minut? Potřebuju s někým promluvit. Sejdeme se v hale.

Ze své první obhlídky zámečku si pamatoval, v kterém pokoji bydlí Jennie Pegramová. Moná by se pro tohle setkání nael vhodnějí čas, říkal si, ale nemohl u dál čekat. Zaklepal, a kdy se ozvalo Vstupte, zaslechl v jejím hlase náznak překvapení. Seděla ve vozíku před toaletním stolkem, luté vlasy jí splývaly přes ramena. Vyňal z náprsní taky anonymní dopis, postavil se jí za záda a dopis poloil před ni. V zrcadle se setkali pohledem.

Psala jste to?

Bloudila po dopise očima, ale do ruky ho nevzala. Víčka se jí chvěla a po zátylku jí jako postupující vlna putovala rudá skvrna. Slyel, jak se křečovitě nadechuje, hlas jí vak zněl klidně:

Proč bych to měla psát?

Důvody bych vám mohl napovědět. Psala jste to?

Jistěe ne! Nikdy jsem ten dopis neviděla.

Vrhla na dopis opovrlivý pohled. Je to

stupidní, infantilní.

Jistě, dost ubohý výkon. Psáno ve spěchu, předpokládám. Myslel jsem si, e se na to budete dívat svrchu. Není to nic tak vynalézavého a vzruujícího jako ty ostatní.

Jaké ostatní?

Ale no tak, začněme s dopisem Grace Willisonové. Ten vám dělá čest. Skvěle vymyleno a chytře sestaveno, abyste jí zkazila radost z jediného skutečného přítele, jeho si tu nala, a také dostatečně nechutné, abyste si mohla být jista, e se bude stydět dopis komukoli ukázat. Komukoli, ovem s výjimkou policisty. Ani slečna Willisonová se nezdráhala ukázat ho policistovi. Kde se jedná o obscenitu, těíme se důvěře téměř lékařské.

To by si nedovolila! A vůbec, nevím, o čem mluvíte.

Nedovolila? koda, e se jí u nemůete zeptat. Víte, e zemřela?

S tím nemám nic společného.

Natěstí pro vás si myslím, e opravdu nemáte. Nebyla suicidální typ. Jenom si nejsem jist, jestli jste měla stejné těstí  nebo smůlu  s ostatními obětmi, například s Victorem Holroydem.

Nyní u nebylo pochyb, e ji přepadla hrůza. Hubené ruce svíraly v zoufalé pantomimě rukoje kartáče na vlasy.

To nebyla moje vina! Já jsem Victorovi nikdy nepsala! Nikomu jsem nikdy nepsala.

Nejste tak chytrá, jak si myslíte. Zapomínáte na otisky prstů. Moná jste si neuvědomila, e je soudní laboratoř můe zjistit i na dopisním papíru. A pak to načasování. Dopisy se začaly objevovat a po vaem příchodu na Toyton Grange. První byl doručen předtím, ne byla přijata Ursula Hollisová, a Henryho Carwardinea můeme myslím vyloučit. Vím, e po smrti pana Holroyda dopisy přestaly. Bylo to tak proto, e jste si uvědomila, jak jste zala daleko? Nebo jste doufala, e vina padne na Holroyda? Jene policie pozná, e ty dopisy nepsal mu. A pak je tu jetě rozbor slin. U vech, s výjimkou patnácti procent populace, lze ze slin zjistit krevní skupinu. koda, e jste to nevěděla, kdy jste olizovala lepidlo na obálkách.

Na obálkách

ale ty dopisy nebyly



Zajíkla se. Zírala na Dalglieshe, oči rozířené děsem. Ruměnec ustoupil, byla teď velice bledá.

Ne, ty dopisy nebyly v obálkách. Byly jen přehnuté a zaloené do knih, které měly oběti vypůjčeny z knihovny. To ale neví nikdo kromě adresátů a vás.

Nedívala se na něho, kdy ze sebe vypravila:

Co budete dělat?

Jetě nevím.

A opravdu nevěděl. Cítil podivnou směs rozpaků, hněvu a také studu, s jakou se dosud nesetkal. Přelstít ji bylo tak snadné, tak snadné a prosté. Viděl sám sebe tak jasně, jako by byl nezúčastněným pozorovatelem, jak zdravý a zdatný sedí v soudcovském křesle a povzneseně soudí její slabosti, dává jí obligátní napomenutí, odkládá trest. Byla to znechucující představa. Způsobila sice bolest Grace Willisonové, jene se přinejmením mohla dovolávat jakési psychologické omluvy. Kolik z jeho hněvu a znechucení má kořeny v pocitu viny? Co on udělal pro to, aby se Grace Willisonová ty poslední dny cítila astnějí? Něco se s ní ale bude muset udělat. Je nepravděpodobné, e by na Toyton Grange nyní nadělala víc zlé krve, ale co později? A Henry Carwardine má jistě právo o tom vědět. Dalo by se namítat, e i Wilfred a Ridgewellova nadace, pokud to tady převezme. Někdo by namítl, e Jennie potřebuje pomoc. Přiel by s řeením, které se dnes povauje za nejlepí, poslat ji k psychiatrovi. Dalgliesh prostě nevěděl. K takovému způsobu nápravy nechoval valnou důvěru. Uspokojí to její marnivost, moná, vyhoví to její potřebě, aby okolí bralo váně její pocit vlastní důleitosti. Jestlie se ale postiení rozhodli o věci nemluvit, třeba jen proto, aby uchránili od starostí Wilfreda, jaké má on právo vysmát se jejich pohnutkám a zklamat jejich důvěru? Ve svém povolání byl zvyklý pracovat podle jistých pravidel. I kdy udělal nějaké neortodoxní rozhodnutí, co nebývalo zřídka, morální východiska  dalo-li se to tak říct, třebae on takové označení nikdy nepouíval  byla jasná a jednoznačná. Choroba asi podkopala jeho vůli a schopnost úsudku, stejně jako fyzickou sílu, kdy ho teď zmáhal i takhle nicotný problém. Měl by Ansteymu nebo jeho nástupci zanechat zprávu v zapečetěné obálce, kterou by mohli otevřít, kdyby se potíe opakovaly? Bylo vskutku k smíchu, e dospěl a k těmhle slabomyslným histriónským nápadům, jak si vytrhnout trn z paty. Kristepane! Zatouil, aby byl otec Baddeley naivu; věděl, e by tohle břímě mohl bez obtíí sloit na jeho křehká ramena.

Řekl:

Je na vás, abyste to postieným řekla, vem postieným. e jste to psala vy a e u se to víckrát nestane. O to byste se měla postarat. Spoléhám na vai vynalézavost, jistě si vymyslíte přijatelnou omluvu. Dovedu si představit, jak vám asi chybí vechen ten rozruch a pozornost, které se vám dostávalo v nemocnici. Proč si to ale vynahrazovat tím, e zkazíte jiným radost?

Oni mě nenávidí.

Samozřejmě e ne. Nenávidíte sama sebe. Napsala jste ty dopisy jetě někomu jinému kromě slečny Willisonové a pana Carwardinea?

Koutkem oka se na něho vychytrale zadívala.

Ne. Jenom těm dvěma.

Asi le, říkal si unaveně. Dopis dostala pravděpodobně i Ursula Hollisová. Nadělá víc kody, kdy se jí zeptá, nebo kdy bude mlčet?

V hlase Jennie Pegramové bylo cítit víc sebejistoty. Levou rukou si čechrala vlasy a stahovala si je přes obličej. Pronesla:

Nikdo se tu o mě nezajímá. Vichni mnou pohrdají. Nikdy nechtěli, abych sem přila. Ani já sem nechtěla. Vy byste mi mohl pomoct, ale ve skutečnosti je vám to taky jedno. Ani mě nechcete poslouchat.

Poádejte doktora Hewsona, a vás pole k psychiatrovi, a svěřujte se jemu. Bere peníze za to, aby nastavoval ucho neurotikům, kteří se chtějí vybavovat o sobě samých. Já za to placen nejsem.

Litoval této nezdvořilosti, jakmile za ním zapadly dveře. Věděl, co ho k tomu přimělo; vybavil si náhle to scvrklé, oklivé tělíčko Grace Willisonové v laciné noční koili. Znechucen sám sebou si říkal, jak je dobře, e nechá své profese, jestlie mu lítost a rozhořčení dokáou zničit potřebný odstup od problémů. Nebo e by na vině bylo Toyton Grange? To místo mu pomalu lo na nervy.

Kdy rychlým krokem procházel chodbou, otevřely se dveře vedle pokoje Grace Willisonové a ukázala se Ursula Hollisová. Kývala na něho, a vejde, a pootočila se s křeslem, aby mu ve dveřích udělala místo.

Řekli nám, a počkáme na pokojích. Grace umřela.

Ano. Vím.

Proč to je? Co se stalo?

To zatím nikdo neví. Doktor Hewson zařizuje pitvu.

Nezabila se  nebo tak?

Jsem si jist, e ne. Zdá se, e zemřela klidně ve spánku.

Myslíte jako otec Baddeley?

Ano, zrovna jako otec Baddeley.

Chvíli se na sebe mlčky dívali. Dalgliesh se zeptal:

Včera v noci jste nic nezaslechla?

Ne! Nic! Spala jsem, teda potom, co u mě byla Helena.

Slyela byste ji, kdyby volala nebo kdyby k ní někdo veel?

Jistě, kdybych nespala. Někdy jsem nemohla usnout kvůli jejímu chrápání. Ale volat jsem ji neslyela, a to la spát dřív ne já. Zhasínala jsem před půl jednou a říkala jsem si, e je u ní ticho.

el ke dveřím, ale pak se zastavil. Vytuil, e by nerada, kdyby odeel. Zeptal se:

Něco vás trápí?

Ale ne. Nic. Jenom jsem neměla jistotu, co je s Grace, nevěděla jsem, vichni se chovali tak tajemně. Ale jestli ji budou pitvat

myslím, pitva nám řekne, jak umřela.

Ano, řekl nepřesvědčivě, jako by o tom chtěl ujistit ji í sebe, pitva to objasní.

( VIII )

Julius čekal ve vstupní hale sám. Vyli spolu ze zámečku a kráčeli svěím ranním vzduchem zamylení, na krok od sebe a s očima upřenýma na cestu. Nemluvili. Jako by je kdosi neviditelným provazem přitahoval k moři. Dalgliesh byl rád, e jeho společník mlčí. Přemýlel o Grace Willisonové, snail se dobrat příčin svého znepokojení a neklidu, emocí, které se mu zdály tak nelogické, e se blíily zvrácenosti. Na těle nebyly ádné viditelné známky: promodralá místa, krevní výron na obličeji nebo na čele; ádné stopy po nepořádku v pokoji, nic neobvyklého kromě otevřeného okna. Leela tam a tělo ji vychládalo a tuhlo v odmlčení přirozené smrti. Proč tedy tahle iracionální podezření? Je profesí policista, a ne jasnovidec. Pracoval s důkazy, a ne s intuicí. Kolik se ročně provádělo pitev? e by přes sto sedmdesát tisíc? Sto sedmdesát tisíc úmrtí, která vyadovala alespoň předběné vyetřování. Při větině z nich se alespoň u jedné osoby zjistil zjevný motiv. I dojemné lidské trosky na okraji společnosti po sobě mají co zanechat, jakkoliv je to ubohé a nezáviděníhodné z náročnějího pohledu. Z kadé smrti má někdo prospěch, kadá smrt někoho osvobozuje, snímá břímě z něčích beder, a u tím břemenem je odpovědnost, bolest nad cizím utrpením nebo tyranie lásky. Pátrá-li člověk pouze po motivech, je podezřelá kadá smrt, stejně jako je kadá smrt nakonec smrtí přirozenou. Tomu ho naučil starý dobrý doktor Blessington, jeden z prvních a skvělých soudních patologů. Vzpomínal si na Blessingtonovu poslední pitvu, pro mladého detektiva-konstábla Dalglieshe to byla první. Oběma se jim třásly ruce, jen důvody k tomu měli odliné, a starý pán, jakmile jednou provedl první řez, byl u klidný jako chirurg. Na stole leelo tělo dvaačtyřicetileté rezavé prostitutky. Prosektor setřel dvěma tahy ruky, na ní měl navlečenou rukavici, z obličeje krev, pínu, nános pudru, a se ukázala bledá, zranitelná, anonymní tvář. Ne smrt, ale jeho ivá svalnatá ruka z ní vymazala vekerou osobitost. Starý Blessington na ní demonstroval moudrost svého řemesla:

Podívejte, mladíku, ta první rána, kterou odrazila rukou, sklouzla po krku a po hrdle k pravému rameni. Spousta krve, kravál a na půdu, ale koda vekerá ádná. Druhou, mířenou vzhůru a napříč, jí přeal průdunici. Zemřela na ok, ztrátu krve a asfyxii, pravděpodobně v tomhle pořadí, podle toho, jak vypadá brzlík. Kdy je dostaneme na stůl, mladíku, nic takového jako nepřirozená smrt u neexistuje.

Přirozená nebo nepřirozená, on u s tímhle skoncoval. Popuzovalo ho, e i kdy měl pevnou vůli, potřebovalo se v tom jeho vědomí neustále utvrzovat a tvrdoíjně odmítalo nechat tyhle problémy na pokoji. Co ho koneckonců opravňuje k tomu, aby zael na místní policejní stanici a stěoval si tam, e se na Toyton Grange v poslední době nějak moc umírá? e na srdeční chorobu zemřel starý kněz, bez přátel a bez majetku, pomineme-li skromnou sumu věnovanou na charitativní účely? Odkázal ji mui, jen mu přátelsky pomohl, význačnému filantropovi, jeho charakteru ani pověsti se nedá nic vytknout. A Victor Holroyd? Co víc mohla policie v případu jeho smrti udělat ne to, co u naprosto kompetentně udělala. Fakta byla proetřena, porota vyhlásila své závěry. Holroyd byl pohřben, otec Baddeley spálen. Zůstala jen rakev s přelámanými kostmi a rozkládajícím se masem a hrst edého prachu na toytonském hřbitově; v zásobárně tajemství pochovaných do posvěcené půdy přibyla dvě nová. ádné z nich u nebylo v lidských silách odhalit.

A nyní ta třetí smrt, ta, na kterou na Toyton Grange pravděpodobně kdekdo pověrčivě čekal, vědom si magického pravidla, e smrt chodívá v trojicích. Teď u si mohou vichni oddechnout. Coroner nařídí pitvu a o jejím výsledku nemá Dalgliesh nejmeních pochyb. Kdyby byli Michael i Grace zavraděni, vrah byl příli chytrý na to, aby zanechal stopy. A proč by je taky měl zanechávat. U vetché, nemocné a chorobou suované eny stačilo málo, nic prostího ne na chvilku pevně přitisknout dlaň na nos a ústa. Kdyby se do případu vloil, nenael by se proto ádný důvod. Nemůe přece říct: Já, Adam Dalgliesh, mám opět jednu ze svých pověstných předtuch  nesouhlasím s coronerem, s patologem, s místní policií, se vemi fakty. Vzhledem k tomuto novému úmrtí ádám, aby byly zpopelněné kosti otce Baddeleyho exhumovány, uvedeny do původního stavu a přinuceny vydat své tajemství.

Doli k Toyton Cottage. Julius vedl Dalglieshe kolem domku ke krytému vchodu obrácenému k moři, jím se z kamenné terasy vcházelo přímo do obývacího pokoje. Julius nechal dveře nezamčené. Strčil do nich rukou a poodstoupil, aby mohl Dalgliesh vejít první. Pak oba strnuli, neschopní pohybu. Před nimi v domku někdo byl. Mramorová bysta smějícího se chlapce byla rozbitá na kusy.

Mlčky přeli přes koberec k soce. Hlava, omlácená k nepoznání, se povalovala v tříti mramorových úlomků. Tmavý koberec byl poset blýskavými zrnky kamene. Z oken a otevřených dveří dopadaly do pokoje iroké pásy světla, v jeho paprscích zářily zubaté odtěpky jako myriády drobounkých hvězd. Vypadalo to, e se tu ničilo systematicky. Obě ui byly čistě odtípnuté a byly poloeny vedle sebe, necudné objekty, z nich neviditelně prýtila krev, zatímco kytička květů, tak jemně vymodelovaná, a se zdálo, e se konvalinky zachvívají jako ivé, leela poněkud stranou od ruky, jako by ji kdosi jen zlehka odhodil. Miniaturní mramorová dýka stála rukojetí vzhůru na pohovce; mikrokosmos násilí.

V pokoji panovalo strnulé ticho. Jeho spořádané pohodlí, odměřený tikot hodin na krbové římse, urputné rytmické hřmění moře, to vechno umocňovalo pocit bezuzdnosti a brutality ničení a nenávisti.

Julius poklekl, vzal do rukou beztvarý kus kamene, který byl kdysi chlapcovou hlavou. Po chvíli ho nechal vyklouznout z dlaní. Kámen se nemotorně a křivolace skutálel po podlaze a zastavil se o nohu pohovky. Pořád jetě mlčky zvedl Julius kytičku a vzal ji jemně do dlaní. Dalgliesh viděl, jak se Court třese, byl bledý a na čele skloněném nad troskami se mu leskl pot. Vypadal jako v oku. Dalgliesh zamířil ke stolku, na něm stála karafa, a odměřil tědrou dávku whisky. Sklenku mlčky podal Juliovi. Jeho mlčení a straný třas ho znepokojovaly. Zuřivost, výbuch vzteku, proud nadávek, cokoli, říkal si Dalgliesh, by bylo lepí ne tohle nepřirozené mlčení. Ale kdy Julius konečně promluvil, hlas se mu ani nezachvěl. Na nabízenou sklenku jen zavrtěl hlavou.

Ne, děkuju. Nepotřebuju se napít. Chci vědět, co cítím, vědět to i tady ve vnitřnostech, nejenom v hlavě. Nechci si tlumit vztek, a Bůh ví, e si ho nepotřebuju přiivovat! Jenom si pomyslete, Dalglieshi. Umřel před třemi sty lety, tenhle hoík. Do mramoru ho museli vytesat krátce potom. Celých tři sta let z toho nikdo neměl praktický uitek, jenom potěení a útěchu a taky připomínku, e jsme jenom prach. Tři sta let. Tři století válek, revolucí, násilí, haminosti. Ale přeil. Přeil a do tohoto léta Páně. Vypijte tu whisky sám, Dalglieshi. Zvedněte sklenku a připijte věku toho vykrádače. Nevěděl, e tu něco takového mám, pokud sem nenakukuje, kdy jsem pryč. Cokoliv, co je moje, by mu poslouilo stejně dobře. Mohl zničit, co chtěl. Ale jak uviděl tu soku, nemohl odolat. Takovou radost z ničení mu nic jiného nemohlo poskytnout. Ono nejde jen o nenávist ke mně, víte? A to udělal kdokoliv, nenáviděl i tu soku. Protoe ona dávala radost, byla dělaná se záměrem, nebyl to jen kus hlíny hozený proti zdi, barva naplácaná na plátno, kus kamene vyhlazený do nekodných křivek. Mělo to tíhu i soudrnost. Vzelo to z tradice a zvlátní výjimečnosti a posilovalo ji to. Boe, měl jsem to vědět a nebrat ji sem mezi tyhle barbary!

Dalgliesh klečel vedle něho. Zvedl dva úlomky rozbitého předloktí a skládal je k sobě jako hádanku. Řekl: Víme, kdy se to pravděpodobně stalo, s tolerancí několika minut. Víme, e zničit soku vyadovalo sílu a e pravděpodobně pouil  nebo pouila  kladivo. Měly by tu být nějaké stopy. A nemohl sem za tu dobu přijít a zase odejít. Buď unikl po vaí stezce dolů k pobřeí, nebo jel mikrobusem a pak odjel vybrat potu. Nemělo by být těké zjistit, kdo za to můe.

Boe, Dalglieshi, vy máte policajtskou dui, ne? To mě má utěit?

Mě by to potěilo; ale jak říkáte, asi to bude věc due.

Je-li to tak, jak naznačujete, nebudu volat policii. Nepotřebuju, aby mi místní polda řekl, kdo to byl. Vím to a vy taky, nebo ne?

Ne. Mohl bych vám sice nabídnout krátký seznam podezřelých, seřazený podle míry pravděpodobnosti, ale to není toté.

Uetřte si námahu. Já vím, kdo to byl, a naloím s ním po svém.

A potěíte ho dvakrát, a uvidí, jak vás seberou za napadení nebo těké ublíení na těle.

Moc porozumění bych u vás nenael, viďte, a u místního soudce taky ne? Pomsta jest má, praví smírčí komise Jejího Veličenstva. Uličník, rozkladný element, ukřivděný mládenec! Dejte mu podmínku a pět liber pokuty. Ha, nebojte se! Nic ukvapeného neprovedu. Počkám si, ale vyřídím si to sám. Své místní hochy z toho můete vynechat. Nedá se říct, e by byli proklatě úspění, kdy vyetřovali Holroydovu smrt, ne? A se drí zpátky. Nemusí strkat svoje neikovné prsty do mých průvihů.

Kdy se zvedal na nohy, s nevrlou umíněností, téměř jako by ho to právě napadlo, dodal:

Kromě toho tu teď nechci ádný dalí rozruch, hned po smrti Grace Willisonové. Wilfred toho má a nad hlavu. Uklidím to tady a Henrymu řeknu, e jsem mramor odvezl nazpět do Londýna. Nikdo jiný sem z Toyton Grange zaplapánbůh nechodí, a tak budu uetřen obligátních neupřímných kondolencí.

Dalgliesh poznamenal:

Připadá mi to zajímavé, ta starost o klid Wilfredovy due.

Myslel jsem si, e vám to tak bude připadat. Ve vaí knize jsem za sobeckého grázla. O sobeckých grázlech jste si u udělal obrázek a máte jejich identikit, jene já tak docela nezapadám. Ergo, je třeba najít důvod. Musí existovat nějaká prvotní příčina.

Vdycky se najde nějaká prvotní příčina.

Fajn, čím to teda je? Beru od něho nějaké peníze? Dělám vindle v účtech? Má na mě nějaký vliv? Je něco pravdy na nařčeních Dot Moxonové? Nebo bych mohl být Wilfredův nemanelský syn?

Třeba i manelský syn by mohl dospět k názoru, e se mu bohatě vyplatí způsobit Wilfredovi nějakou tu starost, doví-li se, kdo to udělal. Nepřeháníte to trochu s tou ohleduplností? Wilfred přece musí vědět, e ho kdosi z Toyton Grange, pravděpodobně některý z jeho vyznavačů, skoro zabil, a u záměrně nebo jakkoli jinak. Řekl bych, e ztrátu vaeho mramoru snese s filozofickým klidem.

Nic snáet nebude. Prostě se to nedoví. Nemůu vám vysvětlit cosi, co sám nechápu. Ale jsem Wilfredovi zavázán. Je příli zranitelný a křehký. A tohle je tak beznadějné. Něco vám povím, v něčem mi připomíná rodiče. Měli obchůdek v Southsea. Kdy mi bylo čtrnáct, otevřeli vedle nich velkoprodejnu. To byl jejich konec. Zkoueli vecko, nechtěli to vzdát. Dávali víc na dluh, kdy u stejně svoje peníze nedostávali zpátky; nabízeli zvlátní slevy, a měli prakticky nulový zisk; kdy večer zavřeli, trávili celé hodiny aranováním výkladu; dětem z okolí dávali zadarmo bonbónky. Ale bylo to k ničemu, bylo to naprosto zbytečné a bezvýsledné. Nemohli uspět. Říkal jsem si, e bych unesl, kdyby zbankrotovali. Ale nedokázal jsem snáet tu jejich naději.

Dalgliesh ho zčásti chápal. Věděl, o čem Julius hovoří. Podívejte se na mě, jsem zdravý, mladý, bohatý. Vím, jak si zařídit těstí. Dokázal bych astně ít, jenom kdyby svět byl takový, jaký ho chci mít. Jenom kdyby si ostatní dali říct a nechtěli být nemocní, znetvoření, bezmocní, poraení, zklamaní. Ké bych dokázal být jetě o trochu sobečtějí, aby mi to nevadilo. Ké by tu nebyla ta černá vě. Slyel Julia říkat:

O mě si starosti nedělejte. Pamatujte na to, e jsem pozůstalý. Copak se neříká, e se pozůstalí musí svým alem protrpět? Vhodným přístupem tedy bude lhostejná soustrast a náleité kvantum zdravé výivy. Radi si dejme snídani.

Dalgliesh tie řekl:

Nebudete-li volat policii, mohli bychom také uklidit tenhle nepořádek.

Donesu ko. Nesnáím kravál z vysavače.

Zmizel do své sterilní kuchyně, vybavené s velkorysou elegancí, a vrátil se s lopatkou a dvěma smetáčky. Ve zvlátním srozumění spolu poklekli k práci. Jene smetáčky byly příli jemné, aby se jim dařilo vyprostit úlomky mramoru z koberce, a tak je nakonec museli jeden po druhém pracně vybírat rukama.

( IX )

Soudní patolog dočasně zastupoval starího odborného lékaře, a pokud počítal s tím, e tahle tříměsíční sluba na půvabném venkově bude méně náročná ne jeho vlastní práce v Londýně, pak se mýlil. Kdy to dopoledne u podesáté zazvonil telefon, stáhl si pečlivě rukavice, pokusil se nemyslet na to, e ho na policích lednice čeká jetě patnáct nahých mrtvol, a odevzdaně zvedl sluchátko. Ozval se povědomý muský hlas, jaký by a na příjemně venkovský přízvuk mohl patřit kterémukoli přísluníku Metropolitní policie, i ta slova slyel předtím u mnohokrát:

Jste to vy, doktore? Máme tu tělo, na poli, tři míle na sever od Blanfordu, a nějak se nám nezdá. Mohl byste přijet?

Kdy ho volali, bylo to téměř vdycky stejné. Vdycky měli nějaké tělo, které se jim nezdálo  v příkopě, na poli, ve karpě, ve zkrouceném plechu rozmláceného auta. Přisunul si poznámkový blok, poloil obvyklé otázky a vyslechl odpovědi, které očekával. Prosektorovi řekl:

Fajn, Berte, můe ji zaít. Není to nic zvlátního. V coronerově kanceláři řekni, e můou vystavit povolení k pohřbu. Musím teď k případu. Připrav mi zatím dalí dva, jo?

Naposledy se zadíval na vychrtlé tělo na stole. S Grace Miriam Willisonovou, svobodnou, 57 let, nebyla potí. ádné vnějí známky násilí, a uvnitř nic průkazného, co by vyadovalo analýzu vnitřností. S trochou hořkosti zabručel na asistenta, e budou-li se místní obvoďáci obracet na soudní, kde u i tak nevědí, kam dřív, jenom proto, aby si srovnali svoje odliné diagnózy, můou to tu klidně zabalit. Ten doktor měl ovem správné tuení. Něčeho si u ní neviml, pokročilého novotvaru v horní partií aludku. K čemu mu to bude, a se to doví? Zabil ji tenhle nádor, nebo roztrouená skleróza, nebo srdce? Není pámbu a u si vybral. Nebo se prostě rozhodla, e u toho má dost, a vzdala to. V jejím případě bylo spí na místě vysvětlit záhadu, proč tak dlouho přeívala, a ne její smrt. Začínal si myslet, e větina pacientů umírá, kdy se rozhodnou, e přiel jejich čas. Ale to se do zprávy psát nedá.

Nadrásal poslední poznámky do záznamů Grace Willisonové, zahalekal na asistenta pokyny, rozrazil lítačky a vydal se vstříc dalí smrti, dalímu tělu, vstříc, jak si s jakýmsi ulehčením říkal, skutečné práci, kterou má dělat.

7 / MLHA NA OSTROHU

( I )

Kostel vech svatých v Toytonu byla viktoriánská přestavba starí budovy, hřbitov se tísnil na trojhranném plácku posekané trávy mezi jeho západní stěnou, silnicí a řadou edivých domků. Hrob Victora Holroyda, na který ukazoval Julius, byl pouhý obdélník navrené hlíny, nedbale překrytý čtvercovými kusy plevelného drnu. Prostý dřevěný kří vedle označoval místo, kde spočíval popel otce Baddeleyho. Grace Willisonová měla leet vedle něho. Na pohřbu byli z Toyton Grange vichni kromě Heleny Rainerové, která zůstala v domově, aby se postarala o Georgieho Allana, a Maggie Hewsonové, o ní se bez řečí veobecně předpokládalo, e nepřijde. Dalglieshe, kdy přijíděl, nicméně překvapilo, e vedle autobusu z Toyton Grange parkuje u hřbitovní brány i Juliův mercedes.

Hřbitov byl přeplněný a cestička mezi náhrobky zarostlá a úzká, proto nějaký čas trvalo, ne se kolem otevřeného hrobu seřadily tři invalidní vozíky.

Místní vikář odjel na pozdní dovolenou a jeho zástupce, který o Toyton Grange zjevně neměl ponětí, s údivem hleděl na čtyři ze smutečních hostí, kteří se halili do hnědých mniských hábitů. Ptal se, jestli nepatří k anglikánským frantikánům, co u Jennie Pegramové vyvolalo příval nervózního chichotu. Ansteyho odpověď Dalgliesh nezaslechl, očividně vak vikáři nedala za pravdu, a tak si zmatený kněz hleděl s obřadem nenápadně pospíit, jako by chtěl hřbitov co nejdříve zbavit nebezpečí, e by ho mohla znesvětit přítomnost podvodníků. Na Wilfredův popud zapěla malá společnost oblíbený hymnus Grace Willisonové Svatí andělé zářící. Byl to, jak konstatoval Dalgliesh, hymnus zvlá nevhodný pro amatérský zpěv bez doprovodu. Nejisté a rozladěné hlasy se jim v ostrém podzimním vzduchu ve výkách chvěly jako třtiny.

Nebyly tu květiny. Jejich nepřítomnost, sytý pach čerstvě vykopané hlíny, zubaté podzimní slunce, vudypřítomný pach spáleného dřeva i ten pocit, e zpoza ivých plotů morbidně civí neviděné zvědavé oči  to ve s bodavou bolestí Dalglieshovi vracelo vzpomínku na jiný pohřeb.

Byl tenkrát čtrnáctiletý kolák a přijel domů na pololetní prázdniny. Rodiče byli v Itálii a farnost spravoval otec Baddeley. Syn místního farmáře, plachý, mírný, a přemrtěně svědomitý osmnáctiletý mladík, který přijel domů na víkend z univerzity, kde studoval v prvním semestru, popadl otcovu puku a zastřelil oba rodiče, patnáctiletou sestru a nakonec i sebe. V té rodině si byli vichni navzájem velice oddaní, byl to milující syn. Pro mladého Dalglieshe, který si začínal pohrávat s představou, e je do té dívenky zamilovaný, zastínila tahle hrůza vechny ostatní, které následovaly. Děsivá tragédie, pro ni nebylo vysvětlení, vesnici nejprve ohromila. Smutek vak brzy ustoupil vlně pověrečného strachu, děsu a odporu. Bylo nemyslitelné, aby chlapce pochovali do posvěcené země, a otec Baddeley, který mírně, ale nezvratně trval na tom, e celá rodina bude leet v jediném hrobě, se načas stal vyvrhelem. Pohřeb, který vesnice bojkotovala, se konal právě takového dne. Rodina neměla ádné blií příbuzné. Přiel jen otec Baddeley, hrobník a Adam Dalgliesh. Čtrnáctiletý hoch, strnulý alem, který nechápal, se soustředil na odpovědi knězi a ze vech sil se snail oddělit ta nesnesitelně palčivá slova od jejich významů, dívat se na ně, jako by nebyla ničím víc ne pouhými černými symboly beze smyslu rozhozenými po stránkách modlitební kníky, a říkat je nad otevřeným hrobem klidně a pevně, dokonce s jakousi nonalancí. A nyní, kdy neznámý kněz pozvedal ruku, aby nad tělem Grace Willisonové vyřkl poslední poehnání, uviděl Dalgliesh na jeho místě vetchou postavu otce Baddeleyho, jemu vlasy cuchá vítr. Kdy na rakev začaly dopadat první hroudy, odvrátil se s pocitem zrádce. Vzpomínka na událost, při které se na něho otec Baddeley nespoléhal marně, jen umocňovala drásavý pocit selhání, který měl dnes.

Proto asi tak kousavě odpověděl, kdy k němu přistoupil Wilfred a otázal se:

Jedeme teď zpátky na oběd. Rodinná rada začíná o půl třetí a znovu se sejdeme kolem čtvrté. Opravdu nám nepomůete?

Dalgliesh otevřel dveře vozu.

Můete mi říct jediný rozumný důvod, proč bych to měl dělat? Wilfred se otočil, pojednou se zdálo, e ho to vyvedlo z rovnováhy. Dalgliesh slyel, jak se Julius tie zasmál.

Copak si ten starej dobrák opravdu myslí, e nevíme, e by ádnou rodinnou radu nesvolával, kdyby si nebyl jistý, e se rozhodnou, jak bude chtít on? Jaké máte na dneek plány?

Dalgliesh pravil, e jsou dosud mlhavé. Ve skutečnosti byl ovem rozhodnut potýrat tělo, aby se zbavil pocitu sebeznechucení, a hodlal se vydat na pěí túru podél pobřeí a do Weymouthu a nazpátek. Dvakrát vak netouil vzít s sebou Julia.

Stavil se v blízké hospodě na trochu sýra a na pivo, zajel zpátky do Hope Cottage, převlékl se do tepláků a větrovky a vyrazil po pěině podél útesu na jih. Kdy tudy el poprvé to ráno po příjezdu, vnímaly jeho nově probuzené smysly vekeré zvuky, barvy, vůně; dnes to bylo jiné. Kráčel usilovně vpřed, utopený v mylenkách, s očima upřenýma na cestu, a skoro si neuvědomoval ani lopotně sípající dech moře. Brzy u se bude muset rozhodnout o své práci, ale to jetě pár týdnů počká. Čekala ho vak naléhavějí, i kdy moná méně závaná rozhodnutí. Jak dlouho má jetě v Toytonu zůstat? Měl málo důvodů k tomu, aby si pobyt protahoval. Knihy u probral a roztřídil, bedny stačilo u jen převázat. A s věcí, která ho v Hope Cottage drela, nijak zvlá nepokročil. Teď u se nedalo příli doufat, e přijde na kloub záhadě, proč ho otec Baddeley povolal. Málem věřil, e cítí přítomnost zlého. Tahle schopnost ho napůl otravovala a téměř naprosto v ni nevěřil. A přece v něm ten pocit stále sílil. U si byl jist, e otec Baddeley byl zavraděn. Jene kdy se na věc podíval jako policista a důkladně probral známé údaje, případ se rozplynul jako pára nad hrncem.

Snad proto, e byl tak zahloubán do bezvýsledných mylenek, mlha ho zaskočila. Vyvalila se z moře; náhlý vpád hmatatelné, vlhké a lepkavé vesmazávající běloby. Jednu chvíli si vykračoval v měkkém odpoledním slunci a vítr mu zachvíval chloupky na rukách a na krku. A v přítím okamiku slunce, barvy i vůně vybledly a on zůstal na místě stát a opíral se do mlhy, jako by to byla nějaká neznámá síla. Ulpívala mu ve vlasech, tlačila se mu do hrdla a v groteskních tvarech vířila nad ostrohem. Pozoroval, jak její vlnivý průsvitný závoj povlává ostruiním a kapradinami, jak roste, mění podoby a zahaluje stezku. S mlhou padlo i náhlé ticho. Teprve teď, kdy oněměl křik ptáků, si Dalgliesh uvědomil, e ostroh má své obyvatele. Bylo to zlověstné ticho. Zvuk moře naproti tomu zmohutněl; výhrůný, pronikavý hukot, který se na něho hrnul zdánlivě ze vech stran. Jako zvíře uvázané na řetězu moře hned vzpurně kvílelo, hned se vzepjalo a s řevem bezmocné zuřivosti se vrhlo proti vysoko navreným valounům pláe.

Otočil se nazpátek směrem k Toytonu, nebyl si jist, jak daleko se dostal. Cesta zpátky nebude snadná. Kromě úzkého pásu vylapané hlíny pod nohama neměl podle čeho by se zorientoval. Říkal si ale, e nebezpečí nebude tak velké, půjde-li pomalu. Na cestu bylo sotva vidět, jetě e ji z valné části lemovalo ostruiní  vítaná, by pichlavá zábrana, kdy na chvíli ztratil orientaci a seel z pěiny. Jednou se mlha mírně zvedla a Dalgliesh si vykračoval s větí jistotou. Byla to vak mýlka. Taktak si na poslední chvíli uvědomil, e balancuje na okraji iroké průrvy, kolem ní se cesta rozdvojovala, a e to, co pokládal za zvedající se okraj pohyblivé mlhy, byla pěna, která se ztrácela na stěně útesu dobrých patnáct metrů pod ním.

Černá vě se z mlhy vynořila tak náhle, e si jí viml a poté, co se dlaněmi, instinktivně vztaenými před sebe, dotkl jejích chladných a pevných kamenů. Pak se náhle mlha zvedla a zřídla a on spatřil vrchol věe. Její základna se dosud halila do vířivé, lepkavě vlhké bílé vaty, osmihranná kupole s třemi viditelnými těrbinami oken vak vyplouvala z křivolaké mlné vlákniny a nehybně utkvívala v prostoru, dramaticky čnící, hrozivě pevná, a přece nehmotná jako sen. Posouvala se s pohybující se mlhou, tu klesala tak nízko, a téměř uvěřil, e ji má na dosah, tu vystoupila, magická a nedosaitelná, vysoko nad burácející moře. Jistě nemohla mít praádnou souvislost s chladivými kameny, na kterých spočívaly jeho dlaně, ani s pevnou zemí pod jeho nohama. Aby získal rovnováhu, opřel se hlavou o vě a na čele pocítil tvrdou a drsnou realitu. Přinejmením konečně narazil na orientační bod. Odtud u by mohl popaměti zvládnout podstatné zákruty a záludnosti pěiny.

A právě v tu chvíli to zaslechl; krábání konečků kostí, drhnoucích o kámen, a z toho běhal po zádech mráz. Rozum nabyl vrchu nad pověrečnou představou tak rychle, e si jeho vědomí sotva stačilo uvědomit děs, který ho opanoval. Pouze bolestné buení srdce a mrazivý chlad v ilách svědčily o tom, e na okamik překročil hranici nepoznatelného světa. Na vteřinu, a snad i méně, se vynořily dlouho zasuté a potlačované noční můry z dětství a postavily se mu tváří v tvář. Pak hrůza odezněla. Naslouchal důkladněji a pátral. Okamitě určil, o jaký zvuk jde. U stěny věe obrácené k moři, skryté v rohu mezi okrouhlou zdí a zastřeeným vchodem, rostlo houevnaté ostruiní. Vítr z něj vyrval dva lahouny a jejich uvolněné ostré pičky krábaly o kamennou zeď. Jakýsi akustický trik způsobil, e se zdálo, jako by se ten znetvořený zvuk ozýval z vnitřku věe. Z podobných záhad, usmál se kysele, se rodí legendy a duchové.

Ani ne za dvacet minut u stál nad údolím a díval se dolů na Toyton Grange. Mlha teď zřídla, a tak mohl rozliit samotný zámeček  hřmotný tmavý stín se světlými skvrnami rozsvícených oken. Podíval se na hodinky, byly tři hodiny a osm minut. To tedy budou osamoceně meditovat kadý ve své klauzuře a čekat, a se ve čtyři znovu sejdou a vyhlásí výsledky hlasování. Rád by věděl, jak ten čas zabíjeli doopravdy. O výsledku se sotva dalo pochybovat. Domníval se, stejně jako Julius, e by Wilfred stěí radu svolával, kdyby si nebyl jist, e vechno půjde podle jeho přání. A to pravděpodobně znamená, e Toyton Grange přejde na Ridgewellovu nadaci. Dalgliesh odhadoval, jak asi probíhá volba. Wilfred byl nepochybně ujitěn, e nikdo nepřijde o místo. S tímto ujitěním bude Dot Moxonová, Eric Hewson i Dennis Lerner pravděpodobně hlasovat pro předání nadaci. Chudák Georgie Allan si nemá moc z čeho vybírat. Názory ostatních pacientů u byly méně jisté, měl vak pocit, e Carwardineovi bude tohle řeení docela vyhovovat a zůstane, zvlá kdy se s příchodem nadace zvýí pohodlí a zlepí péče. Millicent bude samozřejmě nejradi, kdy se Grange prodá, a bude mít oporu v Maggie Hewsonové, pokud jí ovem bude dovoleno, aby se zúčastnila.

Kdy se zadíval do údolí, viml si dvou čtverců světla z oken Charity Cottage, kde osamělá Maggie čekala, a se jí vrátí Eric. Při okraji útesu byla patrná mohutnějí a jasnějí záře. Julius doma elektřinou neetřil.

Světla, třebae je co chvíli zakryla převalující se mlha, přila vhod jako majáky. Dolů po svahu téměř běel. A pak světla v domku Hewsonových kupodivu třikrát po sobě zhasla a znovu se rozsvítila, záměrně jako signál.

Zmocnil se ho natolik silný dojem, e tímhle způsobem kdosi volá o pomoc, e si musel připomenout, jaká je realita. Nemohla přece vědět, e on nebo kdokoli jiný na ostrohu je. Na Toyton Grange by mohli signál zachytit jen náhodou, byli přece zaměstnáni meditacemi a rozhodováním. A navíc byla větina lonic pacientů v zadní části domu. Pravděpodobně se nejednalo o nic víc ne o zcela náhodné zablikání světel, moná se Maggie nedokázala rozhodnout, jestli se má na televizi dívat potmě, nebo si má nechat rozsvíceno.

Dvě mouhy lutavého světla, které teď, co mlha zřídla, zářily silněji, ho vak k domku Hewsonových přitahovaly. Znamenalo to zajít si ne víc ne tři sta metrů. Byla tam sama. Klidně můe nahlédnout dovnitř, i kdy riskuje, e bude zavlečen do alkoholických výlevů, plných ukřivděných stesků a zlomyslností.

Dveře hlavního vchodu nebyly zamčené. Kdy se na jeho zaklepání nic neozvalo, strčil do nich a veel dovnitř. V pokoji, kde stále nebylo uklizeno a který budil upatlaný dojem místa přechodného pobytu, nikdo nebyl. Přenosný elektrický zářič rudě hnul na plný výkon a v místnosti bylo překvapivě horko. Obrazovka televizoru byla tmavá. Jediná, nestíněná árovka uprostřed stropu oslnivě svítila na čtvercový stůl, láhev se zbytkem whisky, převrhnutou skleničku, list dopisního papíru s jakousi černou krábanicí, která se zpočátku drela relativně dobře, ale pak začla bloudit a vypadala jako stopa, kterou na papíře zanechal nějaký lezoucí hmyz. Telefon byl z obvyklého místa na knihovně přesunut na stůl, ňůra byla napjatá a sluchátko volně viselo přes hranu stolu.

Čtením dopisu se nezdroval. Dveře do temné předsíně byly pootevřené, opřel se do nich a otevřel je dokořán. S naprosto jasnou předtuchou katastrofy věděl, co za nimi najde. Předsíň byla úzká a dveře zavadily o její nohy. Tělo se zhouplo a k Dalglieshovi se pomalu natáčel zarudlý obličej. Shlíel na něho dolů s výrazem, v něm jako by se odráel omluvný, zpola melancholický, zpola smířlivý úas nad tím, e se ocitla v takto nevýhodné pozici. Předsíň osvětlovala jediná silná árovka a ona tu visela protáhlá jako bizarní, strakatě pomalovaná loutka ve výkladu hračkářství. Přiléhavé arlatové kalhoty, halenka z bílého saténu, lakované nehty na rukou i na nohou a stejně zbarvená zející rána úst vypadaly hrůzně, ale neskutečně. Stačilo by jedinkrát zabodnout nů, a vyhřezly by piliny a rozsypaly by se mu na hromadu k nohám.

Horolezecké lano, hladce spletené z červených a hnědých vláken a veselé jako provaz ve zvonici, bylo vyrobeno, aby uneslo tíhu člověka. Uneslo i Maggie. Udělala to jednodue. Lano bylo zdvojené, oba konce protaené smyčkou tvořily oprátku, lano potom nemotorně, ale účinně uvázala k zábradlí v patře. Přebytečné metry leely poházené nahoře na podlaze.

Vysoká kuchyňská stolička se dvěma schůdky leela zkácená na podlaze a zatarasila průchod místností, jako by ji Maggie pod sebou odkopla. Dalgliesh postavil stoličku pod tělo, kolena jí zapřel o čalouněnou sedačku, vystoupil po schůdcích a stáhl jí oprátku přes hlavu. Nalehla na něho celá váha netečného těla. Nechal je proklouznout rukama na podlahu a napůl je nesl a napůl táhl do pokoje. Poloil ji na koberec před krbem a začal s umělým dýcháním z úst do úst.

Z úst jí táhla whisky. Na jazyku cítil mazlavou chu její rtěnky. Zpocená koile se mu lepila k její blůze a spojovala její dosud teplé, měkké, ale netečné tělo s jeho pumpující hrudí. Kdy do ní silou vdechoval vzduch, musel přemáhat atavistický odpor. Příli se to podobalo prznění mrtvol. Skutečnost, e jí netlouklo srdce, pocioval ostře jako bodavou bolest ve vlastních prsou.

Podle náhlého závanu studeného vzduchu poznal, e se otevřely dveře. Vedle těla se objevil pár nohou. Uslyel Juliův hlas.

Můj boe! Je mrtvá? Co se stalo?

Zděený tón v jeho hlase Dalglieshe překvapil. Na vteřinu vzhlédl, spatřil Courtův zděený obličej. Vznáel se nad ním jako nehmotná maska s rysy vybělenými a zkřivenými strachem. Ten člověk se ze vech sil snail ovládnout. Po celém těle se třásl. Dalgliesh, soustředěný na zoufalý rytmus resuscitace, ze sebe vyráel nesouvislé povely.

Přiveďte Hewsona. Rychle.

Julius odpovídal monotónním mumláním.

To nemůu. To po mně nechtějte. Na tyhle věci já nejsem. On mě ani nemá rád. Nikdy jsme se nepřátelili. Běte vy. Radi zůstanu tady s ní, ne muset mluvit s Erikem.

Tak telefonujte. Jemu a pak policii. Zabalte sluchátko do kapesníku. Kvůli otiskům.

Oni to ale nezvednou! Nikdy neberou telefony, kdy meditujou.

Tak ho proboha přiveďte!

Ale ten obličej. Má ho samou krev!

Rtěnka. Rozmazaná. Volejte Hewsona!

Julius se nehýbal. Pak řekl:

Zkusím to. U budou mít po meditacích. Jsou čtyři. Snad to zvednou.

Otočil se k telefonu. Koutkem oka Dalgliesh zahlédl, jak se mu sluchátko v ruce chvěje, viděl i zákmit bílého kapesníku, kterým Julius sluchátko omotával, jako by se snail převázat si ránu, kterou si sám způsobil. Po dlouhých dvou minutách se na druhé straně kdosi ozval. Neuhádl, kdo to byl. Stejně jako si později nedokázal vzpomenout, co vlastně Julius říkal.

Řekl jsem jim to. U jdou.

A teď policii.

Co jim mám říct?

Fakta. Budou si vědět rady.

Neměli bychom ale počkat? Co kdy přijde k sobě?

Dalgliesh se napřímil. Věděl, e u celých pět minut dýchá do mrtvého těla. Řekl:

Myslím, e u se nevzpamatuje.

Okamitě se znovu sklonil ke své práci. Přilepil se ústy na její rty a pravou dlaní se v mlčícím srdci snail nahmatat první záchvěv ivota. Visící árovka se jemně kymácela ve vzduchu proudícím dveřmi a přes mrtvou tvář se jako padající opona pohyboval stín. Uvědomoval si kontrast mezi netečným svalstvem, zvadlými rty, které po jeho stiscích naběhly, a výrazem zardělé dychtivosti, výrazem eny zaujaté aktem milování. Zarudlé rýhy po lanu se podobaly dvojitému náhrdelníku, který jí obkrouil krk. Dveřmi se vplíily chuchvalce studené mlhy a obtáčely se kolem zapráených noh stolu a idlí. Mlha mu vnikala do nosu a pálila jako anestetikum; v ústech měl kyselou příchu z dechu nasáklého alkoholem.

Náhle se ozvaly spěné kroky; pokoj se zaplnil lidmi a hlasy. Eric Hewson ho odstrkoval stranou, aby poklekl vedle své eny. Za ním otvírala Helena Rainerová medicínskou branu. Podávala mu stetoskop. Trhnutím rozepnul své eně blůzu. Helena jemně a nevzrueně nadzvedla Maggie levý prs, aby si mohl poslechnout srdce. Strhl si stetoskop a odhodil ho stranou, ruka zůstala napřaená. Tentokrát mu, stále jetě mlčky, podala injekční stříkačku.

Co to chcete dělat? To se ozval hysterický hlas Julia Courta.

Hewson vzhlédl na Dalglieshe. V obličeji byl smrtelně bledý. Oči měl rozířené. Řekl:

Je to jenom digitális.

Ten tichý hlas prosil o ujitění, o naději. Zaznívala v něm vak i prosba za odputění, jako by se vzdával odpovědnosti. Dalgliesh přikývl. Byl-li v injekci digitális, mohlo by to zabrat. Ten chlap by určitě nebyl takový blázen, aby jí píchl něco smrtelného. Kdyby mu v tom zabránil, mohl by ji tím zabít. Nebylo by lepí pokračovat v umělém dýchání? Pravděpodobně ne; kadopádně tu musel rozhodnout lékař. A lékař tu byl. V jádru vak Dalgliesh věděl, e je to jen akademická debata. U se jí nedalo nijak ublíit, stejně jako se jí nedalo pomoci.

Helena Rainerová teď drela v ruce baterku a svítila Maggie na ňadra. Póry kůe mezi převislými prsy vypadaly zvětené, jako miniaturní krátery ucpané pudrem a potem. Hewsonovi se začala třást ruka. Znenadání Helena rozhodla:

Dej mi to, udělám to sama.

Předal jí injekci. Dalgliesh uslyel Courtovo nedůvěřivé: Ne! To ne! a pak pozoroval, jak vniká jehla do hrudi tak čistě a snadno jako rána z milosti.

Útlé ruce se jí nezachvěly, ani kdy jehlu opět vytahovala, v místě vpichu přidrela vatový tampón a mlčky podala stříkačku Dalglieshovi.

Julius Court se náhle vypotácel z místnosti. V miku byl zpátky se sklenkou v ruce. Ne mu v tom kdokoli mohl zabránit, popadl za hrdlo láhev whisky a ve, co zbylo na dně, si nalil. Zpod stolu vystrčil idli, dopadl na ni a zhroutil se na stůl s rukama napůl objímajícíma láhev. Wilfred pravil:

Ale Julie

ne přijde policie, nesmíme se ničeho dotýkat!

Julius vytáhl kapesník a otřel si obličej.

Potřeboval jsem to. A k čertu co! Její otisky jsem nesetřel. A na krku má oprátku, to sis neviml? Na co si myslí, e umřela, na alkohol?

Ostatní se shromádili kolem těla. Vypadali jako ivý obraz. Hewson klečel po boku své eny; Helena si poloila její hlavu do klína. Po stranách stáli Wilfred a Dennis, záhyby jejich hábitů v stojatém vzduchu nehybně splývaly. Vypadají, napadlo Dalglieshe, jako pestrá skupinka herců stojící modelem k modernímu dvoudílnému oltáři, s očima ádostivě vyhlíejícíma zářící tělo umučeného světce.

Po pěti minutách vstal Hewson. Bezvýrazně řekl: Reakce ádná. Polote ji na pohovku. Nemůeme ji nechat na zemi.

Julius Court se zvedl ze idle a spolu s Dalglieshem zvedli prohýbající se tělo a uloili ho na pohovku. Byla vak příli krátká. Nohy s arlatem na konečcích prstů strnule trčely přes okraj, groteskní a dojemně bezbranné. Dalgliesh slyel, jak si přítomní zlehka oddechli, jako by uspokojili jakousi obskurní potřebu poskytnout tělu pohodlí. Julius, zjevně v rozpacích, se začal rozhlíet, hledal, čím by mrtvolu přikryl. Překvapivě se věcí ujal Dennis Lerner, vyňal velký bílý kapesník, zatřepal s ním, aby se uvolnily vechny záhyby, a s rituální důkladností ho rozprostřel Maggie přes obličej. Vichni na tu bílou rouku napjatě hleděli, jako by sledovali, zda se nezachvěje prvním váhavým dechem.

Wilfred řekl:

Je to zvlátní tradice, přikrývat mrtvým obličej. Je to tím, e cítíme, e jsou v nevýhodě, bezbranně vystaveni naim kritickým pohledům? Nebo proto, e z nich máme strach? Myslím, e to druhé.

Eric Hewson ho ignoroval, obrátil se k Dalglieshovi.

Kde

?

Venku v předsíni.

Hewson el ke dveřím, tie stál a prohlíel volně visící lano a lesklou chromovanou a lutou kuchyňskou stoličku. Otočil se k půlkruhu pozorných, soucitných tváří.

Jak se dostala k lanu?

Můe to být moje. Wilfredovi v hlase zazníval zájem a sebejistota. K Dalglieshovi poznamenal:

Vypadá nověji ne Juliovo lano. Koupil jsem ho brzy poté, co jsem zjistil, e to staré je naříznuté. Visívá na háku v kanceláři. Moná jste si ho viml. Určitě tam viselo, kdy jsme dnes ráno odjíděli na pohřeb Grace. Vzpomíná si, Dot?

Dorothy Moxonová vystoupila ze své skrýe ve stínu u protějí stěny. Poprvé promluvila. Rozhlíeli se, jako by je překvapilo, e tu s nimi stojí. Mluvila nepřirozeně, hlasitě, jedovatě a nejistě.

Jistě, vimla jsem si ho. Tedy, jistě bych si vimla, kdyby tam nebylo. Ano, vzpomínám si. Lano bylo na místě.

A kdy jste se z pohřbu vrátili? zeptal se Dalgliesh.

la jsem do kanceláře uloit hábit. Myslím, e tam pak u nebylo. Jsem si skoro jistá.

Nepřipadalo vám to divné? zeptal se Julius.

Ne, proč by mělo? Nejsem si jistá, jestli jsem si tehdy uvědomila, e to lano chybí. A teď, kdy si to vybavuju, bezpečně vím, e tam nebylo. I kdybych zaregistrovala, e chybí, nijak zvlá by mě to neznepokojilo. Předpokládala bych, e si ho na něco vypůjčil Albert. To samozřejmě nemohl, byl přece s námi na pohřbu a do autobusu nastupoval přede mnou.

Náhle se ozval Lerner:

Volali jste na policii?

Samozřejmě, řekl Julius, telefonoval jsem jim.

A co jste tu dělal? Didaktická otázka Dorothy Moxonavé vyzněla jako obvinění, ale Julius, který se u, jak se zdálo, plně ovládal, odpověděl s náleitým klidem:

Ne zemřela, třikrát po sobě zhasla a rozsvítila světlo. Náhodou jsem to v mlze viděl okénkem z koupelny. Nepřiel jsem okamitě. Nemyslel jsem si, e je to důleité nebo e by byla doopravdy v úzkých. Pak jsem se ale začal cítit nesvůj a rozhodl se, e sem zajdu. Dalgliesh u tu byl.

Dalgliesh řekl: Viděl jsem ten signál z ostrohu. Jako Julia, ani mě to nijak zvlá neznepokojilo, ale zdálo se mi, e bych se měl podívat dovnitř.

Lerner přeel ke stolu:

Zanechala dopis. Dalgliesh ho ostře upozornil:

Nedotýkejte se ho!

Lerner odtáhl ruku, jako by ho cosi utklo. Nahrnuli se ke stolu. Dopis byl psán černou propisovací tukou na vrchním listu kvartového bloku dopisního papíru. Potichu si přečetli:

Milý Eriku, dost často jsem ti opakovala,

e v týhle zavivený díře u nemůu

tvrdnout ani minutu. Myslel sis, e jsou

to jenom řeči. Lítal jsi kolem svejch

drahocennejch pacientů, a kdybych třeba

zdechla nudou, ani by sis neviml.

Promiň, e jsem ti zpackala tvoje skvělý

plány. Nejsem blázen, abych si myslela,

e se ti po mně bude stejskat. Můe ji

teď mít, a bůhví e se k sobě hodíte.

Taky nám bejvalo spolu dobře. Nezapomínej

na to. A sna se, aby se ti stejskalo.

Promiň, Wilfrede. Černá vě.

Písmo prvních osmi řádek bylo úhledné a pevné, na posledních pěti u byla skoro nečitelná krábanice.

Písmo je její? zeptal se Anstey.

Eric Hewson odpověděl tak tie, e ho sotva slyeli.

Ano. Písmo je její.

Julius se obrátil na Erika a pojednou plný energie řekl:

Podívejte, je úplně jasné, jak se to stalo. Maggie se nikdy zabít nechtěla. Neudělala by to. Není ten typ. Proč by se proboha měla zabíjet? Je jetě mladá, zdravá, kdyby se jí tu nelíbilo, mohla by se sebrat a jít. Je kvalifikovaná oetřovatelka. Zaměstnání by si nala. Tohle vechno vás mělo vystrait. Zkouela telefonovat na Toyton Grange a dostat vás sem  právě včas, samozřejmě.

Kdy telefon nikdo nezvedal, signalizovala světly. Ale tou dobou u byla příli opilá, aby si uvědomovala, co dělá, a celé to začalo být stralivě reálné. Jen si vemte ten dopis, copak je to napsáno jako sebevrahův dopis na rozloučenou?

Mně se zdá, e je, řekl Anstey. A obávám se, e coroner se na to bude dívat stejně.

Dobře, na mě to tak nepůsobí. Stejně dobře by to mohl být dopis eny, která se chystá odejít.

Helena Rainerová klidně poznamenala:

Jene ona se nechystala. Neodela by z Toytonu jenom v halence a v kalhotách. A kde má kufr? ádná ena z domu neodchází bez neceséru a noční koile.

U nohy stolu leela objemná černá kabela přes rameno. Julius ji popadl a začal se v ní přehrabovat:

Nic tu není. Ani noční prádlo, ani minky.

Prohledával dál. Pak náhle pohledem sklouzl z Erika na Dalglieshe. Na obličeji se mu v podivném pořadí vystřídal výraz údivu, rozpaků a zájmu. Zaklapl kabelu a poloil ji na stůl.

Wilfred má pravdu. Dokud nepřijde policie, neměli bychom se ničeho dotýkat.

Mlčky stáli. Pak se ozval Anstey:

Policii bude nepochybně zajímat, kde kadý z nás dnes odpoledne byl. Takové otázky se musí klást i v případě jasné sebevrady. Musela zemřít v době, kdy se nae hodina meditace u blíila ke konci. To samozřejmě znamená, e nikdo z nás nemá alibi. Za těchto okolností je těstí, e se Maggie rozhodla zanechat dopis na rozloučenou.

Helena Rainerová věcně poznamenala:

Celou tu hodinu jsem byla s Erikem u sebe v pokoji. Wilfred na ni, celý nesvůj, zíral. Poprvé, co vstoupil do domku, se zdálo, e je v rozpacích. Namítl:

Ale měli jsme přece rodinnou radu! A podle pravidel medituje kadý mlčky a sám.

Nemeditovalí jsme a taky se nedá říct, e bychom mlčeli. Ale sami jsme byli  sami dva. Vyzývavě a téměř triumfálně hleděla přes něho do oči Eriku Hewsonovi. Zíral na ni zděeně.

Dennis Lerner, jako by se od sporu chtěl distancovat, poodeel ke dveřím a postavil se vedle Dot Moxonové. Teď tie říkal:

Myslím, e jsem zaslechl auto. To bude policie.

Zvuk prozrazující jejich příjezd ztlumila mlha. A po Lernerově upozornění zaznamenal Dalgliesh dvojí klapnutí zavíraných dveří od vozu. Nato se Eric vrhl na kolena před pohovku a zastínil tělo Maggie před hrozbou přicházející ode dveří. Pak se znovu nemotorně narovnal a postavil se na nohy, jako by se bál, e bude přistien v kompromitující pozici. Dot, ani se ohlédla, odsunula své mohutné tělo ode dveří.

Náhle byl pokoj přeplněný jako přístřeek na autobusové zastávce za detivé noci, byl cítit mlhou a vlhkými pláti do detě. Zmatek vak nezavládl. Nově příchozí vstoupili váně a klidně, nesli si své nástroje a pohybovali se cílevědomě jako obtíení členové orchestru, kteří zaujímají svá vyhrazená místa. Skupinka z Toyton Grange poodstoupila a pozorně je sledovala. Nikdo nemluvil. Ticho prolomil a lenivý hlas inspektora Daniela:

No a teď, kdo tu ubohou nael?

Já, řekl Dalgliesh. Court přiel asi o dvanáct minut později.

Take bych prosil pana Dalglieshe, pana Courta a doktora Hewsona. To bude pro začátek stačit. Wilfred řekl:

Dovolíte-li, rád bych zůstal.

No, moná, pane. Pan Anstey, mám pravdu? Jenome nemůeme mít vdycky vechno, co bychom rádi. Vrate se prosím vichni na Grange, detektiv-konstábl Burroughs vás doprovodí. Jestli máte něco na srdci, můete to říct jemu. Přijdu za vámi později.

Wilfred u beze slova vykročil a ostatní se vydali za ním.

Inspektor se podíval na Dalglieshe:

Vypadá to, pane, e jste si od té smrti na Toyton Head rekonvalescence moc neuil.

( II )

Jakmile odevzdal injekční stříkačku a vylíčil, jak nalezl tělo, nezdroval se u, aby sledoval postup vyetřování. Nechtěl budit dojem, e kriticky dohlíí, jak inspektor Daniel bude případ řeit, bylo mu proti mysli pouze přihlíet a nerad by se pletl do jejich věcí a překáel jim v práci. Přítomní mui si navzájem nepřekáeli. I v stísněném prostoru se pohybovali s jistotou, kadý z nich byl specialista, a přece budili dojem sehraného týmu. Fotograf do úzké předsíně obratně vsoukal přenosné reflektory; odborník na otisky prstů si rozloil nádobíčko na stole a se tětcem v ruce se chystal metodicky popráit láhev od whisky; policejní lékař soustředěně a nezaujatě poklekl vedle mrtvé Maggie a ohmatával její mramorovou kůi, jako by ji chtěl znovu přimět k ivotu. Nad ním se nakláněl inspektor Daniel, hovořili spolu. Dalglieshovi připadali jako dva drůbeáři odborně posuzující kvality mrtvého kuřete. Zaujalo ho, e si s sebou Daniel přivedl policejního lékaře, a ne soudního patologa. Ale proč ne? Patologové ministerstva vnitra se při těch úasně rozlehlých rajónech, které musela větina z nich obstarávat, jen zřídkakdy mohli dostavit na místo činu okamitě. A předběné lékařské ohledání ostatně v tomto případě nenabízelo ádné zjevné problémy. Nemělo smysl na tuhle práci nasazovat víc sil, ne bylo třeba. Zajímalo ho, jestli by se Daniel obtěoval osobně, kdyby na Toyton Grange nepobýval komisař Metropolitní policie.

Dalgliesh formálně poádal Daniela o povolení vrátit se do Hope Cottage. Eric Hewson u odeel. Daniel mu ohleduplně poloil jen pár krátkých nezbytných otázek a navrhl mu, aby se vrátil k ostatním na Toyton Grange. Po jeho odchodu se Dalglieshovi ulevilo. I tihle otrlí experti se začali pohybovat volněji, jakmile jim nebránil v práci povinný smutek. Nyní se u inspektor neomezil jen na strohé přikývnutí, řekl:

Děkuji vám, pane. Ne odjedeme, zael bych k vám na slovíčko, dovolíte-li, a znovu se sklonil nad tělo.

A u si Dalgliesh od pobytu na Toyton Head sliboval cokoli, po tomhle zcela jistě neprahl; po téhle staré známé rutinní benefici na počest násilné smrti. Na chvíli ji uviděl očima Julia Courta; jako esoterický nekromantický obřad, který buď mlčky, nebo mezi remcáním, nadávkami či mumláním, je se úsečností podobají zaklínadlům, vykonávají znudění praktici; jako tajemnou slubu mrtvému. Bylo zřejmé, e Juliovi tahle procedura naprosto učarovala. Neměl se k odchodu, postával u dveří, a kdy je přidroval, aby mohl Dalgliesh projít, nespustil ani na vteřinu uhrančivý pohled z inspektora Daniela. Daniel mu sice nenaznačil, e u můe jít, ale Dalgliesh pochyboval o tom, e by na něho jen tak zapomněl.

Ne u Hope Cottage zastavil vůz inspektora Daniela, uplynuly téměř tři hodiny. Inspektor byl sám, serant Varney a ostatní u odjeli, řekl na vysvětlenou. Kdy vcházel, táhly se za ním jako ektoplazma cáry mlhy a studená vlhkost. Ve vlasech se mu perlily kapky vody a protáhlý brunátný obličej mu hnul, jako by se vracel z procházky na slunci. Na Dalglieshovo pozvání si sundal nepromokavý plá a usadil se do křesla před hořícím krbem. ivýma očima těkal po pokoji, zaznamenal prolapaný koberec, skrovný rot v krbu i ountělé tapety.

Tak tady il ten starý pán.

A tady zemřel. Dáte si whisky? Nebo dáte přednost kávě?

Whisky. Děkuju, pane Dalglieshi. Pan Anstey mu zrovna moc nevyhovoval, viďte? Ale ty peníze ly, řekl bych, na pacienty, a to je bezesporu v pořádku.

Něco lo i na samotného Ansteyho, doplnil v duchu Dalgliesh, kdy si vybavil onu rozkonickou celu, která slouila Wilfredovi za lonici. Nahlas řekl:

Je to tu lepí, ne to teď vypadá. Ty bedny na útulnosti moc nepřidají. Ovem pochybuju, e by si otec Baddeley té oumělosti vůbec viml, a pokud ano, určitě mu nevadila.

No, kadopádně je tu pěkně teplo. Tahle mořská mlha zalézá a do kostí. Ve vnitrozemí je jasněji, jakmile se dostanete za Toyton Village. Proto jsme sem dojeli tak rychle.

Vděčně se napil whisky. Po chvilce mlčení pokračoval:

Ta dnení záleitost, pane Dalglieshi. Vypadá to dost jednoznačně. Na láhvi její a Courtovy otisky a na telefonu její a Hewsonovy. Z vypínače ádné otisky nedostaneme, to je jisté, a ty na propisovačce nestojí zanic. Nali jsme pár vzorků jejího písma. Hoi od dokumentů se na to v laborce můou kouknout, ale mně se zdá dost jasné  a náhodou i doktoru Hewsonovi , e ten dopis psala ona. Na enskou je to velmi výrazná krábanice.

A na ty tři poslední řádky.

Ta poznámka o černé věi? Byla u pěkně udělaná, kdy to dopisovala. Abych nezapomněl, pan Anstey v tom vidí doznání, e ten oheň, co ho málem zabil, zaloila ona. A to podle něj prý nebyl první pokus. Jistě jste slyel o tom naříznutém horolezeckém lanu? Incident v černé věi mi popsal do detailů včetně toho, jak jste nael ten hnědý hábit.

Skutečně? Svého času mu velmi záleelo na tom, aby se policie nic nedověděla. A teď se to má elegantně připsat na vrub Maggie Hewsonové.

Vdycky mě překvapí, i kdy by u opravdu nemělo, jak násilná smrt rozvazuje jazyk. Říká, e ji podezíral od začátku, nedělala prý ádné tajnosti s tím, e Grange nenávidí, a ani s tím, e má odpor k němu osobně.

Dalgliesh řekl:

Taky e nedělala. Překvapilo by mě, kdyby si ena, která tak bez zábran a s rozkoí říkala, co si myslí, potřebovala ulevovat jetě jiným způsobem. Ten poár, naříznutě lano  v tom bych viděl spí součást jakési promylené strategie nebo projev bezmocné nenávisti. Maggie Hewsonová dávala svou nechu k Ansteymu najevo naprosto otevřeně.

Pan Anstey ten poár za součást promylené strategie povauje. Podle něj se ho snaila zastrait a přinutit ho, aby Grange odprodal. Mermomocí chtěla dostat manela z Toytonu.

To ho tedy patně odhadla. Tipoval bych, e Anstey neprodá. Zítra u bude rozhodnut předat Toyton Grange Ridgewellově nadaci.

Právě se rozhoduje, pane Dalglieshi. Smrt paní Hewsonové je z rozhodování vyruila. Velmi mu záleelo na tom, abych chovance vyslechl co nejrychleji, aby se do toho mohli zase pustit. Ostatně, nechtělo to moc času, zjistit základní fakta. Po návratu z pohřbu neviděli z Toyton Grange nikoho vycházet. A na doktora Hewsona a sestru Rainerovou, kteří přiznali, e během meditační hodiny byli spolu v jejím pokoji, vichni ostatní tvrdí, e byli sami. Pacienti, jak jistě víte, bydlí v zadním křídle. Z domu mohl odejít kdokoli, tedy kdokoli ze zdravých. Neexistuje vak důkaz, e někdo odeel.

Dalgliesh poznamenal:

A i kdyby někdo odeel, mlha by poslouila jako spolehlivá zástěrka. Na ostrohu se mohl nepozorovaně procházet kdokoli. Mimochodem, přesvědčili vás, e oheň zapálila Maggie Hewsonová?

Nevyetřuju hářství ani pokus o vradu, pane Dalglieshi. Co mi pan Anstey řekl, bylo jen důvěrné sdělení, celou tu záleitost chce smést ze stolu. Udělat to mohla, ale ádné hmatatelné důkazy pro to nejsou. Mohl to udělat i on sám.

O tom pochybuji. Ovem uvaoval jsem, jestli v tom nemohl mít prsty Henry Carwardine. Nemohl samosebou oheň zapálit sám, ale snad si najal komplice. Ansteyho myslím nemá v lásce. Ale to sotva obstojí jako motiv. Na Toyton Grange není odkázaný, je vak vysoce inteligentní a řekl bych značně zhýčkaný. Těko si představit, e by se zapletl do tak naivního uličnictví.

No, jene té inteligence nevyuívá, nebo snad ano, pane Dalglieshi? V tom je ta potí. Moc snadno a příli brzy se vzdal, ten dotyčný. A kdo zná pravdu o motivech? Někdy si myslím, e se v nich nevyzná ani sám pachatel. Řekl bych, pro takového člověka to není nic lehkého, ít v takové uzavřené skupině, pořád závislý na druhých, a věčně být vděčný panu Ansteymu. No, nepochybně mu vděčný je; vichni jsou mu vděční. Jene vděk můe být někdy učiněné peklo, zvlá kdy musíte být vděčný za sluby, bez kterých byste se radi obeel.

Asi budete mít pravdu. O Carwardineových pocitech toho vím málo, i o pocitech vech ostatních z Toyton Grange. Dávám si dobrý pozor, abych nevěděl. Přiměla blízkost násilné smrti jetě někoho jiného, aby odhalil svá malá tajemství?

S trokou do mlýna přispěchala paní Hollisová. Nemám tuení, co si myslela, e to dokazuje, ani proč se domnívala, e o tom stoji za to mluvit. Moná se jen alespoň na chvilku chtěla stát středem pozornosti. S tou blondýnou to bylo toté  slečna Pegramová, viďte? Pořád naznačovala, e ví, e doktor Hewson a sestra Rainerová jsou milenci. Důkazy vekeré ádné, samosebou, jenom zlost a naparování. O těch dvou bych si mohl ledacos myslet, ale to bych musel mít po ruce víc důkazů, víc, ne jsem se dověděl dnes večer, ne bych začal uvaovat o tom, jestli neplánovali vradu. Výpověď paní Hollisové se smrti Maggie Hewsonové ani příli netýkala. Říkala, e tu noc, kdy zemřela Grace Willisonová, zahlédla, jak paní Hewsonová v hnědém hábitu a s kapucí staenou do obličeje prola chodbou u lonic. Paní Hollisová má zřejmě ve zvyku spoutět se v noci z postele a postrkávat se po pokoji na poltáři. Prý je to druh cvičeni, snaí se být pohyblivějí a nezávislejí. V kritickou noc se jí kadopádně podařilo pootevřít dveře  nepochybně se chtěla klouzat po chodbě  a uviděla tu zahalenou postavu. Později dospěla k názoru, e to musela být Maggie Hewsonová. Kadý, kdo by tam měl skutečně co dělat  tedy kdokoli z personálu , by si nepřetáhl kapuci přes hlavu.

Kdyby tam skutečně měl něco na práci. V kterou dobu to bylo?

Říká, e krátce po půlnoci. Pak zavřela dveře a s obtíemi se dostala nazpět do postele. Nic víc neviděla ani neslyela.

Dalgliesh se zamyslil:

Viděl jsem se s ní sice jen krátce, ale přesto mě zaráí, e se zpět do postele dostala bez pomoci. Dostat se z postele je jedna věc, vytáhnout se zpátky by ovem bylo mnohem těí. Za to by ono cvičení snad ani nestálo.

Nastalo ticho. Pak inspektor Daniel upřel na Dalglieshe své černé oči a zeptal se:

Proč oznamoval doktor Hewson to úmrtí coronerovi, pane? Kdy si nebyl jistý diagnózou, proč se neobrátil na patologa z nemocnice nebo nepoádal některého kamaráda, aby mu ji otevřel?

Přitlačil jsem ho ke zdi, neměl na vybranou. Kdyby to odmítl hlásit, vypadalo by to podezřele. A myslím, e v okolí ádné kamarády nemá. Tak zadobře tu se svými kolegy není. Jak jste se o tom doslechl?

Od Hewsona. Kdy jsem vyslechl to děvče, promluvil jsem si s ním jetě jednou. Jene na smrti slečny Willisonové nebylo vůbec nic nejasného.

Jistě. Zrovna jako na té sebevradě. Zrovna jako na smrti otce Baddeleyho. Ve naprosto jasné a bez problémů. Zemřela na rakovinu aludku. Ale ta záleitost dnes večer. Zjistil jste něco o tom lanu?

O tom jsem se zapomněl zmínit, pane Dalglieshi. Lano to vechno vyjasnilo. Sestra Rainerová viděla, jak si ho dnes ráno kolem půl dvanácté paní Hewsonová z kanceláře odnesla. Sestra Rainerová zůstala v domě, aby se postarala o toho leícího pacienta  Georgieho Allana, jestli se nemýlím  vichni ostatní odjeli na pohřeb slečně Willisonové. Rainerová vyplňovala zdravotnickou kartu a potřebovala čistý list. Vechny papíry tu mají uloené v registrační skříni v kanceláři. Papír je drahý a pan Anstey ho nechce rozdávat jen tak, jak si kdo vzpomene. Má strach, e by ho lidi pouívali na psaní dopisů. Kdy přila do haly, sestra Rainerová viděla, jak paní Hewsonová vyklouzla z kanceláře s lanem přehozeným přes ruku.

Jak to Maggie vysvětlovala?

Podle sestry Rainerové řekla: ,Buďte bez obav, nechci to naříznout. Spí právě naopak. Vrátí se vám jako nové, i kdy třeba ne ode mě. 

Dalgliesh řekl:

Kdy jsme objevili tělo, Helena Rainerová s touhle informací nijak zvlá nespěchala. Ale pokud nele, máte ten případ vyřeen.

Myslím, e nele, pane Dalglieshi. Ale dal jsem si tu práci a nahlédl do karty toho kluka. Slečna Rainerová dnes dopoledne načala nový list. A zdá se skoro jisté, e lano v kanceláři viselo, kdy pan Anstey a sestra Moxonová odcházeli na pohřeb. Kdo jiný ho mohl vzít? Kromě sestry Rainerové, toho nemocného chlapce a paní Hammitové byli vichni na pohřbu.

Dalgliesh poznamenal:

Na paní Hammitovou jsem zapomněl. Viml jsem si, e na hřbitově byli z Toyton Grange skoro vichni. Nenapadlo mě, e ona ne.

Říká, e je proti pohřbům do země. Zemřelí by měli být spáleni, jak pravila, sluně v ústraní. Dopoledne prý čistila sporák. Pokud jde o to, sporák vskutku někdo nedávno čistil.

A dnes večer?

Meditovala s ostatními na Toyton Grange. Měli být o samotě a kadý zvlá. Pan Anstey jí vyhradil malou hovornu. Paní Hammitová tvrdí, e z místnosti neodela, dokud její bratr nezazvonil, aby se znovu shromádili. To bylo krátce před čtvrtou. Hned nato telefonoval pan Court. Zemřela někdy během té hodiny, co meditovali, o tom není sporu. Policejní lékař to odhaduje spí ke čtvrté ne ke třetí.

Má Millicent dost síly, uvaoval Dalgliesh, aby dokázala oběsit Maggiino těké tělo? Moná ano, pokud si vypomohla kuchyňskou stoličkou. A vlastní strangulace by u byla snadná záleitost, Maggie byla přece opilá. Za zády se jí tie cosi hnulo, ruce v rukavicích jí přetahují smyčku přes padající hlavu, náhlé trhnutí vzhůru, jak se lano zařízlo do masa. Mohl to udělat kdokoli z nich, nepozorovaně se vykrást a pod roukou mlhy se plíit k světelné mouze označující domek Hewsonových. Nejslabí byla Helena Rainerová, ale byla to oetřovatelka a dovedla zacházet s těkými pacienty. A Helena Rainerová nemusela být sama. Slyel, jak Daniel říká:

Dáme udělat rozbor té látky v injekční stříkačce a měli bychom poádat laboratoř, aby se podívali taky na tu whisky. Tyhle dvě drobnosti by vak neměly vyetřování zdret. Pan Anstey by to měl straně rád co nejdřív za sebou, aby to nenaruilo pou do Lurd, mají jet třiadvacátého. S pohřbem si, jak se zdá, nikdo z nich nedělá starosti. To počká a po návratu. Kdy si v laboratoři s analýzou pospíí, nevím, proč by nemohli odjet. A whisky je, jak víme, v pořádku; Court pořád vypadá docela zdravě. Vrtalo mi hlavou, pane Dalglieshi, proč si vlastně přihnul. Tu whisky jí shodou okolností dal on, půl tuctu lahví, jedenáctého září, kdy měla narozeniny. tědrý to dentlmen.

Dalgliesh řekl:

Myslel jsem si, e jí přihrává whisky. Ale neřekl bych, e si zavdal, aby uetřil hochům z laboratoře práci. Prostě to potřeboval.

Dalgliesh zamyleně pohlédl ke dnu své poloprázdné sklenky:

Court se stále vnucoval se svou teorii, e na sebevradu nikdy nemyslela, e celé to divadýlko bylo jen naoko, zoufalý pokus na sebe upozornit. Ta chvíle se jí mohla dobře hodit. Oni byli na zámečku a rozhodovali o věcech, které se dotýkají i její budoucnosti, a přece ji nechali stranou. Mohl by mít pravdu, porota by to mohla vzít. Manelovi to ale moc útěchy nepřidá.

Hewson, říkal si v duchu Dalgliesh, si útěchu asi bude hledat jinde. Nahlas poznamenal:

Zdá se, e to neodpovídá její povaze. Dovedu si představit, e by zinscenovala nějaký dramatický výstup jen proto, aby si trochu zpestřila tu monotónní nudu. Vůbec si vak nedokáu představit, e by touila v Toytonu zůstat coby neúspěný sebevrah a vzbuzovat ono mírně soucitné pohrdání, s jakým se lidé dívají na někoho, kdo se nesvede ani pořádně zabít. A skutečná sebevrada se mi k ní hodí jetě míň.

Daniel namítl:

Moná nepočítala s tím, e bude muset v Toytonu zůstat. Moná jí lo právě o to, aby přesvědčila manela, e se zabije, jestli si on nenajde nové místo. Neumím si představit mnoho muů, co by na sebe takové riziko vzali. Ale ona se skutečně zabila, pane Dalglieshi, a u to měla v úmyslu, nebo ne. Případ se opírá o dvojí svědectví: výpověď sestry Rainerové o laně a o dopis na rozloučenou. Jestlie Rainerová porotu přesvědčí a grafolog potvrdí, e dopis psala paní Hewsonová, pak se nemá cenu sázet, jaký bude verdikt. A se vám to k ní hodí, nebo ne, důkazům neutečete.

Existují vak i jiné důkazy, myslel si Dalgliesh, méně pádné, ale ne nezajímavé. Řekl:

Vypadalo to, e se někam chystala, nebo e čekala návtěvu. Krátce předtím se vykoupala, póry měla zanesené pudrem. Byla namalovaná a nalakovala si nehty. A nebyla oblečená na doma.

To tvrdil i její mu. Sám jsem si říkal, kdy jsem ji viděl, e se hodila do gala. To by svědčilo pro teorii fingované sebevrady. Kdy se chystáte strhnout na sebe pozornost, tak se na to představení asi oblečete. Neexistuje vak svědectví, e nějakou návtěvu měla. I kdy je pravda, e by příchozího sotvakdo v té mlze viděl. A taky pochybuju, e by k domku od cesty trefil. A jestli myslela na odchod z Toytonu, pak by pro ni někdo musel přijet. Hewsonovi auto nemají, pan Anstey soukromé cesty nedovoluje, ádný autobus dnes nejezdí a v půjčovnách aut jsme se ptali.

Zdá se, e jste nepromarnili ani minutu.

Na to stačilo pár telefonátů, pane Dalglieshi. Mám rád, kdy se tyhle detaily vyřídí, dokud je mám v hlavě.

Nedokáu si představit, e by Maggie tie seděla doma, zatímco ostatní rozhodovali o její budoucnosti. Přátelila se s jedním advokátem z Warehamu, Robertem Loderem. Ten pro ni nepřijel?

Mohutný Daniel si poposedl, naklonil se dopředu a přihodil na oheň dalí prkýnko. V krbu hořelo jen skomíravě, jako by komín ucpávala mlha. Řekl:

Přítel odněkud z okolí. Nejste sám, koho to napadlo, pane Dalglieshi. Myslel jsem, e bude dobré tomu pánovi zatelefonovat a popovídat si. Pan Loder je v Poolově veobecné nemocnici na operaci se zlatou ílou. Přijali ho včera a dali mu vědět týden předem. Ukrutně bolestivé potíe. Jistě uznáte, e to není nejvhodnějí čas k přípravám na útěk s cizí manelkou.

Dalgliesh se zeptal:

A co jediný člověk, který má na Toytonu vůz? Court.

Nadhodil jsem mu to, pane Dalglieshi. Dostal jsem naprosto rozhodnou odpověď, i kdy to příli neznělo, jako by mluvil dentlmen. V kostce řečeno pravil, e sice pro drahou Maggie udělal dost, jene nic naplat, pud sebezáchovy je první zákon přírody a jeho to náhodou tímhle směrem nijak netáhne. Ne e by se mu příčila mylenka, e se chystala z Toytonu odejít. Byl to vlastně on, kdo s ní přiel, i kdy netuím, jak se mu to srovnává s jeho původním názorem, e paní Hewsonová fingovala pokus o sebevradu. Správné můou být obě teorie. Dalgliesh se otázal:

Co to nael v její kabele, antikoncepci?

I toho jste si viml? Jistě, byl to její pesar. Vypadá to, e nebrala práky. Court se v té věci snail být taktní, ale jak jsem mu vysvětlil, u násilné smrti musí vekerý takt stranou. Je to jedna ze společenských katastrof, kdy vám ádná příručka bontónu nepomůe. Tohle je nejzávanějí náznak, e mohla plánovat odchod, tohle a cestovní pas. V kabele bylo obojí. Člověk by řekl, e byla vybavená na vechny eventuality.

Dalgliesh řekl:

Nachystala si dvě věci, které by sotva mohla dostat v nejbliím krámě. Mohl byste ovem namítat, e nosit s sebou v kabelce pas, je rozumné. Ale co to druhé?

Kdoví jak dlouho to tam měla. A eny si schovávají věci na neuvěřitelných místech. Ale nemá cenu fantazírovat. Taky není důvod se domnívat, e se chystali přestěhovat, ona a Hewson. On je podle mě k Ansteymu a k Toyton Grange připoutaný stejně jako kterýkoli pacient, chudák. Znáte jeho historii, doufám.

Vlastně ne. U jsem vám říkal. Dával jsem si pozor, abych se nezapletl.

Měl jsem jednou podobného seranta. enský mu nedaly pokoj. To bude tím bezbranným chlapeckým kukučem, co tihle hoi mají. Purkiss se jmenoval. Chudák. Nemohl to vydret s enskejma ani bez nich. Stálo ho to kariéru. Teď má prý garáe, někde u Market Harborough. Hewson je na tom hůř. Tomu se nelíbí ani jeho práce. Asi ho k tomu dotlačili, pravděpodobně matka, jedna z těch energických vdov, co si vezmou do hlavy, e ze svého milánka budou mít doktora. To by myslím odpovídalo. Dřív dávali synka na kněze, dnes na medicínu. Říkal mi, e se studiem to nebylo tak zlé. Má fenomenální pamě a dokáe se naučit jakákoli fakta. S odpovědností je to u horí, tu unést nedokáe. No, tady na Toyton Grange jí tolik nemá. Pacienti jsou nevyléčitelní a nikdo od něj nečeká, e by s tím mohl něco dělat. Pochopil jsem, e mu pan Anstey napsal a nabídl mu místo, kdy ho Lékařská rada vykrtla z registru. Měl poměr s pacientkou, bylo jí estnáct. Nali se sice svědci, e to začalo u asi o rok dřív, ale měl těstí. Holka se drela své původní výpovědi. Na Toyton Grange nesměl předepisovat nebezpečné drogy a samozřejmě ani podepisovat úmrtní listy. Dokud ho zase nevrátili do registru, to bylo před půl rokem. Znalosti mu vak vzít nemohli a já nepochybuju o tom, e s ním byl pan Anstey spokojen.

A e na něm uetřil.

Nu, to samosebou také. A teď se mu odsud nechce. Jistě, mohl manelku zabít, aby do něho pořád nerýpala, e chce pryč, ale osobně tomu nevěřím a neuvěří tomu ani porota. Patří k těm chlapům, co za sebe nechají dělat pinavou práci enskou.

A Helena Rainerová?

To by od ni bylo hloupě, nemám pravdu, pane Dalglieshi? A kde jsou důkazy?

Dalgliesh se rozmýlel, zda by Danielovi neměl říct o rozhovoru mezi Maggie a jejím muem, který vyslechl po poáru. Mávl vak nad tím rukou. Hewson by to buď popřel, nebo by přiel s nějakým vysvětlením. Na takovém místě, jako je Toyton Grange, se to pravděpodobně bude hemit spoustou takových drobných tajemství. Daniel by se jistě cítil povinen ho vyslechnout. Hleděl by na to ovem jako na protivnou povinnost, kterou mu vnucuje nemístně podezřívavý oficiózní vetřelec z Metropolitní, jen si vzal do hlavy, e jasná fakta zmotá do chumlu komplikovaných domněnek. A co by to vlastně mohlo na věci změnit? Daniel měl pravdu. Kdyby Helena trvala na tom, e viděla Maggie odnáet lano, a kdyby grafolog potvrdil, e dopis na rozloučenou psala Maggie, pak by byl případ uzavřen. Věděl, jakým verdiktem soudní vyetřování skončí, stejně jako věděl, e pitva Grace Willisonové neodhalí nic podezřelého. Znovu se uviděl jakoby v těkém snu, jak bezmocně přihlíí, jak se bizarní autokar fakt a dohadů řítí po své předem určené trase. Nedokázal ho zastavit, jeliko u zapomněl, jak na to. Zdálo se, e choroba z něj vysála nejen vůli, ale i inteligenci.

Dříví v krbu, oehlé na zčernalý hrot, srelo jiskrami a zvolna se hroutilo a dohasínalo. Dalgliesh náhle pocítil, e se v pokoji udělalo chladno a e má hlad. Snad to bylo tím mlným příkrovem, který rozmázl onu hodinu erosvitu mezi dnem a nocí, a se zdálo, e večer trvá skoro věčnost. Přemýlel, zda by Danielovi neměl nabídnout něco k snědku. Snad by si mohl dát omeletu. Ale i námaha s vařením se mu zdála nad jeho síly.

Problém se pojednou vyřeil sám od sebe. Daniel se pomalu zvedl a natáhl se pro kabát. Řekl:

Děkuju za whisky, pane Dalglieshi. U radi půjdu. Uvidíme se při přelíčení, samozřejmě. To znamená, e byste tu do té doby měl zůstat. Ale urychlíme ten případ, jak budeme moct.

Potřásli si rukama. Dalgliesh sebou při tom stisku téměř trhnul. Ve dveřích se Daniel zastavil a soukal se do kabátu.

Byl jsem s doktorem Hewsonem o samotě v té malé hovorně, kterou, jak mi řekli, uíval otec Baddeley. S knězem by mu asi bylo líp, kdy na to přijde. Spustil sám od sebe. Byla potí ho zastavit. Pak se rozbrečel a vecko to z něho lo ven. Jak by bez ní mohl ít? Nikdy ji nepřestal milovat, touit po ní. Zvlátní, e čím silněji tihle lidi cítí, tím to zní míň upřímně. Ale toho jste si jistě poviml. Pak se na mě podíval, obličej měl opuchlý od slz, a řekl:

,Nelhala kvůli mně, na mně jí nezáleelo. Byla to pro ni jenom hra. Nikdy nepředstírala, e mě miluje. To vechno jen proto, e pokládala Lékařskou radu za spolek nabubřelých starých páprdů, kteří jí pohrdají, a nechtěla jim dopřát tu radost, abych musel do vězení. A tak lhala.

Víte, pane Dalglieshi, e jsem si a na tomto místě uvědomil, e nemluví o své eně. Ani na ni nepomyslel. A na sestru Rainerovou taky ne. Chudák! No, máme to ale divné zaměstnání, vy a já.

Znovu mu podal ruku, jako by zapomněl, e mu ji před chvílí málem rozdrtil, naposledy ostříím zrakem přelétl pokoj, jako by se chtěl ujistit, e je vecko na svém místě, a vytratil se do mlhy.

( III )

U okna v kanceláři stála Dot Moxonová s Ansteym a hleděla do závěsů mlné temnoty.

Prohlásila: O ádného z nás nadace nemá zájem, uvědomuje si to? Domov po tobě moná pojmenujou, ale jako správce si tě tu nenechají a mě se budou hledět zbavit.

Poloil jí na rameno ruku. Divila se, e kdy mohla po takovém dotyku touit a e ji dokázal utěit. Promluvil s nucenou trpělivostí rodiče, který tií tupě umíněné děcko:

Dali mi záruky. Nikdo o práci nepřijde. A vichni dostanou přidáno. Od nynějka vás budou platit podle sazebníku ministerstva zdravotnictví. Mají také důchodové pojitění, to je obrovská výhoda. O to jsem se já nikdy postarat nemohl.

A co Albert Philby? Snad mi nechce namluvit, e ti slíbili, e si ho tu nechají, taková zavedená a váená charitativní společnost, jako je Ridgewellova nadace.

Philby skutečně představuje problém. Bude se s ním jednat ohleduplně.

Se bude jednat ohleduplně! Víme vichni, co to znamená. Přesně tohle mi říkali v minulém zaměstnání, ne mě vytípali! A on je tu doma! Věří nám. Naučili jsme ho, aby nám věřil! A máme za něho odpovědnost.

U ne, Dot.

Take Alberta necháme na holičkách a to, co jsi se tu snail vybudovat, vyhandlujeme za vyí gáe a přilepení k penzi! A co moje místo? Padáka mi nedají, to je mi jasné. Ale jako by se stalo. Z Heleny udělají vrchní sestru. To ona ví taky. Proč by jinak hlasovala pro předání?

Tie pronesl:

Protoe věděla, e Maggie je mrtvá.

Dot se kysele zasmála:

Docela pěkně se jim to vyřeilo, co říká? Jim oběma.

Řekl:

Milá Dot, ty i já se musíme smířit s tím, e si nemůeme vdy vybrat způsob, jak je nám dáno slouit.

Udivilo ji, e si nikdy předtím v jeho hlase nevímala toho protivného kňouravě karatelského tónu. Prudce ucukla. Ruka, kterou takto setřásla, jí ztěka sklouzla z ramene. Pojednou si vzpomněla, co jí připomíná: cukrového Santa Clause na jejím prvním vánočním stromečku, byl tak ádoucí, tolik po něm touila. A pak kousne do prázdna, trochu sladkosti na jazyku a pak u jen prázdná dutina vystlaná bílým pískem.

( IV )

Jennie Pegramová seděla s Ursulou Hollisovou u sebe v pokoji, jejich vozíky stály bok po boku před toaletním stolkem. Ursula se nakláněla a kartáčovala Jennii vlasy. Nebyla si jistá, jak se stalo, e je tady a věnuje se tak nezvyklé činnosti. Předtím ji Jennie nikdy nepozvala. Ale dnes večer, kdy čekala, a ji Helena přijde uloit na noc  Helena, která se nikdy předtím tak neopozdila , jí bylo příjemné, e nemusela zůstávat sama se svými mylenkami. Bylo jí příjemné i dívat se, jak se s kadým tahem hřebenu vzdouvají ty slámové vlasy, jak pomalu poklesávají a jako jemná zářící tří padají na shrbená ramena. Obě eny si s překvapením spiklenecky ukaly jako kolačky. Ursula řekla:

Co myslí, e se teď stane?

S Toyton Grange? Převezme to tu nadace a Wilfred myslím odejde. Mně to nevadí. Aspoň tu bude víc pacientů. Kdy je nás tu teď jen pár, je to nuda. A Wilfred mi říkal, e tu chtějí na útesu postavit solárium. To by se mi líbilo. A určitě se budeme mít líp, budou výlety a tak. Poslední dobou toho moc nebylo. Po pravdě řečeno, u jsem uvaovala o odchodu. Z mé bývalé nemocnice mi pořád píou, abych se vrátila.

Ursula věděla, e nic takového nepsali. Ale to nevadilo. Přispěchala zase se svou trokou fantazie.

Já na to taky myslela. Steve by mě rád měl blí u Londýna, aby za mnou mohl jezdit. Samozřejmě dokud pro nás neseene vhodnějí byt.

Ridgewellova nadace má jeden domov i v Londýně, ne? Mohli by tě převézt tam.

Zvlátní, e mi to Helena neřekla! Ursula eptala:

Nezdá se ti divný, e Helena hlasovala pro nadaci? Myslela jsem si, e chce, aby Wilfred prodal.

Asi to opravdu chtěla, dokud nevěděla, e Maggie je mrtvá. Kdy se teď Maggie u zbavila, asi si říká, e by tu mohla vydret. Toti, má teď volné pole, ne?

Zbavila se Maggie. Skutečně se Maggie nezbavil nikdo, jen Maggie sama? A Helena přece nemohla vědět, e Maggie umře. Je to teprve est dní, co Ursulu přemlouvala, a hlasuje pro odprodej. Tenkrát přece nemohla vědět. I na přípravné rodinné radě, ne se rozeli meditovat, dala jasně najevo, o co jí jde. A pak během té hodiny, kdy meditovali, si to rozmyslela. Ne, Helena určitě nevěděla, e Maggie umře. To Ursulu uklidnilo. Vechno zas bude v pořádku. I o té zahalené postavě v kápi, kterou viděla tu noc, co zemřela Grace, řekla inspektoru Danielovi, samozřejmě ne celou pravdu, ale dost na to, aby setřásla to břemeno výčitek a iracionálního strachu, které ji tíilo. Nepokládal to za nevýznamné. Vycítila to ze způsobu, jak jí naslouchal, i z několika jeho otázek. A měl jistě pravdu. Nevýznamné to nebylo. Teď nechápala, jak jen mohla zbůhdarma leet, zírat do tmy a trápit se nevysvětlitelnou úzkostí, jak ji mohly pronásledovat představy zla a smrti, která zahalená do hábitu a s kápí staenou přes tvář kráčí ztichlou chodbou. Určitě to byla Maggie. Jakmile se dověděla o její smrti, začala si tím být jistá. Nebylo snadné zjistit proč, snad proto, e ta postava vyhlíela teatrálně i podloudně zároveň, tak naprosto cize a nepovědomě, v mniské kutně se vůbec nepohybovala s onou ledabylou samozřejmostí, s jakou ji nosili vichni z personálu Toyton Grange. Ale inspektorovi o tom pověděla. U nebylo proč se tím trápit. Vechno zas bude v pořádku. Toyton Grange se přece jen ruit nebude. Na tom vak nesejde. Ona se dá převézt do toho domova v Londýně, třeba na výměnu. Jistě se tam najde někdo, kdo bude chtít k moři. Do uí jí pronikl vysoký dětský hlásek Jennie:

Kdy se zapřisáhne, e to nikomu nepoví, prozradím ti na Maggie jedno tajemství. Přísahej.

Přísahám.

Psala anonymní dopisy. Jeden mi poslala.

Ursule se snad zastavilo srdce. Vyhrkla:

Jak to ví?

Protoe ten můj dopis byl napsaný na stroji Grace Willisonové a já jsem večer předtím Maggie viděla na něm psát. Psala ten dopis. Dveře do kanceláře byly pootevřené. Netuila, e se dívám.

Co v něm psala?

Bylo to celé o mui, který se do mě zamiloval. Je to jeden reisér z televize, kdy to chce vědět. Chtěl se rozvést se enou a vzít si mě k sobě. V nemocnici z toho tenkrát dělali obrovský cirkus, záviděli mi. Musela jsem odejít částečně i kvůli tomu. Vlastně bych k němu pořád mohla jít, kdybych si vzpomněla.

Ale jak se o tom Maggie dověděla?

Byla oetřovatelka, ne? Myslím, e se znala s nějakou sestrou z nemocnice, kde jsem byla. Maggie si dokázala vecko zjistit, v tom byla kanón. Myslím, e věděla něco i na Victora Holroyda, ale neřekla co. Jsem ráda, e je mrtvá. A jestli jsi taky nějaký dopis dostala, tak teď ti u ádný nepřijde. Maggie je mrtvá a s dopisy je konec. Trochu přitlač a če víc doprava, Ursulo. Je to bezvadný. Měly bychom se spřátelit, ty a já. A začnou přicházet noví pacienti, musíme dret spolu. Jestli se tu rozhodnu zůstat, samozřejmě.

Hřeben zůstal viset ve vzduchu, Ursula v zrcadle spatřila odraz Jennie  jejího prohnaného, samolibého úsměvu.

( V )

Bylo krátce po desáté, kdy Dalgliesh, u po večeři, vyel do tmy. Mlha se zvedla stejně záhadně, jako se objevila, a do tváře mu zlehka vanul chladivý vzduch vonící po trávě omyté detěm. Kolem bylo dokonalé ticho, bylo slyet jen sykavý epot moře.

Od zámečku k němu tápavě jako bludička kličkovalo světlo baterky. Ze tmy se vynořil hřmotný stín a nabyl tvaru. Millicent Hammitová se právě vracela domů. Na zápraí Faith Cottage se zastavila a zavolala na něj.

Dobrou noc, komisaři. Vai známí u odjeli?

Byl to silný, skoro bojovný hlas.

Inspektor u odeel, ano.

Moná jste si viml, e jsem se nehnala účinkovat v tom nevydařeném divadýlku, co si zinscenovala Maggie. Takový rozruch není nic podle mého gusta. Eric se rozhodl přespat na Toyton Grange. To pro něj bude bezpochyby nejlepí. Ale kdy, jak jsem pochopila, policie tělo odvezla, nemusel by si hrát na citlivku. Abych nezapomněla, odhlasovali jsme převedení Ridgewellově nadaci. Kdy to tak vechno sečtu, byl to docela činorodý večer.

Otočila se a vsunula do zámku klíč. Pak se zarazila a zavolala jetě jednou. Říkají, e měla nehty nalakované na červeno.

Ano, paní Hammitová.

Na nohách taky.

Neodpovídal. V hlase jí znenadání zazněl hněv.

Výstřední enská!

Slyel, jak zaklaply dveře. O vteřinu později se za záclonou rozsvítilo. Veel dovnitř. Příli ho zmáhala únava, ne aby plhal po schodech do lonice. Natáhl se do křesla otce Baddeleyho a hleděl do vyhaslého ohně. Bělostný popel se jemně přesýpal, v doutnajícím oehlém polínku na chvíli vzplál ivot, a Dalgliesh tu noc poprvé zaslechl to známé a uklidňující kvílení meluzíny v komíně. A pak se ozval dalí známý zvuk. Stěnou tlumeně pronikalo veselé synkopické břinkání. Millicent Hammitová si pustila televizi.

8 / ČERNÁ VĚ

( I )

Na druhý den zael Dalgliesh na Toyton Grange, aby Wilfredovi vysvětlil, e nyní musí v Hope Cottage zůstat, dokud se neuzavře soudní vyetřování, a aby zaplatil symbolický nájem. Wilfreda nael v kanceláři. Byl sám. Po Dot Moxonové nebylo kupodivu ani vidu, ani slechu. Wilfred studoval mapu Francie, kterou měl rozloenou na stole před sebou. Jeden cíp zatěovala hromádka cestovních pasů staená gumičkou. Zdálo se, e sotva vnímá, co mu host povídá. Odvětil: Vyetřování. Ano, jistě, jako by lo o nějaké pozvání na oběd, které se mu vykouřilo z hlavy, a znovu se sklonil nad mapu. O smrti Maggie se nezmínil a Dalglieshovu formální kondolenci přijal chladně, jako by lo o projev chatrného vkusu. Jako by se teď, kdy u se Toyton Grange zbavil, vzdával i vekeré dalí odpovědnosti a snad i zájmu. Nezůstalo nic ne jeho dvojí posedlost  zázrak a pou do Lurd.

Inspektor Daniel a kriminalistická laboratoř pracovali svině. Soudní vyetřování se konalo přesně týden po smrti Maggie. Týden, během něho si, jak se zdálo, obyvatelé Toyton Grange umínili klidit se Dalglieshovi z cesty stejně zásadně, jako se on snail vyhýbat jim. Nikdo z nich, dokonce ani Julius, nejevil úmysl poklábosit si o smrti Maggie. Jako by v něm nyní viděli výhradně policistu, nezvaného vetřelce, o něm se vlastně neví, na čí straně je, a tedy potenciálního donaeče. Den co den odjíděl Dalgliesh z Toyton Head brzy ráno a vracel se a pozdě v noci do tmy a do ticha. Nedotýkal se ho ani ivot na Toyton Grange, ani činnost policie. Jako vězeň s dočasnou propustkou se denně vydával na své nucené vyjíďky za krásami Dorsetu a těil se na soud jako na den, kdy ho konečně propustí u natrvalo.

Nakonec se dočkal. Z pacientů z Toyton Grange se nezúčastnil nikdo kromě Henryho Carwardinea, co bylo s podivem, nebo ani nebyl ádán, aby svědčil. Jeliko přítomní před soudní budovou. postávali a eptali si v potrhaných hloučcích, jaké obvykle po chmurných úředních rituálech vznikají, přisunul se několika mocnými záběry do kol k osamoceně stojícímu Dalglieshovi. Zdálo se, e je v povznesené náladě.

Chápu, e na rozdíl ode mne pro vás tyhle obřadné právnické dodělávky nejsou ádná novinka. Dnes to ale nebylo bez půvabu, myslím. Po technické a kriminalistické stránce sice ne tak fascinující jako v Holroydově případu, ale zajímavějí z lidského hlediska.

Mluvíte o soudním vyetřování přímo jako znalec.

Jestli to na Toyton Grange takhle povedeme dál, brzo se jím stanu. Řekl bych, e dnes zazářila Helena Rainerová. Ten výstřední oděv a klobouk, v kterých se rozhodla vyjít na scénu, bude, jak se domnívám, parádní uniforma státně zkouené oetřovatelky. Velice moudrá volba. Vlasy vyčesané nahoru, pouhý náznak mejkapu, celkový dojem obětavé oddanosti povolání. ,Je moné, e se paní Hewsonová domnívala, e mezi mnou a jejím manelem existuje jakýsi vztah. Mohla si dovolit takovými úvahami utrácet čas. Doktor Hewson a já jsme přirozeně velmi těsně spolupracovali. Velice si váím jeho vlídnosti a profesionálních schopností, ale nic nesluného mezi námi nebylo. Pan doktor Hewson byl své eně velice oddán. Nic nesluného! Nikdy jsem nevěřil, e tenhle výraz lidi skutečně pouívají.

Dalgliesh namítl:

Před soudem ano. Domníváte se, e jí porota uvěřila?

Myslím, e ano, vy ne? Tuhle osvícenou dámu, která se nám dnes oděla do edého sametu  vlastně gabardénu , tuhle mystickou, vzneenou bytost si sotva lze představit, jak skotačí na prostěradle. Myslím, e od ní bylo moudré, kdy připustila, e během meditací byla spolu s Hewsonem ve svém pokoji. To ovem, jak nám vyloila, bylo proto, e oba u byli rozhodnutí a nemohli si dovolit zabít celou hodinu dumáním nad hotovou věcí, kdy spolu museli probrat spoustu sluebních záleitostí.

Museli si vybrat, zda se jim vyplatí mít alibi, nebo riskovat pověst. Celkem vzato se rozhodli moudře.

Henry se s vozíkem bujně zatočil.

Ale ctihodnou dorsetskou porotu to dočista zmátlo. Člověk mohl sledovat, jak jim to vrtá hlavou. Pokud to nejsou milenci, proč se spolu zavírali? Ale jestli byli spolu, pak Hewson nemohl svou enu zabít. Jene pokud nejsou milenci, neměl by k vradě motiv. Ale kdyby takový motiv měl, proč by pak ona přiznávala, e byli spolu? Samozřejmě proto, aby mu poskytla alibi. Jene to alibi by přece nepotřeboval, kdyby ten obvyklý motiv neměl. A kdyby takový motiv měl, pak by on a ta dívenka byli spolu. Straně zamotané.

Dalgliesh se pobaveně zeptal:

Co jste si myslel o Hewsonově vystoupení?

Taky si vedl skvěle. Nepředvedl sice ten dokonalý chlad a způsobilost hodnou profesionála, jak to umíte vy, milý komisaři, ale byl to tichý, upřímný projev se petkou pochopitelného, statečně potlačovaného smutku. Bylo rozumné, e připustil, e Maggie po něm zoufale chtěla, aby z Toyton Grange odeli, ale on e se cítil zavázán Wilfredovi, který ,ho přijal v době, kdy pro něj nebylo snadné najít zaměstnání. Samosebou ani zmínka o tom, e ho vyoupli z lékařského registru, dokonce se nenael nikdo natolik netaktní, aby to nadhodil.

Dalgliesh řekl:

Ani nikdo natolik netaktní, aby naznačil, e on a Helena o svém vztahu moná lou.

Co jste čekal jiného? To, co lidi vědí a co můou dokázat před soudem, jsou dvě různé věci. Kromě toho přece musíme za kadou cenu chránit Wilfreda, aby se nepotřísnil pravdou. Ale ne, mám za to, e to lo docela dobře. Sebevrada při poruené rovnováze vědomí atd. atd. Chudák Maggie. Udělali z ní sobeckou flundru, co se stará jenom o vlastní potěení, bez flaky nedá ani ránu, a nejene nechápe manelovu oddanost jeho vzneenému povolání, ale není ani s to poskytnout mu pohodlný domov. Courtově domněnce, e mohlo jít o náhodnou smrt, o hru, která se vymkla z rukou, porota nevěřila, co myslíte? Pojali přesvědčení, e enská, co dokáe vytáhnout skoro celou láhev whisky, půjčuje si lano a píe dopis na rozloučenou, to prostě s fingováním mírně přepískla, a sloili jí poklonu, jeliko uvěřili, e to, co udělala, udělat chtěla. Myslím, e soudní znalec měl neobyčejně vyhraněný názor, kdy uváíte onen v zásadě subjektivní charakter zkoumání dokumentů. Zdá se, e není pochyb, e ten dopis psala Maggie.

Jeho první čtyři řádky, co také bylo jediné, o čem se cítil způsobilý hovořit. Co jste říkal na verdikt?

Á, souhlasím s Juliem. Počítala s tím, e ji stihnou odříznout uprostřed veobecného haló. Jene kdy v sobě měla skoro celou flaku, nebyla s to pořádně nareírovat ani vlastní zmrtvýchvstání. Julius mi, mimochodem, plasticky vylíčil drama v Charity Cottage, včetně Helenina strhujícího debutu v úloze lady Macbeth:

Dej mně stříkačky. Ten, kdo spí, kdo mrtev,

jak obraz jest; jen dítě strach má z čerta,

jen namalován.*)

Dalglieshova tvář byla bezvýrazná stejně jako jeho hlas: Oba se dobře bavíte. koda, e si Court neudrel podobný odstup tehdy. Snad by se byl snail, aby byl co k čemu, a nechoval se jako hysterický buzerant.

Henry se spokojeně usmál, povedlo se mu vyprovokovat reakci, jakou očekával. Pravil:

Take vám nejde pod nos? A mám za to, e vaemu kněskému příteli taky nehověl.

Dalglieshe náhle napadlo říct:

Vím, e mi po tom nic není, ale není načase, abyste z Toyton Grange odeel?

Odeel? A kam by to mělo být?

Určitě je spousta jiných míst.

Svět je samé místo. Ale co si představujete, e bych mohl dělat, čím být nebo v co doufat kdekoli jinde? Po pravdě řečeno, jednou jsem se u chystal odejít. Byl to zvlá bláznivý sen. Ne, já u na Grange zůstanu. Ridgewellova nadace, to jsou profesionálové a mají zkuenosti, to vechno Ansteymu chybí. Mohl bych dopadnout hůř. Kromě toho i Wilfred má zůstat; a já musím Wilfredovi jetě splatit dluh. V mezidobí, a budou tyhle formality za námi, si vichni odpočineme a zítra v klidu vyrazíme do Lurd. Měl byste jet s námi, Dalglieshi. Motáte se tu u tak dlouho, e vás začínám podezřívat, e se vám v naí společnosti líbí. Kromě toho se nedomnívám, e vám rekonvalescence nějak zvlá prospěla. Proč si tedy nezajet do Lurd a nezkusit, co s vámi provede pach kadidla a změna prostředí?

Mikrobus z Toyton Grange s Philbym za volantem zastavil těsně vedle nich a vzadu se začala spoutět rampa. Dalgliesh se tie díval, jak se Eric s Helenou odpoutali od Wilfreda, zároveň se chopili rukojetí a v miku vtlačili Henryho do vozu. Rampa se zvedla, Wilfred usedl dopředu vedle Philbyho a mikrobus se ztratil z dohledu.

Plukovník Ridgewell a členové správní rady se dostavili po obědě. Dalgliesh sledoval, jak auto zastavuje a společnost v tmavých oblecích mizí v domě. Později se opět vynořili a kráčeli s Wilfredem přes ostroh k moři. Dalglieshe poněkud překvapilo, e s nimi jde i Eric s Helenou, zato vak není vidět Dot Moxonovou. Plukovníkovi ve větru povlávaly vlasy, kdy se zastavoval, aby velkorysým ermováním hůlkou dokreslil svůj výklad, nebo kdy se znenadání zarazil a probíral cosi se skupinkou, která se kolem něj ihned uzavřela. Bezpochyby si budou chtít prohlédnout i domky, pomyslel si Dalgliesh. Nu, Hope Cottage byla na vzácnou návtěvu připravená. Z polic zmizely knihy i prach, bedny byly převázané a označené nálepkami s adresou, kufr měl u sbalený a na těch pár věcí, které bude potřebovat na tuhle poslední noc. Netouil ale po sloitém představování ani po společenské konverzaci.

Kdy se společnost nakonec obrátila a zamířila si to k Charity Cottage, nasedl do auta a vyrazil, ani měl představu kam, věděl jen, e by rád jezdil dlouho do noci.

( II )

Na druhý den ráno bylo dusné povětří, jaké vyvolává bolení hlavy, obloha se podobala pinavému stanu, nasáklému nevylitým detěm. Skupinka poutníků se měla vydat na cestu v devět hodin a o půl deváté vplula bez varovného zaklepání do Hope Cottage Millicent Hammitová, aby se rozloučila. Měla na sobě nepadnoucí edomodrý kostým s krátkým sáčkem s dvouřadovým zapínáním, křiklavě modrou, neladící halenku, která byla ozdobená řvavou broí pod krkem. Přes ui měla naraený edý plstěný klobouk. S uchnutím si poloila k nohám přecpanou taku a kabelku, natáhla si lutohnědé bavlněné rukavice a podala mu ruku. Dalgliesh odloil álek s kávou. Popadla jeho ruku a ví silou ji stiskla.

Tak tedy sbohem, pane komisaři. Je zvlátní, e jsem si nikdy nezvykla říkat vám křestním jménem. A se vrátíme, budete myslím u pryč?

Chystám se odjet do Londýna jetě před polednem.

Doufám, e se vám u nás líbilo. Přinejmením tu bylo docela runo. Jedna sebevrada, jedna přirozená smrt a konec Toyton Grange jako nezávislé instituce. Nudit jste se nemohl.

A jeden pokus o vradu.

Wilfred v hořící věi? Zní to jako název nějaké avantgardní hry. O tom povyku jsem vdycky měla své pochybnosti. Wilfred si to narafičil sám, aby se měl na co vymlouvat, a se vzdá svých povinností a předá je někomu jinému. Ale na tohle vysvětlení jste určitě přiel taky.

Napadlo mě hned několik vysvětlení, ale ádné z nich nedávalo příli smysl.

Na Toyton Grange toho dává smysl jenom málo. Nu, staré pořádky se mění ustupujíce novým a Bůh sám sebe nalézá mnohými cestami. Musíme doufat, e tomu tak bude.

Dalgliesh se zeptal, jestli má Millicent nějaké plány do budoucna.

Zůstanu bydlet tady v domku. Ve Wilfredově smlouvě s nadací je ujednáno, e tu můu doít, a to vám povím, e mám v úmyslu umřít, a sama uznám za vhodné. Ale u to nebude ono, samozřejmě, kdy to tu bude patřit cizím lidem.

Dalgliesh se otázal:

Jak proívá převod na nadaci vá bratr?

Ulevilo se mu. Nu, přece si to naplánoval, ne? Ovem nemá zdání, co si to nadrobil. Mimochodem, tenhle domek nadaci nedal. Zůstane jeho a on počítá s tím, e se sem nastěhuje, a se to tu troku zcivilizuje. Taky se nabídl, e pomůe na Toyton Grange v jakékoli funkci, ve které by mohl být nadaci prospěný. Jestli si představuje, e ho dál nechají dělat správce, tak ho čeká pořádná rána. Mají s Toyton Grange svoje plány a pochybuju, e v nich pamatovali i na Wilfreda, i kdy se uvolili poimrat jeho jeitnost a dům nazvat po něm, jako po svém dobrodinci a původním majiteli. Můu vás ujistit, e to neudělají. Hned jak bude darovací listina  nebo co to vlastně je  podepsaná, bude pro ně Wilfred stejný nýmand jako Philby, a snad i míň. Můe si za to sám. Měl to celé prodat.

Neznamenalo by to poruení slibu?

Pověra! Nesmysl! Jestli chtěl Wilfred chodit vyparáděný jako mnich a hrát si na středověkého opata, měl poádat o přijetí do klátera. Nějaký anglikánský by naprosto vyhovoval. Ovem do Lurd se bude dvakrát ročně jezdit i dál. Je to jedna z Wilfredových podmínek ve smlouvě. koda, e s námi nejedete, pane komisaři. Bydlíme tam v příjemném malém penziónu, skutečně docela laciném, a výborně tam vaří; a v Lurdech je veselo. Má to tam atmosféru. Neříkám, e bych nebyla radi, kdyby se Wilfredovi ten zázrak přihodil v Cannes, ale mohlo to být i horí. Mohl se uzdravit třeba v Blackpoolu.

U dveří se jetě otočila a řekla:

Počítám, e tu autobus cestou zastaví, aby se s vámi mohli rozloučit i ostatní. Pronesla to, jako by mu tak prokazovali velikou čest. Dalgliesh odpověděl, e půjde s ní a se vemi se rozloučí na Toyton Grange. V knihovně otce Baddeleyho nael i jednu kníku Henryho Carwardinea a rád by mu ji vrátil. Také musí zanést zpátky loní prádlo a pár zbylých konzerv, které na Toyton Grange pravděpodobně zuitkují.

Konzervy vezmu pak já. Klidně je tu nechte. A prádlo můete vrátit kdykoli. Grange se nikdy nezamyká. Philby bude brzo zpátky. Zaveze nás do přístavu, vyprovodí na loď a pak se vrací, stará se o Jeoffreyho a samosebou i o slepice. Teď jim Grace u slepic chybí, ačkoliv kdy byla naivu, nikdo si nemyslel, e dělá něco uitečného. A nejde jenom o slepice. Nemůou najít její seznam Spolku přátel. Wilfred vlastně chtěl, aby tentokrát zůstal doma Dennis. Dostal tu svou migrénu a vypadá jako smrt. Ale vynechat pout, k tomu Dennise nikdo nepřinutí.

Dalgliesh el k zámečku s ní. Autobus parkoval u hlavního vchodu a pacienti u byli naloeni. Dojemně prořídlá skupinka budila bizarní dojem poněkud předstírané veselosti. Při pohledu na jejich různorodé oblečení Dalglieshovi připadalo, e mají v úmyslu věnovat se naprosto rozdílným a nijak nesouvisejícím činnostem. Henry Carwardine v přepásaném tvídovém kabátě a s loveckou čapkou vypadal jako edwardiánský dentlmen, který se vydal na lov tetřevů. Philby, nepatřičně upjatý do tmavého obleku s vysokým límcem a černou kravatou, připomínal pohřebního zřízence, který nakládá máry. Ursula Hollisová se vystrojila jako pakistánská přistěhovalkyně v plné parádě, jediným ústupkem, který učinila anglickému podnebí, byl patně střiený kabátek z umělé koeiny. Jennie Pegramová s dlouhým bělostným átkem na hlavě se zjevně pokouela ztělesnit svatou Bernardetu. Helena Rainerová, oděná jako před soudem, byla vězeňská dozorkyně dohlíející na tlupu nevyzpytatelných delikventů. U zaujala pozici u hlav nosítek Georgieho Allana. Chlapci horečně svítily oči a k Dalglieshovi dolehlo jeho hlasité frenetické povídání. Měl na sobě vlněnou, modře a bíle proukovanou álu a objímal obrovského plyového medvěda, jemu se na krku skvěla bledě modrá stuka s čímsi, co se Dalglieshovým uaslým očím jevilo jako pouová medaile. Docela dobře by se mohlo jednat o podivně sestavenou skupinku fotbalových fanouků, kteří se vydali podpořit své mustvo při zápase, jene  pomyslel si  ani neočekávají, e jejich tým vyhraje.

Wilfred pobíhal kolem zbylých zavazadel. On, Eric Hewson a Dennis Lerner na sobě měli mniské hábity. Dennis vypadal zoufale nemocný, obličej měl staený bolestí a přivíral oči, jako by nemohl snést ani to mdlé ranní světlo. Dalgliesh zaslechl, jak mu Eric eptá:

Proboha, Dennisi, vzdej to a zůstaň doma! Kdy teď máme o dvě křesla míň, zvládneme to bez problémů.

Z Lernerova hlasu vyráela hysterie.

Budu zas v pořádku. Ví, e to nikdy netrvá dýl ne dvacet čtyři hodin. Proboha, dej mi pokoj.

Konečně byly naloeny i úhledně zabalené medicínské parafernálie. Rampa se zvedla, zadní dveře se s třísknutím zavřely a autobus se pohnul vpřed. Dalgliesh pokynul v odpověď zuřivě mávajícím rukám a sledoval, jak zářivě nalakovaný autobus kolébavě projídí přes ostroh. Jak se vzdaloval, vypadal jako bezbranná a křehká dětská hračka. Překvapeně a trochu i se smutkem zjioval, e k těm lidem, třebae se tolik snail nemít s nimi nic společného, cítí lítost a účast. Hleděl za odjídějícím autobusem, dokud se nevykrábal po svahu údolí, nepřehoupl se přes ostroh a nezmizel mu z očí.

Ostroh byl nyní oputěný, Toyton Grange a přilehlé domky stály pod olověnou oblohou tmavé a vylidněné. V poslední půlhodině se setmělo. Před polednem přijde bouřka. U teď ho při té představě začínala bolet hlava. Na ostrohu se rozhostilo zlověstné ticho, jaké visívá nad bitevním polem. Doléhalo sem jen rytmické dunění moře, spíe ne zvuk to bylo chvění hustého vzduchu, podobné ponurému hřmění vzdálené střelby.

Teď, kdy u mu nic nebránilo v odjezdu, zmocnil se ho jakýsi zvrácený neklid a nerozhodnost. Zael k bráně vyzvednout noviny a potu, bude-li jaká. Mikrobus určitě u schránky zastavil, protoe v ní u nebylo nic ne jediný výtisk Timesů, hnědá úřední obálka pro Julia Courta a bílý čtvercový dopis adresovaný otci Baddeleymu. Noviny si strčil pod pai, rozlepil naditou vyztuenou obálku a cestou zpět začal v chůzi číst. Dopis byl napsán pevnou a silnou muskou rukou, měl hlavičku jakéhosi děkanství v Midlandsu. Pisatel se omlouval, e na dopis otce Baddeleyho neodpověděl dřív, ale museli ho za ním poslat do Itálie, kde přes léto dočasně pracoval. Po obvyklých zdvořilostních dotazech, metodickém vylíčení událostí v rodině a v děkanství a letmých, nijak originálních poznámkách k politickému dění následovala odpověď na záhadu, proč otec Baddeley Dalglieshe povolal:

Ihned jsem se vypravil k Vaemu mladému příteli Petru Bonningtonovi, ale to u byl samozřejmě několik měsíců po smrti. Je mi to velice líto. Za daných okolností se zdálo nesmyslné vyptávat se, zda se v novém domově cítil astný nebo zda se skutečně z Dorsetu odstěhoval z vlastní vůle. Doufám, e ho jeho přítel z Toyton Grange stihl jetě před smrtí navtívit. Pokud jde o Vai druhou otázku, obávám se, e Vám mnoho neporadím. Ze zkueností z naí diecéze, kde se, jak jistě víte, zajímáme zejména o mladistvé delikventy, víme, e poskytnout péči a přístřeí bývalým vězňům a u v ústavu, nebo v jakési samosprávné ubytovně, jakou máte na mysli Vy, vyaduje daleko větí kapitál, ne jakým disponujete. Snad byste i při dneních cenách mohl zakoupit mení dům, zpočátku byste ovem potřeboval nejméně dva zkuené pracovníky a podnik byste musel, ne se zaběhne, nějakou dobu podporovat. Existuje vak mnoství u fungujících ubytoven a organizací, které by Vai pomoc velice uvítaly. Jistě by se pro Vae peníze nalo lepí vyuití, pokud jste se rozhodl, a je zřejmé, e ano, e by neměly být připsány ve prospěch Toyton Grange. Bylo myslím moudré, e jste se obrátil na svého přítele od policie. Jistě Vám poradí nejlépe ze vech.

Chybělo málo, aby se Dalgliesh nerozesmál nahlas. Tak tohle tedy byla ironická a případná tečka za jeho nezdary. Takhle to tedy vecko začalo! Za dopisem od otce Baddeleyho se neskrývalo nic zlověstného, ádné podezření na zločin, ádná konspirace, ádná utajená vrada. Ten nevinný uboák, povznesený nad tento svět, chtěl prostě jen odbornou radu, jak za devatenáct tisíc liber koupit a vybavit ubytovnu pro mladistvé proputěné vězně a zajistit pro ni personál a finančně ji zabezpečit. Za daného stavu na trhu s realitami a při současné míře inflace by byl spí potřeboval geniálního finančníka. Napsal vak policistovi, pravděpodobně jedinému, kterého znal. Napsal odborníkovi na násilnou smrt. A proč ne? Pro otce Baddeleyho byli vichni policajti v podstatě stejní, měli zkuenosti se zločinem a stýkali se s kriminálníky, věnovali se stejně prevenci jako vyetřování. A já, říkal si Dalgliesh s hořkostí, jsem neudělal ani jedno. Otec Baddeley potřeboval odbornou radu, ne radu, jak nakládat se zlem. V tom ohledu měl své vlastní neselhávající směrnice; tam byl doma. Z nějakého důvodu, který téměř s jistotou souvisel s převozem toho mladého neznámého pacienta Petra Bonningtona, ho Toyton Grange rozčarovalo. Chtěl poradit, jak naloit s penězi. Přímo ukázkový příklad mé domýlivosti, myslel si Dalgliesh, kdy jsem předpokládal, e po mně bude chtít něco víc.

Vecpal si dopis do kapsy saka, a jak si vykračoval dál, zavadil pohledem o sloené noviny. Z potitěné stránky jasně, jako by byl zatrený, vystupoval inzerát, povědomá slova bila do očí.

Toyton Grange. Vem naim příznivcům oznamujeme, e ode dne naeho návratu ze zářijové pouti se staneme součástí irí rodiny Ridgewellovy nadace. Prosíme, abyste na nás v tomto proměnlivém čase stále pamatovali v modlitbách. Jeliko jsme neastnou náhodou přili o seznam naich přátel, prosím vechny, kteří s námi chtějí i nadále zůstat ve styku, aby mi neodkladně napsali. Wilfred Anstey, správce.

To je ono! Seznam přátel Toyton Grange, který od smrti Grace Willisonové záhadně není k nalezení, těch osmaedesát jmen, která Grace znala zpaměti. Zůstal pod hrozivou oblohou nehybně stát a znovu se začetl do té zprávy. Zmocnilo se ho vzruení, stejně tělesné jako stahy aludku a tep krve. S náhlou, povzbudivou jistotou věděl, e teď konečně narazil na konec toho zmotaného klubka. Stačí u jen zatáhnout za tento drobný fakt a nit se začne zázračně odvíjet.

Byla-li Grace Willisonová zavraděna, jak nehledě na výsledek pitvy umíněně věřil, bylo to proto, e něco věděla. Muselo se ovem jednat o zásadní, ivotně důleitou informaci, o něco, co věděla jen a jen ona. Člověk nezabíjí pouze proto, aby umlčel sice obtíné, ale evidentně neupotřebitelné podezření o tom, kde trávil otec Baddeley to odpoledne, kdy zemřel Holroyd. Byl v černé věi. Dalgliesh to věděl a mohl to dokázat; snad to Grace Willisonová věděla také. Jene ani rozlámaná zápalka, ani svědectví Grace nestačily a nesvedly by dohromady nic dokázat. Teď, kdy otec Baddeley byl po smrti, vůbec nejhorí, co kdo mohl udělat, bylo poukázat na to, e se starý pán nezmiňoval, e viděl Courta jít přes ostroh. Dalgliesh si dokázal představit Juliův pohrdavý, sardonický úsměek. Nemocný, unavený stařík, sedící nad knihou u jiního okna. Kdo můe tvrdit, e celou tu dobu, ne se opět přes ostroh vrátil na Toyton Grange, neprospal, zatímco dole na plái, kam z věe nedohlédl, záchranná skupina právě zápolila se svým břemenem? Teď, kdy otec Baddeley byl po smrti a jeho svědectví umlčeno, by se u ádná policie na světě nevracela k uzavřenému případu jen na základě důkazů z druhé ruky. Grace si mohla ublíit nanejvý tím, kdyby prozradila, e Dalgliesh do Toytonu nepřijel jen na zotavenou a e má také svá podezření. Takové odhalení by snad jen vychýlilo misky vah ve prospěch smrti. Potom u mohlo být nebezpečné nechávat ji naivu. Ne proto, e věděla, e dvanáctého září odpoledne byl otec Baddeley v černé věi, nýbr proto, e znala daleko důleitějí, cennějí informaci. Existoval jen jediný seznam přátel Toyton Grange, podle něho se rozesílaly zásilky, a Grace ho dokázala naukat do stroje zpaměti. Julius byl při tom, kdy to tvrdila. Seznam se dal roztrhat, spálit, prostě zničit. Ale existoval jen jediný způsob, jak oněch osmaedesát jmen vymazat z paměti jedné slaboučké eny.

Dalgliesh přidal do kroku. Přes ostroh téměř běel. Zdálo se, e bolest hlavy zázračně ustoupila i navzdory stále těím mrakům a dusnu před bouřkou. Je třeba pozměnit přirovnání, otřepané, leč osvědčené. V jeho profesi nebyl nejdůleitějí poslední dílek skládačky, ten byl naopak nejsnazí. Zde záleelo na tom opomíjeném, nezajímavém drobném dílečku, který, zapadne-li na správné místo, dá náhle smysl celému mnoství odloených, nezařazených kousků. Klamné barvy, beztvaré a nezřetelné kontury se náhle začnou skládat, a jako právě nyní, odhalí první rozeznatelný obrys konečného obrazu.

Kdy byl nyní onen dílek na svém místě, nastal čas teoreticky umístit i ty dalí. Prozatím zapomeň na důkazy, zapomeň na pitevní zprávy a na puntičkářskou právní jistotu verdiktů soudního etření; zapomeň na pýchu, strach, e se ti vysmějou, na neochotu se zaplést. Vra se zpátky k první zásadě, kterou se řídí kadý detektiv na okrsku, kdy na svém písečku tuí nějakou lumpárnu. Cui bono? Kdo si ije nad poměry? Kdo má víc peněz, ne se dá rozumně zdůvodnit? Na Toyton Grange byli takoví dva, a spojovala je Holroydova smrt. Julius Court a Dennis Lerner. Julius, který pravil, e jeho obdoba černé věe jsou peníze a vechno to příjemné, co za ně lze koupit: krása, pohodlí, přátelé, cestování. Jak mu mohlo jakkoli chytře investovaných třicet tisíc liber, které zdědil, umonit takový ivot, jaký vede? Julius, který pomáhal Wilfredovi s účty, a líp ne kdokoli jiný věděl, jak jsou finance na Toyton Grange vratké. Julius, který nikdy nejezdil do Lurd, protoe to nebylo nic podle jeho gusta, ale který si vdycky dal tu práci a uspořádal poutníkům hned po návratu večírek na přivítanou. Julius, který tak naprosto netypicky pomáhal, kdy měl autobus s poutníky nehodu; který na místo nehody okamitě přijel, o vecko se postaral a zakoupil i nový, speciálně upravený mikrobus, aby propřítě pou nebyla odkázaná na cizí pomoc. Julius, jeho svědectví očistilo Dennise Lernera od jakéhokoli podezření z vrady Victora Holroyda.

Dot Julia obvinila, e Toyton Grange zneuívá ve svůj prospěch. Dalgliesh si vybavil scénu nad úmrtním loem Grace Willisonové; jak Dot vybuchla, jak Julius nejprve nevěřícně zíral a pak jí to vechno zlomyslně vrátil. Ale co kdy toho místa vyuíval k daleko určitějím účelům, ne aby uspokojil rafinovanou slast shovívavé povýenosti a dobrodiní, je ho nic nestojí? Vyuívá Toyton Grange. Vyuívá pouti do Lurd. Obojí se snaí uchovat, protoe obojí je pro něho nepostradatelné.

A co Dennis Lerner? Dennis, který zůstával na Toyton Grange, i kdy dostával nií plat, ne bylo kdekoli jinde zvykem, a který si přesto mohl dovolit platit matce pobyt v drahém domově s pečovatelskou slubou. Dennis, který odhodlaně překonával strach, aby mohl s Juliem lézt po skalách. Nabízela se lepí příleitost, jak si pohovořit v dokonalém soukromí a nevzbudit přitom podezření? A jak přilo vhod, e Wilfreda vyděsilo naříznuté lano a horolezectví nechal. Dennis, který by za ádnou cenu nezmekal pou, i kdyby, jako dnes, sotva stál na nohou. Dennis, který měl na starost distribuci krému na ruce a koupelové soli a který větinu zásilek balil sám.

A vysvětlovalo to i smrt otce Baddeleyho. Dalgliesh nebyl nikdy s to uvěřit, e mu zabili přítele jen proto, aby nevylo najevo, e onoho odpoledne, kdy zemřel Holroyd, nezahlédl, jak Julius Court přichází přes ostroh. Nebyl-li k dispozici jasný důkaz, e si starý pán u okna, by jen na chvíli, nezdříml, tvrzení, e Julius Court le, které se na tomto svědectví zakládalo, by snad způsobilo jisté komplikace, ale sotva by představovalo hrozbu. Ale co kdy Holroydova smrt byla součástí nějakého rozsáhlejího a zlověstnějího plánu? Pak se lehce mohlo zdát nezbytné oddělat  a jak snadno!  neoblomného, inteligentního a vudypřítomného pozorovatele, který, jakmile vyčenichal přítomnost zla, u nemohl být umlčen jiným způsobem. Otce Baddeleyho odvezli do nemocnice, ne se dověděl o Holroydově smrti. Avak jakmile se o ní dověděl, jistě si uvědomil, jaký význam má to, co on kupodivu neviděl. Jistě by pak něco podnikl. A taky e ano. Telefonoval do Londýna, na číslo, které si musel vyhledat v seznamu. Smluvil si schůzku se svým vrahem.

Dalgliesh pospíchal dál, minul Hope Cottage a téměř nevědomky se octl u Toyton Grange. Sáhl na kliku a dveře se otevřely. Znovu ucítil tu poněkud odrazující kořeněnou vůni, která maskovala zlověstnějí, méně příjemné pachy. Setmělo se tak, e musel okamitě rozsvítit. Hala zářila jako prázdné filmové studio. Černé a bílé čtverce dlaby oslňovaly oči, obrovská achovnice, která čeká, a figury zaujmou svá místa.

Procházel prázdnými místnostmi a postupně rozsvěcel světla. Pokoje se jeden po druhém naplňovaly oslnivou září. Procházel kolem stolů a idlí, dotýkal se jich, jako by to dřevo bylo talisman, a obezřele se kolem sebe rozhlíel, jak to dělá člověk, který se nevítán vrací z cest do pustého domu. A v mysli stále přesouval dílky skládačky. Útok na Ansteyho, konečný a nejnebezpečnějí pokus v černé věi. Anstey sám v tom viděl poslední pokus zastrait ho a přimět, aby Toyton Grange prodal. Ale dejme tomu, e to mělo jiný cíl, ne Toyton Grange zavřít, ale zajistit jeho budoucnost? A to při Ansteyho vysychajících zdrojích příjmů nelo jinak ne tím, e Domov převezme finančně silná a dobře zavedená organizace. A Anstey neprodal. Uspokojen poznáním, e ten poslední, nejnebezpečnějí útok nemohl být dílem některého z pacientů a e tedy jeho sen zůstává bez poskvrny, své dědictví daroval. Toyton Grange bude fungovat dál. Budou pokračovat pouti. Byl snad toto cíl, k němu kdosi  kdosi, kdo a příli dobře věděl, v jak choulostivé finanční situaci se Domov nachází,  vdycky směřoval a který měl na mysli?

Holroydova návtěva v Londýně. Bylo zřejmé, e se při té návtěvě něco dověděl, e nějakým způsobem získal informace, s nimi se na Toyton Grange vrátil roztěkaný a v radostné náladě. Stal se také pro to, co věděl, příli nebezpečným, aby mohl zůstat naivu? Dalgliesh předpokládal, e mu něco sdělil právní zástupce, snad něco o jeho vlastních finančních záleitostech nebo o záleitostech Ansteyho rodiny. Návtěva u advokáta ovem nebyla hlavní cíl cesty. Holroyd a Hewsonovi byli také v nemocnici sv. Salvátora, v tée nemocnici, kde se léčil i Anstey. A tam kromě Holroydova setkání s konzultantem pro tělesnou rehabilitaci zali také do kartotéky. Neříkala to Maggie, kdy se s Dalglieshem poprvé setkali? Nikdy se neobtěoval vrátit se do nemocnice sv. Salvátora v Londýně, kde se léčil, aby si mohli to zázračné uzdravení zaznamenat do jeho karty. Byla by to docela sranda, kdyby to udělal. Dejme tomu, e Holroyd v Londýně nějakou informaci získal, ale nezískal ji přímo, nýbr prostřednictvím Maggie, která se mu svěřila, kdy spolu o samotě sedávali na okraji útesu. Vzpomněl si, co slyel Maggie Hewsonovou říkat:

Slíbila jsem, e to neřeknu a taky to neudělám. Ale jestli s tím bude pořád opruzovat, můu si to jetě rozmyslet. A pak: A co kdybych to udělala? On nebyl blázen, to přece ví. Mohl se domyslet, e se něco děje. A co z toho? Je mrtvej, mrtvej, mrtvej. Otec Baddeley byl po smrti. Jene Holroyd jakbysmet. A stejně i Maggie. Existoval nějaký důvod, proč Maggie zemřela a proč právě v tu dobu, kdy k tomu dolo?

Tohle vak u zacházelo příli daleko. Dosud to byla samá domněnka a spekulace. Byla to sice jediná teorie, do ní zapadala vechna fakta, ale nic průkazného. Stále neměl důkazy, e by jediné z těch úmrtí na Toyton Grange byla vrada. Jedno jisté bylo. Byla-li Maggie zabita, pak ji někdo přinutil, aby na svém vlastním konci bezděky spolupracovala.

Uvědomil si sotva slyitelný bublavý zvuk a zjistil, e z kuchyně táhne pronikavý pach mastnoty a vařeného mýdla. V kuchyni samé to čpělo jak v prádelně viktoriánského chudobince. Na staromódním plynovém sporáku se v hrnci vyvařovaly utěrky. Dot Moxonová jistě ve zmatku před odjezdem zapomněla vypnout plyn. Nad temnou hladinu smradlavého lemu se vydouvalo edavé plátno a hořák byl zacákaný houbovitými chuchvalci vysuené pěny. Vypnul plyn a utěrky klesly ke dnu své pinavé lázně. Plamen s beknutím zhasl a ticho v domě se prohloubilo; jako by otočením knoflíku zmizela poslední stopa lidské přítomnosti.

Přeel do dílny. Pracovní ponky pokrývaly potahy proti prachu. Pod nimi se rýsovaly obrysy řádky lahviček a plechovek se solí do koupele, které bylo třeba přesít a zabalit. Ansteyho poprsí od Henryho Carwardinea dosud spočívalo na dřevěném soklu. Halil je igelitový pytlík, převázaný pod krkem čímsi, co vypadalo jako Carwardineovy staré tkaničky do bot. Působilo to zvlá hrozivým dojmem; nezřetelné rysy pod průhledným obalem, prázdné oční jamky, pička ostrého nosu obepnutá tenkou fólií, to ve a příli ivě vyvolávalo představu uaté hlavy.

V kanceláři na samém konci přistavěného křídla stál dosud pod severním oknem kolmo ke stěně psací stůl Grace Willisonové, přes psací stroj byl přehozen edivý kryt. Pozotvíral zásuvky. Panoval v nich, jak očekával, naprostý pořádek a úzkostlivá čistota, leely tu srovnané archy dopisních papírů s hlavičkou Toyton Grange, obálky pečlivě seřazené podle velikosti, barvicí pásky do stroje, tuky, gumy, kopíráky dosud v originálním balení, aríky perforovaných samolepek, na které psala jména a adresy přátel. Chyběl jen vázaný seznam jmen, seznam edesáti osmi adres, z nich jedna byla v Marseille. V něm, vytitěný v seitě a otitěný do paměti slečny Willisonové, se skrýval onen nejdůleitějí článek řetězu chtivosti a smrti.

Ne byl heroin na Toyton Grange zabalen na dno plechovky s koupelovou solí, musel prodělat dalekou cestu. Dalgliesh si vechny fáze té cesty dokázal představit tak zřetelně, jako by ji sám absolvoval. Opiová pole vysoko na anatolské náhorní planině, k prasknutí nadité makovice, ronící hustou bílou ávu. Pokoutní úprava syrového opia na hrubé morfium jetě předtím, ne zboí opustí hory. Daleké putování na hřbetech mul, po eleznici, po silnicích nebo letadly a do Marseille, jednoho z největích přístavů světa, odkud se distribuují drogy. Rafinace na čistý heroin v jedné z tuctu utajených laboratoří. A pak sjednaná tajná schůzka uprostřed lurdských zástupů, snad na mi, a balíček chvatně vloený do připravené dlaně. Vzpomněl si, jak tlačil vozík s Henrym Carwardinem přes ostroh první večer po příjezdu na Toyton Grange, vybavil si masívní gumové rukojeti, které se mu protáčely v dlaních. Bylo snadné jednu z nich stáhnout, do dutiny v trubce zasunout malý igelitový sáček a jeho zadrhovací ňůru přilepit páskou ke kovu. Celá operace by nezabrala víc ne minutu. A příleitostí by bylo nepřeberně. Philby na pouti nejezdil. O invalidní vozíky se s největí pravděpodobností bude starat Dennis Lerner. Vymyslel by paerák lepí způsob, jak se dostat přes celnici, ne jako účastník známé a úctyhodné pouti? A postup, který následoval, byl rovně prostý a spolehlivý. Dodavatelé se musí s předstihem dovědět datum kadé pouti, stejně jako je nutné informovat zákazníky a distributory, kdy přijde přítí zásilka. Jak jednodueji to zařídit ne prostřednictvím nekodného bulletinu ctihodné charitativní společnosti, bulletinu, který s takovou nevinností kvartál co kvartál svědomitě rozesílala Grace Willisonová.

A Juliova výpověď před francouzským soudem, alibi pro vraha. Nelo o nucený ústupek vydírání ani o splátku za poskytnuté sluby, nýbr o splátku za sluby budoucí. Nebo Julius Michonnetovi poskytl alibi, jak se domnívá informátor Billa Moriartyho, jen pro to perverzní potěení, e zkříil plány francouzské policii, zavázal si vlivnou rodinu a v maximální míře ztrapnil své nadřízené? Moná. Snad ani ádnou odměnu neočekával, ani ji nevyadoval. Co kdy mu ji vak nabídli? Co kdy mu bylo taktně naznačeno, e by mohlo být dodáno jisté zboí v přísně omezeném mnoství, pokud by nalezl způsob, jak ho propaovat do Anglie? Byl by pak s to odolat pokuení, jaké představovalo Toyton Grange a jeho pravidelné pouti, opakující se kadých est měsíců?

A bylo to tak snadné, tak prosté, tak bezpečné. A tak neuvěřitelně výnosné. Kolik dnes nezákonný heroin vynáel? Kolem čtyř tisíc liber za unci. Julius vůbec nepotřeboval podnikat ve velkém ani komplikovaně roziřovat distribuční cesty a zaměstnávat víc ne jednoho dva spolehlivé agenty, aby měl do smrti po starostech. Stačilo pokadé přivézt pouhých deset uncí, a mohl si dopřát vekeré pohodlí a krásu, po jakých jen člověk můe touit. A s převodem na Ridgewellovu nadaci je budoucnost jistá. Dennis Lerner si udrí místo. V poutích se bude pokračovat. Bude mít otevřenou cestu i do dalích domovů, k dalím poutním výpravám. A Lernera má spolehlivě pod palcem. I kdy se bulletin u nebude dál vydávat a Domov u nebude muset balit a prodávat krém na ruce a sůl, heroin bude přicházet pořád. Nový systém avizování zákazníků a distribuce představoval pouhý logistický zádrhel v porovnání s fundamentální otázkou, jak drogy spolehlivě, bezpečně a pravidelně dopravovat přes hranice.

Dosud vak nebyly po ruce důkazy. S trochou těstí, pokud se ovem nemýlí, je můe opatřit do tří dnů. Mohl by teď zavolat místní policii, aby se věci ujali a spojili se s ústředním protinarkotickým oddělením. Ale bude lepí, kdy inspektoru Danielovi zavolá a domluví se s ním, e by se u něho cestou do Londýna zastavil. Utajení bylo nezbytné. Nesmí riskovat, e by vzbudil podezření. Stačí jediný telefonát do Lurd, aby tentokrát zásilka nedola, a on bude mít v rukách zas jenom ten galimatyá zpola formulovaných podezření, shod okolností a nepodloených tvrzení.

Vzpomněl si, e nejblií telefon je v jídelně. ňůra byla vedena po povrchu a bylo vidět, e je připojená k ústředně. Ale kdy zvedl sluchátko, linka byla hluchá. Popadl ho chvilkový vztek, e se z tak samozřejmého přístroje stala směná a bezcenná hrouda kovu a umělé hmoty, a přilo mu na mysl, e se dům s hluchým telefonem zdá vdycky mnohem izolovanějí a odříznutějí od světa ne dům, kde telefon ani není zaveden. e telefon nefungoval, bylo zajímavé, ba přímo příznačné. Ale na tom nezáleelo. Můe se vypravit na cestu a doufat, e inspektora Daniela zastihne na policejním úřadě. V situaci, kdy se jeho teorie skládala víceméně z pouhých dohadů, by o tom nerad hovořil s někým jiným. Poloil sluchátko. Ode dveří se ozvalo:

Nějaké potíe, komisaři?

Julius Court se musel domem proplíit tie jako kočka. Stál tu teď s rukama hluboko v kapsách a leérně se ramenem opíral o rám dveří. Jeho uvolněnost byla jen klamné zdání. Tělo, spočívající na pičkách, jako by se chystalo ke skoku, měl ztuhlé napětím. Tvář nad vysokým rolákem svetru byla kostlivá a výrazná jako řezba, pod zrudlou kůí se napínaly svaly. Strnulé, nepřirozeně lesklé oči upíral na Dalglieshe s úporným kombinujícím soustředěním hráče, který sleduje rotující kuličku.

Dalgliesh klidně odpověděl:

Vypadá to na poruchu. Co se dá dělat. A mě hospodyně uvidí, jistě pozná, e jsem u přijel.

To se běně flákáte po cizích domech, kdy si chcete zavolat? Hlavní linka je v kanceláři. To jste nevěděl? Pochybuju, e bych tam měl větí těstí.

Mlčky se na sebe dívali v houstnoucím tichu. Přes celou délku místnosti mohl Dalgliesh rozeznat a sledovat mylenkový pochod svého protivníka, jako by ho viditelně zaznamenával graf, černý hrot vyznačující klikatý obrys rozhodnutí. Nebyl to ádný vnitřní zápas. Jen prosté zvaování pravděpodobností.

Kdy Julius konečně vysunul ruku z kapsy a Dalgliesh uviděl hlaveň lugera, pocítil cosi jako úlevu. Kostky jsou vreny. U se nedá couvnout, je konec s předstíráním, konec nejistoty.

Julius tie řekl:

Nehýbejte se. Střílím skvěle. Sedněte si ke stolu. Ruce na stůl. Tak, a teď mi povězte, jak jste na mě přiel. Předpokládám, e jste tomu přiel na kloub. Jestli ne, tak jsem se přepočítal. Vy umřete a já zabřednu do pořádných potíí a oba nás bude rmoutit, e to nakonec vecko bylo pro nic za nic.

Dalgliesh vytáhl levou rukou ze saka dopis pro otce Baddeleyho a postrčil ho přes stůl.

Tohle vás bude zajímat. Přilo to dnes ráno otci Baddeleymu.

Julius ho nespoutěl z očí.

Omlouvám se. Je to jistě vzruující, ale mně teď vrtají hlavou jiné věci. Přečtěte mi to sám.

Vysvětluje to, proč se se mnou chtěl vidět. Nemusel jste se namáhat s vymýlením anonymu ani ničit jeho deník. To, co měl na mysli, s vámi nemělo nic společného. Proč jste ho tedy vlastně zabíjel? Kdy umřel Holroyd, byl ve věi; byl si naprosto jistý, e nespal a e vy jste přes ostroh nepřiel. Copak vás tahle okolnost ohroovala natolik, e jste ho musel odrovnat?

Ohroovala. Kdy to věděl Baddeley, tak ano. Starý pán měl hluboko zakořeněný instinkt pro to, co by on nazval zlo. To znamená, e měl hluboko zakořeněné podezření vůči mně, a zvlá vůči tomu, co povaoval za můj vliv na Dennise. Hráli jsme spolu soukromou takařici na úrovni, na jakou by se ouřední procedury Metropolitní policie myslím nikdy nezmohly. Mohlo to skončit jenom jediným způsobem. Tři dny předtím, ne ho propustili, mi z nemocnice telefonoval do bytu v Londýně a poádal mě, abych k němu večer 26. září někdy po deváté zael. Dostavil jsem se připraven. Z Londýna jsem přijel mercedesem a nechal jsem ho ve výklenku za kamennou zídkou u pobření silnice. Kdy byli vichni u večeře, vzal jsem si z kanceláře jeden hábit. Pak jsem el k Hope Cottage. Kdyby mě někdo uviděl, byl bych musel změnit plán. Ale neviděl mě nikdo. Byl sám, seděl u vyhasínajícího krbu a čekal na mě. Myslím, e u takové dvě minuty potom, co jsem vstoupil, věděl, e ho zabiju. Neviml jsem si ani jiskřičky údivu, kdy jsem mu na obličej přitlačil igelit. Vimněte si, igelit. Ten nezanechává ádné nitky v nose nebo v průdukách. Ne e by si toho chudák Hewson byl viml. Baddeleyho deník leel na stole, vzal jsem ho s sebou jenom pro případ, e by si do něj zaznamenal něco inkriminujícího. A taky e ano. Jak jsem zjistil, měl ten nudný zvyk přesně si zapisovat, kde kdy byl. Ale do stolu jsem se nevlámal. Nebylo to třeba. Tenhle hříek musíte připsat na vrub Wilfredovi. Musel být celý bez sebe, jak se hnal, aby mohl nahlídnout do staříkovy závěti. Mimochodem, vai pohlednici jsem nenael a řekl bych, e ani Wilfred ve stole dál nehrabal, kdy u měl závě v ruce. Lístek pravděpodobně roztrhal starý pán sám. Nerad skladoval zbytečnosti. Potom jsem el zpátky a s trochou nepohodlí přespal v autě. Druhý den ráno jsem znovu najel na londýnskou silnici a dorazil sem, a bylo po celém tom kraválu. V deníku jsem se dočetl, e pozval na návtěvu jakéhosi A. D. a e ho čeká prvního října. To mě trochu zarazilo. Stařík návtěvy nemíval. Tak jsem večer před prvním narafičil ten anonym pro případ, e by se Baddeley svěřil, e ho cosi trápí. Musím přiznat, e mě mírně vyvedlo z konceptu, kdy jsem zjistil, e ten záhadný A. D. jste byl vy, milý komisaři. Kdybych to byl věděl, snad bych si dal víc záleet.

A tóla? Měl na sobě tólu.

Měl jsem mu ji sundat, ale člověk nemůe myslet na vecko. To víte, nevěřil, e chráním Dennise, abych uetřil Wilfredovi zbytečný zármutek. Nebo z čiré náklonnosti k Dennisovi. Na to mě znal a moc dobře. Kdy mě obvinil, e kazím Dennise, e zneuívám Toyton Grange ke svým záměrům, řekl jsem, e mu povím pravdu, e se chci vyzpovídat. V hloubi due musel vědět, e to pro něj znamená smrt, e se jenom tak bavím. Ale nemohl riskovat. Kdyby mě odmítl brát váně, pak by celý jeho ivot byla jedna le. Váhal jenom pár vteřin, pak si nasadil tólu.

Ani tentokrát vás neodměnil ani jiskřičkou strachu?

Ale kdepak! Proč by to dělal? V jednom jsme si byli podobní. Ani jeden z nás se nebál smrti. Netuím, kam si Baddeley myslel, e se dostane, kdy si udělal čas na to poslední archaické gesto věrnosti, ale a u to bylo kamkoli, zjevně neměl důvod se obávat. A já taky ne. Věděl jsem stejně jistě jako on, co bude následovat po mé smrti. Zánik due i těla. Není to tak nerozumné, jak by se zdálo. Jakmile se zbavíte strachu ze smrti  naprosto se ho zbavíte  , pak vekerý jiný strach ztrácí význam. Nic u se vás nedotkne. Jenom musíte dbát na to, abyste měl smrtící prostředek pořád po ruce. Pak je člověk nezranitelný. Omlouvám se, e to v mém případě musí být pistole. Uvědomuju si, e teď vypadám směně a melodramaticky. Ale nedovedu si představit, e bych se zabil jiným způsobem. Utopit se? Zalykat se dusivou vodou? Drogy? Mohl by se k tomu přichomejtnout nějaký cvok a dostat mě z toho. A kromě toho, opravdu mě děsí ta stínová zóna mezi ivotem a smrtí. Nů? Spousta svinstva okolo, a navíc nespolehlivé. Mám tři náboje, Dalglieshi. Jeden pro vás a dva, kdy bude třeba, pro sebe.

Kdy se smrtí obchodujete, nemám nejmeních pochyb o tom, e se s ní taky dokáete srovnat.

Kadý, kdo bere tvrdé drogy, chce umřít. Víte to stejně dobře jako já. A neexistuje jiná cesta, jak toho dosáhnout s minimem nepohodlí a maximem prospěchu pro jiné, a aspoň zpočátku s tak příjemnými pocity.

A Lerner? Předpokládám, e jste platil poplatky za pobyt jeho matky v pečovatelském domově. Kolik to obnáí, dvě stě liber měsíčně? To jste ho dostal lacino. Ale i tak, musel přece vědět, co sem vozí.

Přiveze, ode dneka za tři dny. A bude přiváet dál. Řekl jsem mu, e je to hai, naprosto nekodná droga, kterou sice poněkud přecitlivělá vláda postavila mimo zákon, ale kterou mí přátelé v Londýně mají rádi a jsou ochotni za ni dobře zaplatit. Ochotně mi uvěřil. Zná pravdu, jenom si to nechce připustit. Je to přijatelný a uitečný sebeklam. Tímhle způsobem se dríme při ivotě vichni. Jistě víte, e vae povolání je pinavá práce, zloději honí zloděje, a e tak mrháte svou inteligencí. Jene by vaí dui nijak nepřidalo na klidu, kdybyste si to přiznal. A jestli s tím někdy pratíte, stejně nebudete uvádět jako důvod zrovna tohle. Mimochodem, nehodláte s tím pratit? Měl jsem takový dojem, e byste na to mohl pomýlet.

Svědčí to o vaí bystrosti. Opravdu jsem na to myslel. Ale teď u ne.

Rozhodnutí, e bude v práci pokračovat  i kdy Dalgliesh nedokázal říct, kdy a proč k němu dospěl  se mu zdálo stejně iracionální jako to dřívějí rozhodnutí, e toho nechá. Pokládal ho dokonce za jakýsi druh prohry. Jestli přeije, bude mít dost času, aby si tyhle výkyvy ve svém osobním sporu patřičně analyzoval. Jako otec Baddeley; člověk ije a umírá tak, jak musí. Juliův hlas zněl pobaveně:

koda. Ale jak to tak vypadá, tohle bude vá poslední případ. Proč byste mi teda neřekl, jak jste mě odhalil?

Je na to čas? Nelíbí se mi, e bych měl posledních pět minut ivota strávit výčtem své profesionální neschopnosti. ádné zadostiučinění bych z toho neměl a nechápu, proč bych měl krmit vai zvědavost.

Ne. Je to spí ve vaem vlastním zájmu ne v mém. Neměl byste hrát o čas? Mimochodem, pokud to bude dostatečně napínavé, mohla by má ostraitost polevit a vy byste měl anci se na mě vrhnout nebo po mně mrsknout idli nebo co vás to vlastně učí dělat v situaci tohoto druhu. Můe taky někdo přijít, nebo si to třeba já sám rozmyslím.

A rozmyslíte?

Ne.

Pak tedy utite vy mou zvědavost. Myslím, e vím, jak to bylo s Grace Willisonovou. Zabil jste ji stejným způsobem jako otce Baddeleyho, jakmile jste usoudil, e začínám být nebezpečně podezřívavý, ona toti znala nazpamě seznam přátel, seznam, který zahrnoval i vae distributory. Ale co Maggie Hewsonová, proč ta musela umřít?

Kvůli čemusi, co věděla. Na to jste nepřiel? Přecenil jsem vás. Věděla, e Wilfredův zázrak je podvod. Vezl jsem Hewsonovy a Victora do Londýna, Victor měl schůzku v nemocnici sv. Salvátora. Eric a Maggie si tam zali do kartotéky podívat se na Wilfredovu kartu. Mám za to, e kdy u tam byli, chtěli ukojit přirozenou zvědavost profesionála. Zjistili, e roztrouenou sklerózu nikdy neměl, jeho poslední testy prokázaly, e lo o mylnou diagnózu. Trpěl pouhopouhou hysterickou paralýzou. Ale to vás asi, drahý komisaři, okuju. Vy se snaíte předstírat vědu, ne? Musí být pro vás těké si přiznat, e lékařská technika se můe mýlit.

Ne. Věřím, e mylná diagnóza moná je.

Vá zdravý skepticismus ovem Wilfred zjevně nesdílí. Na dalí kontrolu do nemocnice se u nikdy nedostavil, a tak se nikdo neobtěoval, aby mu o té drobné chybičce napsal. Proč by mu taky koneckonců psali. Takovou novinku si ovem Hewsonovi nemohli nechat pro sebe. Řekli to mně a později se Maggie jistě svěřila i Holroydovi. U v autě cestou zpátky na Toyton Grange si Victor domyslel, e se něco děje. Zkouel jsem ji uplatit whiskou, aby si tu zvěst nechala pro sebe  skutečně mi uvěřila, e mám tak něnou starost o drahého Wilfreda  fungovalo to, dokud ji Wilfred nevyloučil z rozhodování o budoucnosti Domova. Zuřila. Řekla mi, e se chystá vpadnout na poslední sezení, a bude po meditacích, a veřejně zvěstovat pravdu. To jsem nemohl riskovat. Bylo to jediné, co by ho přimělo, aby prodal. S předáním Ridgewellově nadaci by byl konec. Jene Toyton Grange a výpravy do Lurd musely trvat dál.

O hádky, které zpráva vyvolá, moc nestála, a tak bylo snadné ji přesvědčit, aby nechala společnost na Toyton Grange, a si z plna hrdla vychutnají vekeré reakce na její novinu, a hned po akci se mnou prchne do města. Poradil jsem jí, aby doma zanechala záměrně dvojznačný dopis, který by se dal číst i jako výhrůka sebevradou. Pak by se mohla do Toytonu vrátit, kdy se jí zamane, pokud se ovem vůbec bude chtít vracet, a podívat se, jak si vede Eric coby domnělý vdovec. Bylo to histriónské gesto, v jakých si drahá Maggie libovala. Tady by ji dostalo z trapné situace, způsobilo by co moná nejvíc starostí a potíí Wilfredovi i Erikovi, zato ona by si zadarmo uívala v mém bytě v Londýně, navíc s vyhlídkou na vzruující zábavu, kdyby se přece jen rozhodla se vrátit. Dokonce se nabídla, e sama obstará lano. Seděli jsme tam a pili, dokud nebyla natolik opilá, aby mě podezřívala, ale pořád jetě dost střízlivá, aby svedla napsat ten dopis. Ty poslední nadrásané řádky, tu zmínku o černé věi, jsem samosebou připsal já.

Tak proto byla po koupeli a nastrojená.

Jistě. Vytafírovaná, aby na Toyton Grange udělala dojem, a abych si polichotil, taky proto, aby zapůsobila na mě. Potěilo mě, e jsem jí stál za čisté kalhotky a nalakované nehty na nohách. Nemám tuení, co si přesně myslela, e mám za lubem, a my dva společně dorazíme do Londýna. Drahá Maggie byla věčně tak trochu na tíru s realitou. e si přibalila antikoncepci, bylo spí optimistické ne diskrétní. Ale moná měla svoje plány. Chudák holka, byla z pomylení, e vytáhne paty z Toyton Grange, celá pryč. Můu vás ujistit, e umřela astná.

A ne jste z domku odeel, dal jste světelný signál.

Potřeboval jsem nějaký důvod, abych tam zael a objevil tělo. Zdálo se mi prozíravé dodat tomu vemu na věrohodnosti. Moná někdo vyhlédne z okna a bude s to potvrdit mou výpověď. Ovem moc dobře jsem nepochodil, kdy jste to byl vy. Kdy jsem vás uviděl, jak se lopotíte při tom skautském cvičení, pořádně mě to zaskočilo. A pozoruhodně zatvrzele jste se odmítal hnout od těla.

Muselo ho to zaskočit stejně jako tehdy, kdy nael Wilfreda málem udueného, pomyslel si Dalgliesh. V Juliově děsu nebylo nic hraného ani tehdy, ani po smrti Maggie. Zeptal se:

A Holroydovi jste pomohli z útesu ze stejného důvodu? Aby nemluvil?

Julius se zasmál:

To vás určitě pobaví; skvělá ironie. Ani jsem nevěděl, e se Maggie Holroydovi svěřila. Vytáhl jsem to z ní a po jeho smrti. A Dennis to neví vůbec. Holroyd začal Dennise popichovat, jak to měl ve zvyku. Dennis na to byl u víceméně zvyklý, a tak se jenom uklidil trochu stranou a začal si číst. Jene Holroyd přeel na daleko hrozivějí muka. Začal na Dennise křičet. e ho zajímá, co řekne Wilfred, a se doví, e ty jeho drahocenné pouti jsou podfuk a e Toyton Grange je celé zaloeno na li. Radil Dennisovi, a si přítí pou pořádně uije, protoe to určitě bude u poslední. Dennis zpanikařil; myslel si, e nám Holroyd přiel na paování drog. Ani se nezamyslel nad tím, jak by na to k čertu Holroyd vůbec mohl přijít. A bylo po vem, řekl mi, e si ani nedokáe vzpomenout, jak se zvedl, povolil brzdy a strčil do vozíku. Ale udělal to. Nikdo jiný tam koneckonců nebyl. Vozík by nemohl dopadnout tam, kam dopadl, kdyby ho někdo pořádně nepostrčil. Kdy Holroyd přepadl, byl jsem na plái pod nimi. Na celé té vradě mě nejvíc rozčilovalo, e mě nikdy nikdo ani trochu nepolitoval za ten traumatický záitek, kdy se mi Holroyd rozpletil přímo před očima, tak dvacet metrů ode mě. Doufám, e vy mě politujete.

Dalgliesh si uvědomil, e se ta vrada Juliovi hodila hned ze dvou důvodů. Zbavil se tak Holroyda i jeho nebezpečných vědomostí a Dennis Lerner mu teď byl vydán na milost a nemilost. Řekl:

A zatímco Lerner běel pro pomoc, vy jste se zbavil postranních částí vozíku.

Asi o padesát metrů dál jsem je hodil do pukliny mezi dvěma skalami. Tenkrát se zdálo, e to bude rozumný způsob, jak případ zkomplikovat. Bez brzd si nikdo nemohl být jistý, e nelo o nehodu. Kdy o tom uvauju, měl jsem to nechat, jak to bylo, a vichni dojdou k názoru, e se Holroyd zabil sám. V podstatě to taky udělal. O tom jsem přesvědčil i Dennise.

Dalgliesh se zeptal:

A co uděláte teď?

Vstřelím vám do hlavy kulku, tělo ukryju ve vaem voze a obojího se zbavím naráz. Je to poněkud otřepaná metoda vrady, uznávám, ale vím, e funguje.

Dalgliesh se zasmál. Sám byl překvapen, e to zaznělo tak spontánně.

Pokud jsem to dobře pochopil, hodláte jet takových edesát mil snadno identifikovatelným autem s tělem zavraděného komisaře Metropolitní policie v kufru  navíc v jeho vlastním kufru. Jistě byste sklidil obdiv u celého zástupu mých známých z pohotovostních hlídek v Parkhurstu a Durhamu za to, jaké máte pevné nervy, i kdy je asi nijak nenadchne představa, e by vás měli přivítat ve svých řadách. Je to nesnáenlivá a necivilizovaná banda. Obávám se, e toho s nimi moc společného mít nebudete.

Já budu v nebezpečí, ale vy budete po smrti.

Jistě. Ovem vy od chvíle, kdy mi kulka vnikne do těla, prakticky také, pokud ovem nepovaujete doivotí za ivot. I kdy se pokusíte fingovat otisky na spouti, budou vědět, e jsem byl zavraděn. Nejsem prostě ten typ, co se zabíjí nebo zajede autem na odlehlé místo někde v lese nebo v kamenolomu a proene si hlavu kulkou. A stop bude tolik, e v laboratoři budou mít učiněné hody.

Pokud najdou tělo. Jak dlouho potrvá, ne se po vás začnou shánět? Tři týdny?

Na pátrání si dají záleet. Jestlie si vy dokáete vymyslet příhodné místo, kam mě strčíte, pak to dokáou oni taky. Nedoufejte, e policie neumí přečíst topografickou mapu. A jak plánujete dostat se zpátky sem? Hodláte naskočit do vlaku v Bournemouthu nebo ve Winchesteru? Nebo to vezmete stopem, půjčíte si kolo, půjdete přes noc pěky? Těko byste mohl dojet do Londýna vlakem a předstírat, e jste nastoupil ve Warehamu. Je to malé nádraí a vichni vás tam znají. A přijedete nebo budete odjídět, budou si vás pamatovat.

Julius se zamyslil:

Jistě, máte pravdu. Pak tedy zbývají útesy. Budou vás muset vylovit z moře.

S kulkou v hlavě? Nebo čekáte, e si vyjdu na útes na procházku a skočím sám, abych vám to ulehčil? Mohl byste se uchýlit k fyzickému násilí, jistě, ale to byste musel přistoupit nebezpečně blízko, dost blízko na to, aby dolo k zápasu. Fyzicky jsme na tom tak zhruba stejně. Rozumím dobře, e nemáte v úmyslu dát se stáhnout dolů spolu se mnou? Jakmile najdou mé tělo a střelu, jste vyřízený. Nezapomeňte, stopa začíná tady. Naposledy mě viděli ivého, kdy odjíděl mikrobus, a nezůstal tu nikdo kromě nás dvou.

Právě v tu chvíli oba zároveň uslyeli vzdálené třísknutí venkovních dveří hlavního vchodu. Po tomto ostrém zvuku, podobném třesku výstřelu, k nim dolehly údery kroků, těkých a pevných, je se blíily napříč vstupní halou.

( III )

Julius vyhrkl:

Zakřičte, a zabiju vás oba. Postavte se nalevo ode dveří.

Kroky se teď přibliovaly centrální halou, nepřirozeně zesílené v tom děsivém tichu. Oba mui zadrovali dech. Ve dveřích se objevil Philby.

Pistoli uviděl okamitě. Vyvalil oči a rychle zamrkal. Díval se z jednoho mue na druhého. Kdy otevřel ústa, zaznělo to chraplavě a omluvně. Obracel se přímo na Dalglieshe jako dítě, které chce vysvětlit nějaký přestupek:

Wilfred mě poslal zpátky dřív. Dot myslela, e nechala hořet plyn.

Pohled se mu opět stočil na Julia. Tentokrát u bylo zřetelně vidět, e ho popadla hrůza. Ó ne! řekl. Téměř současně Julius vystřelil. Třesk revolveru, jakkoli očekávaný, působil otřesně, neuvěřitelně. Philbyho tělo zkoprnělo, zakymácelo se a s rachotem, který otřásl místností, padlo na záda jako poraený strom. Střela vnikla do hlavy přesně uprostřed mezi očima. Dalgliesh věděl, e to bylo přesně tam, kam ji chtěl Julius poslat; e téhle nezbytné vrady vyuil, aby předvedl, e to se zbraní umí. Trénoval střelbu na terč. Kdy promluvil, mířil u zase hlavní na Dalglieshe.

Jděte k němu.

Dalgliesh se sklonil nad mrtvolu. V očích mrtvého utkvěl výraz íleného údivu. Rána byla jen úhledná hlenovitá těrbinka v nízkém masívním čele, tak neznatelná, e mohla slouit v soudní balistice k demonstraci účinku, jaký mívá výstřel ze vzdálenosti esti metrů. Nebyly tu ádné stopy po střelném prachu, prozatím málo krve, jen zabarvení kůe, způsobené rotací střely. Bylo to čisté, téměř ozdobné stigma, je nedávalo tuit nic o ničivé smrti uvnitř.

Julius řekl:

A jsme si kvit za ten rozmlácený mramor. Vyla střela ven?

Dalgliesh ztěklou hlavu opatrně otočil.

Ne. Musel jste zasáhnout kost.

To jsem chtěl. Zbyly dva náboje. Tohohle mám k dobru, komisaři. Byl jste na omylu, kdy jste říkal, e já budu ten poslední, kdo vás uvidí ivého. Odjedu, abych si zajistil alibi, a v očích policie to bude Philby, kdo vás viděl poslední, kriminálník se sklonem k násilnému chování. V moři se najdou dvě těla se střelnými ranami. A pistole, řekněme registrovaná, kterou mi ukradli ze zásuvky nočního stolku. A z toho policie utrikuje nějakou vysvětlující teorii. Nemělo by to být nic těkého. Je tam nějaká krev?

Jetě ne. Ale bude. Ne moc.

Budu na to myslet. Z toho linolea se to snadno setře. Sundejte z té Wilfredovy bysty, co dělal Carwardine, ten plastikový pytel a uvate mu ho přes hlavu. Jeho kravatou. A pohněte. Půjdu jen est kroků za vámi. A jestli mi dojde trpělivost, mohlo by mě napadnout, e bude lepí, kdy to s vámi skoncuju u tady.

S hlavou zahalenou bílým igelitem, z ní civěla rána jako jeho třetí oko, se Philby proměnil v netečnou figurínu, nafouklé tělo měl groteskně napěchované do elegantního, poněkud nepřiměřeně těsného oblečku a pod klaunským klebem mu nakřivo visela kravata. Julius řekl:

Teď přivezte jedno lehčí křeslo.

Opět Dalglieshe nadirigoval do dílny a stále se opatrně drel oněch est kroků za ním. U stěny stály tři sloené vozíky. Dalgliesh jeden z nich rozloil a zarejdoval s ním vedle mrtvoly. Najdou se na něm otisky. Ale co budou dokazovat? Moná je to křeslo, v kterém vezl Grace Willisonovou.

Teď ho nalote.

Kdy Dalgliesh zaváhal, nechal Julius v hlase zaznít náznak potlačované netrpělivosti:

Nerad bych se tahal s dvěma těly sám. Ale kdy nebude vyhnutí, zvládnu to. V koupelně je kladka. Jestli ho bez pomoci sám nezvednete, dojděte si pro ni. Myslel jsem si ale, e se policajti učí, jak takovouhle prácičku ikovně zvládnout, občas se to můe hodit.

Dalgliesh to zvládl bez kladky. Snadné to vak nebylo. Zabrzděná kola na linoleu podkluzovala, a tak trvalo víc ne dvě minuty, ne se ztěklé, bezvládné tělo svalilo na plátěné sedadlo. Dalglieshovi se sice podařilo získat čas, ale za jakou cenu; naprosto se vysílil. Věděl, e naivu zůstane jen tak dlouho, dokud jeho mozek se svou zásobou děsivě příhodných zkueností a jeho fyzická síla budou Juliovi k uitku. Bylo by velice nepohodlné, kdyby se Julius musel táhnout k útesu s oběma těly sám, ale provést se to dalo. Toyton Grange bylo na převáení nemohoucích těl náleitě vybaveno. Prozatím byl Dalgliesh míň na obtí ivý ne mrtvý, ovem rozdíl mezi těmito stavy byl u nebezpečně těsný, nemělo smysl ho jetě zmenovat. Příhodná chvíle k činu nastane, a nastane jim oběma. Oba na ni čekají. Dalgliesh, aby zaútočil, Julius, aby střílel. Oba znali cenu, kterou zaplatí, pokud tu chvíli nerozpoznají. Zbývají dva náboje a on se musí postarat o to, aby mu ádná z těch střel neskončila v těle. Dokud Julius udroval odstup a měl v ruce zbraň, byl nedotknutelný. Dalgliesh si ho nějak musí dostat blí k tělu. Musí nějak odvést pozornost, třeba jen na zlomek vteřiny.

Julius prohodil:

A teď se spolu projedeme k Toyton Cottage.

Kdy Dalgliesh sjíděl se svým groteskním břemenem po rampě u hlavního vchodu a pak tlačil vozík přes ostroh, Julius se stále drel v bezpečné vzdálenosti za ním. Obloha na ně nalehla jako obrovská edivá deka. Vzduch byl těký, tiplavý, chutnal po kovu a páchl jako hnijící mořské řasy. Kameny na cestě se v poloeru blýskaly jako polodrahokamy. Kdy dospěli napůl cesty přes ostroh, uslyel za sebou Dalgliesh alostné zakvílení. Ohlédl se a viděl, e je zpovzdálí se vztyčeným ocasem pozoruje Jeoffrey. Kocour apkal Juliovi za zády jetě nějakých padesát metrů a pak, stejně záhadně, jako se zjevil, stáhl ocas mezi nohy a zamířil si to k domovu. Julius, s očima bez mrknutí přilepenýma na Dalglieshových zádech, si, jak se zdálo, neviml ani kocourova příchodu, ani jeho zmizení. Mlčky kráčeli dál. Philbyho hlava se zvrátila dozadu, krk mu obepínalo plátno opěradla. Kyklopská rána na čele, na ni se lepila fólie, civěla DalgIieshovi do tváře s němou výčitkou. Cesta byla suchá. Dalgliesh se zadíval pod nohy, kola za sebou na hroudách suchého drnu a na prané pěině zanechávala jen sotva postřehnutelnou nitku. A za sebou slyel, jak Julius ty stopy rozlapává do naprostého zapomnění. Tady po nich ádné svědectví nezůstane.

Teď u stáli na kamenné terase. Zdálo se, e se jim kameny od burácení vln pod nohama chvějí, jako by země a moře předjímaly blíící se bouři. Ale moře ustupovalo, byl odliv. Mezi nimi a okrajem útesu nevisel závoj vodní třítě. Dalgliesh věděl, e tohle je chvíle velkého nebezpečí. Přinutil se nahlas zasmát a uvaoval, zda to Juliovým uím zní stejně faleně jako jemu.

Co vás tak pobavilo?

Je vidět, e obyčejně zabíjíte na dálku, bývá to pro vás vlastně pouhá obchodní transakce. Chcete snad říct, e nás svrhnete do moře u vlastního prahu, tahle stopa by snad trkla i toho nejstupidnějího okrskáře. A na tenhle případ hlupáky věru nenasadí. Dnes odpoledne k vám má příjít hospodyně, mám pravdu? A na tomto úseku pobřeí zůstává plá i při přílivu nezaplavená. Měl jsem za to, e chcete, aby se těla nala co nejpozději.

Na terasu nepůjde. Nechodí sem nikdy.

Jak můete vědět, co dělá, kdy tu nejste? Moná na útesu vytřepává prachovku. Moná e se dokonce ráda brouzdá ve vodě. Ale dělejte, jak myslíte. Chtěl jsem jenom zdůraznit, e máte jedinou naději na úspěch  a ani ta podle mě není nijak velká , pokud se nae těla najdou co nejpozději. Po Philbym nebude nikdo pátrat nejmíň tři dny, ne se vrátí poutníci. Jestli se zbavíte mého vozu, začnou se po mně shánět jetě později. To vám poskytne příleitost zbavit se zásilky heroinu dřív, ne začne honička, pokud ovem stále jetě chcete, aby ji Lerner přivezl. Do toho se vám ale plést nebudu.

Ruka s pistolí se Juliovi ani nezachvěla. Jako by přemýlel o návrhu, kam se vypravit na piknik, pravil:

Máte pravdu, jistě. Měli byste přijít do hluboké vody a dál odsud. Nejlepí to bude u černé věe. Tam bude moře jetě dosahovat k útesům. Musíme ho dostat k věi.

Jak? Váí určitě přes osmdesát kilo. Bez pomoci ho nahoru po útesu tlačit nemůu. Kdy mi půjdete s pistolí v zádech, tak mi s ním moc nepíchnete. A co stopy po kolech?

S těmi se vypořádá dé. A nahoru nepůjdeme po útesu. Zajedeme tam autem po pobření silnici a k věi přejdeme přes útes, jako kdy jsme zachraňovali Ansteyho. Jakmile vás budu mít oba vzadu v kufru, vezmu si triedr a budu vyhlíet paní Reynoldsovou. Jezdí sem z Toyton Village na kole a vdycky ve stejnou dobu, je jak hodinky. Měli bychom si to naplánovat tak, abychom ji potkali a za hraniční bránou. Zastavím a řeknu jí, e se dnes k obědu nevrátím. Tahle příjemná minutka běné konverzace by měla zapůsobit na coronera pro případ, e by nali vae těla a e by dolo na vyetřování. A nakonec, a budu mít tu otravnou dřinu za sebou, si vyrazím do Dorchesteru na oběd.

S invalidním vozíkem a plastikovým pytlem v kufru?

S invalidním vozíkem a plastikovým pytlem v zamčeném kufru. Zajistím si alibi na celý den a na Toyton Grange se vrátím a večer. A nezapomenu ani vyprat ten igelit, ne ho zase dám na původní místo, ani opráit vozík a setřít z něho vae otisky, ani prohlédnout podlahu, jestli na ní nezůstaly skvrny od krve. A samosebou vyndám zásobník. Doufal jste, e to opominu? Nemějte strach, komisaři. Plně si uvědomuju, e pak u budu muset plánovat bez vaí cenné asistence, díky vám ovem budu mít den dva k dobru, abych si promyslel detaily. Láká mě jeden rafinovaný nápad. Uvauju, jestli bych nemohl nějak zuitkovat tu rozmlácenou soku. Nelo by to nějak zapracovat, aby to Philbymu poskytovalo motiv k útoku na vás?

Já bych to nijak nekomplikoval.

Snad máte pravdu. Moje první dvě vrady byly přímo ukázkově nekomplikované a ádné to neukodilo. Teď ho strčte do kufru mercedesu. Parkuje za domem. Ale napřed to vezmeme přes komoru. V pračce tam najdete dvě prostěradla. Vemte to svrchu. Nechci v autě ádný prach z bot nebo nitky.

Nevimne si paní Reynoldsová, e jedno chybí?

Prát a ehlit bude a zítra. Má to přesně rozkatulkováno. A do večera dám prostěradlo zpátky. etřte si čas a námahu.

Juliův mozek registruje kadou vteřinu, myslel si Dalgliesh, a hlas mu přesto ani v nejmením neprozrazuje úzkost. Ani jednou se nepodíval na hodinky, dokonce ani na kuchyňské hodiny na zdi. Pohledem i hlavní lugera neustále míří na svou obě. To soustředění bylo třeba nějak naruit. A čas plynul.

Mercedes stál před kamennou garáí. Dalgliesh podle Juliových pokynů zdvihl víko neuzamčeného kufru a na dno prostřel zmačkané prostěradlo. Vyklopit Philbyho dovnitř byla snadná záleitost. Dalgliesh sloil invalidní křeslo a poloil ho na mrtvolu. Julius řekl:

Teď si vlezte k němu.

Mohla to být nejpříhodnějí a také poslední příleitost k činu; právě teď, kdy stáli před Juliovým domem, v autě leel zavraděný člověk a důkazy byly naprosto jasné. Ale komu byly jasné? Dalgliesh věděl, e kdyby po Juliovi skočil teď, nedosáhl by ničeho ne vteřinového osvobození z frustrace a vzteku, pak u by ho zasáhla kulka. Namísto jednoho by se v autě vezla dvě těla a obě by se zřítila do hlubokého moře. V představách u viděl Julia, jak se v triumfálním postoji tyčí na liduprázdném útesu, vzduchem jako padající pták letí pistole, aby rozčísla převalující se vlny, pod nimi odlivový proud smýká a rve dvě bezduchá těla. Ve půjde podle plánu. Jen to zabere trochu víc času, protoe se přes ostroh budou muset na vozíku převézt bez cizí pomoci dvě těla. Ale můe tomu někdo zabránit? Jistě ne paní Reynoldsová, která u lape do pedálů na silnici z Toyton Village. A kdyby pojala nějaké podezření, kdyby se dokonce, a bude na cestě sesedat z kola, aby se s Juliem pozdravila, čistě náhodou zmínila, e zaslechla cosi, co znělo jako výstřel? V pistoli přece zbyly jetě dva náboje.

A Dalgliesh si u nebyl jistý, zda je Julius jetě při smyslech.

Ale v téhle chvíli přece jen něco málo udělat mohl, něco, k čemu se chystal. Snadné to vak nebude. Doufal, e zvednuté víko kufru Juliovi aspoň na pár vteřin zacloní výhled a e tu malou chvilku nebude pozorován. Jene Julius stál přímo za autem a měl Dalglieshe jako na dlani. Mělo to vak jednu výhodu. Pohled edých očí nikdy neuhýbal, neodvaoval se sklouznout z Dalglieshova obličeje. Půjde-li na to rychle a od lesa a bude-li mít těstí, mohlo by se mu to podařit. Jakoby bezděčně si opřel ruce o bedra. V zadní kapse kalhot nahmatal koenou peněenku, která mu přiléhala k hydím. Julius nebezpečně tie prohodil:

Řekl jsem, vlezte si za ním. Blí k tělu si vás nepustím. Takovou jízdu bych neriskoval.

Palcem a ukazováčkem pravé ruky pootočil Dalgliesh knoflík u kapsy. Dírka byla díkybohu pořádně vytahaná. Řekl:

To byste tedy měl jet rychle, pokud se vám nechce vysvětlovat, proč máte v kufru uduenou mrtvolu.

Stačí jedna dvě noci v moři a budete mít v plicích tolik vody, e na takovou diagnózu nikdo nepomyslí.

Teď u byla kapsa rozepnutá. Opatrně dovnitř vsunul pravý palec a ukazovák a uchopil horní okraj peněenky. Teď u vechno záviselo na tom, jestli peněenka hladce vyklouzne a jestli se mu ji podaří nepozorovaně hodit na zem za zadní kolo vozu. Namítl:

Určitě ne. Víte, pitva naprosto přesně ukáe, e jsem byl mrtev dřív, ne jsem dopadl do vody.

Taky e budete, s kulkou v těle. Za těch okolností pochybuju, e budou pátrat po známkách uduení. Nicméně děkuju za upozornění. Pojedu rychle. A teď up dovnitř.

Dalgliesh pokrčil rameny a svině se přikrčil, aby se vsoukal do kufru, jako by se v té chvíli vzdal vekeré naděje. Opřel se levou rukou o nárazník. Aspoň tam zůstane otisk dlaně a ten bude těké vysvětlit. Ale pak si vzpomněl: opíral se dlaní o nárazník, kdy nakládal do kufru pastýřskou hůl, pytle a kotě. Byl to sice jen drobný zádrhel, ale vzalo mu to náladu. Nechal ruku volně viset podél těla, koená taka se vysmekla z prstů a spadla pod pravé kolo. Nevyprovokovalo to ádnou nebezpečně klidnou a tichou poznámku. Julius ani nepromluvil, ani se nepohnul a Dalgliesh byl stále jetě naivu. S trochou těstí naivu zůstane, aspoň dokud nedorazí k černé věi. Usmál se té ironii  jak se teď těí z daru, který sotva před měsícem přijímal s takovou nechutí!

Víko kufru se zaklaplo. Tísnil se v absolutní tmě, v naprostém tichu. Na vteřinu se ho zmocnila panika z uzavřeného prostoru, nepotlačitelné nutkání napřímit zkroucené tělo a buit pěstmi do plechových stěn. Auto se nehýbalo. Julius teď bude mít kdy srovnat si čas. Philbyho tělo na něj ztěka naléhalo. Cítil pach mrtvého, jako by jetě dýchal, směs mastnoty, naftalínu a potu, vzduch v zavazadlovém prostoru jeho přítomností houstl. Dalgliesh se na chvíli cítil vinen, e on ije, kdeto Philby je mrtvý. Mohl ho zachránit, kdyby na něho zakřičel a varoval ho? Věděl, e to mohlo skončit jedině smrtí jich obou. Philby by přiel na řadu hned po něm, musel by přijít. A i kdyby vzal nohy na ramena a utíkal, Julius by se dal za ním a zbavil by se ho. Dotyky vychladlého vlhkého těla, které se na něj tisklo, dotyky tuhých, ostrých chlupů na bezvládném zápěstí ho vak teď pálily jako výčitky. Auto se lehce zhouplo a vyjelo.

Nemohl nijak zjistit, zda si Julius peněenky neviml a neodstranil ji; nepovaoval to za pravděpodobné. Najde ji vak paní Reynoldsová? Leí jí v cestě. Skoro jistě bude z kola sesedat před garáí. Jestli ji najde, odhadoval, e nebude mít pokoj, dokud ji nevrátí. Vybavil si svou paní Mackovou, vdovu po konstáblovi z Metropolitní, která mu chodila uklízet a čas od času mu uvařila; vzpomněl si na její téměř úzkostlivou poctivost, na to, jak úzkostlivě dbala na vechny jeho věci, na ustavičné vysvětlování o tom, co chybí v prádle, a kolik víc musí dávat na nákupy, o ztraceném knoflíku do manety. Ne, paní Reynoldsová nebude mít klid, dokud bude mít peněenku u sebe. Kdy byl naposledy v Dorchesteru, nechal si proplatit ek: tři desetilibrové bankovky, hromádka kreditních karet a jeho policejní průkaz, to ve jí zvlá nedá spát. Asi si hned udělá čas a zajde do Hope Cottage. Tam ho nenajde, co pak? Řekl by, e zavolá na policejní stanici v hrůze, e bych na ztrátu mohl přijít dřív, ne ji nahlásí. A policie? Bude-li mít těstí, napadne je, e v tom asi bude nějaká nesrovnalost, kdy peněenku nala jen tak pohozenou uprostřed cesty. A budou mít nějaké podezření nebo ne, určitě učiní zadost zdvořilosti a budou mu volat. Asi zatelefonují na Toyton Grange, protoe v Hope Cottage není linka. Přijdou na to, e telefon kupodivu nefunguje. Má anci přinejmením jedna ku jedné, e budou povaovat za vhodné poslat za ním hlídku. Bude-li nějaké auto poblí, mohli by se objevit brzy. Vechno to přirozeně muselo navazovat. A kousek těstí přece jen měl. Paní Reynoldsová, jak si vzpomínal, byla vdova po stráníkovi z vesnice. Přinejmením se nebude bát vzít do ruky telefon a bude vědět, komu volat. Jeho ivot závisí na tom, jestli si vimne peněenky. Několika čtverečních centimetrů hnědé kůe na dláděném dvorku. A pod zataenou oblohou se stmívá.

Julius jel rychle i po hrbolaté cestě přes ostroh. Auto zastavilo. Asi teď otvírá bránu v ohradě. Po několika vteřinách jízdy zastavilo auto znovu. Teď se jistě věnuje oné půlminutové konverzaci s paní Reynoldsovou. Znovu se rozjeli, tentokrát byla pod koly hladká, rovná silnice.

Jetě jednu věc můe udělat. Vsunul si ruku pod tvář a kousl se do levého palce. Krev byla teplá a chutnala sladce. Rozmázl ji po víku kufru, shrnul stranou prostěradlo a přimáčkl palec na potah dna. Skupina AB, Rh-faktor negativní. Tahle skupina je dost vzácná. A Julius by si s trochou těstí těch drobných, ale výmluvných mouh nemusel vimnout. Doufal, e policejní prohlídka bude důkladnějí a pozornějí.

Začínal mít dojem, e se dusí, v hlavě mu hučelo. Přesvědčoval se, e vzduchu má dost, ten tlak na prsou není nic jiného ne psychické trauma. A pak se vůz zlehka zhoupl a Dalgliesh věděl, e Julius sjel z cesty a jede k onomu výklenku za kamennou zídkou, která odděluje ostroh od silnice. Bylo to příhodné místo k parkování. I kdyby kolem jelo jiné auto, a to věru nebylo pravděpodobné, mercedes by z cesty nebylo vidět. Zastavili. Teď je čekal poslední úsek cesty.

K černé věi, která se neblaze krčila pod výhrůnou oblohou, to bylo jen asi sto padesát metrů nerovného, kamenitého trávníku. Dalgliesh věděl, e Julius bude radi, kdy tu cestu půjdou jen jednou. Bude se chtít co nejrychleji dostat z dohledu silnice. Bude rád, kdy to bude mít rychle za sebou, aby podle plánu mohl odjet. Co bylo důleitějí, ádné z obětí se nesměl dotknout. A nakonec vyloví jejich nafouklá těla z moře, nenajde se na jejich atech sice nic zrádného; jene Julius jistě ví, jak nesnadné bude odstranit ty mikroskopické pozůstatky vlasů, tkaniny nebo krve z jeho vlastních atů, a neprozradit se tím, e by si je dal vyčistit. Dosud byl naprosto čistý. To bude jeden z jeho největích trumfů. Dalgliesh zůstane naivu, přinejmením dokud se nedostanou za vě. Tím si byl docela jistý, a tak kdy Philbyho upínal v křesle do popruhů, nijak nespěchal. Jakmile byl hotov, opřel se na chvíli o rukojeti a ztěka oddechoval, simuloval větí vyčerpání, ne jaké doopravdy cítil. I kdy bude namáhavě tlačit vozík, musí se nějak udret při síle. Julius zaklapl víko kufru a řekl:

Hoďte sebou. Bouřka je u na spadnutí.

Ale ani na vteřinu neuhnul pohledem, ani nezvedl oči k obloze, nebylo to koneckonců třeba. Dé u bylo cítit v ochlazujícím se vzduchu.

Přestoe měl vozík dobře promazaná kola, pohyboval se ztěka. Dalglieshovi na gumových madlech klouzaly ruce. Mrtvý Philby, uvázaný do popruhů jako vzpouzející se děcko, sebou kubal a klátil se, jak kola naráela na kameny nebo na chomáče trávy. Dalgliesh cítil, jak se mu do očí hrne pot. To mu konečně dávalo příleitost svléknout si sako. A dojde k přímému zápasu, bude ve výhodě ten, který bude mít mení zátě. Přestal tlačit vozík a zprudka oddechoval. Kroky za ním utichly také.

Teď se to mohlo stát. Proti tomu byl bezmocný. Uklidňoval se mylenkou, e by o ničem nevěděl. Stačí, aby Julius jen maličko hnul prstem na spouti, a jeho neklidný, kombinující mozek, plný obav, najde klid. Vzpomněl si, co řekl Julius. Vím, co se se mnou stane, a umřu: zánik těla i due. Není důvod se toho obávat. Kdyby to jen bylo takhle jednoduché! Ale Julius spou nezmáčkl. Za zády se Dalglieshovi ozval onen nebezpečně tichý hlas:

Tak co?

Je mi horko. Můu si sundat sako?

Proč ne? Přehoďte ho Philbymu přes kolena. Mrsknu to za váma do moře. Stejně by to z vaí mrtvoly serval příliv.

Dalgliesh si vysoukal ruce z rukávů, nechal sako sklouznout z ramen a sloil ho Philbymu na klín. Neohlíel se:

Střelit mě do zad by nebylo moudré. Philby umřel okamitě. Musí to vypadat, jako by on střílel první, ale jenom mě poranil, a já mu pak pistoli vytrhl a odpráskl ho. Rvačka s jedinou pistolí by sotva mohla logicky skončit dvojí okamitou smrtí, a u jednoho navíc zásahem do kříe.

Já vím. Připoutím sice, e na rozdíl od vás nebudu mít tak bohaté zkuenosti s hrubějími projevy násilí, ale nejsem blázen a ve střelných zbraních se docela vyznám. Hněte sebou.

Pohnuli se vpřed v pečlivě udrovaném odstupu. Dalgliesh tlačil svého morbidního pasaéra a za zády slyel jemný elest kroků, je ho nepřestávaly sledovat. Vzpomněl si na Petra Bonningtona. To, e jednoho neznámého, a teď u mrtvého chlapce odvezli z Toyton Grange, byl důvod, proč se teď on, Adam Dalgliesh, pachtí přes Toyton Head s pistolí v zádech. Otec Baddeley by v tom spatřoval nějaký úradek. Ale to pak otec Baddeley věřil, e existuje jakýsi veliký skrytý řád věcí. Při takovém přesvědčení neznamenaly vekeré lidské zmatky nic víc ne cvičení ze spirituální geometrie. Julius zničehonic promluvil. Dalgliesh si dokázal ivě představit, e cítí potřebu svou obě na téhle nudné poslední cestě trochu pobavit, a chápal, e se pokusí o jakési ospravedlnění.

U bych nemohl znova zchudnout. Potřebuju peníze jako kyslík. A ne jenom dost, víc ne dost. Mnohem víc. Chudoba zabíjí. Ze smrti strach nemám, ale děsím se toho pomalého zničujícího procesu umírání. Asi jste mi nevěřil, nebo ano?  kdy jsem vám vyprávěl to o rodičích.

Ne docela. Čekal jste, e to spolknu?

A přece aspoň to byla pravda. Mohl bych vás vzít do hospod ve Westminsteru  kristepane, asi to tam budete znát  a zblízka vám předvést, čeho se to bojím; ty alostné obstaroní teploue, co taktak vyjdou s penzí. Nebo taky nevyjdou. A to ti ubozí buzíci ani nebyli na peníze zvyklí. Já ano. Nestydím se za svoji přirozenost. Ale jestli mám vůbec ít, musím být bohatý. Opravdu jste čekal, e se budu jen tak koukat, kdy mi stál v cestě jeden nemocný stařík a umírající enská?

Dalgliesh neodpověděl. Namísto toho se zeptal:

Kdy jste ve věi zaloil oheň  předpokládám, e jste přiel touhle cestou?

Jistě. Udělal jsem to stejně jako dnes, zajel jsem do výklenku a dál el po svých. Wilfred svoje zvyky dodroval, nebylo těké odhadnout, kdy do věe přijde, a taky jsem ho viděl dalekohledem, jak jde přes ostroh. Kdyby k tomu nedolo ten den, stalo by se to jindy. Obstarat si klíč a hábit nebylo nic těkého. Zařídil jsem to den předem. Kadý, kdo se na Toyton Grange vyzná, se tam můe pohybovat naprosto nepozorovaně. A i kdyby mě někdo uviděl, nemusel bych vysvětlovat, co tam dělám. Jak říká Wilfred, patřím k rodině. Proto jsem taky neměl ádné potíe s vradou Grace Willisonové. U něco po půlnoci jsem byl v posteli a netrápilo mě nic horího ne studené nohy a mení trable s usínáním. Mimochodem, pro případ, e ve vás hlodá nějaká pochybnost, bych vám měl říct, e Wilfred o tom paování nemá potuchy. Kdyby se to obrátilo a měl bych umřít já, kdeto vy byste zůstal naivu, mohl byste mu to s potěením oznámit. Obě ty novinky. e jeho zázrak byl podvod a jeho příbytek lásky přestupní stanicí smrti. Dal bych nevímco za to, abych viděl, jak se při tom bude tvářit.

Byli teď u pouhých pár metrů od věe. Ani znatelně změnil směr, zarejdoval Dalgliesh s křeslem co nejblí, jak si jen mohl dovolit, ke krytému vchodu. Vítr se zvedal v jemných poryvech a v kvílivém crescendu. Na tomto olehaném výběku z kamení a trávy bude větrno pořád. Znenadání se zastavil. Levou rukou se přidrel křesla a natočil se k Juliovi, pečlivě udroval rovnováhu. Teď. Teď přila ta chvíle.

Julius se zostra ozval:

Co to má znamenat?

Čas se zastavil. Vteřina se protahovala ve věčnost. V téhle kratičké bezčasé mezeře se Dalgliesh oprostil od napětí a strachu. Bylo to, jako by se oddělil od minulostí i budoucnosti a simultánně vnímal sebe, svého protivníka i zvuky, vůně a barvy oblohy, moře a skal. Zadrovaný hněv nad smrtí otce Baddeleyho, zklamání a nerozhodnost posledních měsíců, potlačované napětí uplynulé hodiny; to ve se na tu chvíli utiilo, ne dojde k poslednímu výbuchu. Promluvil, zlomený hlas se mu třásl předstíranou hrůzou. Ale i jeho uím zněla ta hrůza stralivě skutečně.

Vě! Někdo je uvnitř!

Ozvalo se to znovu, přesně tak, jak si to usilovně přál; konečky kostí trčících z orvaného masa freneticky krábaly o nepoddajný kámen. Spí vytuil, ne uslyel sípavý zvuk, jak se Julius nadechl. Čas se dal znovu do pohybu, a v té vteřině Dalgliesh skočil.

Kdy dopadli na zem, Juliovo tělo pod sebou, ucítil Dalgliesh v pravém rameni mohutný úder, pak náhlé zmrtvění a cosi lepkavého a teplého, tiivého jako balzám se mu vsakovalo do koile. Výstřel od černé věe vrátila ozvěna a ostroh náhle oil. Ze stěny útesu se vzneslo mračno racků. Obloha i útes byly jedinou bouří divoce bijících křídel. A jako by ztěklé mraky čekaly jen na tento pokyn, obloha se roztrhla, zaznělo to, jak kdy se trhá plátno, a spustil se dé.

Rvali se jako vyhladovělá zvířata sápající se na kořist, bezohledně, s očima bolavýma a zaslepenýma detěm, zaklesnuti do sebe v nenávistném sevření.

Dalgliesh, i kdy celá váha Juliova těla leela pod ním, cítil, e mu ubývají síly. Muselo to být teď, dokud on je nahoře. Jetě mu zůstala nezraněná levá ruka. Vyvrátil Juliovi zápěstí do provlhlé hlíny a ví silou mu tiskl puls. V obličeji cítil Juliův horký dech. Leeli tváří v tvář v děsivě parodické poloze milostného vyčerpání. Ale pistole z těch tuhých prstů nevypadla. Julius pomalu a v křečovitých bolestných záchvěvech ohýbal pravou ruku a mířil Dalglieshovi na hlavu. Pak vyla rána. Dalgliesh cítil, jak mu střela prolétla kolem vlasů a nekodně se ztratila v záclonách detě.

Teď u se kutáleli směrem k hraně útesu. Slábnoucí Dalgliesh si uvědomil, e se Julia drí, jako by v něm hledal oporu. Kapky detě se mu zapichovaly do očí jako kopí. Dusil se s nosem vtlačeným do mazlavé hlíny. Humus. Utiující a důvěrně známá poslední vůně. Koulel se a prsty mu bezmocně chňapaly, jak se snaily zachytit trávy. V rukách mu zůstávaly vlhké trsy. A najednou klečel Julius na něm, rukama mu tiskl hrdlo a hlavu mu tlačil dozadu přes okraj útesu. Obloha, moře i řinoucí se hustý dé splývaly v jedinou vířivou bělobu, v jediný ohluující hukot v uích. Juliova tvář, po ní se řinula voda, byla mimo jeho dosah, napjaté pae tiskly dolů hrdlo obtočené krutě sevřenými prsty. Musí ten obličej dostat blí. Záměrně povolil svaly a uvolnil u slábnoucí ruce, zapřené do Juliových ramen. Fungovalo to. Julius povolil sevření a instinktivně naklonil hlavu dopředu, aby viděl Dalglieshovi do obličeje. Zařval  Dalglieshovy palce se mu zaryly do očí. Odtrhli se od sebe. Dalgliesh u byl na nohách, krábal se nahoru po ostrohu a skácel se za invalidní křeslo.

Přikrčil se za ně, s námahou se přidroval prověeného plátna sedačky a pozoroval přicházejícího Julia; z vlasů mu crčela voda, oči měl rozlícené, mohutné pae vztaené dopředu a chtivé posledního stisku. Za ním po stěnách věe stékala černá krev. Dé lehal do balvanů mocně jako krupobití, a se z nich zvedala jemná tří a mísila se s jeho chraplavým dechem. Ten bolestný rytmus mu trhal plíce a vnikal mu do uí jako obrovské zvíře v smrtelné agónii. Zprudka povolil brzdy a z posledních sil odmrtil vozík vpřed. Viděl zkoprnělé, zoufalé oči svého vraha. Na vteřinu si myslel, e se Julius vrhne proti křeslu. V poslední chvíli vak uskočil a vozík se svým straným břemenem přepadl přes útes.

Jak to vysvětlí, a ho vytáhnou! Dalgliesh nevěděl, jestli si to říká sám pro sebe, nebo ta slova křičí nahlas. Pak se na něj Julius vrhl.

To je konec. U se nevzpíral, nechal se vláčet dolů vstříc smrti. Neměl u ádnou naději, jenom doufal, e Julia strhne s sebou. Ui mu trhaly chraplavé, nesouhlasné výkřiky. Na Julia křičel celý zástup. Celý svět na něj křičel. Ostroh byl plný hlasů, plný tvarů. Pojednou se váha z jeho prsou zvedla. Byl volný. Slyel, jak Julius eptá: Ne, ne! Dalgliesh slyel ten smutný, zoufalý protest tak jasně, jako by to byl jeho vlastní hlas. Nebyl to poslední, zděený výkřik zoufalého člověka. Ta slova zněla tie, alostně, téměř pobaveně. Pak oblohu nad ním zastínil obrys, temný jako obrovský pták s roztaenými křídly, jako by zvolna plachtící nad jeho hlavou. Ozval se osamělý skřek racka. Zem se otřásla. V kruhu se nad ním skláněly jakési bílé mouhy. Ale země byla měkká, neodolatelně měkká. Jeho vědomí se do ní pohrouilo.

( IV )

Chirurg vyel z Dalglieshova pokoje a zamířil si to ke skupince hřmotných muů, která zatarasila chodbu:

Asi tak za půl hodiny ho u budete moct vyslechnout. Extrahovali jsme střelu. Předal jsem ji u jednomu od vás. Dali jsme mu kapačku, ale tím se neznepokojujte. Ztratil solidní mnoství krve, ale jinak je docela v pořádku. Můete teď klidně dovnitř.

Daniel se zeptal:

Je při vědomí?

Ani bych neřekl. Vá člověk, co je uvnitř, povídal, e cituje z Krále Leara. V kadém případě cosi o Cordelii. A prý ho mrzí, e nepoděkoval za květiny.

Daniel poznamenal:

Pro tentokrát zaplapámbůh květiny potřebovat nebude. Za to můe děkovat bystrým očím a zdravému rozumu paní Reynoldsové. A ta bouřka taky pomohla. Ale bylo to taktak. Kdybychom je nenali, ne si nás Court viml, byl by ho shodil z útesu. No, tak abychom li dovnitř, kdy říkáte, e mu nic není.

Přistoupil k nim konstábl v uniformě a s helmou pod paí.

Tak co?

Náčelník u je na cestě, pane. A u vytáhli Philbyho tělo, napůl připoutané k invalidnímu vozíku.

A co Court?

Toho jetě nenali. Myslí si, e ho to zaneslo někam dál podél pobřeí.

Dalgliesh otevřel oči. Jeho postel v kruhu obstoupily černé a bílé postavy, které se přibliovaly a zase ustupovaly v jakémsi rituálním tanci. Čepce sester se nad rozmazanými tvářemi vznáely jako nehmotná křídla, jako by váhala, kam usednout. Pak se obraz zaostřil a Dalgliesh v kruhu uviděl povědomé tváře. Byla tu sestra, jak jinak. A pan asistent se u taky vrátil ze svatby. Růi v klopě u nemá. Vechny obličeje se rázem roztáhly do váhavého úsměvu. Zkusil se na ně usmát také. Take to nebyla akutní leukémie, vůbec ádná leukémie to nebyla. Bude to s ním lepí. A a dají pryč i tu věc, co mu bůhví proč připevnili k pravé ruce, bude odsud moct vypadnout a jít zase do práce. A se v diagnóze zmýlili nebo ne, myslel si ospale, kdy se díval nahoru do tváří, které ho obklopovaly, je od nich milé, e je tak těí, e nakonec přece jenom neumře.