Phyllis Dorothy JAMESOVÁ

Plány a touhy

Z anglického originálu Devices and Desires,

vydaného nakladatelstvím Faber and Limited,

Londýn 1989,

přeloili Luba a Rudolf Pellarovi

Vydal ODEON,

nakladatelství krásné literatury a umění,

jako svou 5 172. publikaci

v redakci krásné literatury

Praha 1993

Edice Klub čtenářů (svazek 693)

Vydání první

Š P. D. James, 1989

Translation Š Luba a Rudolf Pellarovi, 1993

ISBN 80-207-0465-5

PRVNÍ DÍL

pátek 16. září a úterý 20. září

1

Čtvrtá Hvízdalova obě Valerie Mitchellová byla jeho nejmladí, stará patnáct let, osm měsíců a čtyři dny, a zemřela proto, poněvad zmekala autobus, vyjídějící z Easthavenu do Cobbs Marsh v devět čtyřicet večer. Odcházela jako obyčejně z diskotéky a v poslední minutě a na parketu byl jetě chumel postav, otáčejících se pod stroboskopickými světly. Vytrhla se Waynovi z pevného sevření, překřikla rytmus odvázané hudby, aby sdělila Shirley jejich plány na přítí týden, á odela z parketu. Poslední, co z Wayna zahlédla, byl jeho váný poskakující obličej, bizarně pruhovaný červenými, lutými a modrými světly. Nezdrovala se přezouváním, chňapla na věáku v atně bundu a u se řítila po silnici kolem ztemnělých obchodů k autobusovému nádraí. Neikovná kabela přes rameno ji tloukla do eber. Kdy vak zahnula za roh k nádraí, s hrůzou zjistila, e světla na vysokých sloupech ozařují bledou, tichou prázdnotu, a doběhla na roh právě včas, aby jetě zahlédla, e autobus je u v půli kopce. Jestli mu nebude přát semafor, má Valerie jetě pořád naději, a tak ho začala zoufale dohánět. Vadily jí vak lehké střevíčky s vysokými podpatky. Ale na semaforu byla zelená, a tak celá zadýchaná a ohnutá, protoe ji chytila křeč, jen přihlíela, jak autobus kodrcá přes vrchol kopce a jako jasně osvětlená loď mizí z dohledu. Ach ne! vykřikla za ním. Ach boe! Ach ne! a ucítila, jak jí v očích típou slzy vzteku a zděení.

To je konec. V její rodině určuje pravidla tatínek, pravidla, proti nim není odvolání a dají se poruit jenom jednou. Po delí debatě a opakovaných prosbách jí dovolili chodit kadý týden v pátek večer na diskotéku, kterou pořádal církevní klub mládee, ale pod podmínkou, e vdycky stihne autobus v devět čtyřicet. Autobus by ji vysadil v Cobbs Marsh u Koruny a kotvy, jenom padesát metrů od jejich domku. V deset patnáct začne tatínek, který sleduje s maminkou v parádním pokoji jedním okem televizi, vyhlíet, kdy u kolem okna s roztaenými záclonami projede autobus. A je program nebo počasí jakékoliv, vdycky si natáhne kabát, a nespoutěje ji z očí, jde jí těch padesát metrů naproti. Od té doby, co norfolský Hvízdal začal se svými vradami, má tatínek dalí ospravedlnění pro mírné tyranizování své rodiny, které, jak si Valerie napůl uvědomovala, pokládá vůči svému jedinému potomku za správné a které uplatňuje po pravdě řečeno s rozkoi. Hned na začátku byl mezi nimi uzavřen konkordát: Ty se bude chovat sluně ke mně, děvenko, a já k tobě. Milovala tatínka, i kdy se ho trochu bála a i kdy se hrozila jeho zlosti. A teď dojde k jednomu z těch straných výstupů, při nich, jak věděla, nemůe doufat v maminčinu pomoc. Bude to konec jejích pátečních večerů s Waynem, Shirl a s ostatní partou. U teď ji vichni kádlí a litují, e s ní doma zacházejí jako s dítětem. A tohle bude definitivní potupa.

Nejdřív ji v jejím zoufalství napadlo vzít si taxíka a autobus dohnat, ale nevěděla, kde je stanovitě, a neměla dost peněz. To věděla bezpečně. Mohla by se vrátit na diskotéku a zjistit, jestli by se Wayne, Shirl a ostatní z party nemohli sloit a půjčit jí tolik, aby to stačilo. Ale Wayne je vdycky vorc a Shirl moc lakomá, a ne by je přemluvila a skoulela to s nimi, bylo by pozdě.

Vtom se objevila záchrana. Světla přeskočila znovu na červenou a před ní pomalu zastavovalo auto, jedoucí za třemi dalími vozy. Ocitla se u otevřeného okýnka, v něm uviděla dvě starí eny. Chytla se staeného skla a zadýchaně se zeptala: Nemohli byste mě svízt? Kamkoli směrem na Cobbs Marsh. Ujel mi autobus, prosím vás.

Ani to poslední zoufalé slovo řidičkou nepohnulo. Dívala se zamračeně před sebe, pak zavrtěla hlavou a selápla spojku. Její společnice zaváhala, podívala se na ni, pak se natáhla dozadu a otevřela zadní dvířka.

Nastup si. Rychle. Jedeme a do Holtu. Můem tě vysadit na křiovatce.

Valerie si vlezla dovnitř a vůz se rozjel. Aspoň e jedou jejím směrem; za několik minut si vymyslela plán. Od odbočky za Holtem to nemá ani tři čtvrtě kilometru ke křiovatce, kde chytne autobus. Ten kousek k poslední zastávce před Korunou a kotvou klidně dojde a počká na něj. Bude mít spousty času. Autobusu to trvá nejmíň dvacet minut, ne se proplete vesnicemi.

ena sedící za volantem poprvé promluvila. Řekla: Neměla bys takhle stopovat. Ví tvoje maminka, e jsi venku a co dělá? Dnení rodiče zřejmě nemají přehled o tom, co dělají jejich děti.

Blbá stará kráva, pomyslela si Valerie, co jí je do toho, co dělám? Takovou drzost by si nenechala líbit ani od učitele ve kole. Ale skousla rty a potlačila chu odpovědět něco drzého, co byla její normální reakce na kritiku dospělých. Musí s těma dvěma starejma brécama jet. Bude líp, kdy je nenatve. Mám vdycky stihnout autobus v devět čtyřicet pět, odpověděla. Táta by mě zabil, kdyby věděl, e jsem stopovala. Taky bych nestopovala, kdybyste byla muskej.

To doufám. A tatínek má naprostou pravdu, e ti to zakazuje. Dnení doby jsou pro mladé dámy nebezpečné. O tom Hvízdalovi ani nemluvě. Kde vlastně bydlí?

V Cobbs Marsh. Ale v Holtu mám tetu a strejčka. Kdy mě vysadíte na odbočce, tak mě strejček doveze. Bydlej blizoučko. Kdy mě tam vysadíte, tak se mi u nic nemůe stát. Čestně.

Ta le jí nepřila nijak zatěko a byla i ochotně přijata. Pak u ádná z nich neřekla ani slovo. Valerie seděla a koukala na zátylky dvou edivých, nakrátko ostříhaných hlav a pozorovala na volantu ruce řidičky, které byly poseté stařeckými skvrnami. Sestry, pomyslela si, jak se tak na ně dívala. Hned prvním pohledem zaznamenala tyté hranaté hlavy, ty té pevné brady, tyté křivky obočí nad úzkostlivýma, zlobnýma očima. Hádaly se, pomyslela si. Cítila napětí, které se mezi nimi chvělo. Byla ráda, kdy řidička beze slova dojela na křiovatku, a ona mohla zamumlat díky, vyhrabat se z vozu a dívat se, jak mizí z dohledu. Byly to předposlední lidské bytosti, které ji viděly ivou.

Přidřepla si, aby se mohla přezout do praktických střevíců, které nosila na přání rodičů do koly, a byla ráda, e je kabela přes rameno rázem lehčí. Potom se vydala z městečka na odbočku, kde chtěla počkat na autobus. Cesta byla úzká, neosvětlená, lemovaná z pravé strany řadou stromů, které vypadaly na pozadí hvězdnaté oblohy jako černé vystřihovánky, a z levé, po ní la, úzkým pruhem křovisek a houtí, místy tak hustým a tak blízko u cesty, e ji stínil. A do té chvíle pociovala jenom nesmírnou úlevu, e vechno dobře dopadne. Přijede tím autobusem. Ale kdy teď la v tom přízračném tichu, v něm její lehké kročeje zněly nepřirozeně hlasitě, zmocnila se jí jiná, zákeřnějí úzkost a poprvé pocítila, e ji imrá strach. Jakmile si ho jednou uvědomila, jakmile vzala na vědomí jeho zrádnou moc, strach převládl a přerostl v neúprosnou hrůzu.

Vtom ji začal dojídět nějaký vůz, který na jedné straně symbolizoval bezpečí a normálnost, ale na druhé představoval hrozbu. Kadý věděl, e Hvízdal musí mít vůz. Jak jinak by mohl vradit v končinách okresu od sebe tak vzdálených, jak jinak by mohl po dokonání svého hrůzného činu uniknout? Couvla do úkrytu keřů, ale jenom tím vyměnila jeden strach za druhý. Vzdula se vlna zvuků, odrazná sklíčka na patnících na okamik zazářila a vůz se závanem větru přejel. A pak byla znovu sama ve tmě a tichu. Ale je opravdu sama? Jejích mylenek se zmocnila představa Hvízdala, pověsti, polopravdy se spojovaly ve stralivou realitu. krtí enské, zatím zavradil tři. A pak jim ustřihl chlupy a nacpal jim je do pusy, z které jim vyčuhovaly jako sláma 5. listopadu z Guye Fawkese. Kluci ve kole na to dělají vtipy a hvízdají v úschovně kol podobně, jak prý hvízdá on nad mrtvolami svých obětí. Hvízdal tě dostane, volali za ní. Můe být kdekoliv. Vdycky se přikrade za noci. Můe být i tady. Měla chu plácnout sebou na zem a přitisknout se tělem k měkké, voňavé půdě, zacpat si ui a zůstat nehybně leet a do rána. Podařilo se jí vak strach ovládnout. Musí se dostat na křiovatku a chytit autobus. Donutila se vyjít ze stínů a co nejneslyitelněji pokračovat v cestě.

Byla v pokuení dát se do běhu, ale podařilo se jí mu odolat. Ten tvor, člověk nebo zvíře, co se krčí v podrostu, u cítí její strach a jenom čeká, a ona propadne panice. Nato se ozve praskot lámajících se křovisek, dupot a Valerie ucítí na krku jeho horký dech. .Musí pokračovat v chůzi, rychle, ale tie, dret kabelu těsně na boku; skoro nedýchat a oči upírat kupředu. A jak la, tak se modlila: Pane Boe, prosím tě, nech mě dostat se bezpečně domů, a já u nikdy nebudu lhát. Vdycky odejdu včas. Pomoz mi dostat se bezpečně na křiovatku. Dej, aby ten autobus přijel co nejdřív. Ach Boe, prosím tě, pomoz mi.

A pak jakoby zázrakem byla její modlitba vyslyena. Zničehonic uviděla asi třicet metrů před sebou enu. Nepoloila si otázku, jak se mohla ta hubená, pomalu jdoucí postava tak záhadně zničehonic zhmotnit. Stačilo, e je tam. Kdy se zrychlenými kroky přiblíila, uviděla pod naraeným baretem ohon dlouhých světlých vlasů a něco, co vypadalo jako trenčkot s páskem. A po jejím boku posluně klusal  co Valerii uklidnilo nejvíc  malý černobílý pejsek s křivýma nohama. Dojdou na křiovatku spolu. Třeba chce ta dívka chytit stejný autobus. Valerie div e nahlas nevykřikla: U jdu! U jdu! a dala se do běhu, uhánějíc do bezpečí a za ochranou jako dítě do maminčiny náruče.

ena se sehnula a pustila psa z vodítka. Jako by splňoval nějaký příkaz, vklouzl do houtin. ena se rychle ohlédla, nato zůstala stát a čekala, natočená k Valerii zády, s vodítkem v pravé ruce. Valerie se na čekající záda takřka vrhla. A pak se ena pomalu otočila. Byla to vteřina naprosté, ochromující hrůzy. Valerie uviděla bledý, napjatý obličej, který nebyl vůbec enský, s prostým, vlídným, takřka omluvným úsměvem a s planoucíma nemilosrdnýma očima. Valerie otevřela pusu a chtěla vykřiknout, ale nebyla tu naděje, a kromě toho byla ochromená děsem. Kolem hlavy se jí mihla smyčka vodítka, zadrhla se a odtáhla ji z cesty do stínu keřů. Valerie cítila, jak se propadá časem, prostorem; nekonečnou hrůzou. A u se nad ní skláněl rozpálený obličej a ona ucítila alkohol, pot a strach, který byl stejně velký jako její. Pae jí vylítly vzhůru a bezmocně zamávaly ve vzduchu. A pak jí začal praskat mozek a z hrudníku, v něm jí jako velký rozvíjející se červený květ rostla bolest, se vydral bezhlasý, bezeslovný výkřik: Mami! Mami! A nato hrůza zmizela a s ní i bolest a zůstala jenom milosrdná, ve smazávající temnota.

2

Čtyři dny nato dodiktoval náčelník kriminálky Adam Dalgliesh v New Scotland Yardu své sekretářce poslední poznámku, vybral přihrádku s dolou potou, zamkl zásuvku psacího stolu, nastavil kombinaci trezoru a byl připravený na čtrnáctidenní dovolenou na norfolském pobřeí. U měl odjet dávno a byl na ni také zralý. Ta dovolená vak nebyla jen terapeutická záleitost. V Norfolku čekají velijaké věci, které musí vyřídit. Před dvěma měsíci zemřela jeho teta, jeho poslední ijící příbuzná, která mu odkázala své jmění a přestavěný větrný mlýn v Larksokenu na severovýchodním pobřeí Norfolku. Jmění bylo nečekaně veliké a přináelo s sebou určitá jetě nevyřeená dilemata. Mlýn nebyl tak onerózní odkaz, ale i ten byl spojený s problémy. Adam Dalgliesh měl pocit, e v něm potřebuje týden nebo dva bydlet, ne se s definitivní platností rozhodne, jestli si ho ponechá na příleitostné dovolené nebo ho prodá či ho za nominální cenu přenechá norfolské Společnosti větrných mlýnů, která, jak věděl, se zabývá uváděním větrných mlýnů zpátky do chodu. A pak tam jsou rodinné papíry a tetiny knihy, zvlá její bohatá ornitologická knihovna, na kterou je zapotřebí se podívat, roztřídit ji a rozhodnout, kam s ní. Tohle byly úkoly radostné. U jako chlapec nerad trávil prázdniny úplně bezúčelně. Nevěděl, z jakých dětských pocitů provinění nebo domnělé odpovědnosti vyrostl ten podivný masochismus, který se mu ve středním věku vrátil se zesílenou autoritativností, ale byl rád, e bude mít v Norfolku co dělat, v neposlední řadě proto, e věděl, e ta cesta je svým způsobem útěk. Po čtyřech letech odmlčení vydal novou knihu verů Nezodpovězený případ a jiné básně, které se dostalo značného a a překvapivě vlídného přijetí od kritiky a jetě větího zájmu u veřejnosti, který, co ho u tolik nepřekvapovalo, snáel mnohem hůř. Poté, co se některé případy vrady, je vyřeil, příli rozkřikly, zaměřovalo se tiskové oddělení metropolitní policie na to, aby ho chránilo před příli velkou publicitou. Jetě si docela nezvykl na značně odliné priority svého vydavatele, a tak byl upřímně řečeno rád, e má výmluvu, proč se jim chce vyhnout, aspoň na pár týdnů.

S inspektorkou Kate Miskinovou, která právě pracovala na jednom případu, se u rozloučil. Kate dočasně zastupovala Dalglieshova nejbliího podřízeného ve zvlátním oddělení, vrchního inspektora Massinghama, který toho času pobýval v doplňovacím velitelském kursu na Vysoké kole policejní v Bramshillu, co byl dalí stupínek na jeho cestě k vytouenému titulu vrchního konstábla. Dalgliesh zael do její kanceláře a nechal jí tam lístek se svou prázdninovou adresou. Místnost byla jako vdycky obdivuhodně uklizená, stroze účelná, ale přitom enská; její stěny oivoval jediný obraz, jeden z Katiných abstraktních olejů, kompozice vířících hnědých odstínů, zvýrazněných jedinou ostře zelenou mouhou, obraz, který se Dalglieshovi líbil pokadé víc ne předele. Na jinak prázdném stole stála jenom vázička s fréziemi. Najednou k němu dolehla jejich vůně, zpočátku neznatelná, a zesílila podivný dojem, e v té kanceláři je víc z Katiny osobnosti, ne kdy v ní sedí a pracuje. Poloil papír přesně doprostřed čisté sací podloky, a kdy za sebou s jakousi, jak se zdálo, zbytečnou jemností zavíral dveře, tak se usmál. Pak u mu zbývalo jenom strčit hlavu do dveří detektivů, říct slovo na rozloučenou a byl na cestě k výtahu.

Kdy u se dveře výtahu zavíraly, ozvaly se utíkající kroky, veselý výkřik a do výtahu skočil Manny Cummings. Jen tak tak unikl zavírajícím se ocelovým čelistem. Jako obvykle se zdálo, e jím zmítá vítr takřka despotické energie, která je příli velká, ne aby se vela do čtyř stěn výtahu. Mával velkou hnědou obálkou. To jsem rád, e jsem vás chytil, Adame. Zdrháte do Norfolku, e? Jestli norfolská kriminálka náhodou dopadne Hvízdala, tak se na něj podívejte za mě, ano, a zjistěte, jestli to není ten ná chlápek z Battersea.

Ten krtič z Battersea? Je to pravděpodobné, kdy vezmeme v úvahu dobu a způsob? O tom se přece nedá váně uvaovat.

Je to silně nepravděpodobné, ale Strejda není nikdy astnej, dokud neobrátíme kadý kámen a nepropátráme kadou cestičku. Dal jsem si pro vechny případy dohromady několik detailů a identikitů. Jak víte, máme popis několika lidí. A oznámil jsem Rickardsovi, e budete na jeho písečku. Pamatujete na Terryho Rickardse?

Pamatuju.

Zřejmě je z něj u vrchní inspektor. V Norfolku se mu vede líp, ne kdyby byl zůstal u nás. A prý se oenil, take je dnes moná trochu měkčí. Podivný exemplář.

Na jeho písečku budu, odpověděl Dalgliesh, ale v jeho týmu díkybohu ne. A jestli opravdu dopadnou Hvízdala, proč bych vás měl připravovat o výlet na venkov?

Já venkov nenávidím a roviny jsou mi obzvlá odporné. Myslete na to, co státních peněz uetříte. Přijedu tam dolů  nebo je to nahoru?  jestli bude stát za to se na něj podívat. Jste moc laskavý, Adame. Přeju vám hezkou dovolenou.

Jenom Cummings mohl mít tu drzost. Ale ádost sama o sobě, ke kolegovi, který je sluebně starí jen o několik měsíců, a navíc pořád káe o spolupráci a rozumném omezování výdajů, je rozumná. A není pravděpodobné, e jeho dovolená bude přeruena nutností podívat se, třeba jen zběně, na Hvízdala, proslulého norfolského zabijáka, a u ivého nebo mrtvého. Řádí u patnáct měsíců  a jeho poslední obě, Valerie Mitchellová  je jeho čtvrtá. Takovéhle případy bývají bez výjimky těké, uírají čas a člověk je z nich zoufalý, poněvad při nich často záleí spí na těstí ne na správném postupu při vyetřování. Jak scházel po rampě k podzemnímu parkoviti, podíval se na hodinky. Za tři čtvrtě hodiny bude na cestě. Ale nejdřív si musí jetě odbýt tu záleitost u svého nakladatele.

3

Výtah firmy Herbe a Illingworth na Bedford Square byl takřka stejně starobylý jako jejich dům, monument zatvrzelého zalíbení firmy v zalé eleganci i poněkud excentrické pasivitě, za ní se skrývala průbojnějí politika. Kdy byl Dalgliesh za celé série znepokojivých přískoků unáen vzhůru, uvaoval, e úspěch, i kdy připustíme, e je mnohem příjemnějí ne neúspěch, doprovázejí i nevýhody. Jednu z nich zosobňoval Bill Costello, vedoucí oddělení pro styk s veřejností, který na něj čekal v klaustrofobické kanceláři ve čtvrtém poschodí.

Změny jeho osudu jakoto básníka se časově shodovaly se změnami firmy. Pánové Herbe a Illingworth pořád jetě existovali jako jména vytitěná nebo vytláčená na obálkách knih pod starobylou, elegantní firemní tiráí, ale nakladatelství u patřilo mnohonárodní korporaci, která nedávno ke konzervám, k cukru a textiliím přidala i knihy. Starý Sebastian Herbe prodal jedno z mála londýnských nakladatelství, je jetě patřila nějakému jedinci, za osm a půl miliónů a hbitě se oenil s překrásnou zástupkyní vedoucího propagačního oddělení, která s jistými obavami, ale s moudrým ohledem ke své budoucnosti počkala, a bude obchod uzavřený, a pak vyměnila statut novopečené milenky za stav manelky. Herbe zemřel do tří měsíců, co vyvolalo mnoho lascivních poznámek, ale málo lítosti. Sebastian Herbe byl celý svůj ivot opatrný, konvenční člověk, který si nechával excentričnost, imaginaci a občasné riziko pro své nakladatelství. Třicet let il jako věrný manel bez fantazie. Dalgliesh uvaoval, e kdy někdo ije takřka sedmdesát let v poměrně bezúhonné konvenčnosti, tak to nejspí odpovídá jeho nátuře. Herbe nezemřel ani tak na sexuální vyčerpanost, pokud jsme toho názoru, e je to po lékařské stránce tak věrohodné, jak by se rádi domnívali puritáni, spí podlehl smrtelné nákaze módními sexuálními mravy.

Nové vedení své básníky silně podporovalo, snad pohlíelo na seznam knih poezie jako na cennou protiváhu vulgárnosti a mírné pornografičnosti svých nejúspěnějích romanopisců, je vydávalo s nesmírnou péčí a ve vynikajících úpravách, jako kdyby elegantní přebal a grafická úprava stačily pozvednout naprostou komerční banalitu na literaturu. Bill Costello, který byl minulý rok jmenován vedoucím propagace, nenahlíel, proč by měla mít monopol na imaginativní propagaci poezie firma Faber and Faber, a navzdory zvěstem, e sám v ivotě nepřečetl jediný moderní ver, dokázal úroveň edice poezie pozvednout. Pokud jde o vere, spočíval jeho jediný zájem v tom, e byl prezidentem Klubu McGonagall, jeho členové se scházeli kadé první úterý v měsíci v jedné londýnské hospodě, kde pojídali proslulé stejky a ledvinkový pudink paní hostinské, konzumovali úctyhodné mnoství pitiva a recitovali si nejkomičtějí výplody britských básníků, které pokládali za nejhorí. Jeden kolega básník to Dalglieshovi vysvětlil po svém: Ten uboák musí přečíst tolik nesrozumitelných moderních verů, e se nemůete divit, kdy pak tu a tam potřebuje dávku srozumitelných nesmyslů. To je něco, jako kdy si věrný manel občas terapeuticky uleví v místním bordelu. Dalgliesh povaoval tu teorii za důmyslnou, ale nepravděpodobnou. Neexistoval důkaz, e by Costello přečetl aspoň jeden z verů, je tak vytrvale propagoval. Svého nejnovějího kandidáta na slávu ve sdělovacích prostředcích pozdravil se směsí zarputilého optimismu a mírných obav, jako by věděl, e má před sebou tvrdý oříek k rozlousknutí. Jeho drobný, poněkud zasněný dětský obličej podivně kontrastoval s jeho postavou Billyho Buntera. Jeho hlavním problémem zřejmě bylo rozhodnutí, má-li nosit pásek nad nebo pod panděrem. Nosit ho nad naznačuje prý optimismus, pod je známkou malomyslnosti. Ten den mu visel jen kousínek nad ourkem, hlásaje pesimismus, který následující rozmluva jen potvrdila.

Dalgliesh nakonec rozhodně prohlásil: Ne, Bille, nesnesu se padákem na stadion ve Wembley, v jedné ruce knihu a v druhé mikrofon. Ani nebudu konkurovat hlasatelům na nádraí Waterloo a vyřvávat své vere na cestující. Těm chudákům jde jen o to, aby nezmekali vlak.

To u tady bylo. To je stará vesta. A to s tím stadionem ve Wembley je nesmysl. Nemám ponětí, kde jste to sebral. Ne, poslyte, chci vám říct něco opravdu zajímavého. Mluvil jsem s Colinem McKayem. Je do toho celý pryč. Chcem si najmout jednoposchoďový autobus a sjezdit celou Anglii. No, aspoň takový kus Anglie, jaký se dá za deset dní sjezdit. Řeknu Clare, aby vám ukázala návrh a plán.

Něco jako autobus, který podniká politickou kampaň, odpověděl Dalgliesh váně. Plakáty, hesla, amplióny, balónky.

Kdy lidem předem neoznámíme, e přijedem, nemá smysl něco takového podnikat.

Vak se to dovědí, kdy bude na palubě Colin. Jak ho chcete udret ve střízlivém stavu?

Je to výborný básník, Adame. Velice vás obdivuje.

Co jetě neznamená, e by mě na tu cestu uvítal jako kompaňona. Jake tomu chcete říkat? Básníkova cesta? V Chaucerových lépějích? Vere na kolečkách  nebo je i to moc WI. Poetický autobus! To má aspoň tu výhodu, e je to jednoduché.

Vak něco vymyslíme. Ta básníkova cesta se mi dost libí.

A kde chcete dělat zastávky?

No, v městských centrech, před radnicemi, před kolami, před hospodami, před motoresty, vude, kde je publikum. Je to vzruující představa. Říkali jsme si, e si najmem vlak, ale autobus je mnohem pohyblivějí.

A lacinějí.

Costello tu zlomyslnost přeel a řekl: Básníci nahoře, pití a občerstvení dole. Předčítání na pódiu. Celostátní publicita; rozhlas a televize. Vystartujem od Nábřeí. Je tu samozřejmě monost, e to veme kanál Čtyři a samozřejmě Kaleidoskop. Počítáme s váma, Adame.

Ne, odmítl rázně Adam. Ani pokud jde o ty balónky.

Proboha, Adame, vdy ty veríčky píete. Take asi chcete, aby je lidi četli  no, rozhodně kupovali. Lidi se o vás nesmírně zajímají, zvlá po tom posledním případu, po té vradě v Berowne.

Zajímá je buď básník, který chytá vrahy, nebo policajt, který píe vere, ale poezie ne.

Co na tom záleí. Hlavně e jé zajímáte. A neříkejte mi, e by se to panu komisaři nezamlouvalo. To je stará vytáčka.

No dobrá, tak to neřeknu, ale nezamlouvalo.

A k tomu se u koneckonců nedalo nic dodat. Slyel ty otázky nesčíslněkrát a udělal, co mohl, aby na ně odpověděl  no, upřímně, i kdy ne nadeně. Proč takový senzitivní básník, jako jste vy, marní čas chytáním vrahů? Co je pro vás důleitějí, poezie nebo policejní práce? Vadí vám to, nebo vám to pomáhá, e jste detektiv? Proč píe úspěný detektiv poezii? Který byl vá nejzajímavějí případ, pane náčelníku? Nemáte někdy chu napsat o něm báseň? Pokud jde o milostné básně, je ta ena, které jste je připsal, ivá nebo mrtvá? Dalglieshe by bylo zajímalo, jestli Philipa Larkina otravovali s tím, jaký je to pocit být básník a zároveň knihovník, nebo Roye Fullera s tím, jak se mu daří slučovat poezii s právy.

Vechny otázky jsou předvídatelné, odpověděl. Vem by uetřilo hodně námahy, kdybych ty odpovědi namluvil na pásek a vy je z toho autobusu vysílal.

To by nebylo toté. Chtějí vás slyet osobně. Člověk by řek, e netouíte po tom, aby vás lidi četli.

Chce, aby ho lidi četli? Rozhodně chce, aby ho četli někteří, zvlá jedna osoba, a chtěl by, aby ty básně po přečtení pochválila. Taková je pravda, i kdy poniující. Pokud jde o ostatní: no, pravda je nejspí taková, e chce, aby lidi ty básně četli, ale aby je nikdo nenutil si je kupovat, co jsou přehnané poadavky, jejich splnění nemůe od firmy Herbe a Illingworth očekávat. Uvědomoval si Billovy úzkostlivé, prosebné oči chlapečka, který vidí, jak z jeho dosahu rychle mizí miska sladkostí. Věděl, e jeho neochota spolupracovat patří k těm typickým vlastnostem, které u sebe nemá rád. Byla tu jistá nelogičnost, samozřejmě, a to v tom, e chce být vydáván, ale nijak zvlá ho nezajímá, jestli ho někdo kupuje. Fakt, e mu ty vnějí důkazy slávy připadají nechutné, jetě neznamená, e není jeitný, jenom to, e tu jeitnost líp potlačuje a e ta jeho jeitnost má zdrenlivějí podobu. Koneckonců má zaměstnání, zaručenou penzi a teď jetě značné jmění své tety. Nemusí se o nic starat. Ve srovnání s Colinem McKayem, který se na něj pravděpodobně dívá  a kdo by mu to mohl zazlívat  jako na snobského, přecitlivého diletanta, vidí on sám sebe jako nezasloueně privilegovaného člověka.

Byl rád, e se dveře otevřely a dovnitř rázně vplula Nora Gurneyová, redaktorka kuchařek, která mu jako vdycky připomněla nějaký inteligentní hmyz. Tenhle dojem jetě zvyovaly jasné, exoftalmické oči za obrovskými kulatými brýlemi, známý lutohnědý svetřík s vyplétanými pruhy kolem dokola a pičaté střevíce s nízkými podpatky. Vypadala úplně stejně, jako kdy ji Dalgliesh poznal.

Nora Gurneyová se v britském nakladatelském podnikání stala velmocí zásluhou své dlouhověkosti (nikdo si nevzpomínal, kdy k firmě přila) a pevného přesvědčení, e velmoc je. Bylo pravděpodobné, e bude svou moc uplatňovat i pod novým vedením. Dalgliesh se s ní naposledy setkal přeď třemi měsíci na jedné z pravidelných firemních selostí, které se, pokud se pamatoval, pořádaly bez jakýchkoli zvlátních důvodů, leda snad proto, aby firma autory vdycky stejným vínem a chlebíčky ujistila, e jetě nezanikla a je v podstatě pořád ta stará milá firma. Na seznamu hostů byli předevím nejvýznačnějí spisovatelé z hlavních oborů, co byla taktika, která jetě zvyovala celkové ovzduí nahodilosti, nesourodosti a rozpačitosti. Básníci příli pili a podle své nátury upadli buď v plačtivou nebo chlípnou náladu, romanopisci se shlukli v koutě jako smečka vzpurných psů, jim bylo nakázáno, aby nekousali, vědci, kteří si nevímali hostitelů ani ostatních hostů, se mezi sebou mnohomluvně potýkali a kuchaři ostentativně odkládali nakousnuté chlebíčky na nejblií tvrdou plochu s výrazem znechucení, bolestného překvapení nebo mírného meditativního zájmu. Dalglieshe drela v koutě Nora Gurneyová, chtěla s ním prodiskutovat pouitelnost teorie, kterou vymyslela: poněvad jsou kadé otisky prstů jedinečné, nedaly by se pořídit otisky prstů celé zeměkoule, údaje uloit do počítače a pak provést průzkum, který by zjistil, jestli: jisté kombinace rýh a závitů nenaznačují kriminální sklony? Tím způsobem by se dalo zločinům předcházet, místo aby se napravovaly. Dalgliesh poukázal na fakt, e sklony k zločinu jsou  soudě podle toho, kde jeho kolegové hosté parkují se svými vozy  veobecné, take by se ta data nedala zvládnout, nehledě na logistické a etické problémy s masovým snímáním otisků a na neradostný fakt, e zločin, i kdy připustíme, e ho lze srovnávat s nemocí, se dá stejně jako nemoc snáze diagnostikovat ne napravovat. Bylo pro něj takřka úlevou, kdy ho unesla jedna impozantní romanopiskyně naditá do květovaného kretonového kompletu, v kterém vypadala jako chodící kanape, vytáhla z objemné kabelky hrst zmuchlaných pokutových lístků a vztekle se zeptala, co s nimi má podle něj udělat.

Seznam kulinářů firmy Herbe a Illingworth byl malý, ale úctyhodný; jeho nejlepí autoři měli dík své spolehlivosti, originalitě a dobrému stylu solidní pověst. Slečna Gurneyová byla vánivě oddaná svému povolání a svým autorům, a na romány a vere se dívala jako na nepříjemné, třebae nezbytné doplňky hlavní náplně nakladatelství, které má ivit a vydávat její miláčky. ukalo se, e ona sama je nevalná kuchařka, co byla dalí známka nezvratného přesvědčení Britů, ve vyích, třebae méně uitečných sférách lidské aktivity nikoliv neobvyklého, toti e nic není pro úspěch tak zhoubné jako být znalcem ve svém oboru. Dalglieshe nepřekvapilo, e jeho příchod pokládala za astnou náhodu a nepříjemný úkol přesunout na něj dodání korektur Alici Mairové takřka za své svaté právo. Předpokládám, e vás zavolali, řekla, abyste jim pomoh chytit Hvízdala.

Ne, to je díkybohu práce norfolské kriminálky. K tomu, e si někdo přizve Scotland Yard, dochází častěji v románech ne ve skutečném ivotě.

To se mi hodí, e jedete do Norfolku, a u z jakékoholiv důvodu. Nerada bych ty korektury svěřovala potě. Ale myslela jsem, e vae teta ila v Suffolku? A kromě toho někdo říkal, e slečna Dalglieshová zemřela.

ila opravdu v Suffolku, ale před pěti lety se přestěhovala do Norfolku. A máte pravdu v tom, e zemřela.

No dobrá. Suffolk nebo Norfolk, v tom není moc velký rozdíl. Ale je mi líto, e zemřela. Na chvíli se zdálo, e se zamyslela nad smrtelností lidstva a e ty dva okresy srovnává, ale nedává přednost ani jednomu, a pak řekla: Nenecháte to na prahu, kdyby slečna Mairová nebyla doma, e ne? Vím, e lidi na venkově jsou velice bezstarostní, ale kdyby se ty korektury ztratily, tak by to byla katastrofa. Jestli nebude doma, bude třeba doma její bratr dr: Alex Mair. Je ředitelem larksokenské elektrárny. Ale kdy o tom tak uvauju, moná e byste to neměl dávat ani jemu. Chlapi jsou někdy stralivě nespolehliví.

Dalgliesh byl v pokuení podotknout, e jednomu z nejpřednějích fyziků Anglie, který zodpovídá za atomovou elektrárnu a  můe-li člověk věřit novinám  je mnoha lidmi povaován za hlavního kandidáta na éfa nukleárního programu, se baliček korektur snad dá svěřit. Kdy bude slečna Mairová doma, odpověděl, tak to předám přímo jí. Kdy ne, tak si je nechám, dokud ji nezastihnu.

Volala jsem jí, e korektury jsou na cestě, take vás bude čekat. Adresu jsem napsala tiskacími písmeny a velice čitelně. Bydlí ve stavení, kterému se říká chalupa U mučednice. Doufám, e víte, jak se k ní dostanete.

Costello kysele poznamenal: Nezapomínejte; e je to policajt. Umí číst mapu.

Dalgliesh odpověděl, e chalupu U mučednice zná a e se jednou krátce setkal s Alexandrem Mairem, nikoliv vak s jeho sestrou. Jeho teta ila velice osamělým ivotem, ale sousedi, kteří bydlí v tak odlehlých končinách, se spolu nevyhnutelně musí seznámit Alice Mairová u něj v mlýně nebyla, ale její bratr tam po smrti slečny Dalglieshové vykonal kondolenční návtěvu.

Pak převzal baliček, překvapivě velký a těký a zamříovaný výbojným obrazcem z lepicí pásky, a sjel pomalým výtahem do suterénu, odkud byl přístup na malé firemní parkovitě, kde na něj čekal jeho jaguár.

4

Jakmile se jednou Dalgliesh vyprostil z propletence chapadel na jiních předměstích, mohl uhánět, a tak u ve tři hodiny projíděl vesnicí Lydsett. Tam ho odbočka napravo odvedla ze silnice podél pobřeí na silničku, která měla sice makadamový povrch, ale byla jen o něco málo irí ne pěina, a byla lemovaná příkopy plnými vody a vroubená zlatým oparem rákosí, jeho nahloučenými palicemi cloumal vítr. V té chvíli si poprvé uvědomil, e cítí Severní moře, tu výraznou, ale poloiluzorní pachu, je v něm vyvolávala nostalgické vzpomínky na prázdniny jeho dětství, na osamělé toulky dospívajícího chlapce, zápasícího se svými prvními básněmi, na tetinu vysokou postavu vedle sebe, která měla kolem krku dalekohled a rázovala si to k úkrytům svého milovaného ptactva. A tady přehrazují cestu ta známá stará venkovská vrata, která dodnes stojí na svém místě. Vdycky ho překvapilo, e tam jetě jsou, nebo neměla ádný viditelný účel kromě toho, e symbolicky oddělují ostroh a skýtají pocestným příleitost se zastavit a zváit, chtějí-li jít opravdu dál. Jakmile se jich dotkl, okamitě se otevřela, ale zavírala se jako obyčejně mnohem hůř, a tak je nadzvedl a kubl s nimi, pak přetáhl zpátky přes sloupek plotu drátěné oko s tím známým pocitem, e se obrátil zády ke světu pracovních dnů a vstupuje do kraje, který, a ho navtíví sebevíckrát, pro něj bude vdycky neznámé teritorium.

Pak se vydal přes plochý ostroh k pásu borovic lemujících Severní moře. Jediný dům po jeho levici byla stará viktoriánská fara, hranaté stavení z červených cihel, které se tam se svým ivořícím ivým plotem z rododendronů a z bobkoviní nehodilo. Po jeho pravici se povrch země zvolna zvedal k jiním útesům. Viděl tmavou temnou tlamu betonového bunkru, který tam zůstal z války a zdál se stejně nezničitelný jako velké masivy vlnami otřískaného betonu, pozůstatků to starých opevnění, je leela napůl zasypaná v písku podél jednoho úseku pobřeí. K severu se v odpoledním slunci na pozadí zčeřené modře moře zlatě leskly pobořené oblouky a pahýly trosek benediktinského opatství, a teprve kdy přejel nevysoký hřeben, spatřil horní část jednoho křídla larksokenského mlýna a za ním na pozadí oblohy velký edivý masiv larksokenské atomové elektrárny. Cesta, po ní jel a je zahýbala doleva, by ho nakonec dovedla k elektrárně, ale věděl, e se u po ní moc nejezdí, protoe normální provoz a vechna těká vozidla pouívají novou přístupovou cestu na sever. Ostroh byl oputěný a holý, a na těch několik rozházených a větry pokroucených stromů, které měly co dělat, aby si udrely své oemetné postavení v neústupné půdě. A teď jel kolem dalího, poněkud zchátralejího bunkru. Napadlo ho, e celý ostroh vypadá neutěeně jako staré bojitě, z něho byly mrtvoly odvezeny teprve nedávno, ale kde vzduch jetě vibruje palbou děl z dávno prohraných bitev a nad ním se jako grandiózní moderní památník neznámým padlým tyčí elektrárna.

Kdy při jeho dřívějích návtěvách Larksokenu stáli s tetou v malé horní místnosti pod kupolí mlýna a přehlíeli ostroh, viděl pod sebou chalupu U mučednice. Ale nikdy ji neviděl z větí blízkosti ne od silnice, a kdy se k ní teď blíil, znovu ho napadlo, jak málo se k ní hodí označení chalupa. Byla bytelná, patrová, ve tvaru L, stála na východ od cesty a její zdi byly zčásti z kamene a zčásti omítnuté. Vzadu byl dvůr s dlabou z yorského kamene, s ničím nezastřenou vyhlídkou přes padesát metrů houtí na nezatravněné duny a moře. Kdy dojel, nikdo se neobjevil, a ne zvedl ruku ke zvonku, chvíli stál a četl si slova na kamenné tabulce, zasazené mezi křemeny napravo od dveří.

Tady ila Agnes Poleyová, protestantská mučednice, která byla ve věku 32 let 15. srpna 1557 upálena v Ipswichi.

Kazatel, třetí kapitola, ver 15.

Na desce nebyly ozdoby, nápis byl vytesán elegantními typy, které připomínaly Erika Gilla. Dalgliesh si vzpomněl, jak mu teta říkala, e ji tam zasadil na konci dvacátých let, kdy byla původní chalupa rozířena, bývalý majitel. Jedna z výhod náboenské výchovy je, e člověk dokáe identifikovat aspoň známějí texty Písma, a tenhle nevyadoval ádné úsilí, aby si ho vybavil. Kdy se v devíti letech v přípravce jednou čímsi provinil, nařídil mu ředitel, aby opsal co nejkrasopisněji celou třetí kapitolu z knihy Kazatel. Starý Gumboil, i v tomhle jako ve vem ostatním člověk praktický, byl toho názoru, e opisování verů spojuje trest s literární i náboenskou výchovou. Slova psaná tím kulatým dětským písmem mu nikdy nevymizela z paměti. Byl to, jak si pomyslel, zajímavý výběr textu.

To, co u bylo, i nyní jest, a co bude, ji bylo; nebo Bůh obnovuje to, co pominulo.

Zazvonil a Alice Mairová zanedlouho otevřela dveře. Uviděl vysokou, krásnou enu, pečlivě, nákladně, ale leérně oblečenou v černém kamírovém svetru, s hedvábným átkem na krku a v lutohnědých kalhotách. Poznal by ji podle silné podobnosti s jejím bratrem, i kdy se zdála o několik let starí. Pokládala za samozřejmé, e oba vědí, kdo je ten druhý, a kdy ustoupila stranou a pokynula mu, aby veel, řekla: To je od vás hezké, e jste tak ochotný, pane Dalglieshi. Obávám se, e Nora Gurneyová je neúprosná. Jakmile se dověděla, e jedete do Norfolku, stal jste se předurčenou obětí. Budete tak laskav a odnesete ty korektury do kuchyně?

Měla distingovaný obličej, hluboko a daleko od sebe posazené oči s rovným obočím, hezky formovaná, poněkud rezervovaná ústa a hrubé, edivějící vlasy sčesané dozadu a stočené do uzlu. Na propagačních fotografiích se někdy zdála, jak si Dalgliesh vzpomínal, krásná  krásná ve stylu typické anglické intelektuálky, z které jde trochu strach. Ale kdy stál člověk před ní, tak se navzdory tomu neformálnímu domáckému prostředí zdála jetě neentějí a nepřístupnějí, protoe v ní nebyla sebemení jiskřička sexuality, ale naopak, jak vytuil, hluboce zakořeněná rezervovanost, a chovala se upjatě, jako by odháněla vetřelce, který vnikl do jejího hájemství. Stisk ruky, jím ho přivítala, byl chladný a pevný, ale její pousmání bylo překvapivě půvabné. Věděl, e na něj a příli působí barva lidského hlasu a její hlas, přestoe nebyl skřípavý ani nepříjemný, zněl poněkud nuceně, jako by úmyslně mluvila v nepřirozené poloze.

el za ní chodbou do kuchyně v zadní části domu. Usoudil, e je est metrů dlouhá a zřejmě slouí trojímu účelu: jako obývací pokoj, jako pracovna a jako kancelář. V pravé polovině místnosti byla dobře vybavená kuchyně s velkým plynovým sporákem, s lednicí a řeznickým palkem, napravo od dveří stála kredenc, v ní byla celá řada lesklých hrnců a je měla dlouhý pracovní pult s dřevěným trojúhelníkem se sadou noů. Uprostřed kuchyně stál velký dřevěný stůl a na něm kamenná váza se suchými květinami. U levé stěny byl krb a dva výklenky s přihrádkami a do stropu. Z kadé strany krbu stálo jedno proutěné křeslo s vysokým opěradlem, vyplétaným sloitým vzorem, a s poltáři z kousků látek. Proti jednomu irokému oknu byl psací stůl s vytaenou roletou a po jeho pravé straně dvojdílné dveře, které měly horní polovinu otevřenou a jimi bylo vidět na dláděný dvůr. Dalgliesh zahlédl něco, co byla zřejmě její kořeninová zahrádka, v elegantních terakotových květináčích pečlivě rozestavených tak, aby měly slunce. Místnost, kde nebylo nic zbytečného, nic honosného, byla příjemná a neobyčejně útulná a Dalgliesh na okamik zauvaoval, proč. Dělá to ta slabá vůně bylin a čerstvě upečeného těsta, to tiché tikání hodin na zdi, které, jak se zdálo, ukazují ubíhající vteřiny a přitom drí čas v zajetí, nebo ten rytmický nářek moře, který tam proniká pootevřenými dveřmi, či ten pocit spokojenosti z dobrého jídla, který napovídají ta dvě křesla s poltáři, nebo ten otevřený krb? Nebo to, e mu ta kuchyň připomíná farskou kuchyň, kde osamělý jedináček vdycky nael teplo a nenáročnou, nekritickou společnici, kde dostával horké topinky, z nich kapal omastek, a drobné zakázané pamlsky?

Poloil korektury na stůl, odmítl kávu; kterou mu Alice Mairová nabídla, a el za ní zpátky ke vchodu: Doprovodila ho k vozu a řekla: Bylo mi moc líto, e vae teta umřela  myslím jako kvůli vám. Pro ornitoloku není u asi smrt straná, jakmile jí přestane slouit zrak i sluch. A umřít ve spánku, netrápit se a nebýt na obtí ostatním je záviděníhodný konec. Ale znal jste ji tak dlouho, e vám musela připadat nesmrtelná.

Formální kondolence, pomyslel si, se vdycky těko vyslovuje i přijímá a obyčejně zní buď banálně nebo neupřímně. V téhle bylo pochopení. Jane Dalglieshová mu vskutku připadala nesmrtelná. Ti hodně staří, pomyslel si, jsou nae minulost. Jakmile jednou odejdou, na okamik se nám zdá, e ta minulost ani my vlastně neexistujeme. Myslím, e pro ni smrt nebyla nikdy nic straného, odpověděl. Nejsem si jist, e jsem ji doopravdy znal, a přál bych si, abych se o to byl víc snail. Ale bude mi scházet.

Já jsem ji taky neznala, řekla Alice Mairová. Moná e jsem se i já o to měla víc snait. Byla velice uzavřená. Mám dojem, e patřila k těm astným lidem, pro které je nejpříjemnějí jejich vlastní společnost. Zasahovat do takovéhle soběstačností se vdycky zdá troufalé. Moná e jste takový i vy. Ale jestli snáíte společnost, mám na úterý večer pozvaných pár lidí na večeři, jsou to větinou Alexovi kolegové z elektrárny. Chtěl byste se k nám připojit? Mezi půl osmou a osmou.

Zní to, pomyslel si, spí jako výzva ne pozvání. Tak trochu překvapen sám sebou přijal. Ale celé to setkání bylo poněkud překvapivé. Stála a váně, pozorně se na něj dívala, jak selapuje spojku a otáčí vůz. Měl pocit, e kriticky přihlíí, jak s tím vozem zachází. Ale aspoň se ho nezeptala, pomyslel si, kdy jí mával na rozloučenou, jestli přijel do Norfolku pomáhat chytat Hvízdala.

5

Za tři minuty nato sundal nohu z plynu. Před ním na levé straně cesty se vlekla skupinka dětí, z nich nejstarí, holčička, před sebou strkala dětskou sedačku na kolečkách, které se z kadé strany drelo za příčky jedno mení dítě. Kdy dívenka uslyela přijídět vůz, tak se otočila a on uviděl pičatý, jemný obličej lemovaný rudězlatými vlasy. Poznal Blaneyovy děti, setkal se jednou s jejich maminkou, kdy el po pobřeí. Nejstarí holčička byla zřejmě nakupovat: skládací sedačka měla pod sedátkem přihrádku, v ní byla hora plastikových pytlíků. Instinktivně zpomalil. Bylo nepravděpodobné, e by jim hrozilo váné nebezpečí. Hvízdal se plíí za noci, ne za jasného bílého dne, a co Dalgliesh odbočil z pobření cesty, nepředjel ho ádný vůz. Ale ten náklad mu připadal na to dítě příli velký a ta holčička by neměla být tak daleko od domova. Přestoe nikdy neviděl jejich stavení, zdálo se mu, e si vzpomíná, jak mu teta říkala, e stojí asi tak o tři kilometry jiněji. Uvědomil si, e se o nich dověděl, e si jejich otec vydělává na ubohé ivobytí jako malíř, e se jeho krotké, učesané akvarely prodávají po kavárnách a v obchodech s upomínkovými předměty na pobřeí a e jejich maminka je straně nemocná, protoe má rakovinu. Uvaoval, jestli je paní Blaneyová jetě naivu. Měl chu nacpat ty děti do vozu a dovézt je domů, ale nevěděl, jestli je to zrovna ten nejrozumnějí nápad. Ta nejstarí  Tereza, ne?  dostala takřka určitě ponaučení, e se nemá dávat svézt od lidí, které nezná, zvlá od muských, a on je vlastně cizí. V náhlém popudu obrátil jaguára a vrátil se rychle do chalupy U mučednice. Tentokrát byly přední dveře otevřené a na červené dladice v kuchyni dopadal snop slunečních paprsků. Alice

Mairová uslyela jeho vůz, a utírajíc si ruce, vyla z kuchyně k němu.

Blaneyovy děti jdou domů, řekl. Tereza tlačí sporáček a snaí se zvládnout dvojčata. Říkal jsem si, e bych jim nabíd, e je svezu, ale musela by se mnou jet nějaká ena, někdo, koho znají.

Mě znají, odpověděla krátce.

Nato se beze slova vrátila do kuchyně, pak vyla ven, zavřela za sebou přední dveře, ale nezamkla, a nasedla do vozu. Kdy zařazoval rychlost, zavadil rukou o její koleno. Uvědomil si,  e takřka nepostřehnutelně ucukla, spí emocionálně ne fyzicky, byl to jen takový malý jemný výraz rezervovanosti. Neměl za to, e by to spí tuené trhnutí mělo něco společného s jeho osobou, a její mlčení mu nepřipadalo nijak zneklidňující. Kdy pak přec jen promluvili, byl jejich rozhovor krátký. Zeptal se: Paní Blaneyová jetě ije?

Ne, umřela před esti týdny.

Jak to zvládají?

Nejspí ne moc dobře. Ale Ryan Blaney nemá rád, kdy se mu do toho někdo plete. Já mu to schvaluju. Jakmile jednou přestane odmítat, tak se na něj vrhne polovina norfolských sociálních pracovnic, jak amatérských, tak profesionálních.

Kdy dohonili tu malou tlupu, otevřela Alice Mairová dvířka vozu a řekla:

Terezo, tady pan Dalgliesh vás vechny sveze. Je to synovec paní Dalglieshové z larksokenského mlýna. Jedno dvojče by si mi mělo sednout na klín. Ostatní a kočárek se vejdou dozadu.

Tereza se podívala na Dalglieshe, ale neusmála se a s vánou tváří mu poděkovala. Připomínala mu portréty mladé Alběty Tudorovny; podivně dospělý obličej, který byl sice tajnůstkářský, ale vyrovnaný, vroubily tyté rudě zlaté vlasy a měla tentý ostrý nos a obezřetný pohled. Obličeje dvojčat, jemnějí vydání jejího obličeje, se k ní tázavě otočily a stydlivě se usmály. Dvojčata vypadala, jako by je někdo oblékl ve spěchu a na tu dlouhou chůzi přes ostroh ne zrovna vhodně, přestoe byl podzim teplý. Jedna holčička měla potrhané letní atičky z růově tečkované bavlny, s dvojitým volánem, druhá kostkovanou halenku a přes ni atovou zástěrku. alostně tenké noičky měla nechráněné. Tereza byla v dínách a v umolousaném tričku s plánem londýnské podzemky na prsou. Dalgliesh se přistihl, e uvauje, jestli si ho nepřivezla ze kolního výletu do hlavního města. Bylo jí velké a iroké bavlněné splihlé rukávy jí visely na pihovatých paích jako hadry přehozené přes klacek. Toníček byl na rozdíl od svých sester oblečený moc teple. Byl to uzlík z kamaí, svetru, z vatované kajdy a z vlněné kukly s bambulí, staené hluboko do čela, zpod ní pozoroval jejich počínání bez úsměvu jako nějaký robustní panovačný César.

Dalgliesh vystoupil z jaguáru a snail se Toníčka vyprostit z kočárku, ale jeho konstrukce ho přemohla. Kočárek měl příčku, pod ní mělo dítě umíněně zaklesnuté noičky. Ten bytelný nekooperativní ranec byl překvapivě těký. Bylo to jako pokouet se manévrovat s pevným, značně zapáchajícím obkladem. Tereza se na Dalglieshe soucitně pousmála, vytáhla zpod sedátka plastikové kabely, pak zkueně bratra vysvobodila, posadila si ho na levý bok a druhou rukou jedním mocným trhnutím kočárek sklapla. Dalgliesh od ní dítě převzal, Tereza pomohla do vozu zbývajícím dětem a s nečekanou rázností jim nakázala: Seďte! Toníček, který rozpoznal Dalglieshovu neschopnost, ho ulepenou ručičkou pevně chytil za vlasy a Dalgliesh na okamik ucítil dotek tvářičky, tak něný, e to bylo, jako by mu na tvář dopadl okvětní lístek. Alice Mairová seděla během těchto přesunů klidně ve voze a pozorovala je, ale ani se nepohnula, aby jim pomohla. Nebylo moné uhodnout, co si myslí.

Jakmile se vak jaguár rozjel, otočila se k Tereze a překvapivě laskavým tónem se zeptala: Ví tatínek, e jste venku sami?

Taka jel s dodávkou k panu Sparksovi. Dodávka musí na technickou kontrolu a pan Sparks si myslí, e neprojde. A já jsem zjistila, e nemáme pro Toníčka mlíko. A potřebujem ho. A potřebovali jsme pár zahazovacích plínek.

Mám na čtvrtek večer pozvaných pár lidí, řekla Alice Mairová. Na večeři. Jestli proti tomu tatínek nebude nic mít, nechtěla bys stejně jako minulý měsíc přijít a pomoct mi se stolem?

Co budete vařit, slečno Mairová?

Nakloň ke mně hlavu, já ti to poeptám. Pan Dalgliesh je jeden z hostů. A chci, aby to bylo překvapení.

Bledězlatá hlava se nahnula k edivé a slečna Mairová něco zaeptala. Tereza se usmála a pak váně a spokojeně přikývla. Byl to slavnostní okamik enského spiklenectví.

Cestu ke stavení mu ukázala Alice Mairová. Asi tak za tři čtvrtě kilometru odbočili směrem k moři a jaguár začal poskakovat a drncat po úzké cestě mezi vysokým neudrovaným ivým plotem z ostruin a černého bezu. Cesta končila u chalupy Na větrníku; název stavení byl namalovaný neumělou rukou na tabulce přibité na vrátka. Za stavením se cesta roziřovala v nerovný, vytěrkovaný plácek, kde se dalo obrátit a za kterým byl dvanáct metrů iroký násep z valounů, za ním Dalgliesh slyel naráející a ustupující vlnobití. Chalupa Na větrníku měla malá okna, která pod takovou příkrou střechou působila pitoreskně, a před ní bujela kvetoucí divočina, je bývala kdysi zahradou. Tereza vykročila v čele ostatních po trávníku, jen sahal takřka ke kolenům a byl lemovaný přerostlými nestříhanými růemi, a doli k verandě, kde sáhla pro klič visící na hřebíku, spí proto, jak Dalgliesh předpokládal, aby se neztratil ne aby bylo stavení zajitěné. Vstoupili do chalupy. Dalgliesh nesl Toníčka.

Uvnitř bylo mnohem víc světla, ne Dalgliesh očekával, předevím proto, e stavení mělo vzadu dveře, které byly otevřené a vedly k zasklenému přístavku, odkud byl výhled na ostroh. Dalgliesh si uvědomoval, jak je místnost přecpaná. Na dřevěném stole uprostřed stály jetě zbytky poledního jídla, spousty talířů zapiněných od rajské omáčky, nedojedený salám a velká láhev oranády bez uzávěru. Přes opěradlo nízkého křesílka před krbem bylo přehozené nějaké dětské oblečení a v místnosti páchlo mléko, lidská těla a kouř z dříví. Ale co zaujalo jeho pozornost, byl velký olej opřený o jedno křeslo a obrácený čelem ke dveřím. Byl to tříčtvrtinový portrét eny, namalovaný s pozoruhodnou vervou. Dominoval místnosti do té míry, e Dalgliesh a Alice zůstali na okamik stát a jen se na něj mlčky dívali. Malíř portrét nepojal jako karikaturu, i kdy do toho moc nechybělo, portrét byl, jak Dalgliesh cítil, zamýlen spí jako alegorie ne věrné zpodobení. Za irokými, plnými ústy, arogantním pohledem očí, tmavými, nakadeřenými, prerafaelitskými vlasy vlajícími ve větru byl pečlivě zachycený ostroh se svými viditelnými znaky, které byly zobrazené s úzkostlivou péčí a detail, vlastní primitivismu ze estnáctého století, viktoriánská fara, trosky opatství, napůl zdemolovaný bunkr, zkroucené stromy, malý bílý mlýn podobající se dětské hračce a na pozadí planoucí večerní oblohy ponurý, přísný obrys elektrárny. Ale krajině dominovala ena, u které si malíř dovolil větí volnost; pae měla nataené před sebe a dlaně v jakési parodii ehnání obrácené vzhůru. Dalglieshův soukromý verdikt zněl, e ten obraz je technicky vynikající, ale zřejmě přeápnutý a namalovaný, jak cítil, s nenávistí. Blaneyův úmysl vytvořit studii zla byl stejně jasný, jako kdyby portrét nesl název. Liil se od umělcových obvyklých děl tolik, e nebýt smělé signatury, která se skládala jenom z příjmení, byl by Dalgliesh uvaoval, jestli je to opravdu jeho práce. Vybavil si Blaneyovy bledé, nevýrazné akvarely známějích krásných míst v Norfolku: Blakeney, St. Peter Mancroftu a norwichské katedrály, které vyráběl pro místní obchody. Ty akvarely by mohl klidně malovat podle pohlednic a nejspí taky maloval. A Dalgliesh si vybavil, e viděl viset v místních restauracích a hospodách jeden nebo dva malé oleje, sice technicky lajdácké, na nich malíř etřil barvami, ale které se od těch líbivých akvarelů tak liily, e člověk skoro nevěřil, e je malovala tá ruka. Tenhle portrét se vak liil od těch i oněch. Bylo nepředstavitelné, e umělec, který dokáe tak ukázněně a s takovým technickým mistrovstvím a imaginací pracovat s barvou, se spokojuje produkováním kýčovitých suvenýrů pro turisty.

To jste nevěděl, e něco takového svedu, co?

Jak byli zaujati obrazem, jejich ui nezachytily, e Blaney vstoupil takřka nehlučně otevřenými dveřmi. Obeel je, připojil se k nim a zadíval se upřeně na portrét; jako by ho viděl poprvé. Jeho dcery, jakoby posluny nějakého nevysloveného příkazu, se kolem něj shlukly do skupinky, co by u starích dětí mohlo vyjadřovat vědomý projev rodinné soudrnosti. Dalgliesh viděl Blaneyho naposledy před půl rokem, kdy se Blaney brouzdal sám po břehu s malířským náčiním přes rameno, a teď se zděsil, jaká změna se s ním udála. Blaney v roztrhaných dínách byl skoro metr devadesát vysoký, hubený, na sobě měl kostkovanou vlněnou koili a skoro do pasu rozepnutou a jeho dlouhé pinavé nohy v otevřených sandálech vypadaly jako suché hnědé kosti. Jeho obličej byl obraz rudé zuřivosti, zrzavé vlasy i vousy měl zcuchané, oči rudě podlité, ostré rysy zčervenalé od větru a od slunce, ale na lícních kostech a pod očima měl stopy únavy. Dalgliesh viděl, jak Tereza vklouzla rukou do jeho ruky a jak jedno dvojče přelo bli k němu a oběma ručičkama mu pevně objalo nohu. Dalgliesh si pomyslel, e a se okolnímu světu zdá sebedivočejí, jeho děti se ho nebojí.

Dobré odpoledne, Ryane, řekla chladně Alice Mairová, ale nezdálo se, e čeká odpověď. Kývla hlavou směrem k portrétu a pokračovala: Je rozhodně pozoruhodný. Co s ním chcete udělat? Dovedu si stěí představit, e vám seděla modelem nebo e jste ho maloval na zakázku.

Nemusela mi sedět. Já její obličej znám. Chci ten obraz poslat na výstavu současných norwichských malířů, která začne třetího října, jestli ho tam nějak dopravím. Moje dodávka nejezdí.

Pojedu někdy přítí týden do Londýna, řekla Alice Mairová. Mohla bych se pro něj stavit a dopravit ho tam, kdy mi dáte adresu.

Kdy chcete, odpověděl. Byla to odpověď nevlídná, ale Dalgliesh si říkal, e z ní zaznívá úleva. Blaney dodal: Nechám ho zabalený s adresou nalevo od dveří v kůlně, kde maluju. Vypínač je hned nad tím. Můete si ho vyzvednout, kdy se vám to bude hodit. Klepat nemusíte. Ta poslední slova měla pádnost rozkazu, takřka varováni.

Já vám zavolám, řekla slečna Mairová, a budu vědět, kdy pojedu. Mimochodem, myslím, e se neznáte s panem Dalglieshem. Viděl děti na cestě a řekl si, e je sveze.

Blaney nepoděkoval, ale po okamiku zaváhání natáhl ruku, kterou Dalgliesh uchopil. Pak řekl rozmrzele: Měl jsem rád vai tetu. Volala mi a nabídla mi pomoc, kdy byla moje ena nemocná, ale kdy jsem jí řek, e ani ona, ani kdo jiný jí pomoct nemůe, tak se nevnucovala. Některé lidi smrtelná postel přímo přitahuje. Stejně jako Hvízdalovi jim dělá dobře dívat se na lidi, jak umírají.

Ano, odpověděl Dalgliesh, nikdy se nevnucovala. Bude mi chybět. Je mi líto, e vae paní zemřela.

Blaney neodpověděl, ale upřel na Dalglieshe oči, jako by odhadoval, do jaké míry je ten prostý výrok upřímný, a pak stručně odpověděl: Děkuju vám, e jste pomoh dětem, a převzal syna z Dalglieshova ramene. Byl to vyslovený pokyn k odchodu.

Dokud Dalgliesh nezdolal příjezdovou cestu a nezabočil na lepí silnici, ani jeden z nich nepromluvil. Bylo to, jako by na ně to stavení zapůsobilo nějakým kouzlem, kterého bylo důleité se zbavit, ne začnou mluvit. Nato se Dalgliesh zeptal: Kdo je ta ena na tom obraze?

Já jsem si neuvědomila, e to nevíte. Hilary Robartsová. Je zástupkyní administrativního ředitele elektrárny. Po pravdě řečeno se s ní sejdete na té čtvrteční večeři. Kdy sem před třemi lety přila, tak koupila chalupu Na větrníku. Po nějakou dobu se snaila Blaneyovy vypudit. Zdejí lidi jí to měli dost za zlé.

Proč ji chce mít prázdnou? zeptal se Dalgliesh. Počítá, e tam bude bydlet?

To asi ne. Nejspí ji koupila jen jako investici a chce ji prodat. I osamělá chalupa  a vlastně zvlá osamělá  má tady na pobřeí svou cenu. A do určité míry je právo na její straně  Blaney toti řekl, e v ní dlouho nezůstane. Myslím, e mu Hilary tak trochu zazlívá, e vyuil nemoci své eny a její smrti a teď vyuívá dětí jako výmluvy, aby se nemusel vystěhovat, jak slíbil, kdy ona chce stavení zpátky.

Dalglieshe překvapilo, e Alice Mairová má takové vědomosti o místních záleitostech. Povaoval ji v podstatě za samotářku, kterou její sousedé a jejich problémy moc nezajímají. A co on? Kdy uvaoval, jestli má mlýn prodat nebo si ho nechat na prázdninové pobyty, tak se na něj díval z Londýna jako na něco excentrického a odlehlého, co mu umoňuje dočasně uniknout před náročným zaměstnáním nebo nepříjemnostmi úspěchu. Ale do jaké míry se i jako příleitostný návtěvník dokáe izolovat od místního společenství, od jeho osobních tragédií nebo selostí s večeřemi? Bylo by naprosto jednoduché vyhnout se jejich pohostinnosti, ovem za předpokladu, e bude mít dostatek bezohlednosti, která mu zpravidla nechyběla, jakmile lo o to, aby si uchránil soukromí. Méně konkrétní poadavky sousedství se budou moná setřásat obtíněji. V Londýně se dá ít anonymně, tam si člověk můe vytvořit vlastní prostředí, tam si můe vytvořit takovou podobu své osoby, jakou se rozhodne ukazovat světu. Ale na venkově ije jako společenský tvor a podléhá soudu ostatních. Tímhle způsobem proil své dětství i dospívání na venkovské faře, účastnil se kadou neděli té známé liturgie, která obráela, interpretovala a posvěcovala měnící se údobí zemědělského roku. Byl to svět, kterého se bez velké lítosti vzdal, a nečekal, e ho najde znovu na larksokenském ostrohu. Ale určité závazky k tomu světu tady jetě jsou, hluboce zakořeněné i v téhle suché, neplodné půdě. Jeho teta ila tak osaměle, jak jen ena můe, ale i ona chodila na návtěvy a snaila se pomoct Blaneyům. Myslel na toho člověka, kterého postihla ztráta a který je uvězněný v přeplněném stavení za tou velkou hrází z valounů, poslouchá večer co večer nikdy neustávající nářek přílivu a odlivu a dumá nad křivdami, opravdovými i smylenými, které moná inspirovaly ten nenávistiplný portrét. Stěí to můe být pro něj a pro jeho děti zdravé. A kromě toho, uvaoval pochmurně, to můe být stěí zdravé pro Hilary Robartsovou. Dostává se mu hodně pomoci od úřadů? Jistě to pro něj není lehké, zeptal se.

Tolik, kolik je ochoten připustit. Obecní úřad zařídil, aby dvojčata chodila do něčeho jako denní kolka. Větinou si pro ně přijedou. A Tereza je samozřejmě ve kole. Autobus jí staví na konci příjezdové cesty. O to batole se stará společně s Ryanem. Meg Dennisonová  která vede domácnost pastorovi Copleyovi a jeho eně ze Staré fary  mysli, e bychom toho pro ně měli dělat víc, jene je těké přijít na to, co by to mělo vlastně být. Řekla bych, e si jako bývalá učitelka dětí uila dost, a já nepředstírám, e jim rozumím. Dalgliesh si vzpomněl, jak Tereze něco tajně poeptala, jak se holčička zatvářila dychtivě a jak ji na chvíli celou změnil úsměv, a pomyslel si, e aspoň jednomu dítěti rozumí mnohem víc, ne by pravděpodobně připustila.

Ale jeho mylenky se vrátily k tomu portrétu. Musí to být nepříjemné, řekl, zvlá v tak malém společenství, být předmětem tak velké zlovůle.

Okamitě pochopila, co tím myslí. Je to spí nenávist ne zlovůle, neřek byste? Je nepříjemná, a trochu nahání strach. Ne e by se Hilary Robarstové dal tak snadno nahnat strach. Ale z Ryanova vztahu k ní se stává jakási posedlost, zvlá co mu umřela ena. Doel k přesvědčení, e ji Hilary prakticky utvala k smrti. Je to asi pochopitelné. Lidská bytost si potřebuje najít někoho, na koho by mohla svalit své trápení a svou vinu. A Hilary Robartsová je příhodný obětní beránek.

Byla to nepříjemná historka a vzhledem k tomu, e se ji dověděl a poté, co na něj u zapůsobil ten portrét, vyvolávala v něm depresi a zlé předtuchy, které se snail odbýt jako iracionální. Docela rád toho námětu nechal, a tak jeli mlčky, dokud ji nezanechal u vrátek. chalupy U mučednice. K jeho překvapení natáhla ruku a znovu mu věnovala ten zvlátní půvabný úsměv.

Jsem ráda, e jste zajel pro ty děti. Tak tedy ve čtvrtek večer na shledanou. Aspoň si budete moct udělat o Hilary Robartsové vlastní obraz a porovnat si ji s jejím portrétem.

6

Kdy jaguár sjíděl z nejvyího bodu ostrohu, házel Neil Pascoe před karavanem do jedné ze dvou popelnic odpadky  dva plastikové pytle prázdných plechovek od polévky a od dětské výivy, pinavé zahazovací plínky, odkrojky zeleniny a zmačkané krabice  které navzdory tomu, e pytle pečlivě uzavřel, nelibě páchly. Přibouchl víko a podivil se, co odpadků v domácnosti můe přidělat jedna dívka a osmnáctiměsíční miminko. Potom vlezl zpátky do karavanu a řekl: Právě jel kolem jaguár. Asi se vrátil synovec paní Dalglieshové.

Amy, která dávala do stařičkého psacího stroje neposlunou novou pásku, se vůbec neobtěovala zvednout hlavu. Je detektiv. Třeba přijel pomoct chytat Hvízdala.

To není jeho starost. Londýnská policie nemá s Hvízdalem nic společného. Pravděpodobně přijel jen na dovolenou. Nebo se chce třeba rozhodnout, co s tím mlýnem udělá. Těko můe bydlet tady a pracovat v Londýně.

Tak proč se ho nezeptá, jestli bysme ho nemohli dostat my? Samozřejmě bez placení nájmu. Mohli bysme se o něj starat, dohlíet, aby se tam nikdo neuhnízdil. Vdycky říká, e je to antisociální, aby lidi měli dvě domácnosti a nechávali svoje domy prázdný. Jdi si s ním promluvit. Bě! Nebo jestli se moc bojí, tak to udělám já.

Věděl, e je to spí polováně míněná výhrůka ne návrh. Ale na okamik, rozradostněn samozřejmostí, s jakou naznačila, e jsou pár, e ona nepomýlí na to, aby ho opustila, mu ten nápad připadal jako řeení vech jejich problémů. No, skoro vech. Ale kdy přelétl pohledem karavan, vrátil se k realitě. U si skoro nedokázal vybavit, jak vypadal před patnácti měsíci, ne do jeho ivota vstoupili Amy a Jimmy. Podomácku vyrobené poličky z bedniček od pomerančů s jeho knihami, dva hrníčky, dva talíře a jedna polévková mísa, které stačily zcela jeho potřebám a byly pořádně uloené v kredenci, malá kuchyňka, čisounká stejně jako záchod, jeho postel pod přehozem z pletených vlněných čtverečků ustlaná, jediná závěsná skříňka, která stačila na jeho skrovnou garderobu, jeho ostatní majetek v krabicích, úhledně uloených v truhle pod lavičkou. Ne e by Amy byla pindíra. Neustále si myla jak tělo, tak vlasy a prala těch svých pár hadříků. Trávila mnoho hodin tím, e nosila vodu z kohoutku před chalupou Na útesu, ke které měli přístup. Musel neustále vozit z obchodu ve vsi Lydsett nové plynové bomby a pára z takřka ustavičně se vařící vody v konvici vytvářela v karavanu vlhkou mlhu. Ale Amy byla nenapravitelně nepořádná. aty nechávala pohozené na zemi tam, kde je upustila, střevíce kopnuté pod stůl, kalhotky a podprsenku nacpané pod poltáře a Timmyho hračky rozházené po podlaze a po stole. Na poličce v malé spre bylo plno líčidel, která byla zřejmě její jediný přepych, a ve skříňce s jídlem nacházel poloprázdné, otevřené kelímky a lahvičky. Kdy si představil, jak se Adam Dalgliesh, ten bezpochyby pečlivý vdovec, propracovává tím nahromaděným nepořádkem a diskutuje o jejich způsobilosti jakoto správců larksokenského mlýna, tak se usmál.

A pak tu byla zvířata. Amy byla nevyléčitelně sentimentální, pokud lo o zvířata v přírodě, a tak byli jen málokdy bez nějakého toho zmrzačeného, oputěného nebo hladového tvora. Rackům čistila křídla zamazaná od oleje, strkala je do klece a pak vypoutěla na svobodu. Jednou měli zatoulaného voříka, kterému dali jméno Herbert. Měl nepřiměřeně velké tělo, truchlivě nesouhlasný pohled, a přilepil se na ně na několik týdnů a jeho nenasytná chu na psí konzervy s masem a na suenky měla zničující účin na domácnost. Herbert nakonec natěstí odklusal a k Amyině alu ho u nikdy neviděli, i kdy jeho vodítko jetě pořád viselo na dveřích karavanu jako schlíplá vzpomínka na tu ztrátu. Teď měli dvě černobílá koata, ta nala oputěná v trávě u cesty na pobřeí, kdy se vraceli v karavanu z Ipswiche. Amy tenkrát vykřikla, aby zastavil, sebrala koata, zaklonila hlavu a vykřikovala sprostá slovíčka o lidské krutosti. Koata spala na její posteli, pila klidně z jakéhokoliv talířku, který jim dali na zem, mléko nebo čaj, byla pozoruhodně učenlivá, nechala si líbit Timmyho divoké mazlení a zdála se natěstí spokojená s těmi nejlacinějími konzervami rádla pro kočky. Ale byl rád, e je mají, protoe i ona jako by skýtala záruku, e u něj Amy zůstane.

Nael ji  pouíval to slovo, jak by ho pouil, kdyby nael nějaký obzvlá krásný, mořem omletý kámen  minulý rok za jednoho červnového podvečera. Seděla na valounové hrázi a koukala na moře, objímajíc si rukama kolena. Spící Timmy leel na malém plédu vedle ní. Měl na sobě modrý chlupatý spací obleček s vyívanými kachničkami, z něho jako by přetékal jeho kulatý obličejíček, nehybný, růový jako nějaká porcelánová malovaná panenka, s řasami na buclatých tvářičkách jemnými jako konečky tětce. I ona s tou svou takřka kulatou hlavou na dlouhém něném krku, s ohrnutým nosem se stříkanci pih, s malými ústy s krásně zvlněným plným horním rtem a nakrátko ostříhanou hlavou s původně světlými, ale teď jasně oranovými konečky vlasů, které zachycovaly slunce a chvěly se ve vánku tak, e její hlava chvílemi vypadala, jako by vedla vlastní ivot nezávislý na ostatních částech těla, i ona měla něco z jemnosti a umělého půvabu panenky. Někdy mu zase připadala jako pestrá exotická květina. Pamatoval si kadou podrobnost toho prvního setkání. Měla na sobě modré vyrudlé díny a bílé tričko, napínající se přes pičaté bradavky a pevná ňadra. Zdálo se, e ta bavlna je příli tenká ochrana proti vánku přicházejícímu od moře. Jak se k ní nesměle přiblioval a snail se tvářit přátelsky, aby ji nepoplail, obrátila k němu dlouhý zvědavý pohled zajímavých fialkově modrých očí.

Zastavil se nad ní a řekl: Jmenuju se Neil Pascoe. Bydlím támhle v tom karavanu na kraji útesu. Právě si chci uvařit trochu čaje a napadlo mě, jestli byste i vy nechtěla hrníček.

Proč ne, kdy u ho vaříte. Okamitě se od něj otočila a znovu se zahleděla na moře.

Za pět minut nato u klouzal z písčitého srázu, v kadé ruce přetékající pucláček čaje. Slyel sám sebe, jak se ptá: Smím se posadit?

Poslute si. Břeh je pro vechny.

A tak se usadil vedle ní a pak společně beze slova koukali k obzoru. Kdy si to teď vybavoval, divil se své smělosti i té očividné nevyhnutelnosti a přirozenosti jejich prvního setkání. Trvalo mu několik minut, ne sebral odvahu k otázce, jak se na ten břeh dostala. Pokrčila rameny.

Autobusem do vesnice a pak pěky.

To jste to dítě musela velký kus cesty nést.

Jsem zvyklá nosit ho velké kusy cesty.

A pak, kdy jí váhavě poloil několik otázek, vyel najevo celý její příběh. Vyprávěla ho bez sebelítosti, takřka bez sebemeního zájmu, jak se zdálo, jako by to, co ji potkalo, bylo o někom jiném. Předpokládal, e to není příběh neobvyklý. ije z podpory v jednom malém soukromém odlehlém hotelu v Cromeru. V Londýně bydlela v jednom squatu, ale řekla si, e by nebylo patné ani nepříjemné, kdyby se dítě v létě nadýchalo trochu mořského vzduchu. Jenome to nedopadlo. Ta enská v hotelu po pravdě řečeno nesnáí děti a blíí se letní dovolené, take můe dostat za pokoje větí nájemné. Podle jejího názoru ji vyhodit nemůe, ale ona tam nehodlá zůstat, s tou mrchou nikdy.

Nemoh by pomoct otec toho dítěte? zeptal se.

ádného otce nemá. Měl  ne e by to byl Jeí Kristus. Ale u ho nemá.

Chcete říct, e u neije nebo e odeel?

Třeba tak a třeba onak, ne? Heleďte se, kdybych věděla, kdo to je, tak bych třeba věděla i to, kde je, nemyslíte?

Pak nastalo dalí mlčení, během něho občas upila čaje a spící dítě sebou zavrtělo a zachrochtalo jako prasátko. Po několika minutách promluvil znovu.

Heleďte se, jestli nemůete najít v Cromeru nic jiného, tak můete bydlet nějakou dobu se mnou v karavanu.

A rychle dodal: Já chci říct, e je tam jetě jedna lonice. Je straně malinkatá, je v ní místo jenom pro kavalec, ale na nějakou tu chvíli by stačila. Vím, e je to tady oputěné, ale je tu blízko na břeh a dítěti by to dělalo dobře.

Znova k němu obrátila ty zajímavé oči, v kterých ke svému zklamání poprvé rozpoznal malý záblesk chytrosti a vypočítavosti.

No dobrá, řekla. Jestli nenajdu nikde nic jinýho, tak se zejtra vrátím.

Tu noc leel a nespal a napůl doufal, napůl se děsil, e se Amy vrátí. Ale přila a druhý den odpoledne, s Timmym na boku a se zbytkem svého majetku v ruksaku. Převzala karavan i jeho ivot. Nevěděl, jestli to, co k ní cítí, je láska, sympatie, lítost nebo směsice vech těch tří pocitů. Věděl jenom to, e v jeho ivotě, plném obav a starostí, zaujímá druhé místo strach, e by mohla odejít.

Bydlel v karavanu u přes dva roky, z grantu své univerzity na severu, aby mohl zkoumat vliv průmyslové revoluce na venkovská zaměstnání ve východní Anglii. Disertaci měl skoro hotovou, ale v posledním půlroce na ni takřka nesáhl a věnoval se výhradně své váni, křiáckému taení proti atomové elektřině. Z karavanu v bezprostřední blízkosti moře viděl jako symbol a hrozbu larksokenskou elektrárnu, rýsující se stroze na obzoru, právě tak nesmiřitelnou, jako byla jeho vůle se proti ní postavit. Z karavanu řídil akci Stop jaderné energii, její zkratka zněla SJE. Byla to malá organizace, kterou zaloil a její byl předsedou. Ten karavan získal astnou náhodou. Majitel stavení Na útesu, Kanaďan, se chtěl, veden nostalgií, vrátit ke svým kořenům, a tak si v náhlém popudu dům koupil jako eventuální prázdninový domov. V chalupě dolo asi tak před patnácti lety k vradě. Byla to vrada zcela obyčejná, utlačovanému manelovi vytekly nervy a vzal na svou megeru manelku sekeru. Ale přestoe nebyla nijak zvlá zajímavá ani záhadná, byla rozhodně krvavá. Kdy bylo stavení zakoupeno, slyela Kanaďanova ena barvité vylíčení o spoustě vyteklého mozku a stěnách pocákaných krví, a prohlásila, e tam nehodlá ít ani v létě ani kdykoli jindy. Ta odlehlost, kdysi tak vábná, jí připadala zlověstná a odpudivá. A místní stavební úřad se ke vemu k majitelovým plánům na přestavbu postavil nepřátelsky. Kanaďan, zklamán stavením a jeho problémy, zabednil okna a odjel do Toronta s úmyslem, e se jednou vrátí a definitivně se rozhodne, jak se k oné nepředloené koupi postavit. Předelý majitel nechal vzadu za domem velký staromódní karavan, který Kanaďan ochotně pronajal Neilovi za dvě libry týdně, poněvad to povaoval za uitečnou příleitost, aby mu někdo dohlíel na jeho majetek. A Neil z toho karavanu, v něm měl domov i kancelář, vedl svou kampaň. Snail se nemyslet na chvíli, která nastane za půl roku, kdy jeho grant skončí a on si bude muset najít zaměstnání. Věděl, e musí tak či onak zůstat na ostrohu, aby měl v dohledu tu obludnou stavbu, která dominovala jak jeho mylenkám, tak jeho vyhlídce.

A teď k nejistotě, kde seene dalí finance, přistoupila nová, děsivějí hrozba. Asi před pěti měsíci se zúčastnil v elektrárně dne otevřených dveří, který zástupkyně správního ředitele Hilary Robartsová zahájila krátkým proslovem. Neil napadl takřka vechno, co řekla, a z toho, co bylo myleno jako informativní úvod k setkání s veřejností, se vyvinulo cosi, co se podobalo takřka veřejné potyčce. V přítím čísle svého bulletinu podal o té události zprávu slovy, která, jak si dnes uvědomoval, nebyla moudrá. Hilary na něj podala alobu pro pomluvu. Stání mělo být za čtyři týdny a on věděl, e a vyhraje, nebo prohraje, tak ho to zničí. Pokud Hilary v několika přítích týdnech neumře  a proč by měla  můe to znamenat konec jeho pobytu na ostrohu, konec jeho organizace, konec veho, co má v plánu a v co skládá naděje.

Amy psala na stroji obálky určené k odeslání posledního čísla bulletinu. U jich měla hromadu hotovou a Neil začal brourky skládat a strkat je do obálek. Nebylo to nic lehkého. Protoe se snail uetřit na velikosti i kvalitě obálek, hrozilo tu nebezpečí, e se roztrhnou. Měl seznam adres dvě stě padesáti lidí, z nich jenom malá část podporovala jeho organizaci aktivně. Větina příspěvky neplatila a bulletin se posílal zdarma veřejným institucím, místním firmám a průmyslovým podnikům kolem Larksokenu a Sizewellu. Neil uvaoval, kolik z těch dvě stě padesáti brourek někdo přečte, a kdy pomyslel na úhrnné náklady akce, sevřela ho křeč úzkosti a deprese. A ke vemu nepatřil tenhle bulletin zrovna k jeho nejlepím. Ne ho strčil do obálky, přečetl si ho jetě jednou  a připadalo mu, e je patně sestavený, e nemá ádné jednotící téma. Hlavním cílem bylo vyvrátit mnoící se argumenty, e jaderná energie by mohla zabránit ekologickým kodám plynoucím ze skleníkového efektu, ale ta směsice návrhů počínaje sluneční energií a konče nahrazením běných árovek úspornými, je spotřebují o 75 procent energie méně, mu připadala naivní a nepříli přesvědčivá. V článku argumentoval nerealističností představy, e by jaderná energie mohla kdy nahradit naftu a klasická paliva, pokud by vechny státy po pět let, počínaje rokem 1995, nestavěly estnáct nových reaktorů týdně, co je program, který je nemoné splnit, a který i kdyby byl proveditelný, by neúnosně zvýil nebezpečí jaderné katastrofy. Statistiky, jako vechna jeho čísla, byly posbírané z nejrůznějích pramenů a nebyly ničím podloené. Zdálo se mu, e nic, co vytvořil, není vlastně jeho práce. A zbytek bulletinu byl obvyklý mima straidelných historek, z nich větinu u někdy pouil: tvrzení o případech selhání bezpečnostních opatření, které byly ututlány, pochyby o bezpečnosti stárnoucích elektráren Magno, nerozřeený problém s uskladňováním a přepravou radioaktivního odpadu. A bylo to číslo, pro jeho rubriku Čtenáři nám píí jen velmi těko shledal několik inteligentních dopisů. Někdy se mu zdálo, e bulletin čtou vichni potřetěnci v severovýchodním Norfolku, ale nikdo jiný.

Amy ukala do klapek psacího stroje, které tvrdoíjně zadrhávaly. To je děsivej stroj, Neile,“ řekla. Psát ty adresy rukou by bylo rychlejí.

Cos ho vyčistila, je to lepí, a s tou novou páskou to vypadá hezky.

Stejně je příernej. Proč nekoupí novej? Uetřilo by to čas.

Nemám na něj.

Nemá na novej psací stroj a chce zachránit svět.

K zachránění světa není zapotřebí mít pozemské statky, Amy. Jeí Kristus taky neměl nic, ani domov, ani pozemské statky, ani peníze.

Neříkals, kdy jsem sem přila; e nejsi věřící?

Vdycky ho překvapilo, e ačkoliv ho zdánlivě nebere na vědomí, dokáe si vybavit, co řekl před několika měsíci. A tak odpověděl: Nevěřím, e Kristus byl Bůh. Nevěřím, e nějaký Bůh existuje. Ale věřím v to, co učil.

Kdy nebyl Bůh, pak nechápu, jak by mohlo nějak moc záleet na tom, co učil. Já se teda pamatuju jenom na tu druhou nastavenou tvář a v to nevěřím. To je podle mě blbost. Kdy ti někdo dá facku na levou tvář, tak ho pra do pravý, ale víc. Jediný, co vím, je, e ho ukřiovali, take mu to moc nepomohlo. To je z toho, kdy člověk nastaví i druhou tvář.

Mám tady někde Bibli, řekl. Jestli chce, můe si o něm číst. Začni evangeliem sv. Marka.

Děkuju, nechci. Toho jsem si uila v tom domově a a.

V jakém domově?

Prostě v domově, ne se mi narodilo miminko.

Jak dlouhos tam byla?

Čtrnáct dní. O čtrnáct dní dýl, ne se mi líbilo. Pak jsem utekla a nala si squat:

A kde byl, ten squat?

V Islingtonu, v Camdenu, v Kings Cross, v Stoke Newingtonu. Záleí na tom? Teď jsem tady. Nestačí ti to?

Stačí, Amy.

Ponořen v mylenky si skoro ani neuvědomil, e přestal skládat bulletiny..

Hele, řekla Amy, jestli mi nechce pomáhat s těma obálkama, tak bys moh jít vyměnit těsnění u toho kohoutku. Kape u kolik tejdnů a Timmy pořád padá do bláta.

Dobře, odpověděl. Jdu to udělat hned.

Z vysoké kredence, kde ji přechovávali, aby na ni nedosáhly Timmovy ručičky, si vzal branu s nářadím. Byl rád, e je z karavanu venku. V posledních pár týdnech tam trpěl čím dál větí klaustrofobií. Venku se sklonil k Timmymu, uvězněnému v ohrádce, a řekl mu pár slov. Nasbírali s Amy na břehu velké kameny, hledajíce ty, v nich byly díry  a Neil je pak navlíkl na silnou ňůru, kterou přivázal podél jedné strany ohrádky. Timmy trávil hodiny tím, e radostně bouchal jedním o druhý nebo o mříky nebo  jako v téhle chvíli  kámen cucal, pokoueje se ho nacpat do pusy. Někdy si s některým kamenem povídal; bylo to nepřetrité napomínavé vatlání, prokládané vítězoslavnými výkřiky. Neil si k němu klekl, chytil se mříek, otřel nos o jeho nos a byl odměněn irokánským, dojemným úsměvem. Timmy byl velice podobný mamince, měl stejnou kulatou hlavu na křehkém krčku a stejná, krásně formovaná ústa. Jenom jeho daleko od sebe posazené oči měly jiný tvar. Byly velké, modré, kulaté a nad nimi se klenulo rovné, husté obočí, které Neilovi připomínalo dvě bledé tenké housenky. Cítil k dítěti stejně velkou něhu jako k jeho mamince, i kdy naprosto jiného druhu. U si nedovedl představit ivot na ostrohu bez kteréhokoliv z nich.

Ale ten kohoutek nepřemohl. Přes vekerou námahu se mu nepodařilo ho francouzákem odroubovat. Zřejmě i tak bezvýznamná domácí práce je nad jeho síly. U slyel Amyin ironický hlas: Chce změnit svět a nedokáe ani vyměnit těsnění. Po několika minutách to vzdal, nechal branu s nářadím u zdi chalupy a přeel na kraj útesu, po kterém seběhl na břeh. Chřustaje po oblázcích, doel k moři a takřka si serval z nohou boty. Kdy na něj příli doléhala úzkost z nesplněných ambicí a z nejisté budoucnosti, nael klid jedině v tom, e stál bez hnutí a pozoroval zvrásněnou křivku vzduté vlny, chuchvalce pěny rozbíjející se o jeho nohy, iroké protínající se oblouky, rozlévající se po hladkém písku, na něm ustupující vlna zanechala prouínek řídké pěny. Ale ten den neutěil jeho dui ani tenhle neustále se opakující zázrak. Zíral nevidoucíma očima k obzoru a myslel na svůj nynějí ivot, na beznadějnou budoucnost, na Amy, na své rodiče. Kdy vrazil ruce do kapes, nahmatal v jedné zmačkanou obálku s posledním maminčiným dopisem.

Věděl, e rodiče zklamal, i kdy to nikdy neřekli přímo, ale zakuklené naráky udělaly stejnou slubu: Paní Reillyová se mě ustavičně ptá, co dělá Neil. Nechce se mi jí říkat, e bydlí v karavanu a nemá pořádné zaměstnání. Rozhodně se jí nechce říkat, e v něm ije s nějakou dívkou. Napsal jim o Amy, protoe neustále vyhroovali, e přijedou na návtěvu, a ta vyhlídka, jakkoli se zdálo nepravděpodobné, e k tomu opravdu dojde, přispívala k nesnesitelným obavám jeho ivota, jich u bylo beztak dost.

Poskytl jsem dočasně domov jedné svobodné matce a ona mi za to pomáhá psát na stroji. Ale nebojte se, neobdařím vás v nejblií době nemanelským vnoučetem.

Kdy ten dopis odeslal, tak se zastyděl. Ten laciný pokus o vtip se příli podobal zrádnému odmítání Timmyho, kterého miloval. A maminka v tom neviděla ani legraci; ani uklidnění. Jeho dopis vyvolal takřka nesouvislý výlev varování, bolestných výčitek a zahalených poznámek o eventuální reakci paní Reilleyové, kdyby se to kdy dověděla. Jenom jeho dva bratři tajně vítali jeho způsob ivota. Oni nevystudovali a rozdíl mezi jejich pohodlným způsobem ivota  dům v přepychovém sídliti s obrovskými koupelnami, krb s umělý ohněm v místnosti, které říkali hala, zaměstnané manelky, kadé dva roky nový vůz a dovolená na Malorce  skýtal oběma příjemné hodiny blahosklonného srovnávání, které, jak věděl, vdycky končilo stejným závěrem, e by se měl vzpamatovat, e to po těch obětech, co museli přinést mamka s takou, aby ho mohli poslat na univerzitu, není správné a e to byly rozhodně vyhozené peníze.

Amy nic z toho neřekl. Kdyby byla vak projevila petku zájmu, byl by se ji s radostí svěřil. Amy se ho vak na nic o jeho bývalém ivotě neptala a taky mu nič neřekla o svém. Její hlas, její tělo, její vůni znal u stejně jako své, ale v podstatě toho o ní nevěděl o nic víc, ne kdy přila. Odmítala hlásit se o jakoukoli podporu, říkala, e nepřipustí, aby jim čmuchalové ze sociálky lezli do karavanu a zjiovali, jestli spolu ona a Neil spí. Dával jí za pravdu. Ani on po tom netouil, ale měl pocit, e by kvůli Timmymu měla vzít, co se jí nabízí. Nedával jí peníze, ale oba ivil, co nebylo z jeho grantu zrovna lehké: Nikdo k ní nechodil na návtěvu a nikdo jí netelefonoval. Občas dostala lístek, obyčejně barevný pohled z Londýna, s bezvýznamnými, nic neříkajícími řádky, ale pokud věděl, nikdy na něj neodpověděla.

Měli spolu tak málo společného. Vypomáhala mu nárazově s jeho organizací, nikdy si vak nebyl jist, jak dalece ji zajímá. A věděl, e pokládá jeho pacifismus za hloupost Vybavil si jejich rozhovor z dneního rána.

Hele, kdy bydlím vedle nepřítele a on má nů, revolver a automat a já mám toté, tak ty zbraně nezahodím dřív, ne je zahodí on. Řeknu mu oukej, pus ten nů, pak třeba revolver a pak automat. On a já zároveň. Proč bych měla odhazovat svoje a nechávat mu jeho?

Ale jeden musí začít, Amy. Musí vzniknout důvěra. A jsou to lidi nebo národy, musíme v sobě najít vůli otevřít své srdce i ruce a říct: ,Podívej, já nemám nic. Jenom svoje člověčenství. Obýváme stejnou planetu. Svět je plný bolesti, ale nemusíme k ní jetě přidávat. Ten strach musí přestat.

Umíněně opakovala: Já nechápu, proč by měl odhazovat svoje zbraně, jakmile by jednou věděl, e já nemám nic.

Proč by si je měl nechávat? U se tě nemá proč bát.

Nechal by si je, poněvad by se mu líbil pocit, e je má, a poněvad je třeba jednou bude chtít pouít. Líbila by se mu ta moc a líbilo by se mu vědomí, e mě má tam, kde mě chtěl mít. Na mou dui, Neile, ty jsi někdy tak naivní. Lidi jsou u takoví.

Ale tímhle nemůeme argumentovat, Amy. Nemluvíme o noích, o revolverech a o automatech. Mluvíme o zbraních, které nikdo z nás nemůe pouít, abychom nezahubili sami sebe a nejspí i celou planetu. Ale je to od tebe hezký, e mi pomáhá s SJE, třebae s ní nesympatizuje.

SJE je něco jinýho. A není pravda, e s ní nesympatizuju. Jenom si myslím, e tím psaním dopisů, těma proslovama a rozesíláním těch brourek marní čas. Ničemu to nepomůe. Musí s lidma bojovat jejich zbraněma.

Ale vdy to pomáhá. Obyčejní lidi po celém světě pochodujou, demonstrujou, pozvedávají hlas, dávají mocným na vědomí, e chtějí pro sebe a pro své děti svět míru. Obyčejní lidi jako jsi ty.

Nato se na něj rozkřikla: Já nejsem obyčejná! Neříkej o mně, e jsem obyčejná! Jestli jsou tady nějaký obyčejný lidi, já .k nim nepatřím.

Tak se nezlob. Já to tak nemyslel.

Tak to neříkej.

Jediné, co měli společného, bylo, e oba odmítali jíst maso. Brzy po jejím příchodu do karavanu řekl: Já jsem vegetarián, ale od tebe ani od Timmyho to nečekám. Zauvaoval, jestli je Timmy u dost starý, aby mohl jíst maso. A dodal: Kdy bude mít chu, můe si občas koupit v Norwichi kotletu.

Stačí mi to, co jí ty. Zvířata nejedí mě a já nejím je.

A Timmy?

Timmy se spokojí s tím, co mu dám. Není vybíravej.

A taky nebyl. Neil si nedovedl představit dítě, které by bylo přizpůsobivějí nebo spokojenějí, aspoň větinou. Objevil v Norwichi mezi vývěskami inzerát na starí ohrádku a přivezl ji na střee dodávky domů. Timmy si v ní celé hodiny lezl nebo se snail postavit a pak s plenkou spadlou ke kolínkům stál; snae se udret rovnováhu. Kdy mu to někdo překazil, tak se začal vztekat; zavřel pevně oči, otevřel pusu, zadrel dech a nato ze sebe vyrazil tak úděsně pronikavý řev, e Neil tak trochu čekal, e se seběhne celý Lydsett, aby zjistil, který z nich to dítě tak trýzní. Amy Timmyho nikdy neplácla, ale vdycky ho popadla, přitiskla si ho k boku a pak ho hodila na postel a řekla: Řvoune jeden uřvaná.

Neměla bys zůstat u něj? Jak takhle zadruje dech, tak by se moh zalknout.

Jsi pitomej? Vak se nezalkne. Děti se nikdy nezalknou.

A dnes u věděl, e ji chce, e ji chce, přestoe je jasné, e ona nechce jeho, a přestoe by nikdy neriskoval, e bude odmítnut. Druhou noc v karavanu roztáhla závěs mezi jeho posteli a svou, dola potichu k jeho posteli a pak stála a váně na něj shlíela. Byla úplně nahá. Řekl: Hele, Amy, platit mi nemusí.

Já za nic neplatím, aspoň ne tímhle způsobem. Ale a je po tvým. A po pauze dodala: Jse teplej nebo co?

Ne, jenom nemám rád příleitostné poměry.

Chce říct, e je nemá rád, nebo e si myslí, e bys je neměl mít.

Nejspí si myslím, e bych je rád mít neměl.

Take jse přece jen zbonej.

Ne, zbonej nejsem, aspoň ne v tom normálním slova smyslu. Jenom si myslím, e sex je příli důleitý, ne aby ho člověk bral na lehkou váhu. Ví, kdybychom se spolu vyspali a já  tě zklamal  tak bychom se třeba začli hádat a ty bys pak odela. Měla bys pocit, e musí odejít. Odela bys, ty i Timmy.

No a co, tak bych odela.

Jene já bych nechtěl, abys odela, aspoň ne kvůli něčemu, co jsem udělal.

Nebo neudělal. Oukej, asi má pravdu. Dalí pauza, po které dodala: Tobě by vadilo, kdybych odela?

Ano, odpověděl, vadilo.

Odvrátila se. Já nakonec vdycky odejdu. Ale jetě to nikdy nikomu nevadilo.

To byl jediný pokus o sexuální sblíení, jaký kdy vůči němu udělala, a on věděl, e to bude i poslední. Teď spali tak, e mezi zástěnou a jeho postelí byla Timmyho postýlka. Někdy v noci, kdy nespal, protoe sebou dítě vrtělo, natáhl ruce, chytil mříe a měl chu strhnout tu křehkou přehradu, symbolizující nepřeklenutelnou propast mezi nimi. Amy tam leela, tíhlá, stočená jako ryba nebo racek, tak blízko, e slyel její nadechování a vydychování, které vzdáleně připomínalo vzdechy vzdouvajícího se a opadávajícího moře. Tělo ho bolelo touhou po ní, a tak tiskl obličej do zmuchlaného poltáře a naříkal nad beznadějností své ádosti. Co by na něm mohla vidět, aby po něm zatouila, leda z vděčnosti, soucitu, zvědavosti či nudy jako za oné nocí? Nenáviděl své tělo, své hubené nohy, jejich kolena vystupovala jako nějaké deformity, nenáviděl své malé mrkající oči posazené příli blízko u sebe, řídkou bradku, která nedokázala zakrýt slaboská ústa a bradu. A někdy ho ke vemu mučila árlivost. Ani měl důkaz, přesvědčoval sám sebe, e je tady někdo jiný. Řekla třeba, e se chce projít sama po ostrohu. A on se vdycky díval, jak odchází, s jistotou, e jde na schůzku s milencem. A kdy se vrátila, tak se mu zdálo, e přímo vidí, jak jí svítí ple, jak spokojeně se usmívá při vzpomínce na tu chvíli těstí, a takřka cítil, e se s někým milovala.

Univerzita u mu oznámila, e jeho grant na výzkum nebude prodlouen. To rozhodnutí ho nijak nepřekvapilo. Byl upozorněn, e ho má očekávat. etřil si z grantu co nejvíc v naději, e si nashromádí malý obnos, který mu pomůe překlenout dobu, ne si najde nějaké místo. Jaké, na tom moc nezáleelo. Cokoliv, co by mu vynáelo aspoň tolik, aby to stačilo k ivotu, aby mohl zůstat na ostrohu a pokračovat ve své kampani. Teoreticky, jak předpokládal, by mohl organizovat SJE odkudkoliv v Anglii, ale věděl, e je neodvolatelně svázán s ostrohem Larksoken, s karavanem, s tím betonovým kolosem devět kilometrů na sever, který zřejmě dokáe ovládat jeho vůli stejně jako jeho imaginaci. U vypustil pokusné balónky k místním zaměstnavatelům, ale nebyli zrovna nadení představou, e by měli zaměstnávat známého agitátora. Ani ti, kteří zdánlivě sympatizovali s protinukleární akcí, neměli práci, kterou by mu mohli nabídnout. Třeba se báli, e by věnoval příli energie své kampani. A jeho malý kapitál mizel, protoe jeho výdaje s příchodem Amy, Timmyho a dokonce koček vzrostly. A teď je tu ta hrozba aloby pro pomluvu, ani ne tak hrozba jako spí jistota.

Kdy se za deset minut vrátil do karavanu, nepracovala u ani Amy. Leela na posteli a koukala do stropu. Na břie jí leely stočené kočky, Saze a Whisky.

Podíval se na W a řekl úsečně: Jestli Robartsová tu alobu nestáhne, budu potřebovat peníze. Takhle to dál nepude. Musíme něco vymyslet.

Rázně se posadila a upřela na něj pohled. Koata vykvikla uraeně na protest a utekla. Chce říct, e bysme odsud museli odjet?

To mnoné číslo by normálně potěilo jeho srdce, ale v téhle chvíli ho takřka nezaznamenal. Moná.

Ale proč? Já jen, e nic lacinějího ne karavan nenajde. Jen to zkus najít pokoj za dvě libry tejdně. Máme z pekla těstí, e jsme získali tady tohle.

Jene tady není práce, Amy. Jestli budu muset zaplatit obrovské odkodné, tak musím sehnat nějaké místo. A to znamená Londýn.

Jaké místo?

Jakékoliv. Mám přece koly.

No, já nevidím, jaký má smysl odsud odjídět, i kdy tady není práce. Můe se obrátit na sociálku. Brát podporu.

To na odkodné nestačí.

No, jestli musí ty odjet, já tady třeba zůstanu. Nájem platit můu. Majiteli to koneckonců můe bejt jedno, ne? Svoje dvě libry dostane, a je platí kdokoliv.

Nemůe tady bydlet sama.

Proč ne? U jsem bydlela hůř.

Z čeho ho chce platit? Jak chce vydělat peníze?

No, a bude pryč, tak můu jít na podporu, ne? Pak si můou poslat svoje čmuchaly a nebude to vadit. Kdy tady nebude, nebudou moct říct, e s tebou spím. Kromě toho mám v potovní spořitelně nějakou maličkost.

Lhostejná krutost té poznámky ho zasáhla do srdce. Se silným znechucením si viml, e v jeho tónu zaznívá sebelítost, kterou nedokáe potlačit. Jde ti o to, Amy, řekl, abych, tady nebyl?

Nebuď labu, já tě jenom zlobím. Váně, Neile, měl by ses vidět. Ty toho ví, co je bída. A kromě toho k tomu nemusí dojít  myslím jako k té alobě.

Musí k ní dojít, ledae by ji stáhla. U je určeno datum stání.

Třeba ji stáhne nebo umře. Třeba si jednou večer po přehledu hlavních zpráv v devět pude zaplavat, jak to pravidelně jako hodiny dělává a do prosince, a utopí se.

Jak to ví? Kdo ti to řek, e si chodí večer zaplavat?

Ty.

Nevzpomínám si, e bych ti to říkal.

Tak to byl někdo jinej, nejspí někdo ze tamgastů v ,Místním hrdinovi. To snad není ádný tajemství, nebo je?

Ta se neutopí, odpověděl. Umí dobře plavat a nebude nesmyslně riskovat. A přece si nemůu přát, aby byla mrtvá. Člověk nemůe kázat lásku a praktikovat nenávist.

Já můu  myslím jako přát si, aby byla mrtvá. Třeba ji dostane Hvízdal. Nebo třeba ten spor vyhraje a ona bude muset zaplatit tobě. To by byla legrace.

To není moc pravděpodobné. Kdy jsem byl minulý pátek v Norwichi, radil jsem se s právníkem v Občanské poradně. Bylo vidět, e to povauje za vánou věc, e Robartsová má opravdu důvod k alobě. Povídal, e bych si měl vzít advokáta.

Tak si ho vem.

Zač? Advokáti stojí peníze.

Řekni si o přidělení právníka. Dej oznámení do bulletinu a poádej o příspěvek.

To nemůu. Udrovat bulletin, aby nezanik, je vzhledem k nákladům na papír a na potovné u tak dost těké.

Nato řekla, najednou váně: Já něco vymyslím. Jetě máme čtyři neděle. Za čtyři neděle se můe udát ledacos. Přestaň si s tím lámat hlavu. Vechno bude v pořádku. Hele, Neile, já ti slibuju, e se ta aloba před soud nedostane. A jeho to zcela nelogicky na okamik uklidnilo a utěilo.

7

Bylo est hodin a v larksokenské elektrárně se blíil konec kadotýdenní schůze vedoucích jednotlivých oddělení. Trvala o půl hodiny déle ne obvykle. Dr. Alex Mair zastával názor, který by normálně jako předseda rázně prosazoval, e po tříhodinovém mluvení u k diskusi nikdo nepřispěje ádnou zvlá originální mylenkou. Ale měli za sebou náročný program: jednali o návrhu revidovaného bezpečnostního plánu, o redukci interní struktury z nynějích sedmi oddělení na tři, to znamená na výstavbu, výrobu a zdroje; o zprávě okresní kontrolní laboratoře, je monitoruje ivotní prostředí, o přípravě programu pro místní styčnou komisi. Tenhle kadoroční potlach byla vleklá, ale uitečná propagační záleitost, která vyadovala pečlivou přípravu, nebo se jí účastnili zástupci přísluných ministerstev, místních úřadů, policie; poárníci i vodohospodáři, Svaz britských farmářů a Okresní sdruení majitelů půdy. Mair někdy brblal, jakou to dá práci a kolik to zabere času, ale uvědomoval si, jak je to důleité.

Kadotýdenní schůze se odbývala v jeho kanceláři u konferenčního stolu, který stál před jiním oknem. U se snáel soumrak a obrovská skleněná tabule se proměnila v černý čtyřúhelník, v kterém viděl odrazy obličejů jako hubené, od těl oddělené hlavy cestujících za noci v osvětleném elezničním vagonu. Měl podezření, e některé z těch hlav jednotlivých oddělení, zvlá Bill Morgan, hlavní inenýr, a Stephen Mansell, vedoucí údrby, by daly přednost neformálnějímu prostředí jeho vedlejí soukromé místnosti s nízkými, pohodlnými křesílky, několikahodinovému povídání bez stanoveného programu a po skončení moná společnému drinku v místní hospodě. No, tohle je styl některých manaerů, ale jeho ne.

Zavřel tuhé desky, do kterých jeho sekretářka pečlivě sepjala vechny papíry a odkazy, a jakoby na rozchodnou řekl: Má jetě někdo něco?

Nebylo mu vak dovoleno jen tak lehce uniknout. Po pravici mu jako obyčejně seděl Miles Lessingham, jeho odraz v okně, s očima upřenýma zpátky do místnosti, vypadal jako vodnatelná umrlčí hlava. Mair přesunul pohled od odrazu k obličeji. Neviděl tu velký rozdíl. Ostrá stropní světla vrhala hluboké stíny na hluboko posazené oči a na potem se lesknoucí iroké, poněkud hrbolaté čelo s kticí světlých neposluných vlasů. Lessingham se opřel v křesle dozadu a řekl: Pokud jde o to místo, na které jste navrhován  měl bych říct o to místo, o kterém se eptá  smíme se zeptat, jestli vám u bylo oficiálně nabídnuto? Nebo nesmíme?

Odpověď zní, e nebylo, řekl klidně Mair. Ta publicita byla předčasná. Tisk se toho jako obyčejně nějak domákl, ale oficiálního tady jetě není nic. Jeden neastný důsledek naeho současného zvyku nechávat pronikat na veřejnost důleité informace je, e lidi, kterých se to nejvíc týká, se je dovídají jako poslední. A to bude oficiální, co zatím není jisté, pak se to doví vás sedm jako první.

Bude to mít váné důsledky, Alexi, řekl Lessingham, kdy odsud odejdete. Je tady smlouva na nový PWR reaktor, která je u podepsaná, interní reorganizace, která rozhodně vechno vyhodí z kolejí, privatizace elektřiny. Tohle není doba vhodná na změny nahoře.

A je na ně vůbec někdy doba? opáčil Mair. Ale dokud k tomu nedolo, paklie k tomu vůbec dojde, nemá smysl o té otázce vůbec diskutovat.

John Standing, chemik, řekl: Ale interní reorganizace bude zřejmě pokračovat?

Doufám, kdy uváíme, co času a energie jsme vynaloili na její vymýlení. Překvapilo by mě, kdyby ta změna nahoře ovlivnila potřebnou, u rozběhnutou reorganizaci.

Lessingham se zeptal: Koho postaví do čela, ředitele nebo manaera elektrárny? Ta otázka nebyla tak nevinná, jak se zdálo.

Podle mě manaera.

Chcete říct, e výzkum odejde?

Mair odpověděl: A odejdu já, a u hned nebo později, odejde i výzkum. To víte od začátku. Já jsem ho přived a nebyl bych to postavení přijal, kdybych v něm tady nemoh pokračovat. ádal jsem určité vybavení pro výzkum a dostal jsem ho. Ale výzkum v Larksokenu byl odjakiva určitá anomálie. Odvedli jsme dobrou práci, jetě pořád odvádíme dobrou práci, ale logicky vzato by měla být prováděna jinde, v Harwellu nebo ve Winfrithu. Má jetě někdo něco?

Ale Lessingham se nedal odradit a řekl: Komu budete odpovědný? Přímo ministrovi energetiky nebo AEA?

Mair znal odpověď, ale neměl v úmyslu ji prozrazovat, a tak řekl klidně: O tom se jetě pořád diskutuje.

Stejně jako o tak důleitých záleitostech, jako jsou bezpochyby plat, poitky, rozsah vaí kompetence i to, jak se vám bude říkat. Kontrolor jaderné elektřiny má jistý zvuk. Mně se zamlouvá. Ale co přesně budete kontrolovat?

Rozhostilo se ticho, nače Mair odpověděl: Kdyby byla známa odpověď na tuhle otázku, bylo by bezpochyby k jmenování u dolo. Nechci bránit diskusi, ale neměli bychom se radi omezit na záleitosti, které jsou v kompetenci tohohle výboru? Tak co, má někdo jetě něco? Tentokrát u neodpověděl nikdo.

Hilary Robartsová, zástupkyně správního ředitele, u zavřela své desky. Nepoloila ádnou otázku, ale Mair věděl, e ostatní určitě předpokládají, e je to proto, poněvad jí u na vechny odpověděl.

Ne opustili místnost, vela jeho sekretářka Karolína Amphlettová, která si přila pro álky od čaje a sklidit ze stolu. Lessingham si zvykl nechávat svou agendu na stole, co byl malý soukromý protest proti tomu mnoství papírů, které kadotýdenní schůze vyprodukovala. Dr. Martin Goss, vedoucí oddělení medikální fyziky, si jako obyčejně bezmylenkovitě čmáral. Jeho poznámkový bloček byl pomalovaný balóny na horký vzduch, sloitými konstrukcemi s nejrůznějími ornamenty. V mylenkách dlel zřejmě u své soukromé záliby. Karolína Amphlettová se jako obvykle pohybovala tie, účelně a půvabně. ádný nepromluvil. Byla u Maira jako jeho osobní sekretářka u tři roky, ale do téhle chvíle o ní nevěděl víc ne tenkrát to dopoledne, kdy seděla v téhle kanceláři a on s ní vedl přijímací rozhovor. Byla to vysoká blondýna s hladkou pletí a s poměrně malýma, neobyčejně tmavě modrýma, daleko od sebe posazenýma očima. Kdyby byla temperamentnějí, byla by povaována za krásku. Mair měl podezření, e vyuívá důvěrného postavení jeho osobní sekretářky k tomu, aby si uchovávala zřetelně odstraující rezervovanost. Byla to nejschopnějí sekretářka, jakou kdy měl, a zlobilo ho, kdy dala jasně najevo, e paklie se kdy pohne on, ona si přeje zůstat v Larksokenu. Řekla mu, e k tomu má osobní důvody. Tím měla samozřejmě na mysli Jonathana Reevese, mladého provozního inenýra. Mair byl její volbou překvapen i zarmoucen, poněvad před ním stála vyhlídka, e ve svém novém působiti bude muset začínat s neznámou sekretářkou, ale kromě toho to v něm vzbudilo jetě dalí, znepokojivějí reakci. Nebyla ten typ krásné eny, který by ho přitahoval, a vdycky měl za to, e je chladná. Mátlo ho vak pomylení, e se vyskytla nějaká trudovitá nula, která moná prozkoumala hlubiny, je v ní on přes jejich denní blízký styk vůbec nepředpokládal. Někdy uvaoval, i kdy ne s příli velkou zvědavostí, jestli třeba není nepovolnějí a komplikovanějí, ne on předpokládá, a tu a tam měl znepokojivý pocit, e fasáda, kterou ukazuje elektrárně, fasáda oddané, nezábavné, ale schopné sekretářky není pečlivě vybudovaná proto, aby zakryla méně přizpůsobivou, sloitějí osobnost. Jestlie vak mohl Karolinu skutečně dobýt Jonathan Reeves, jestli se jí skutečné líbí a jestli toho nepřitalivého troubu chce, pak si stěí zaslouí tu čest, aby jí věnoval svůj zájem.

8

Dopřál vedoucím svých oddělení čas, aby se mohli vrátit do svých kanceláří, teprve pak zavolal Hilary Robartsové a poádal ji, aby se vrátila. Normálně by ji byl s pečlivou ledabylostí poprosil, aby tam po skončení schůze počkala, ale to, co jí musel říct, bylo soukromé, a u několik neděl se pokouel omezit počet případů, kdy se vědělo, e jsou spolu sami. Netěil se na tu rozmluvu. To, co jí musí sdělit, bude ona povaovat za osobní výtky, a to bylo něco, co podle jeho zkuenosti dokáe přijmout jen málo en. Říkal si: Byla to kdysi moje milenka. Byl jsem do ni zamilovaný, nebo aspoň do té míry, do jaké podle svého názoru zamilovaný být dokáu. A paklie to nebyla láska, a u to slovo znamená cokoliv, rozhodně jsem ji chtěl. Bude se mi to, co jí musím říct, vyslovovat proto lehčeji nebo hůř? Říkal si, e kdy jde o to, nalit nějaké enské čistého vína, jsou vichni mui zbabělci. To první postnatální područí, zrozené z fyzické závislosti; je příli hluboko zakořeněné, ne aby se kdy dalo úplně anulovat. Není o nic větí zbabělec ne ostatní přísluníci jeho pohlaví. Co to tuhle slyel říct tu enskou v krámě v Lydsettu? George udělá cokoliv, jen abych neztropila scénu. Samozřejmě e udělá, chudáček. O to se enské svým lůnem, vonícím teplem, zásypem a prsy plnými mléka postarají v prvních čtyřech týdnech muova ivota.

Kdy vela, vstal a počkal, dokud se neusadila v křesle na druhé straně stolu. Pak otevřel pravou zásuvku, vytáhl xeroxovaný bulletin a přistrčil jí ho přes stůl.

Vidělas tohle? To je poslední bulletin Neila Pascoa.

A několika dalích neinformovaných hysteriků. Samozřejmě, e jsem to viděla, jsem na seznamu těch, kterým to posílá. Úzkostlivě dbá, abych to dostávala.

Pohlédla na bulletin a odstrčila ho zpátky na druhý konec stolu. Vzal ho a četl: Mnoho čtenářů se u pravděpodobně dovědělo, e mě slečna Hilary Robartsová, zástupkyně administrativního ředitele larksokenské elektrárny, aluje za to, e jsem ji údajně pomluvil ve svém článku v květnovém čísle bulletinu. Samozřejmě e budu stát pevně na svém stanovisku, a protoe nemám peníze na advokáta, budu se hájit sám. Je to jenom nejnovějí příklad toho, jak nukleární lobby ohrouje volný tok informací, a dokonce svobodu projevu. Zřejmě i ta nejmírnějí kritika má za následek výhrůku soudním stíháním. Ale má to jednu kladnou stránku. Tenhle počin Hilary Robartsové ukazuje, e my, obyčejní lidé tohoto okresu, začínáme mít vliv. Obtěovali by se s naím malým bulletinem, kdyby neměli strach? A jestli dojde na soud, vynese nám tahle aloba cennou celonárodní publicitu, paklie to vezmeme za správný konec. Jsme silnějí, ne si uvědomujeme. Zatím níe oznamuji data dalích otevřených dnů v Larksokenu, aby se jich mohlo zúčastnit co nejvíc z nás a během doby, vymezené diskusi, která normálně předchází vlastní prohlídce elektrárny, energicky obhájit ná postoj k atomové energii.

U jsem ti řekla, odpověděla, e jsem to četla. Nevím, proč marní čas tím, e mi to čte znovu. Zdá se, e je odhodlaný své provinění zvětit. Kdyby měl trochu rozumu, tak by si vzal dobrého advokáta a drel hubu.

Nemůe si ho dovolit. A nebude schopen zaplatit odkodné. Odmlčel se a pak tie dodal: Myslím, e bys od toho měla v zájmu elektrárny odstoupit.

To je příkaz?

Není v mé moci tě k tomu donutit, jak dobře ví. Jenom tě o to ádám. Nic z něj nevyrazí, ten člověk nemá prakticky jedinou penci a nestojí za tu námahu.

Mně stojí. To, co nazývá mírnou kritikou, byla váná pomluva, která se značně roznesla. Nemá ji čím obhájit. Vzpomíná si přesně na jeho slova? ,ena, která reaguje na Černobyl výrokem, e tam zahynulo jenom jednatřicet lidí, která můe odbýt jakoto bezvýznamnou největí nukleární katastrofu světa, katastrofu, kvůli které jsou u tisíce v nemocnicích, kvůli ní byly statisíce nebo jetě víc lidí vystaveny nebezpečné radioaktivitě, která devastovala obrovské lány půdy a která můe mít za následek, e v přítích padesáti letech zemře a padesát tisíc lidí na rakovinu, je naprosto nezpůsobilá k tomu, aby jí byla svěřena práce v atomové elektrárně. Dokud tam je, a u v jakémkoli postavení, musíme mít velice váné pochyby, jestli kdy bude v Larksokenu brána bezpečnost váně. To je vyloené obvinění z profesionální neschopnosti. Jestli připustíme, aby mu to prolo, tak se ho nikdy nezbavíme.

Já jsem nevěděl, e nám jde o to, abychom se zbavovali nepohodlných kritiků. Jakou metodu jsi při tom měla na mysli? Odmlčel se, protoe ve svém hlase rozpoznal první stopy té směsice řezavého sarkasmu a povýenosti, ke které, jak věděl, má občas sklony, ale na kterou byl chorobně citlivý. Pak pokračoval: Je to svobodný občan, který si můe ít, kde chce. Má právo na své názory, Hilary, ale není to oponent, který by stál za to. Kdy ho dostane před soud, bude to pro jeho věc publicita a tobě to vůbec neprospěje. Snaíme se místní obyvatelstvo získat, ne si ho znepřátelit. Nech to plavat, ne někdo začne zakládat fond na jeho obranu. Jeden mučedník na larksokenském ostrohu stačí.

Při jeho řeči vstala a začala přecházet po prostorné kanceláři. Pak se zastavila a otočila se k němu. O to tady jde, e? O pověst elektrárny, o tvou pověst. Ale co moje pověst? Kdy toho teď nechám, bude to jasné doznání, e má pravdu a e nejsem způsobilá tady pracovat

Co o tobě napsal, nepokodilo tvou pověst u nikoho, na kom záleí. A alovat ho tvé pověsti nijak nepomůe. Není moudré připustit, aby byla taktika ovlivňována, nato ohroována uraenou pýchou. Rozumný postup je nechat tu akci potichoučku usnout. Co záleí na pocitech? Zjistil, e nedokáe zůstat sedět, kdy ona přechází po kanceláři. Vstal a přeel k oknu. Poslouchal její vzteklý hlas, ale aspoň se jí u nemusel dívat do tváře a jen pozoroval odraz její přecházející postavy, jejích vlajících vlasů. Znovu opakoval: Co záleí na pocitech? Důleitá je práce.

Mně na nich záleí. To je něco, cos ty nikdy nechápal, vid? ivot, to jsou pocity. Láska, to jsou pocity. S potratem to bylo taky tak. Přinutils mě na něj jít. Poloil sis někdy otázku, jaké jsem tehdy měla pocity, co jsem potřebovala?

Ach Boe, pomyslel si. Tohle ne, tohle u ne, aspoň ne teď. Jetě pořád obrácen zády k ní odpověděl: Tvrdit, e jsem tě donutil, je absurdní. Jak bych tě moh donutit? A myslel jsem, e má pocity stejné jako já, e je pro tebe vyloučené si to dítě nechat.

Ach ne, vyloučené to nebylo. Ale kdy u se tak drí přesnosti, tak buďme přesní. Bylo by to bývalo nepohodlné, trapné, divné, drahé. Ale vyloučené to nebylo. Ani teď to není vyloučené. A otoč se, proboha! Podívej se na mě. Říkám to tobě. A to, co říkám, je váná věc.

Otočil se, vrátil se ke stolu a chladně odpověděl: No dobrá, vyjádřil jsem se nepřesně: Klidně si dítě měj, kdy chce. Budu ti to přát, pokud nečeká, e ho zplodím já. Ale teď mluvíme o Neilovi Pascoeovi a o jeho organizaci. Dali jsme si velkou práci, abychom si vytvořili dobré vztahy s místní obcí, a já nepřipustím, aby vekerá ta snaha přila nazmar vinou úplně zbytečné aloby, zvlá teď, kdy brzy začne práce na novém reaktoru.

Tak se tomu pokus zabránit. A kdy u mluvíme o vztazích k veřejnosti, překvapuje mě, e ses nezmínil o Ryanovi Blaneyovi a o chalupě Na větrníku. O mé chalupě, pro případ, es zapomněl. Co se očekává, e v té věci udělám? e v zájmu dobrých vztahů k veřejnosti nechám jemu a jeho dětem svůj majetek bez nájmu?

To je jiná záleitost. To se mě jako ředitele netýká. Ale jestli chce slyet můj názor, myslím, e nedělá dobře, kdy se ho snaí násilím dostat ven jen proto, e jsi podle zákona v právu. Čini platí pravidelně, ne? A ty tu chalupu stejně nepotřebuje.

Potřebuju. Je moje. Koupila jsem ji a chci ji prodat. Svezla se zpátky do křesla a i on se posadil. Přinutil se hledět do těch očí, v kterých ke své nelibosti uviděl víc bolesti ne zloby. Nejspí to ví a vystěhuje se, a bude moct, řekl, ale nebude to pro něj nic lehkého. Nedávno ovdověl a má čtyři děti. Zdejí lidi tě do jisté míry odsuzujou, jak jsem slyel.

O tom nepochybuju, zvlá v ,Místním hrdinovi, kde Ryan Blaney utrácí větinu času i peněz. Nejsem ochotná čekat. Jestli se v přítích třech měsících máme přestěhovat do Londýna, není na vyřeení otázky té chalupy moc času. Nechci tady nechat takovouhle záleitost nevyřízenou. Chci to stavení nabídnout na prodej co nejdřív.

Věděl, e je to okamik, kdy by měl rázně prohlásit: Moná e se budu stěhovat do Londýna, ale s tebou ne. Jene zjistil, e to nedokáe. Říkal si, e u je pozdě a e mají za sebou perný den, e je to nejhorí moná doba na rozumnou debatu. Hilary je přetaená. Jedno po druhém. Nakousl to s Pascoem, a i kdy reagovala velmi podobně, jak očekával, třeba si to rozmyslí a udělá, co jí radí. A s Ryanem Blaneym má pravdu. Do toho jemu nic není. Po té rozmluvě mu zbyly v hlavě dva jasné úmysly, pevnějí ne kdy jindy. Do Londýna s ním nepojede a za správní ředitelku Larksokenu ji nedoporučí. Přes vekeré své schopnosti, inteligenci, odpovídající vzdělání není pro to místo ta pravá. Na okamik mu blesklo hlavou, e tohle by mohla být jeho karta při vyjednávání. Nenabízím ti manelství, ale nabízím ti to nejvyí místo, jaké kdy můe získat. Věděl vak, e ve skutečnosti není v pokuení to udělat. Nenechal by správu vedení Larksokenu v jejích rukou. Dřív nebo později si bude muset uvědomit, e ádné manelství ani ádné povýení nebude. Ale tohle na to není ta pravá chvíle. Přistihl se, e se ironicky sám sebe ptá, kdy by tak ta chvíle mohla asi nastat.

Místo toho řekl: Podívej se, jsme tady od toho, abychom účelně a bezpečně řídili elektrárnu. Děláme nezbytnou, důleitou práci. Samozřejmě e nás baví, jinak bychom tady nebyli. Ale jsme vědci a technici, ne apotolové. Nevedeme náboenské taení.

Ale ta druhá strana ho vede. On ho vede. Ty se na něj dívá jako na bezvýznamného trumberu. Ale to není. Je nečestný, je nebezpečný. Podívej, jak se hrabe ve statistikách, aby vykopal jednotlivé případy leukémie, které by se daly, jak se domnívá, připsat atomové energii. A teď má poslední zprávu Greenpeace, která přiivuje oheň jeho pochybných zájmů. A co bulletin z posledního měsíce, ten emotivní nesmysl o půlnočních vlacích smrti, které se potichu řítí severními předměstími Londýna? Kadý by řek, e to jsou otevřené vagóny s radioaktivním odpadem. e jaderná energie do dneka uchránila svět před spálením pěti set miliónů tun uhlí, to ho nezajímá? Neslyel snad o skleníkovém efektu? Já jen chci říct, jestli ten blázen není úplně pitomej? Nemá snad představu, jak tuhle planetu devastuje spalování pevných paliv? Neřek mu snad nikdo o kyselém deti ani o karcinogenech v uhelném odpadu? A pokud jde o nebezpečí, co těch sedmapadesát horníků pohřbených zaiva při katastrofě v Borkenu jen v tomhle roce? Copak na jejich ivotech nezáleí? Představ si ten křik, kdyby to byla jaderná havárie.

Je to jenom jeden hlas, a alostně nevzdělaný a hloupý, namítl.

Ale působí, jak dobře ví. Proti váni musíme postavit váeň.

V mylenkách se upjal na to slovo. Nemluvíme, pomyslel si, o jaderné energii, mluvíme o váni. Vedli bychom takovýhle rozhovor, kdybychom byli jetě milenci? ádá ode mě, abych se vyjádřil k něčemu mnohem osobnějímu, ne je atomová energie. Otočil se k ní obličejem a najednou ho přepadla  nikoliv snad touha, nýbr vzpomínka, nepříjemně silná vzpomínka na touhu, kterou k, ní kdysi pocioval. A s tou vzpomínkou se náhle dostavil ivý obraz, jak jsou spolu v jejím domku, obraz jejích těkých ňader, je se nad ním sklánějí, jejích vlasů, které jí padají do obličeje, jejích rtů, jejích rukou, jejích stehen.

Kdy chce náboenství, kdy potřebuje náboenství, odpověděl drsně, tak si nějaké najdi. Je jich na výběr spousta. Ano, opatství je v troskách, a pochybuju, e by ten nemohoucí starý kněz na Staré faře měl moc co nabídnout. Ale něco nebo někoho vyhledej. Vzdej se páteční ryby, nejez maso, počítej korálky, sypej si na hlavu popel, rozjímej čtyřikrát denně, klaň se směrem ke své osobní Mekce. Ale proboha  i kdyby třeba Bůh existoval, aspoň necpi do náboenství vědu!

Vtom zazvonil na jeho stolku telefon. Karolína Amphlettová u odela a telefon byl přepnutý na státní linku. Kdy zvedl sluchátko, viděl, e Hilary stojí u dveří. Vrhla na něj poslední dlouhý pohled a se zbytečně rázným zavřením dveří vyla.

Volala jeho sestra. Řekla: Doufala jsem, e tě tam jetě chytím. Zapomněla jsem ti připomenout, aby ses stavil na Bollardovic statku kvůli těm kachnám na čtvrtek. Budou je mít připravené. Bude nás mimochodem est. Pozvala jsem Adama Dalglieshe. Vrátil se na ostroh.

Dokázal jí odpovědět stejně klidně, jako mluvila ona.

To ti gratuluju. On a jeho teta se zásluhou jakéhosi triku dokázali vyhýbat v posledních pěti letech kotletám vech svých sousedů. Jak se ti to podařilo?

Prostě jsem ho pozvala. Nejspí pomýlí na to, nechat si mlýn jako rekreační chalupu, kam bude jezdit na dovolenou, a má pocit, e je čas vzít na vědomí, e má sousedy. Nebo ho třeba má v úmyslu prodat, a v tom případě můe riskovat jednu večeři bez obav, e uvázne v tenatech důvěrnosti. Ale proč mu nepřiznat prostou lidskou slabost, e ho láká dobrá večeře, kterou si nemusel uvařit sám?

A kromě toho představuje rovnováhu u stolu, pomyslel si Mair, i kdy není moc pravděpodobné, e ji k tomu dovedla tahle úvaha. Pohrdala zákonem archy Noemovy, podle něho je jeden nadbytečný mu, by sebenepohodlnějí nebo sebehloupějí, přijatelný. ena navíc, by sebevtipnějí nebo sebevestrannějí, je ve společnosti trapná.

Čeká se ode mě, řekl, e budu mluvit o jeho básních?

Myslím, e přijel do Larksokenu, aby se zbavil lidí, kteří chtějí mluvit o jeho poezii. Ale nic by ti to neudělalo, kdyby ses na ně mrkl. Mám poslední vydání. A je to poezie, ne jenom próza uspořádaná do řádků.

Dá se ten rozdíl u moderních verů poznat?

Ale dá, odpověděla. Kdy se to dá číst jako próza, tak je to próza. To je neomylný důkaz.

Ale nejspí ne důkaz, který by uznali profesoři anglické literatury. Za deset minut odjídím. Na ty kachny nezapomenu. Kdy pokládal sluchátko, usmíval se. Jeho sestra mu vdycky dokázala vrátit dobrou náladu.

9

Ne odjel, postál chvíli u dveří, bloudě očima po pokoji, jako by ho viděl poprvé. To nové postavení byla jeho ctiádost, musel chytře plánovat a intrikovat, aby ho dostal. A teď, kdy ho u takřka měl, si uvědomoval, jak moc se mu bude stýskat po Larksokenu, po jeho odlehlosti, po jeho drsně nesmlouvavé působivosti. V Larksokenu se nepodniklo nic, aby se to tam jako například v Sizewellu na suffolském pobřeí zkrálilo nebo aby se tam vytvořily ty příjemně rozvrené plochy úhledných trávníků s kvetoucími stromy a keři, které na něj tak příjemně působily při jeho pravidelných návtěvách ve Winfrithu v Dorsetu. Na straně, kde bylo moře, stál nízký oblouk zdi, která byla obloená valouny a pod její ochranou vyraila kadé jaro barevná stuha narcisů, kymácejících se v březnovém větru. K zharmonizování nebo k zmírnění edivé nezměrnosti betonu tu toho o moc víc uděláno nebylo. Ale on měl právě tohle rád, tu irokou plochu hnědoedého bouřlivého moře s bílým krajkovím pod nekonečnou oblohou, ta okna, která mohl otevřít a tím jediným pohybem ruky do místnosti okamitě vpustit slabé, neutuchající burácení třítících se vln podobné vzdálenému hřmění. Nejradi měl bouřlivé zimní večery, kdy pracoval dlouho a viděl světla lodí zdobící obzor a sunoucí se podél pobřeí směrem k yarmouthským úinám a kdy pozoroval záblesky z majákové lodi i světlo happisburghského majáku, které u celé generace námořníků upozorňuje na zrádné písčiny při pobřeí. I za nejtemnějí noci rozeznával ve světle, které moře jakoby záhadně pohlcuje a odráí, nádhernou západní vě happisburghského kostela z patnáctého století, ten opevněný symbol nejisté obrany člověka proti nebezpečnému moři. A symbol dalích věcí. Vě byla zřejmě to poslední z pevniny, co stovky tonoucích námořníků v míru i za války viděly. Jeho mozek, pokud jde o fakta vdycky spolehlivý, si dokázal vybavit tolik podrobností, kolik chtěl. Posádku Peggy, lodi Jejího Veličenstva, která 19. prosince 1770 narazila na břeh, těch 119 členů posádky lodi Invincible, která ztroskotala na písčinách 13. března 1801 cestou do Kodaně, kde se měla připojit k Nelsonově flotile, posádku celního kutru Hunter, který zmizel roku 1804; mnozí členové těchto posádek leeli pohřbení pod travnatými kopečky hlíny na hřbitově v Happisburghu. Vě, postavená ve věku víry, tam stála i jako symbol nezlomné, neumírající naděje, e moře vydá své mrtvé a e jejich Bůh je Bůh vod stejně jako Bůh pevniny. Ale dnes se námořníci dívají na obrovský čtyřúhelníkový hranatý masiv larksokenské elektrárny, vedle ní vě vypadá jako trpaslík. Pro ty, kteří hledají symboly v neivých předmětech, je její poselství prosté a výstiné: člověk dík svým poznatkům a svému úsilí dokáe porozumět svému světu a ovládnout ho, dokáe si svůj pomíjivý ivot zpříjemnit, ulehčit, zbavit ho na chvíli utrpení. Tohle pro něj byla dostatečná výzva, a kdyby byl potřeboval víru, podle které by il, byla by mu zcela stačila. Ale někdy, za nejtemnějích nocí, kdy vlny buily do oblázků jako salvy vzdálených děl, mu věda i ten symbol připadaly stejně pomíjivé jako ti utopenci, a přistihoval se při úvahách, jestli ten velký masiv jednou nepodlehne moři stejně jako beton těch pevnůstek z poslední války a jestli se stejně jako ony nepromění v zřícené symboly dlouhé historie lidstva na tomhle odlehlém pobřeí. Nebo odolá času i Severnímu moři a bude tady stát i pak, a planetu zahalí konečná temnota? Ve svých pesimističtějích okamicích si v jedné potměilé části mozku byl jist, e ta temnota je nevyhnutelná, i kdy očekával, e nenastane jetě za jeho ivota a moná ani ne za ivota jeho syna. Někdy se ironicky usmál a řekl si, e by si on a Neil Pascoe moc dobře rozuměli, i kdy stojí kadý na jiné straně. Jediný rozdíl je v tom, e jeden z nich se nevzdává naděje.

10

Jane Dalglieshová koupila larksokenský mlýn před pěti lety, kdy se tam přestěhovala ze svého předelého domova na suffolském pobřeí. Mlýn, postavený v roce 1825, sestával z malebné cihlové věe, tříposchoďové, s osmiúhelníkovou bání a kostrou lopatek. Několik let předtím, ne ho slečna Dalglieshová koupila, byl přestavěn a bylo k němu přidáno obytné stavení s průčelím z valounů, patrové, s velkým obývacím pokojem, mení pracovnou a kuchyní v přízemí, a se třemi lonicemi, z nich dvě měly vlastní koupelnu, v prvním poschodí. Dalgliesh se jí nikdy nezeptal, proč se přestěhovala do Norfolku, ale hádal, e ji mlýn přitahoval hlavně proto, poněvad byl tak odlehlý a bylo od něj tak blízko do proslulých ptačích rezervací, a protoe měl z horního patra tak působivý výhled na ostroh, oblohu a moře. Moná e ho chtěla dát opravit, aby zase mlel, ale s přibývajícím věkem v sobě nedokázala najít dost energie ani nadení ani ochoty nechat se vyruovat z klidu. On mlýn zdědil spolu s jejím značným jměním jakoto příjemnou, ale mírně obtínou povinnost. Původ toho jmění vyel najevo teprve po její smrti. Odkázal jí ho jeden proslulý excentrický ornitolog amatér, kterého znala dlouhá léta. Přesáhla-li ta známost vztah pouhého přátelství, to se u Dalgliesh nikdy nedoví. Zřejmě utratila z těch peněz pro sebe málo, byla spolehlivá dobrodějka několika excentrických lidumilných organizací, se kterými souhlasila a na které pamatovala ve své závěti, ale ne zbytečně tědře, a zbytek majetku zanechala jemu bez jakéhokoliv vysvětlení, přání či zvlátních projevů lásky, i kdy nepochyboval, e za slovy můj velice milovaný synovec bylo přesně to, co ta slova říkala. Měl ji rád, váil si jí a bylo mu v její společnosti vdycky dobře, ale nemyslel si, e ji doopravdy zná. A teď u ji nikdy nepozná. Byl troku překvapený, jak mu to vadí.

Jediná změna, kterou na nemovitosti provedla, byla ta, e přistavěla gará, a kdy teď vyloil věci z jaguára a uklidil ho, tak se rozhodl, e dokud je jetě světlo, vyleze si a do horní místnosti mlýna. Dolní místnost s dvěma obrovskými ulovými mlýnskými kameny opřenými o zeď a s tvrdoíjným pachem mouky, měla pro něj jetě pořád atmosféru tajuplnosti, času, který se zastavil, místnosti, která byla zbavena svého účelu a smyslu, take do ní nikdy nevstupoval bez mírného pocitu stísněnosti. Mezi patry byly jenom ebříky, a kdy dal ruce na příčky, uviděl před sebou znovu tetiny nohy v kalhotách, jak mizí v horní světnici. Bydlela jenom v nejhořejí místnosti, zařízené pouze malým psacím stolkem a idlemi obrácenými k Severnímu moři, telefonem a jejím dalekohledem. Při vstupu se mu vybavilo, jak tam sedávala za letních dnů i večerů a psala články, kterými tu a tam přispívala do ornitologických časopisů, a jak co chvíli zvedla hlavu a zahleděla se přes ostroh k moři a k dalekému obzoru. Znovu viděl ten ostře řezaný, počasím zhnědlý aztécký obličej s přivřenými víčky a nad ním černoedivé vlasy, staené do uzle, znovu slyel ten hlas, který byl pro něj jeden z nejkrásnějích enských hlasů na světě.

Schylovalo se k večeru a ostroh zkrálovalo měkké odpolední slunce, moře bylo jako iroké lány zvrásněné modře, na obzoru malířsky máznuté purpurem. Barvy a tvary byly zvýrazněné posledními intenzivními slunečními paprsky, take zříceniny opatství vypadaly na pozadí mořské modře neskutečně, jako zlatá fantazie, a uschlá tráva se sytě leskla jako bujná mokrá tráva. Místnost měla okna do vech světových stran, a tak provedl dalekohledem pomalou přehlídku. Na západě mohl mezi plochami rákosu a příkopy očima sledovat úzkou cestu k Lydsettu vroubenou staveními se zdmi z valounů a s holandskými títy, prejzové střechy a kulatou vě kostela sv. Ondřeje. Na severu vévodil pohledu obrovský masiv elektrárny, kostka správní budovy s nízkou střechou a za ní reaktorová hala a velká ocelová, hliníkovým plátěm krytá strojovna. O čtyři sta metrů dál trčely z moře přívodní mechanismy, které dodávají chladicí mořskou vodu pumpám a cirkulačním čerpadlům. Přeel zpátky k východnímu oknu a podíval se přes chalupy k ostrohu. Daleko na jihu byla jaktak vidět střecha chalupy Na větrníku. Přímo po jeho levici se v odpoledním slunci leskly kuličky oblázků ve zdi chalupy U mučednice a o kilometr dál k severu, usazená mezi kalifornskými borovicemi, je tuhle část pobřeí vroubily, stála bezvýrazná hranatá stavba, kterou měla pronajatou Hilary Robartsová, něco jako předměstská vilka, která se na ten ponurý ostroh vůbec nehodila a byla obrácená k pevnině, jako by rozhodně moře ignorovala. O kus dál na pevnině, z jiního okna tak tak rozeznatelná, stála Stará fara, podobající se viktoriánskému domečku pro panenku a posazená ve velké, přerostlé zahradě, je z té dálky vypadala svěe zelená a oetřovaná jako městský park.

Zazvonil telefon. Ten ostrý zvuk neslyel rád. Odjel do Larksokenu proto, aby takovémuhle vyruování unikl. Ale nebyl to telefon neočekávaný. Volal Terry Rickards, který mu oznámil, e by k němu rád zaskočil na kus řeči, jestli moc neobtěuje a jestli by Dalglieshovi vyhovovalo devět hodin. Dalgliesh nepřipadl na ádnou výmluvu, proč odmítnout. Za deset minut seel z věe a zamkl za sebou dveře. Tahle opatrnost byl malý pietní akt. Jeho teta nechávala vdycky dveře zamčené, z obavy, e by mohly do mlýna vniknout děti, spadnout ze ebříku a ublíit si. Ponechal vě temnotě a samotě a veel do stavení, aby si vybalil a udělal večeři.

Obývací pokoj s podlahou z yorského kamene, koberci a otevřeným ohnitěm byl pohodlný a nostalgicky se v něm mísilo staré a nové. Větinu kusů nábytku znal ze svých chlapeckých návtěv u dědečka a u babičky. Teta je jakoto poslední ze své generace zdědila. Jenom hudební skříň a televizor byly poměrně nové. Hudba byla pro ni důleitá a na přihrádkách leely haldy nejrůznějích desek, kterými se bude Dalgliesh moct během té čtrnáctidenní dovolené obveselovat a utěovat. A ve vedlejí kuchyni nebylo nic zbytečného, ale bylo tam vechno, co potřebovala ena, která ráda jedla, i kdy se snaila nadělat s vařením co nejméně. Strčil do grilu dvě jehněčí kotlety, připravil si hlávkový salát a chystal se vyuít těch několika hodin samoty, ne ho Rickards vyruí se svými záleitostmi.

Dodnes ho trochu překvapovalo, e si jeho teta nakonec přece jen koupila televizor. Svedly ji k té konformitě výborné přírodovědecké a historické programy a sedávala pak jako vichni ostatní pozdní konvertité, co znal, jako zajatkyně doslova při vem, co jí televize nabízela, jako by chtěla dohonit to, co zamekala? To se mu zdálo nepravděpodobné. Zapnul televizi, aby zjistil, jestli funguje. Jakási poskakující popová hvězda tam během titulků třímala kytaru a její napodobenina sexuálního zmítání byla tak groteskní, e bylo těké pochopit, jak je můe i ta nejzmámenějí mláde povaovat za erotické. Dalgliesh vypnul televizi a podíval se na olejem malovaný portrét svého pradědečka z matčiny strany, viktoriánského biskupa v taláru, ale bez mitry, jeho pae v rozevlátých batistových rukávech spočívaly sebejistě na opěradlech křesla. Měl chu říct: Tohle je hudba roku 1988, tohle jsou nai hrdinové, ta budova na ostrohu je nae architektura a já se neodvauju zastavit s vozem, abych dovezl domů děti, protoe jim bylo z dobrých důvodů vtípeno, e by je cizí člověk mohl někam odvézt a znásilnit. Byl by mohl dodat: A tam někde je několikanásobný vrah, který rád krtí eny a cpe jim do úst jejich chlupy. Ale tahle anomálie byla aspoň nezávislá na měnících se módách a jeho pradědeček by na ni dal zásadovou, ale nekompromisní odpověď. A právem. Koneckonců, copak nebyl vysvěcen na biskupa v roce 1880, v roce Jacka Rozparovače? A Hvízdal by pro něj byl pravděpodobně pochopitelnějí ne ta popová hvězda, její zmítání by ho rozhodně přesvědčilo, e lidstvo je v zajetí svého posledního záchvatu tance sv. Víta.

Rickards se dostavil na čas. Dalgliesh uslyel jeho vůz přesně v devět, a kdy otevřel dveře do noční tmy, uviděl, jak k němu míří jeho vysoká postava. Nesetkali se přes deset let, co byl Dalgliesh jmenován inspektorem metropolitní kriminálky, a byl překvapen, jak málo se Rickards změnil. Čas, manelství, přesun z Londýna ani povýení na něm nezanechaly ádné viditelné stopy. Ani dnes se jeho statná nepohledná postava, přes 180 centimetrů vysoká, nehodila k jakémukoli formálnímu oblečení. Zbrázděný, větrem olehaný obličej by se se svým výrazem neohroenosti, na kterou je spolehnutí, vyjímal mnohem líp nad námořnickým trikem, pokud mono s vetkanými iniciálami Královské námořní záchranné sluby na prsou. Z profilu působil ten obličej s dlouhým, poněkud zahnutým nosem a s mohutným obočím impozantně. Při pohledu z en face člověk zjistil, e je nos poněkud moc iroký a u kořene rozpláclý a e ty temné oči, které v okamicích, kdy je Rickards vzruený, mají divoký, takřka manický lesk, jsou v klidu rybníčky udivené neúnavnosti. Dalgliesh ho pokládal za typ policisty, který se nevyskytuje u tak často jako dřív, ale není jetě zas tak vzácný, za svědomitého, nepodplatitelného detektiva s omezenou představivostí a jen o něco větí inteligencí, který nemá za to, e by se patnost světa měla omlouvat jen proto, e se často nedá nijak vysvětlit a e ti, co se jí dopoutějí, jsou neastníci.

Rozhlédl se po obývacím pokoji s dlouhou stěnou knih, s praskajícím ohněm iveným dřevem, s tím olejem viktoriánského preláta nad krbem, jako by usiloval vtisknout si kadý ten předmět do paměti, pak usedl do křesla, natáhl dlouhé nohy a spokojeně zachrochtal. Dalgliesh si vzpomněl, e vdycky pil pivo. Teď se spokojil s whisky, ale prohlásil, e by snesl nejdřív kávu. Tak aspoň jeden zvyk změnil. Je mi líto, řekl, e se nesejdete s mou enou Susií, co jste tady, pane Dalglieshi. Čekáme za několik týdnů první dítě a moje ena odjela ke své matce do Yorku. Mojí tchyni se nezamlouvala představa, e je v Norfolku, kde se potlouká Hvízdal, a já jsem tolik hodin v práci.

Řekl to s jakousi rozpačitou obřadností, jako by byl hostitelem on, a nikoliv Dalgliesh a jako by omlouval nečekanou nepřítomnost hostitelky. A dodal: Nejspí je to přirozené, e si jediná dcera přeje být v takovéhle době s maminkou, zvlá kdy čeká první dítě.

Dalglieshova ena si tenkrát nepřála být u maminky, přála si být s ním a přála si to tak straně, e dodatečně zauvaoval, jestli to nebyla nějaká předtucha. Na to si vzpomínal, i kdy si u nedokázal vybavit její obličej. Jeho vzpomínky na ni, které se celá léta snail  připadal si jako někdo, kdo zrazuje své hoře i jejich lásku  rázně potlačit, protoe se ta bolest zdála nesnesitelná, nahradil postupem času chlapecký romantický sen o jemnosti a kráse, který v něm utkvíval navzdory zubu času. Dodnes si ivě vybavoval obličejíček svého novorozeného syna a někdy ve svých snech viděl ten jeho bílý, čistý výraz sladké vědoucí spokojenosti, jako by za ten krátký okamik svého ivota viděl a poznal vechno, co se dá, jako by to poznal a zavrhl to. Dalgliesh si říkal, e je ten poslední, od koho se dá logicky očekávat, e bude dávat někomu rady v otázkách těhotenství nebo ho bude upokojovat, a vycítil, e Rickardsův zármutek nad nepřítomností jeho eny sahá hlouběji, ne kam jde stesk po její společnosti. Pronesl obvyklé dotazy ohledně jejího zdraví a unikl do kuchyně uvařit kávu.

A u ten záhadný duch, co v něm pustil na svobodu vere, bylo cokoliv, otevřel ho dalím lidským radostem, lásce. Nebo to bylo naopak? Pustily vere na svobodu lásku? Zdálo se, e láska dokonce ovlivnila jeho zaměstnání. Mlel kávu a dumal nad těmi malými záhadami ivota. Dokud tady nebyla poezie, připadalo mu jeho zaměstnání nejenom otravné, ale občas i odporné. Dnes je tak astný, e můe Rickardse pustit do své samoty a dělat mu ozvučnici. Tahle jeho nová blahovolnost a tolerance ho troku vyváděly z konceptu. Úspěné sebeovládání je pro charakter bezpochyby lepí ne neúspěné, ale kdy je ho příli, mohlo by Dalglieshe zbavit ostří. A kdy za pět minut přinesl dva pucláčky a usadil se znovu v křesle, dokázal vychutnávat kontrast mezi Rickardsovými starostmi s psychotickým zločincem a mírem mlýna. Oheň ivený dřevem, je u přestalo praskat, se ustálil v příjemný ár a vítr, který se na ostrohu jen zřídkakdy zklidnil, svitěl v nepohybujících se, do výe trčících lopatkách mlýna jako nějaký tie eptající duch. Dalgliesh byl rád, e to není jeho starost, chytat Hvízdala. Sériové vrady se ze vech případů zabití řeí nejzoufaleji, nejobtíněji a nejbezradněji, vyetřování se vede pod tlakem hlasitého poadování veřejnosti, aby u byl ten neznámý hrůzný bídník chycen a navdycky znekodněn. Ale tohle není jeho případ. Můe o něm debatovat s nezúčastněností člověka, který má o něj profesionální zájem, ale ádnou zodpovědnost. A dovedl si představit, co Rickards potřebuje. Nikoliv radu  zná své řemeslo  ale někoho, komu můe důvěřovat, někoho, kdo má stejný jazyk, ale kdo pak odejde a nezůstane jako věčná připomínka jeho nejistoty, chlapa od fochu, před kterým můe bez obav nahlas myslet. Má svůj tým a je příli korektní, ne aby se s jeho členy nepodělil o své mylenky. Ale je to i člověk, který potřebuje vyslovit své teorie a tady je můe předestřít; rozvádět, zamítat a zkoumat bez nepříjemného podezření, e si jeho podřízený, který ho s obličejem pečlivě bezvýrazným uctivě poslouchá, mysli: Ach proboha, co to ten starej básní. Nebo: Starej začíná bejt podivín.

Nepouíváme Holmese, řekl Rickards. Metropolitní prohlásila, e zařízení je v současné době plně vytíené, a kromě toho máme vlastní počítač. Ne e bychom měli moc dat, kterými bychom ho mohli nakrmit. Tisk a veřejnost o Holmesovi samozřejmě vědí. Slyím to na kadé tiskovce: ,Pouíváte ten speciální počítač ministerstva vnitra, ten, co byl pojmenován po Sherlocku Holmesovi? ,Ne, odpovídám, ,pouíváme vlastní. Nevyslovená otázka: ,Tak proč jste ho k čertu jetě nechytili? Myslí si, e stačí vloit do počítače data a vypadne vám identikit toho maníka i s otisky prstů, číslem límce a druhem pop music, který má v oblibě.

Ano, odpověděl Dalgliesh, dneska se tak topíme ve vědeckých divech, e nás troku znepokojí, kdy zjistíme, e technika dokáe vechno kromě toho, co od ní chceme.

Zatím tady byly čtyři enské a Valerie Mitchellová nebude poslední, jestli ho brzy nechytíme. Začal před patnácti měsíci. První obě byla nalezena krátce po půlnoci v přístřeku na konci promenády v Easthavenu. Byla to náhodou místní kurva, i kdy to on nemusel vědět nebo mu to mohlo být jedno. Ne udeřil znovu, uplynulo osm měsíců. Ne udeřil úspěně, jak by asi řek on. Tentokrát to byla třicetiletá učitelka, která jela na kole domů do Hunstantonu a v osamělém úseku cesty píchla. Pak přila dalí pauza, přesně po půl roce dostal barmanku z Ipswiche, která byla na návtěvě u babičky a byla tak hloupá, e čekala sama na noční autobus. Kdy přijel, na zastávce nikdo nebyl. Vystoupili dva místní mladíci. Měli značně nakoupíno, take nebyli zrovna ve stavu, kdy by si něčeho moc vímali, ale neviděli a neslyeli nic, jenom něco, co popsali jakoto jakési zasmuilé hvízdání, které se ozývalo z hloubi lesa.

Napil se kávy, pak pokračoval: Máme od cvokaře jeho charakteristiku. Nevím, proč se namáhal. To jsem moh napsat i já. Říká nám, abychom hledali samotáře, pravděpodobně z naruené rodiny, který měl moná dominantní matku, nesbliuje se snadno s lidma, zvlá s enskýma, je moná impotentní, není enatý nebo je rozvedený či se enou neije a chová zá a nenávist k druhému pohlaví. Inu, jistěe od něj nečekáme, e je to úspěný, astně enatý bankovní ředitel se čtyřmi rozkonými dětmi, které mají před maturitou nebo jak se tomu dneska říká. Tyhle sériové vrady jsou k zoufání. ádný motiv  aspoň ne takový, aby ho člověk se zdravým rozumem pochopil  a můe pocházet odkudkoliv, z Norwiche, Ipswiche, dokonce z Londýna. Mít za to, e pracuje ve svém kraji, je nebezpečné. Ale vypadá to tak. Zřejmě se tady vyzná. A zdá se, e má vdycky stejný modus operandi. Vybere si křiovatku silnic, zaveze vůz nebo dodávku na stranu jedné silnice, přejde křiovatku a tam čeká. Pak svou obě odtáhne do křoví nebo pod stromy, zabije ji, vrátí se na druhou stranu k vozu a uprchne. U těch třech posledních vrad to byla zřejmě čirá náhoda, e mu přila do cesty příhodná obě.

Dalgliesh cítil, e je čas, aby něčím přispěl k jeho dohadům, a tak řekl: Jestlie si své oběti nevybírá a nesleduje je, co v posledních třech případech zřejmě neudělal, tak by měl normálně být připraven na dlouhé čekání. To naznačuje, e vychází ven po setmění pravidelně, e je to noční dělník, nebo chytá krtky, nebo je to myslivec, hajný, něco takového. A chodí připravený. Číhá, a bude moct zabít rychle.

Já se na to dívám taky tak, odpověděl Rickards. Zatím čtyři oběti, z toho tři náhodné, ale nejspí se tu na číhané potloukal tři roky nebo tak. Mohlo to přispívat k jeho vzruení. ,Dneska bych moná moh udeřit, dneska bych moh mít tístko. A na mou duchu. e to tístko začíná mít. Za posledních est neděl dvě oběti.

A co ta jeho firemní značka, to hvízdání?

To slyeli tři lidi, kteří přili na místo činu po vradě v Easthavenu brzy. Jeden slyel jenom někoho hvízdat, druhý řek, e to znělo jako kostelní píseň, a třetí, to byla jedna zboná ena, prohlauje, e ji přesně rozpoznala, e to byla píseň ,Ji se večer sklání. To jsme uchovali v tajnosti. Mohlo by nám to pomoct, a se nám přihlásí obvyklá hrstka cvoků, co budou prohlaovat, e jsou Hvízdal. Ale e opravdu hvízdá, o tom se zřejmě nedá moc pochybovat.

Ji se večer sklání, tma se snesla ní, na nebeské báni, svítí hvězdy ji, odpověděl Dalgliesh: To je píseň z nedělní koly, podle mě ne zrovna chorál, abych tak řek.

Vzpomínal si na ni z dětství, byla to ponurá, nevýrazná melodie, kterou jako desetiletý dokázal vyukat na klavíru v salónu. Uvaoval, jestli ji jetě někdo zpívá. Slečna Barnettová si ji za dlouhých zimních tmavých odpolední vybírala s oblibou, ne rozpustila nedělní kolu, kdy se světlo venku vytrácelo a malý Adam Dalgliesh se u začínal bát těch posledních dvaceti metrů cesty domů k místu, kde se cesta k faře točila a kde křoví bylo hustí. Noc se od bílého dne liila pachem, zvuky. Obyčejné věci dostávaly jiné tvary, noci vládla cizí, hrozivějí mocnost. Těch dvacet metrů po chřustajícím těrku, kdy byla světla domu na chvíli zakrytá, pro něj byla kadotýdenní hrůza. Jakmile proel vrátky na příjezdovou cestu, přidal do kroku, ale jen trochu, protoe ta mocnost, která vládne noci, dokáe vyčenichat strach jako psi vyčenichají hrůzu. Jeho matka, jak věděl, by nikdy nechtěla, aby ty metry musel přejít sám, kdyby byla věděla, e trpí tak atavistickým strachem, jene to nevěděla a on by byl radi umřel, ne by jí to prozradil. A jeho otec? Otec by byl čekal, e bude statečný, byl by mu řekl, e Bůh je Bohem temnoty stejně jako Bohem světla. Bylo tu koneckonců tucet vhodných textů, je by mohl citovat. ádná tma pro Tebe není temná. Noc jako den svítí. Ale pro citlivého desetiletého chlapce temná je. Jedna z těch osamělých cest ho poprvé dovedla k představě, k pravdě, kterou člověk vlastně zjistí a teprve jako dospělý, e právě ti, co nás nejvíc milují, nám připravují největí bolest. Take hledáte někoho zdejího, řekl, samotáře, někoho, kdo má noční zaměstnání, kdo jezdí osobním vozem nebo dodávkou a zná Náboné písně staré i nové. To by vám to mělo usnadnit.

Vy myslíte, e by mělo? odpověděl Rickards.

Minutu seděl a mlčel, pak řekl: Myslím, e bych se teď rád napil trochu whisky, pane Dalglieshi, jestli nemáte nic proti tomu.

Kdy konečně odcházel, bylo po půlnoci. Dalgliesh s ním vyel k vozu. Rickards se podíval přes ostroh a řekl: Tam někde je, číhá a čeká. Pokud nespím, neexistuje takřka okamik, abych na něj nemyslel, nepředstavoval si, jak vypadá, kde je, co si myslí. Susiina matka má pravdu. V poslední době jsem se jí moc věnovat nemoh. Jakmile ho chytíme, tak bude po vem. Konec. A půjdeme dál. On ne, ale my jo. A na konci budem vědět vechno, nebo si aspoň myslet, e víme vechno. Kde, kdy, kdo, jak? Třeba budeme dokonce vědět, proč, kdy budeme mít těstí. A přesto nebudem v podstatě vědět nic. Ach toho zla, které se nemusí vysvětlovat, kterému se nemusí porozumět a s kterým se nemusí udělat ani tohle, jenom mu učinit přítr. Angaovanost, ale bez zodpovědnosti. Bez zodpovědnosti za to, co udělal, nebo za to, co se s ním stane pak. To je věc soudce a poroty. Člověk je angaovaný a přesto není angaovaný. Je to tohle, co vás na tom zaměstnání vábí, pane Dalglieshi?

To nebyla otázka, jakou by Dalgliesh očekával, ani od přítele ne, a Rickards jeho přítel nebyl. A tak řekl: Můe někdo z nás tuhle otázku zodpovědět?

Pamatujete se, proč jsem odeel od Metropolitní, pane Dalglieshi?

Kvůli těm dvěma případům korupce? Ano, pamatuju.

A vy jste zůstal. Nelíbilo se vám to o nic víc ne mně. Ruce jste si nepopinil. Ale zůstal jste. Byl jste nad věcí, e? Jenom vás to zajímalo.

Kdy se lidi, o kterých si myslíte, e je znáte, odpověděl Dalgliesh, chovají jinak, ne jak byste řek, e odpovídá jejich povaze, tak je to vdycky zajímavé.

Rickards z Londýna utekl. Hledat co? Dalgliesh uvaoval. Kvůli nějakému romantickému snu o venkovském klidu, o Anglii, která u neexistuje, o jemnějích metodách policejní práce, o naprosté počestnosti? Uvaoval, jestli to tady nael.

DRUHÝ DÍL

čtvrtek 22. září a pátek 23. září

11

Bylo sedm a deset minut, ale výčep v hospodě U vévody Clarence byl u zakouřený, rámus čím dál větí a u pultu u stál skoro metr iroký zástup. Kristině Baldwinové, páté Hvízdalové oběti, zbývalo do konce ivota přesně dvacet minut. Seděla na lavici u zdi, upíjela ze skleničky polosladkého ery, druhé za ten večer, úmyslně pomalu, protoe věděla, e se Colin třese, aby mohl objednat dalí rundu. Zachytila Normanův pohled, zvedla levé zápěstí, podívala se na hodinky a kývla významně hlavou. U to přetáhli o deset minut a on to věděl. Měli dojednáno, e si dají s Colinem a s Yvonnou před večeři skleničku, a u před odchodem z domova si stanovili, jak dlouho tam zůstanou a kolik toho vypijou. Ta dohoda byla pro jejich devítiměsíční manelství, které nebylo zaloeno ani tak na společných zájmech jako spí na řadě pečlivě projednaných ústupků, typická. Ten večer byla řada na ní, aby ustoupila, ale její souhlas, e pobude hodinku v hospodě s Colinem a Yvonnou, neel tak daleko, aby předstírala, e je jejich společností nějak zvlá nadená.

Neměla Colina ráda od prvního setkání: jejich vztah určil obvyklý antagonismus novopečené snoubenky ke kumpánovi, s kterým chodil její nastávající pít, a spoluákovi s nevalnou pověstí. Colin jim byl na svatbě za svědka  téhle kapitulaci předcházelo před sňatkem nepříjemné dohadování  a zhostil se svých povinností se směsicí neschopnosti, vulgárnosti i neuctivosti, která jí, jak občas s oblibou Normanovi zopakovala, pokazila vzpomínku na její velký den. Bylo pro něj typické, e si vybral právě tuhle hospodu. Sám pámbů ví, e je to pěkný zapadák. Ale mohla si být jistá aspoň jedním: není to podnik, kde by hrozilo nebezpečí, e se setká s někým z elektrárny nebo aspoň ne s někým, na kom jí záleí. U vévody Clarence se jí vechno protivilo, ty hrubé krablavé potahy, které jí odíraly nohy, ten umělý samet, kterým jsou potaeny stěny, ty koíky s břečanem a s napíchanými umělými květinami nad výčepem i ten řvavý koberec. Před dvaceti lety to byla útulná viktoriánská krčma, kam kromě tamgastů zavítal málokdo, kde v zimě hořel v krbu oheň a kde na zčernalých trámech visely vyblýskané koňské postroje. Zasmuilý hospodský pokládal za svou povinnost odrazovat cizí lidi a pouíval k tomu účelu úctyhodnou výzbroj sestávající z nemluvnosti, nevlídných pohledů, teplého piva a patné obsluhy. Ale v edesátých letech stará hospoda vyhořela a nahradil ji výnosnějí, průbojnějí podnik. Ze staré budovy nezbylo nic a dlouhý přístavek k výčepu, který byl povýen na hodovní síň, skýtal nenáročný prostor pro svatby a místní selosti; po ostatní večery se tam podávala nevynalézavá jídla z garnátů nebo polívka, stejk a kuře či zmrzlinový pohár s ovocem.

No, aspoň e si dupla, pokud jde o večeři. Mají svůj měsíční rozpočet rozvrený do poslední libry, a jestli si Norman myslí, e ona bude jíst tu předraenou lichtu, kdy je doma v lednici čeká dobrá studená večeře a v televizi sluný program, tak a to pustí z hlavy. Vědí, co lepího podniknout s penězi, ne tady sedět a pít s Colinem a jeho nejnovějí dorotou, která roztáhla nohy u před polovinou Norwiche, jestli má člověk věřit tomu, co se povídá. Platí splátky za nábytek v obývacím pokoji a za vůz, o splátkách na barák ani nemluvě. Znovu se pokusila zachytit Normanův pohled, ale on věnoval tvrdoíjně pozornost té děvce Yvonně. A zdálo se, e celkem úspěně. Colin Lomas se k ní nakláněl s napůl posměným, napůl vyzývavým výrazem v drzých, melasově hnědých očích. Myslí si, e kadá enská hned omdlí blaeností, kdy na ni kývne:

Uklidněte se, miláčku. Vá starej se baví. Jsi na řadě, Norme.

Ignorovala ho a řekla Normanovi: Hele, je čas jít. Dohodli jsme se, e v sedm vypadnem.

Ale no tak, Kristýnko, dejte svýmu chlapečkovi chvíli pokoj. Jetě jednu rundu.

Norman, nedívaje se jí do očí, se zeptal: Co si dáte, Yvonno, jetě jednou to samý? Polosladký ery?

Přejděme na tvrdej, řekl Colin. Dám si Jeníka Chodce.

To udělal schválně. Kristina věděla, e whisky nerad. A tak řekla: Hele, já u mám toho pitomýho lokálu po krk. Rozbolela mě z toho randálu hlava.

e vás rozbolela hlava? Je devět měsíců vdaná a u začíná s bolením hlavy. Tak to nemá proč spěchat domů, Norme.

Yvetta se zahihňala.

Kristina s planoucím obličejem odpověděla: Byl jste odjakiva vulgární, Coline Lomasi, ale teď u nejste ani vtipnej. Dělejte si, co chcete, vy tři. Já jedu domů. Dej mi klíč od vozu.

Colin se opřel dozadu a usmál se. Slyels, co řekla tady tvoje panička. Chce klíče od vozu.

Norman se zakaboněným obličejem vytáhl beze slova z kapsy klíče a pooupl je po stole k ní. Kristina je sebrala, odstrčila stůl, protáhla se kolem Yvonne a rozběhla se ke dveřím. Div se nerozbrečela vztekem. Trvalo jí celou minutu, ne odemkla vůz, a pak zůstala sedět za volantem, celá se třásla a čekala, a se jí uklidní ruce natolik, aby dokázala otočit klíčkem od zapalování. Slyela matčin hlas ten den, kdy jí oznámila své zasnoubení: No, je ti dvaatřicet, a jestli chce takovýhohle, tak nejspí ví, co chce. Ale nikdy z něj nic neudělá. Je to hotová třtina, jestli chce co vědět. Ale Kristina si myslela, e z něj přece jen něco udělá, a ta půlka dvojdomku za Norwichem byla výsledkem devítiměsíční tvrdé práce a úsilí. Přítí rok má být v pojiovně povýen. Ona bude moct nechat svého místa sekretářky v oddělení lékařské fyziky v larksokenské elektrárně a počít první ze dvou dětí, které si naplánovala. To jí bude třicet čtyři. Kadý ví, e se nemá čekat moc dlouho.

Řidičák si udělala teprve jako vdaná a tohle byl první případ, kdy jela v noci bez doprovodu. Jela pomalu a opatrně, upírajíc úzkostlivě pohled před sebe, astná, e cestu domů zná. Uvaovala, co udělá Norman, a uvidí, e vůz zmizel. Takřka zaručeně čeká, e ji najde sedět ve voze, natvanou, ale ochotnou nechat se domů dovézt. Takhle se bude muset spolehnout, e ho Colin doveze, jene Colin nebude moc nadený, e si má zajet. A jestli si mysli, e pozve Colina a Yvonne na drink, a přijedou, tak bude koukat. Pomylení na Normanovo zklamání, a zjistí, e mu ujela, ji troku rozveselilo a tak lápla na plyn, touíc, aby ji od těch tří dělila co největí vzdálenost a aby u byla v bezpečí domova. Ale vůz sebou najednou zacukal a motor zhasl. Zřejmě jela nepozorněji, ne si myslela, protoe najednou zjistila, e je v protisměru. Bylo to nepříhodné místo k uváznutí  ten osamělý úsek venkovské cesty s řídkým pruhem stromů z kadé strany a úplně oputěný. A pak si vzpomněla; Norman něco říkal, e musí na zpáteční cestě z hospody koupit benzín, e se rozhodně musí stavit u pumpy s celonoční slubou. Bylo to hloupé, vyjet nádr takřka do poslední kapky, ale právě před třemi dny se pohádali, kdo je na řadě, aby zajel k pumpě a koupil benzín. Vekerý její vztek a patná nálada se vrátily. Chvíli seděla, buíc bezmocně rukama do volantu, a zoufale otáčela klíčem od zapalování, aby přinutila motor nastartovat. Ale ádná reakce. A pak začalo podrádění ustupovat prvním krůpějím strachu. Silnice byla oputěná, a i kdyby kolem ni. jel a zastavil nějaký motorista, jak si můe být jistá, e to není nějaký únosce,.násilník nebo dokonce Hvízdal? Vdy právě letos dolo k té strané vradě na A3. Dneska se nedá nikomu věřit. A těko můe nechat vůz tam, kde je, kdy takhle trčí do cesty. Snaila se rozpomenout, kdy míjela naposledy nějaké stavení, sloupek s tísňovým voláním, telefonní budku, ale měla dojem, e jela nejmíň deset minut úplně oputěnou krajinou. I kdyby vystoupila z vozu, z toho pochybného útočitě, nemá ponětí, kterým směrem by se měla vydat hledat pomoc. Najednou se v ní rozlila vlna panického strachu, který jí připadal jako náhlá nevolnost, a musela se bránit nutkání vyskočit z vozu a schovat se mezi stromy. Ale co by jí to pomohlo? Můe číhat i tam.

A pak jako zázrakem uslyela něčí kroky, a kdy se ohlédla, viděla, e se k ní blíí jakási enská. Měla kalhoty a trenčkot a pod přiléhavým baretem hřívu světlých vlasů. Vedle ní klusal na vodítku malý, hladkosrstý pejsek. Vekeré Kristininy obavy rázem zmizely. Tady je někdo, kdo jí pomůe odstrčit vůz ke straně, kdo bude vědět, kterým směrem je nejblií stavení, kdo jí bude při chůzi dělat společnici. Ani se nenamáhala zabouchnout dvířka vozu a s radostným výkřikem a s úsměvem se rozběhla vstříc své hrůzné smrti.

12

Večeře byla výborná a víno Château Potensac 78 zajímavá volba k hlavnímu chodu. Přestoe Dalgliesh znal pověst Alice Mairové jakoto autorky receptů, nikdy nečetl ádnou její knihu a neměl představu, ke které kulinářské kole patří, paklie k nějaké patří. Příli se neobával, e mu bude předloen obyčejný umělecký výtvor plovoucí v rybníku omáčky a doprovázený jednou nebo dvěma nedovařenými mrkvičkami a mange-tout elegantně uspořádanými na malém talířku, ale v divokých kachnách, které nakrájel Alex Mair, byly rozpoznatelné kachny, pikantní omáčka, kterou neznal, spí podtrhovala chu ptáků, místo aby ji přebíjela, a malé kopečky vodnice se smetanou a pastiňák příjemně doplňovaly zelený hráek. Pak přiel pomerančový erbet a po něm sýr a ovoce. Bylo to konvenční menu, ale menu, které, jak cítil, mělo spí potěit hosty ne prokázat kuchařčinu vynalézavost.

Očekávaný čtvrtý host Miles Lessingham se z jakéhosi důvodu nedostavil, ale Alice Mairová nepřearanovala stůl a neobsazená idle a prázdná vinná sklenička nepříjemně připomínaly Bankova ducha. Dalglieshovi bylo přiděleno místo vedle Hilary Robartsové. Ten portrét, říkal si, na něj musel zřejmě zapůsobit víc, ne si uvědomil, kdy dokáe natolik ovlivnit jeho reakci na ivý originál. Bylo to poprvé, kdy se seli, i kdy on věděl o její existenci stejně jako o celé té hrstce lidí, kteří bydleli, jak říkávali lydsetttí venkované, za humny. Ale bylo troku divné, e je to jejich první setkání. Její červený golf vdával na ostrohu často, a kdy se díval z horního poschodí mlýna, mnohdy spočinul zrakem na její chalupě. Teď, kdy byl poprvé v její fyzické blízkosti, zjioval, e je mu zatěko odtrhnout od ní oči, jako by to ivé tělo a ten portrét splývaly v jeho paměti do podoby jak působivé, tak znepokojivé. Byl to krásný obličej, obličej modelky, jak si řekl, s vystupujícími lícními kostmi, dlouhým, mírně klenutým nosem, irokými plnými rty a tmavýma zlostnýma očima posazenýma hluboko pod husté obočí. Nakadeřené nepoddajné vlasy staené dozadu dvěma hřebeny jí padaly a na ramena. Dovedl si představit, jak sedí modelem, vlhká ústa pootevřená, s vystrčeným bokem, a hledí do aparátu s tím zřejmě povinným výrazem arogantní otrávenosti. Kdy se naklonila dopředu, aby si utrhla z hroznu dalí zrnko a takřka si ho hodila do úst, viděl, e má tmavé čelo pokropené nepříli zřetelnými pihami a e se jí nad vykrojeným horním rtem lesknou chloupky.

Po druhém boku hostitelky seděla Meg Dennisonová, která jemně, ale bez okolků trhala prsty s růovými konečky kuličky hroznů. Smyslná krása Hilary Robartsové podtrhovala naprosto odliný vzhled Meg Dennisonové, která měla starodávný, pečlivě pěstovaný, ale neprovokativně hezký obličej, připomínající fotografie z konce let třicátých. Kontrast mezi nimi jetě zdůrazňovalo jejich oblečení. Hilary měla na sobě volné aty z indické bavlny, pestré, se třemi horními knoflíky rozepnutými, Meg Dennisonová byla v dlouhé černé sukni a modré hedvábné blůzce se vzorečkem a s maličkou u krku. Ale nejelegantnějí byla jejich hostitelka. Dlouhé splývavé aty z jemné tmavohnědé vlny a těký stříbrný a jantarový náhrdelník skrývaly její hranatost a podtrhovaly výraznost a pravidelnost jejích pevných rysů. Roztomilost Meg Dennisonové se vedle ní scvrkávala takřka ve fádnost a syté barvy bavlny Hilary Robartsové se zdály laciné.

Místnost, ve které večeřeli, musela být, jak si pomyslel, součástí původního stavení. Na kouřem zčernalých trámech visívala slanina a svazky usuených bylin Agnes Poleyové. V hrnci zavěeném nad obrovským ohnitěm vařívala pro rodinu jídlo a moná e na konci slyela v jeho hučících plamenech praskot otepí při stralivé mučednické smrti, která ji očekávala. Za vysokým oknem pochodovaly kdysi přilbice vojáků. Ale vzpomínka na minulost se odráela jenom ve jménu stavení. Oválný jídelní stůl a idle byly moderní stejně jako wedgewoodský servis i elegantní skleničky. Salón, kde si před večeří vypili ery, na Dalglieshe působil dojmem, e z něj majitelka schválně vypudila minulost. Nebylo tam nic, co by ruilo její nezbytné soukromí, nic z rodinné historie v podobě fotografií nebo portrétů, nic ze zalého dědictví, čemu by bylo z nostalgie, sentimentality nebo rodinné piety poskytnuto místo, ádné staroitnosti nasbírané v průběhu let. I těch pár obrazů, z nich tři rozpoznatelně od Johna Pipera, bylo moderních. Nábytek byl drahý, pohodlný, hezkých tvarů, příli elegantní a prostý, ne aby se tam urálivě nehodil. Ale srdce stavení tam nebylo. To bylo ve velké, teplem vonící, přívětivé kuchyni.

Poslouchal předtím rozhovor jen na půl ucha, ale teď se nutil chovat se jako přizpůsobivějí host. Mluvilo se jen tak veobecně, obličeje ozářené svíčkami se skláněly nad stolem a ruce, loupající ovoce nebo pohrávající si se skleničkou, se od sebe liily stejně jako obličeje: silné, ale elegantní ruce s krátkými nehty Alice Mairové, dlouhé, uzlovité prsty Hilary Robartsové, útlé, od domácích prací poněkud zarudlé prsty s růovými konečky Meg Dennisonové. Alex Mair právě říkal: Dobrá, vezměme si jedno moderní dilema. Víme, e můem pouít lidskou tkáň z potracených plodů k léčbě Parkinsonovy nemoci a pravděpodobně i nemoci Alzheimerovy.

Nejspí byste řekli, e je to eticky přijatelné, paklie ten potrat byl přirozený nebo legální, ale ne kdyby byl vyvolán proto, abychom tu tkáň získali. Dá se ovem namítnout, e ena má právo pouít toho, co její tělo vyprodukuje. Jestlie má někoho obzvlá ráda a ten někdo má Alzheimerovu nemoc a ona mu chce pomoct tím, e zplodí embryo, kdo má právo jí v tom bránit? Embryo nebo dítě.

Pozoruju, odpověděla Hilary Robartsová, e předpokládáte, e ten pacient, kterému se má pomoct, je muského rodu. Zřejmě by povaoval za své právo pouít k tomuto účelu enské tělo stejně jako kterékoli jiné. Ale proč by proboha měl? Nedovedu si představit, e by ena, která u někdy měla potrat, byla ochotná prodělat ho jetě jednou, jen aby zbavila obtíí nějakého mue.

Vyřkla ta slova nesmírně trpce. Nastala pauza, po ní Mair klidně odpověděl: Alzheimerova nemoc nejsou jen nějaké obtíe. Ale nepřimlouvám se za to. V kadém případě by to podle stávajících zákonů bylo protiprávní.

A to by vám vadilo?

Podíval se do jejích zlostných očí. Samozřejmě. Natěstí to není rozhodnutí, které bych kdy musel já dělat. Ale nemluvíme o zákonnosti, mluvíme o morálce.

Je v tom nějaký rozdíl? zeptala se jeho sestra.

To je ta otázka, e? Je, Adame?

Poprvé oslovil Dalglieshe jeho křestním jménem. Dalgliesh odpověděl: Pokládáte za samozřejmé, e existuje absolutní morálka nezávislá na čase i na okolnostech.

Vy byste to nepředpokládal?

Ano, asi předpokládal, ale nejsem filozof, zabývající se morálkou.

Paní Dennisonová zvedla od talíře poněkud zardělý obličej a řekla: Výmluva, e hřích je ospravedlněn, paklie k němu dolo proto, aby to prospělo někomu, koho milujem, je vdycky podezřelá. Můem si to myslet, ale obyčejně to prospěje nám. Můu se děsit mylenky, e se budu muset starat o někoho, kdo trpí Alzheimerovou nemocí. Kdy se přimlouváme za euthanasii, je to proto, e chcem někoho zbavit bolesti nebo docílit, abychom se na to nemuseli se zármutkem dívat? Počít dítě jen proto, abychom ho zabili a pouili jeho tkáně, je straně odporná představa.

Mohl bych namítnout, řekl Alex Mair, e to, co zabíjíte, není dítě a e odpornost něčeho není důkaz, e je to nemorální.

A není? řekl Dalgliesh, nevypovídá přirozený odpor paní Dennisonové něco o morálnosti toho činu?

Vděčně se na něj pousmála a pokračovala: A není to pouití plodu zvlá nebezpečné? Mohlo by vést k tomu, e by chudí tohoto světa úmyslně počínali děti a prodávali embrya, aby pomáhali bohatým. Myslím, e u existuje černý trh s lidskými orgány. Myslíte, e se stane, aby multimilionář, který potřebuje transplantaci srdce a plic, ty orgány nesehnal?

Alex Mair se usmál: Doufám, e netvrdíte, e bychom měli schválně potlačovat poznání nebo odmítat vědecký pokrok jen proto, e se objevy dají zneuít. Paklie se zneuívají, ádejte, aby proti tomu byly vydané zákony.

Ale vy to říkáte, namítla Meg, jako by to bylo tak snadné. Paklie by stačilo vydávat proti společenskému zlu jenom zákony, byl by například tady pan Dalgliesh bez práce.

Snadné to není, ale pokusit se o to musíme. Právě v tom je přece podstata lidství  pouívat při rozhodování své inteligence.

Alice Mairová vstala od stolu a řekla: No, teď je čas rozhodnout o něčem, co patří do jiné sféry. Kdo z vás by chtěl kávu a jakou? Na dvoře je stolek a idle. Říkala jsem si, e bychom si tam mohli rozsvítit a vypít si kávu venku.

Proli do salónu a Alice Mairová otevřela balkónové dveře, které vedly na patio. Okamitě je zaplavilo ponuré hřmění moře, které vládlo místností jako nějaká neodolatelná vibrující síla. Jakmile vak vyli na chladný vzduch, hluk jako by se paradoxně ztlumil a moře se proměnilo v pouhý vzdálený hukot. Patio bylo od silnice oddělené vysokou valounovou zdí, která se na jihovýchodě obloukovitě sniovala a asi na pouhý metr, take nic nebránilo výhledu přes ostroh k moři.

Alex Mair přinesl za několik minut ven podnos s kávou a malá společnost se álky v ruce se začala bezcílně potulovat mezi terakotovými nádobami jako cizí lidé, kteří si nechtějí být vzájemně představeni nebo jako herci v jevitní dekoraci, pohrouení do sebe, přemýlející o svém textu a čekající, a začne zkouka.

Byli bez kabátů a ukázalo se, e teplo noci je iluzorní. Otočili se, jako by se společně dohodli, e se vrátí do stavení, kdy vtom se přes jiní svah silnice mihla světla rychle jedoucího vozu. Vůz se přiblíil a začal zpomalovat.

To je Lessinghamův porsche, poznamenal Mair.

Nikdo nepromluvil. Mlčky pozorovali, jak vůz rychle zahýbá ze silnice a prudce brzdí na trávě. Shlukli se do polokruhu, s Alexem kousek před sebou, jako by se přizpůsobovali nějakému předem domluvenému obřadu, jako by byli nějaký oficiální uvítací výbor, který se vak připravuje spí na nějaký malér, ne e by očekával od blíícího se hosta radostnou zprávu. Dalgliesh si uvědomoval rostoucí napětí: slabé individuální záchvěvy úzkosti, vibrující v klidném vzduchu s příchutí moře a spojující se a zaměřující se na dvířka vozu a na vysokou postavu, která se vyhrabala ze sedadla pro řidiče, lehce přeskočila nízkou kamennou zídku a vydala se rázně přes dvůr k nim. Lessingham pominul Maira a zamířil přímo k Alici. Vzal ji za ruku a jemně ji políbil; bylo to divadelní gesto, které ji, jak Dalgliesh vycítil, překvapilo a kterému ostatní přihlíeli s nepřirozeně kritickou pozorností. Pak jemně řekl: Omlouvám se, Alice. Jdu na večeři pozdě, já vím, ale na drink doufám ne. A sám pámbů ví, e ho potřebuju.

Kde jste vězel? Čekali jsme s večeří čtyřicet minut. Tu samozřejmou otázku, v ní byl tón rozmrzelé manelky, poloila Hilary Robartsová.

Lessingham, nespoutěje oči z Alice, řekl: Celých posledních dvacet minut uvauju, jak na tu otázku nejlíp odpovědět. Je tu celá řada zajímavých dramatických moností. Moh bych říct, e jsem pomáhal policii v jejím pátrání. Nebo e jsem se zapletl do vrady. Nebo e dolo k malé nepříjemnosti na silnici. Po pravdě řečeno to byly vechny tyhle tři věci. Hvízdal znovu vradil. A já jsem nael mrtvolu.

Hilary Robartsová se ostře zeptala: Co chcete říct tím ,nael? Kde?

Lessingham ji i tentokrát ignoroval a řekl Alici Mairové: Moh bych dostat ten drink? Pak vám vypovím vechny ty krvavé podrobnosti. Po tom, co jsem vám naruil vá zasedací pořádek a zdrel večeři o čtyřicet minut, je to to nejmení, čím jsem vám povinován.

Kdy přeli zpátky do salónu, představil mu Alex Mair Dalglieshe. Lessingham na něj vrhl ostrý pohled. Podali si ruce. Dlaň, která se na okamik dotkla jeho, byla vlhká a velice chladná.

Alex Mair se ledabylým tónem zeptal: Proč jste nezavolal? Byli bychom vám nechali něco k jídlu.

Otázka, konvenčně přízemní, zněla irelevantně, ale Lessingham na ni odpověděl: Víte, já jsem na to vlastně zapomněl. Ne úplně, samozřejmě, ale na mou dui, e mi to na mysl nepřilo, dokud policie neskončila s mým výslechem, a pak se zdálo, e k tomu není vhodný okamik. Byli velice zdvořilí, ale já měl pocit, e moje soukromé závazky nejsou zrovna důleité. Mimochodem, policie člověka v ádném případě nepochválí, e jim nael mrtvolu. Jejich postoj je spí ,Mockrát děkujeme, pane, je to vlastně hnusné. Promiňte nám tu nepříjemnost. Ale teď to přebíráme my. Jeďte domů a snate se na to zapomenout. Jene mně připadá, e to nebude tak jednoduché.

Kdy byli zpátky v salónu, přihodil Alex Mair na hnoucí uhlíky pár polínek a odeel pro drinky. Lessingham whisky odmítl a poádal o víno. Ale nemrhejte na mě svým nejlepím klaretem, Alexi. Piju to čistě jako lék. Takřka nepozorovatelně si přitáhli blí křesla a Lessingham začal zvolna se svým příběhem; chvílemi se odmlčoval, aby se mohl napít vína. Dalglieshovi připadalo, e se od svého příjezdu mírně změnil, e se v něm probudila jakási záhadná a přitom kupodivu známá energie. V duchu si řekl: Najednou je v něm mystičnost vypravěče, a jak se díval na ten krouek ohněm ozářených a napjatých obličejů, připomněl si svou první venkovskou kolu, děti shluklé o pátečním odpoledni ve tři hodiny kolem paní učitelky Douglasové, a ucítil bolestivé píchnutí a lítost nad ztracenými dny nevinnosti a lásky. Překvapilo ho, e se mu ta vzpomínka vybavila tak silně a v takovémhle okamiku. Tohle byl přece zcela jiný příběh a pro dětské ui nevhodný.

Byl jsem v pět hodin u svého zubaře v Norwichi, řekl Lessingham, a pak jsem zael na chviličku navtívit jednoho přítele, který bydli v Close. A tak jsem tam přijel od Norwiche, a ne od svého domova. A krátce nato, co jsem odbočil z B 1150 ve Fairsteadu, jsem najednou div nevrazil do neosvětleného vozu stojícího napříč přes silnici. Pomyslel jsem si, e je to sakra pitomé místo na parkování, kdy se někdo chce jít vyčurat do křoví. Ale pak mě napadlo, e třeba dolo k nějakému netěstí. A byla otevřená pravá dvířka, co mi připadalo troku divné: Zajel jsem teda ke straně a el se podívat. Nikdo nikde. Proč jsem zael mezi stromy, to nevím. Zřejmě to byl jakýsi instinkt. Byla moc velká tma, ne abych něco viděl, a tak jsem uvaoval, jestli nemám začít volat. Ale najednou jsem si začal připadat jako blázen a tak jsem se rozhod, e toho nechám a budu se starat o své. A v tom okamiku jsem o ni takřka zakop.

Znovu upil vina. Jetě pořád jsem samozřejmě nic neviděl, ale klekl jsem si a mátral kolem rukama. A vtom jsem nahmatal tělo. Myslím, e to bylo její stehno, nevím to jistě. Ale tělo, i mrtvé, člověk bezpečně pozná. A tak jsem se vrátil k vozu a vzal si baterku. Světlo jí dopadlo na chodidla a pak jsem jel světlem baterky pomalu po jejím těle nahoru a k obličeji. A nato jsem to samozřejmě uviděl. Hned jsem poznal, e to byl Hvízdal.

Meg Dennisonová se etrně zeptala: Vyděsilo vás to moc?

Zřejmě z jejího hlasu slyel, co cítí, ne nějakou senzacechtivost, nýbr účast a pochopení, e se on musí vymluvit. Pohlédl na ni, jako by ji viděl poprvé, pak se odmlčel a váně se nad její otázkou zamyslel.

Spí okovalo ne vyděsilo. Kdy se na to rozpomínám, měl jsem pocity smíené, bylo v nich zděení, nevíra a  no  stud. Připadal jsem si jako voajér. Mrtví mají koneckonců stranou nevýhodu. S tím tenkým chomáčem chlupů, který jí trčel z úst, jako by ho výkala, vypadala groteskně, tak trochu směně. Bylo to samozřejmě strané, ale zároveň hloupé. Pocítil jsem takřka nepotlačitelné nutkání se zachechtat. Vím, e to byla jenom reakce na ten ok, ale pěkné to nebylo. A celý ten výjev byl tak  no  banální. Kdybyste mě byli poádali, abych vám popsal jednu z Hvízdalových obětí, tak bych si ji byl představoval přesně takhle. Člověk čeká, e skutečnost bude jiná ne představy.

Alice Mairová řekla: Moná proto, e představy bývají horí. A Meg Dennisonová etrně poznamenala: Muselo vás to straně vyděsit. Mě by to rozhodně vyděsilo. Sám, a ve tmě  s takovou hrůzou.

Přesunul se blí k ní a řekl, jako by bylo důleité, aby to ze vech přítomných právě ona pochopila.

Ne, nevyděsilo, právě to mě na tom tak překvapilo. Samozřejmě e jsem se polekal, ale jenom na vteřinu nebo dvě. Koneckonců jsem si nemyslel, e tam někde čeká. U si přiel na své. Kromě toho ho mui nezajímají. Přistihl jsem se, e myslím docela obyčejně, prostě. Nesmím se ničeho dotknout. Nesmím zničit důkazy. Musím přivolat policii. A kdy jsem se vracel k vozu, tak jsem si začal nacvičovat, co jim řeknu, takřka jako bych si svou historku vymýlel. Snail jsem se vysvětlit, proč jsem zael mezi keře, snail jsem se, aby to znělo logicky.

Alex Mair se zeptal: Co jste se měl co ospravedlňovat? Udělal jste, co jste udělal. Mně to zní naprosto logicky. Ten vůz, který stál v cestě, představoval nebezpečí. Jet dál by bývalo bylo nezodpovědné.

Ukázalo se, e to potřebuje spousty vysvětlování, v té chvíli i pak. Snad proto, e vechny následné věty policajtů začínaly s ,proč. Člověk je zničehonic na své motivy chorobně vnímavý. Skoro jako by musel sám sebe přesvědčit, e to nespáchal on.

Hilary Robartsová netrpělivě poznamenala: Ale pokud jde o tu mrtvolu, kdy jste se vrátil pro baterku a uviděl ji, byl jste si jist, e je mrtvá?

No ovem, e je mrtvá, to jsem věděl.

Jak jste to mohl vědět? Mohlo k tomu dojít před malou chvilkou. Proč jste se aspoň nepokusil o umělé dýchání, z úst do úst? Přemoct svůj přirozený odpor by přece stálo za to.

Dalgliesh slyel, jak Meg Dennisonová vydala jakýsi slabý zvuk  bylo to něco mezi nadechnutím a zaúpěním. Lessingham se podíval na Hilary a chladně odpověděl: To by bylo stálo, kdyby to bývalo mělo sebenepatrnějí smysl. Zůstaňme při tom, e jsem věděl, e je mrtvá. Ale buďte klidná, jestli někdy najdu in extremis vás, tak se pokusím svůj přirozený odpor překonat.

Hilary se uklidnila a spokojené se usmála, jako by jí dělalo dobře, e ho vyprovokovala k laciné odpovědi. A přirozenějím tónem dodala: Překvapuje mě, e s vámi nenakládali jako s podezřelým. Koneckonců jste byl na místě činu první a je to u podruhé, kdy jste byl takřka přítomen něčí smrti. Začíná se z toho u vás stávat zvyk.

Poslední slova pronesla takřka polohlasem, ale oči nespoutěla z Lessinghova obličeje. Střetl se s jejím pohledem a stejně tie odpověděl: Ale tady je určitý rozdíl, ne? Musel jsem přihlíet, jak Toby umírá, pamatujete se? Ale tentokrát se nebude nikdo pokouet tvrdit, e to není vrada.

Oheň náhle zapraskal, vrchní poleno se svezlo a vypadlo z krbu. Mair ho se zardělou tváří kopl vztekle zpátky.

Hilary Robartsová se s dokonalým klidem otočila k Dalglieshovi. Mám přece pravdu, ne? Nepodezřívá policie obyčejně toho, kdo najde mrtvolu?

Ne vdycky, odpověděl klidně.

Lessingham postavil láhev s klaretem před krb. Teď se sklonil, opatrně si dolil skleničku a řekl: Asi mě podezřívat mohli  nebýt celé řady astných okolností. Byl jsem prokazatelně za svými nevinnými záleitostmi. Mám alibi aspoň pro dvě z předcházejících vrad. K jejich alosti jsem na sobě neměl kapku krve. Zřejmě viděli, e jsem v mírném oku. A nebyla tu stopa po něčem, čím bych ji byl ukrtil, ani ádný nů.

Jaký nů? zeptala se ostře. Hvízdal je krtič. Kadý ví, jakým způsobem vradí.

Jo tak, to jsem vám neřek, e ne? Ukrcená byla, to ano, nebo to aspoň předpokládám. Nesvítil jsem jí baterkou do obličeje déle, ne bylo zapotřebí. Ale on své oběti poznamenává jetě jinak, ne e jim nacpe do pusy chlupy. Chlupy z přirození, mimochodem. Viděl jsem to naprosto jasně. Na čele měla vyříznuté písmeno L. Zcela zřetelně. Jeden konstábl, který se mnou pak mluvil, mi řek, e to je jedna z jeho firemních značek. Podle něj by to mohlo znamenat Larksoken a Hvízdal by tím mohl naznačovat jakýsi postoj k elektrárně, jakýsi protest.

Nato Alex Mair vybafl: To je nesmysl. A u klidněji dodal: O ádných řezech na čelech obětí v televizi ani v novinách nic nebylo.

Policie to tutlá, nebo se o to aspoň snaí. Je to takový ten detail, který můou pouívat k vylučování falených doznání. Zřejmě jich u bylo půl tuctu. Ve sdělovacích prostředcích se nemluvilo ani o těch chlupech, ale tahle nechutnost se zdá veobecně známá. Koneckonců nejsem jediný, kdo nael mrtvolu. A lidi nemlčí.

Pokud vím, o tom, e jsou to chlupy z přirození, řekla Hilary Robartsová, se nic nenapsalo ani neřeklo.

Ne, policie uchovává i tohle v tajnosti, a je to taky stěí ten druh podrobností, jaké se tisknou v solidních novinách. Ne e by to bylo tak překvapující. Není to někdo, kdo znásilňuje, ale nějaký sexuální prvek v tom asi je.

Byla to jedna z podrobností, které Rickards řekl Dalglieshovi předelý večer, ale podrobnost, kterou si zřejmě mohl Lessingham nechat pro sebe, zvlá na večeři, kde jsou pánové i dámy. Dalglieshe poněkud překvapilo, jak je najednou přecitlivělý. Třeba to způsobil pohled na zpustoený obličej Meg Dennisonové. A pak jeho ui zachytily tichý zvuk. Podíval se k otevřeným dveřím jídelny a zahlédl ve stínech útlou postavu Terezy Blaneyové. Zauvaoval, kolik toho z Lessinghamova vyprávění vyslechla. I sebeméně by bylo příli. Skoro si neuvědomuje přísnost svého hlasu, poznamenal: Neádal vás inspektor Rickards, abyste si tuhle informaci nechal pro sebe?

Nastalo trapné mlčení. Pomyslel si, e na okamik zapomněli, e je policista.

Lessingham se k němu obrátil: Já si ji hodlám nechat pro sebe. Rickards nechtěl, aby se to dověděla veřejnost, a taky se to nedoví. Nikdo z nás, co jsme, tady, to roziřovat nebude.

Ale ta jediná otázka, která jim připomněla, kdo je a co představuje, vyvolala v místnosti chlad a změnila jejich nepotlačitelný a zděený zájem v zaraenou rozpačitost. A kdy za minutu vstal a začal se loučit a děkovat hostitelce; vyvolalo to v nich takřka viditelný pocit úlevy. Věděl, e ta zaraenost nemá nic společného se strachem, e začne klást otázky, kritizovat, chovat se mezi nimi jako vyzvědač. Nebyl to jeho případ a oni nebyli podezřelí, museli vědět, e není ádný veselý extrovert, kterému lichotí být středem pozornosti a bombardován otázkami o pravděpodobných metodách inspektora Rickardse, o naději, pravděpodobnosti, e bude Hvízdal dopaden, o jeho teoriích o vrazích psychopatech, o jeho zkuenostech se sériovými vradami. Ale jeho přítomnost zvyovala jejich probouzející se strach a odpor k tomu poslednímu hororu. V mozku kadého z nich byl vtitěn pomyslný obraz zohyzděné tváře, otevřených úst s vecpanými chlupy, strnulých, nevidoucích očí, obraz, který jeho přítomnost jetě zjasňovala a zaostřovala. Hrůza a smrt je jeho řemeslem. A stejně jako majitel pohřebního ústavu s sebou přináí nakalivou atmosféru své profese.

Byl u u předních. dveří, kdy se v náhlém popudu otočil zpátky a řekl Meg Dennisonové: Mám dojem, e jste něco říkala o tom, e jste přila ze Staré fary pěky, paní Dennisonová. Nemohl bych vás doprovodit, paklie to pro vás není jetě moc brzy?

Alex Mair se u chystal odpovědět, e ji samozřejmě doveze, ale Meg se neohrabaně vymotala z křesla a poněkud příli dychtivě řekla: To bych vám byla vděčná. Ráda bych la pěky a Alexovi by to uetřilo námahu s vytahováním vozu.

A je čas, aby se u vydala na cestu Tereza, řekla Alice Mairová. U jsme ji měli. dovízt domů před hodinou. Zavolám jejímu tatínkovi. Kde vlastně je?

Odpověděla jí Meg: Myslím, e byla před minutou vedle a sklízela ze stolu.

Tak ji najdem a Alex ji můe dovízt domů.

Společnost se rozcházela. Hilary Robartsová seděla leérně v křesle. oči upřené na Lessinghama. Teď vstala a řekla: Vrátím se domů. Nikdo se mnou nemusí chodit. Jak řek Miles, Hvízdal si u dneska přiel na své.

Já bych radi, kdybyste počkala, namítl Alex Mair. Půjdu s váma, jen co dovezu domů Terezu.

Pokrčila rameny, a ani se na něj podívala, odpověděla: Tak dobře, kdy jinak nedáte. Počkám.

Přela k oknu a zahleděla se do tmy. Jenom Lessingharn zůstal ve svém křesle a znovu sáhl po láhvi, aby si dolil. Dalgliesh viděl, e Alex Mair postavil mlčky před krb dalí otevřenou láhev. Uvaoval, jestli Alice Mairová pozve Lessinghama, aby přespal v chalupě U mučednice nebo jestli ho později ona či její bratr dovezou domů. Rozhodně nebude ve stavu, aby mohl řídit.

Dalgliesh pomáhal Meg Dennisonové do kabátku, kdy v tom zazvonil telefon, který v té ztichlé místnosti zazněl nepřirozeně ostře. Přepadl ho náhlý nával strachu a na okamik, takřka bezděčně jí stiskl rukama ramena. Pak promluvil Alex Mair.

Ano, slyeli. Je tady Miles Lessingham a vypravoval nám podrobnosti. Ano, chápu. Děkuju za zprávu. Pak následovalo delí ticho, nato se ozval Mairův hlas znovu. To je nae těstí, nemyslíte? Koneckonců máme pět set třicet lidí. Ale bude to přirozeně pro celý Larksoken straný ok, zvlá pro eny. Ano, budu zítra v kanceláři, paklie vám budu moct v něčem prospět. Předpokládám, e jejím rodičům jste to u řekli? Ano, chápu. Dobrou noc, inspektore.

Poloil sluchátko a řekl: To byl vrchní inspektor Rickards. Identifikovali obě. Kristina Baldwinová. Je  byla  písařkou v elektrárně. Vy jste ji nepoznal, Milesi?

Lessingham si dal s dolíváním sklenice na čas. Pak odpověděl: Policie mi neřekla, kdo to je. Ale i kdyby mi to byli řekli, tak bych ji nepoznal. Předpokládám, e jsem ji v Larksokenu musel vidět, nejspí v kantýně. Ale to, co jsem viděl dneska večer, nebyla Kristina Baldwinová. A můu vás ujistit, e jsem si na ni tou baterkou nesvítil dýl, ne jsem potřeboval, abych se ujistil, e jí nemůu nijak pomoct.

Hilary Robartsová, ani se ohlédla od okna, poznamenala: Kristina Baldwinová. Třiatřicet let. Byla u nás vlastně jenom jedenáct měsíců. Vloni se vdala. Byla právě přeloená do oddělení lékařské fyziky. Jestli máte zájem, můu vám říct, kolik úderů píe za minutu a jak rychle stenografuje. Nato se otočila a podívala se Alexi Mairovi do obličeje. Zdá se, e je Hvízdal čím dál blí, e, a v nejednom slova smyslu.

13

Kdy se rozloučili, vykročili z pachu hořícího dřeva, jídla a vína z místnosti, ve které začínalo být Dalglieshovi nepříjemně teplo, na svěí vzduch s vůní moře. Trvalo mu několik minut, ne si jeho oči zvykly na to příeří a ne rozeznal velký oblouk ostrohu, jeho formy a tvary vyhlíely pod hvězdami tajuplně změněné. K severu byla elektrárna podobající se třpytící se galaxii bílých světel, přísně geometrický masiv splývající s modročernou oblohou.

Chvíli stáli a pozorovali ji, nato řekla Meg Dennisonová: Kdy jsem sem přijela z Londýna, tak mě takřka děsila, u jen tím svým rozměrem, u jen tím, jak vévodí ostrohu. Ale začínám si na ni zvykat. Jetě pořád mě znepokojuje, ale je v ní skutečně jakási velkolepost. Alex se ji snaí zbavit mystičnosti, říká, e jejím úkolem je prostě produkovat efektivně a čistě elektřinu a dodávat ji do sítě, e hlavní rozdíl mezi ní a kteroukoli jinou elektrárnou je, e vedle téhle nestojí obrovská pyramida uhelného prachu, který znečiuje ovzduí. Ale pro mou generaci představuje atomová energie vdycky ten hřibovitý oblak, a teď i Černobyl. Kdyby vak na tom pozadí stál starobylý zámek, kdyby se nám zítra ráno naskytl pohled na řadu věiček, tak bychom nejspí říkali, jak velkolepě působí.

Kdyby měla řadu věiček, tak by měla poněkud jiný tvar, namítl Dalgliesh. Ale chápu, jak to myslíte. Byl bych radi, kdyby tady nebyla. Jenome začíná vypadat, jako by tu měla právo stát.

Pak přestali rozjímat o třpytivých světlech, otočili se a podívali se k jihu k rozpadajícímu se symbolu zcela jiné mocnosti. Před nimi na kraji srázu, drolíce se na horizontu jako dětský hrad z písku, kterému vzal postupující příliv vekeré tvary, stály trosky benediktinského opatství. Rozeznával jenom velký prázdný oblouk východního okna a za ním třpyt Severního moře, nad ním se jako nějaká kadidelnice houpe mouhatý lutý kotouč měsíce. Takřka mimovolně vykročili z pěiny po hrbolaté půdě ostrohu směrem k němu. Dalgliesh řekl: Máme tam jít? Máte čas? A co vae střevíčky?

Jsou poměrně praktické. Ano, ráda bych, v noci vypadá tak nádherně. A nemám vlastně proč spěchat. Copleyovi na mě jistě nečekají. A jim budu muset zítra říct, jak blízko u je Hvízdal, tak bych je u nejspí nerada nechávala po setmění samotné. Třeba je to na nějakou dobu můj poslední volný večer.

Myslím, e jim ádné nebezpečí nehrozí, pokud je pořádně zamknete. Zatím byly vechny jeho oběti mladé eny, a kromě toho vradí venku.

To si taky říkám. A myslím, e nebudou nijak moc vyděení. Hodně staří lidi se přes takovýhle strach u v minulosti přenesli. Běným vzruením kadodenního ivota přikládají čím dál větí důleitost, ale velké tragédie překonávají snadno. Jejich dcera neustále telefonuje a navrhuje jim, aby přijeli a zůstali s ní ve Wiltshiru, dokud Hvízdala nechytnou. Nechce se jim, ale je to umíněná enská, velice neodbytná, a kdy zavolá po setmění a já tam nejsem, tak to na ně zapůsobí jetě víc. Odmlčela se a pak dodala: Bylo to strané zakončení té zajímavé, i kdy poněkud podivné večeře. koda e si pan Lessingham nenechal podrobnosti pro sebe, ale zřejmě se mu ulevilo, e o tom moh mluvit, zvlá kdy ije sám.

Nemluvit o tom, řekl Dalgliesh, to by vyadovalo nadlidské ovládání. Ale koda, e nevynechal ty obscénějí podrobnosti.

A pro Alexe se tím taky hodně mění. Některé zaměstnankyně u teď vyadují, aby je někdo po večerní směně doprovázel domů. Alice povídala, e to pro Alexe bude těké zařídit. Přijmou jedině doprovod mue, který má nepochybné alibi aspoň na jednu z Hvízdalových vrad. Lidi přestávají rozumně uvaovat, i kdy někoho u deset let znají a pracují s ním.

Dalgliesh odpověděl: Vrada, zvlá takováhle vrada, na lidi takhle působí. Ale Miles Lessingham se zmínil o jiném mrtvém, o Tobym. To je ten mladý mu z elektrárny, co spáchal sebevradu? Mám dojem, e si vzpomínám, e jsem o tom četl v novinách.

To byla otřesná tragédie. Toby Gledhill patřil k Alexovým nejchytřejím mladým vědcům. Zlámal si vaz. Skočil ze zaváecího stroje na reaktor.

Take na tom nebylo nic záhadného?

Ale ne, vůbec nic, jedině důvod, proč to udělal. Pan Lessingham to celé viděl. Překvapuje mě, e se na to pamatujete, v celostátním tisku toho o tom moc nebylo, jedině v místních novinách. Alex se snail omezit publicitu na minimum, aby chránil jeho rodiče.

A aby chránil elektrárnu, podotkl Dalgliesh. Uvaoval, proč Lessingham mluvil o Gledhillově smrti jako o vradě, ale u se své společnice dál nevyptával. Ta naráka byla vyřčena tak tie, e pochyboval, jestli ji vůbec slyela. Místo toho se zeptal: Jste ráda, e ijete na ostrohu?

Ta otázka ji zřejmě nepřekvapila, ale zato jeho, stejně jako fakt, e spolu tak druně kráčejí. Byl v její společnosti podivně klidný. Líbila se mu její tichá jemnost s náznakem duevní síly. Hlas měla příjemný a hlasy u něj hrály velkou roli. Před půl rokem by ovem nic z toho nestačilo, aby vítal její společnost na delí dobu, ne vyaduje zdvořilost. Byl by ji doprovodil na Starou faru a pak, a by ten malý společenský závazek splnil, by se s úlevou obrátil a vrátil se sám pěky k opatství a zahalil se do plátěnky své samoty. Samota byla pro něj jetě pořád to nejdůleitějí. Nebyl by dokázal přestát čtyřiadvacet hodin, aby větí část z nich nestrávil sám a sám. Ale něco se v něm změnilo. Neúprosný běh času, jeho úspěch, návrat k poezii a moná nesmělý počátek lásky v něm jako by probudily drunost. Nebyl si jist; jestli to má vítat nebo se tomu bránit.

Uvědomoval si, e Meg pečlivě zvauje jeho otázku.

Ano, asi jsem. Někdy jsem moc ráda. Přijela jsem sem, abych utekla svým ivotním problémům v Londýně, a ačkoliv jsem to vlastně neměla v úmyslu, zamířila jsem co nejdál na východ.

A zjistila jste, e stojíte před dvěma formami hrozby, elektrárnou a Hvízdalem.

A obě jsou děsivé, protoe jsou obě záhadné, obě pramení ze strachu před neznámem. Ale ta hrozba není osobní, není namířena speciálně vůči mě. Utekla jsem a předpokládám, e vechny utečence tak trochu tíí pocit viny. A stýská se mi po dětech. Moná e jsem tam měla zůstat a bojovat dál. Jene se z toho začala stávat velice veřejná válka. Role populární hrdinky reakčnějího tisku mi nesedí. Chtěla jsem jenom, aby mě nechali na pokoji, a já mohla pokračovat ve své práci, pro kterou jsem byla vykolená a kterou jsem měla ráda. Ale zkoumali kadou knihu, kterou jsem pouila, kadé slovo, co jsem pronesla. Učit v atmosféře zavilé podezíravosti nejde. Nakonec jsem zjistila, e v ní nedokáu ít.

Pokládala za samozřejmé, e Dalgliesh ví, kdo ona je. Ale to musel vědět kadý, kdo čte noviny.

Člověk můe potírat nesnáenlivost, hloupost a fanatismus, jen pokud to nepřijde vechno najednou, řekl. Ale kdy se sejdou vechny tři tyhle věci, je nejspí moudřejí vypadnout, kdy u kvůli ničemu jinému, tak proto, aby člověk nepřiel o zdravý rozum.

To u se blíili k opatství a trávník na ostrohu byl hrbolatějí. Meg klopýtla a Dalgliesh natáhl ruku a zachytil ji. Nakonec se to smrsklo na dvě slova, řekla. Trvali na tom, e se černé tabuli má říkat psací tabule. Černá nebo psací. Nevěřila jsem, a dodnes si nemyslím, e by rozumný člověk, a u jakékoli barvy, mohl mít námitky proti slovům černá tabule. Je černá a je to tabule. Slovo černý samo o sobě nemůe být urálivé. Říkala jsem jí tak celý svůj ivot, tak proč mě nutí, abych se vyjadřovala rodným jazykem jinak. Jene v tomhle okamiku, na tomhle ostrohu, pod touhle oblohou, pod tou nesmírností se mi zdá vechno straně malicherné. Třeba jsem udělala jenom to, e jsem povyovala maličkosti na princip.

Agnes Poleyová by tomu rozuměla, odpověděl Dalgliesh. Moje teta si o ní vyhledala záznamy a vykládala mi o ní. Nechala se zřejmě upálit proto, e umíněně trvala na svém nekompromisním pohledu na vesmír. Nemohla se smířit s tím, e by Kristovo tělo bylo přítomno ve svátosti oltářní a Kristus byl přitom v nebi po pravici Boí. To je, jak řekla, proti zdravému rozumu. Třeba by si ji Alex Mair měl vzít za patronku své elektrárny, jako jakousi světici racionality.

Ale to bylo něco jiného. Věřila, e je ohroená její nesmrtelná due.

Kdo ví, v co věřila, namítl Dalgliesh. Myslím, e ji poháněla nějaká boská zatvrzelost. Podle mě je to obdivuhodné.

Já myslím, řekla Meg, e by pan Copley namítl, e neměla pravdu, ne v té umíněnosti, ale ve svém přízemním názoru na svátost oltářní. Nejsem vlastně kompetentní k tomu, abych o tom mohla debatovat. Ale podstoupit tak stralivou smrt kvůli svému rozumovému názoru na vesmír je nádhera. Kdykoliv navtívím Alici, vdycky se zastavím a tu desku si přečtu. Je to takový můj malý akt pocty. A přesto její přítomnost v chalupě U mučednice necítím. Vy ano?

Ani v nejmením. Mám podezření, e ústřední topení a moderní nábytek duchům nepřejí. Znala jste Alici Mairovou, ne jste sem přijela?

Neznala jsem nikoho. Odpověděla jsem na Copleyův inzerát v časopise Lady. Nabízeli bezplatné ubytování a jídlo tomu, kdo bude dělat něco, čemu oni říkají některé lehké domácí práce. Co je eufemismus pro utírání prachu, ale samozřejmě to takhle nikdy nedopadne. Vechno straně změnila Alice. Neuvědomila jsem si, jak moc mi chybí přátelství nějaké eny. Ve kole existovala jenom spojenectví, a u útočná, nebo obranná. Nikdy nic nepřerostlo politické přehrady.

Agnes Poleyová by tu atmosféru taky chápala, řekl Dalgliesh. Dýchala ji.

Minutu li mlčky a poslouchali, jak se jim o boty otírá ustící tráva. Dalgliesh uvaoval, proč kdy jde člověk směrem k moři, přijde vdycky okamik, kdy řev moře najednou zesílí, jako by se v něm probudila jakási hrozebnost, dosud spící a dobromyslná, a začala nabírat síly. Kdy se podíval nahoru na oblohu, na tu myriadu svítících pendlíků, měl pocit, e se mu pod nohama točí země a e se z jakéhosi záhadného důvodu čas zastavil a stmelil v jeden okamik minulost, přítomnost i budoucnost. Zříceniny opatství, tvrdoíjně přetrvávající výtvory poslední války, drolící se ochranné valy, větrný mlýn i elektrárnu. A uvaoval, jestli právě v takovémhle nejistotu vzbuzujícím bezčasí, poslouchajíce to věčně neklidné moře, nevybrali někdejí majitelé chalupy U mučednice text na té tabulce. Jeho společnice se najednou zastavila a řekla: Ve zříceninách je světlo. Dvakrát tam blýsklo jakoby baterkou.

Zůstali stát a mlčky se dívali. Neobjevilo se nic. Pak takřka omluvně řekla: Vím jistě, e jsem viděla světlo. A byl tam jakýsi stín, něco nebo někdo se pohyboval na pozadí východního okna. Vy jste to neviděl?

Díval jsem se na oblohu.

Takřka lítostivým tónem odpověděla: No, u je to pryč. Třeba se mi to jenom zdálo.

A kdy se pak za pět minut opatrně přiblíili přes hrbolatý trávník ke středu zříceniny, nebyl tam nikdo a nebylo nic vidět. Beze slova proli otvorem východního okna a pokračovali a na kraj srázu, ale viděli jenom měsícem vybledlý břeh, táhnoucí se. k severu i k jihu, a tenký okraj bílé pěny. Jestli tam někdo byl, řekl si Dalgliesh, měl spousty příleitostí schovat se za nějaký kus betonu nebo v trhlině písčitého srázu. Nemělo moc smyslu a neexistoval jediný váný důvod k tomu, aby se pokusili za někým pustit, i kdyby věděli, kterým směrem ten dotyčný zmizel. Lidi mají právo se v noci procházet sami. Nejspí se mi to jenom zdálo, opakovala Meg, ale myslím e ne. V kadém případě u odela.

Odela?

No ovem. Já jsem vám to neřekla? Měla jsem zcela zřetelný dojem, e to byla ena.

14

Kdy se Alice Mairová ve čtyři hodiny ráno se zoufalým výkřikem probudila z oklivého snu, zvedal se u vítr. Natáhla ruku, cvakla vypínačem na nočním stolku vedle postele, podívala se na hodinky a znovu se natáhla na záda. Její strach u ustupoval. Upírala oči na strop a její stralivě ivý sen začínal blednout. Rozpoznala, e to byl ten starý bubák, který se jí po vech těch letech vrátil, vyvolán tím, co se stalo předelý večer a několikrát opakovaným slovem vrada, je tam od chvíle, co začal působit Hvízdal, jako by pochmurně eptal sám vzduch. Pomalu se vracela do světa reality, představovaného slabými nočními zvuky, nářkem větru v komínech, hladkostí povlaků v jejích pevně sevřených rukou, nepřirozeně hlasitým tikáním jejích hodinek a předevím obdélníkem bledého světla v otevřeném okenním křídle s roztaenými záclonami, kterým se dívala na bledě zářící, hvězdami posetou oblohu.

Ten zlý sen nepotřeboval výklad. Byla to jenom nová verze toho starého hororu, ne tak děsivá jako sny v dětství, ale racionálnějí hrůza dospělejích lidí. Ona a Alex byli zase děti, celá rodina bydlela u Copleyů na Staré faře. To nebylo ve snu tak překvapující. Stará fara byla jenom větí, ne tak honosné vydání Slunečné stráně, její jméno působilo směně ironicky, protoe stála na rovině a protoe do jejích oken snad nikdy nepronikl svit slunce. Obě stavení byla pozdně viktoriánská, z pevných červených cihel, obě měla bytelné obloukové dveře a vysokou, pičatou verandičku, obě stála o samotě, obě v zahradě. V tom snu la s otcem mezi křovisky. On nesl svůj sekáč a byl stejně jako za onoho posledního hrůzného podzimního odpoledne oblečený do nátělníku se skvrnami od potu, krátkých ortek, na kterých se mu při chůzi rýsovala vyboulenina ourku a z nich čouhaly bílé nohy, od kolen dolů zarostlé houtinou černých chlupů. Ona byla ustaraná, protoe věděla, e Copleyovi čekají, a uvaří oběd. Pan Copley, v sutaně a v rozevláté rochetě netrpělivě přecházel po trávníku vzadu a zřejmě si neuvědomoval, e tam jsou. Otec jí něco vysvětloval tím svým příli hlasitým tónem, kterým mluvil s její matkou, tónem, jen říkal: Já vím, e jsi moc hloupá, ne abys to pochopila, ale budu mluvit pomalu a hlasitě a doufám, e nebude zneuívat mý trpělivosti.

Alex to místo nedostane, řekl. Postarám se, aby ho nedostal. Přece ho nedají člověku, kterej zavradil vlastního otce.

Při řeči máchal sekáčem a ona viděla, e jeho pička je celá rudá od krve. Pak se najednou s očima planoucíma otočil k ní, pozvedl sekáč a ona ucítila, jak jí pička propichuje kůi na čele a jak jí najednou do očí tryská proud krve. To u byla úplně vzhůru, oddychujíc, jako by byla utíkala, ale kdy si přiloila ruku na čelo, poznala, e to chladné mokro, co cítí, je pot, a ne krev.

Nebylo moc naděje, e by znovu usnula. Kdykoliv se probudila v časných ranních hodinách, nebylo nikdy moc naděje, e jetě usne. Můe vstát, navléknout si upan, sejít dolů, uvařit si čaj, dělat korektury, číst, poslouchat zprávy. Nebo si můe vzít jednu tabletku pro spaní. Ví bůh, e jsou dost silné, aby ji uvrhly do zapomnění. Ale snaila se jim odvykat a povolit si ji by znamenalo, e uznává moc toho zlého snu. Vstane a uvaří si čaj. Neměla strach; e by vzbudila Alexe. Spal tvrdě, i při zimních vichřicích. Nejdřív vak musí vykonat malý obřad exorcismu. Jestlie má sen ztratit svou moc, jestlie má Alice docílit toho, aby se jí nevracel, musí se znovu postavit tváří v tvář vzpomínce na to odpoledne takřka před třiceti lety.

Stalo se to za jednoho teplého podzimního odpoledne na začátku října. Ona, Alex a jejich otec pracovali v zahradě. Otec probíral hustý ivý plot z ostruiní a přerostlých keřů na konci zahrady, kam nebylo z domu vidět. Rozháněl se sekáčem, zatímco Alex a ona vytahovali odsekané větve a skládali je na hranici. Otec byl na tu roční dobu málo oblečený, ale přesto se silně potil. Znovu ucítila, jak jí trny zraňují prsty, viděla otcovu zvedající se a klesající pai, slyela praskot větviček i jeho hlasité povely. A pak ze sebe zničehonic vyrazil výkřik. Buď byla ta větev shnilá, nebo se minul cílem. Sekáč mu zajel do nahého stehna, a kdy se otočila, uviděla ve vzduchu velký oblouk tryskající rudé krve, uviděla, jak otec pomalu padá jak poraněné zvíře a chňape rukama ve vzduchu. Z pravé ruky mu vypadl sekáč. Natáhl k ní třesoucí se pai, obrácenou dlaní vzhůru, a úpěnlivě jako dítě se na ni podíval. Chtěl něco říct, ale nerozuměla mu. Jako očarovaná vykročila směrem k němu, ale vtom ucítila, e jí Alex sevřel pai a táhne ji po cestě mezi rododendrony k sadu.

Pus, Alexi! vykřikla. Vdy krvácí. Umírá. Musíme přivolat pomoc.

Nevzpomínala si, jestli ta slova opravdu vyřkla. Jediné, nač se později upamatovala, byly silné ruce na jejích ramenou, které ji tiskly ke kůře jabloně a drely ji v zajetí. A na to jediné slovo, co pronesl.

Ne.

Třásla se hrůzou, srdce jí builo, ale nebyla by se mu dokázala vyprostit, ani kdyby chtěla. A věděla, e její bezmoc je pro něj důleitá. Byl to jen a jen jeho čin. Ji k tomu přinutil, nenesla na tom ádnou vinu, protoe neměla na vybranou. Kdy teď po třiceti letech leela nehybně na posteli, oči upřené na oblohu, rozpomínala se na to jediné slovo, na to, jak jeho oči hleděly do jejích, na jeho ruce na svých ramenou, na to, jak jí kůra odírala pod tričkem záda. Bylo to, jako by se zastavil čas. Dnes u si nevzpomínala, jak dlouho ji tam drel v zajetí, jenom na to, e jí to připadalo jako nezměrně dlouhá věčnost.

Pak konečně vydychl a řekl: Dobrá. U můem jít.

I tohle ji udivilo, to, e dokázal tak chladně, tak jasně myslet, e počítal, jak dlouho to můe trvat. Odtáhl ji k němu a pak oba stáli nad otcovou mrtvolou. A kdy se podívala na tu pai, jetě pořád nataenou, na jeho skelné otevřené oči, na velkou arlatovou kalu, vsakující se do země, věděla, e je mrtvý, e odeel navdycky, e se od něj u nemá čeho obávat. Alex se k ní otočil a řekl, vyslovuje kadé slovo hlasitě a jasně, jako by byla defektní dítě:

A ti dělal, co dělal, u to dělat nebude. Nikdy. Poslouchej mě, já ti řeknu, jak se to stalo. Odeli jsme od něj a chtěli vylízt na jabloň. Pak jsme se rozhodli, e bychom se měli vrátit. A nali jsme ho. To je celý, je to úplně jednoduchý. Nic víc říkat nepotřebuje. Prostě přenech vekeré mluvení mně. Podívej se na mě, podívej se na mě, Alice! Rozumí mi?

Její hlas, kdy promluvila, zněl jako hlas stařeny, napraskle a třesavě; slova ji krábala v hrdle. Ano, rozumím.

A pak se rozběhl po trávníku a táhl ji za ruce za sebou, div jí nevytrhl pai z kloubu. Vpadl do kuchyňských dveří a vykřikl tak hlasitě, e to znělo jako triumfální jásot. Viděla, jak matce mizí z obličeje krev, jako by i ona měla vykrvácet, slyela bratrův zadýchaný hlas.

Tatínek. Potkala ho nehoda. Rychle zavolej doktora.

A pak zůstala sama v kuchyni. Byla tam straná zima. Do nohou ji studily dlaky. Deska dřevěného stolu, na který poloila hlavu, ji studila do tváří. Nikdo nepřicházel. Uvědomovala si, e na chodbě telefonuje něčí hlas, a pak dalí hlasy, dalí kroky. Někdo plakal. Pak se ozvaly kroky více lidí a zachřustění kol na těrku.

A Alex měl pravdu. Bylo to úplně jednoduché. Nikdo se jí na nic neptal, nikdo neměl podezření. Přijali jejich historku. Při soudním vyetřování nebyla, ale Alex ano, třebae nikdy neřekl, co se tam odehrálo. Pak se vrátilo několik lidí, kterých se to týkalo, jejich rodinný lékař, advokát, několik známých jejich matky k nim přilo na podivný odpolední čaj se sendviči a domácím ovocným koláčem. Byli k ní i k Alexovi laskaví. Někdo ji dokonce pohladil po hlavě. Čísi hlas řekl: Byla to tragédie, e tam nikdo nebyl. Rozvaha a základní znalosti o první pomoci by ho byly zachránily.

Ta vzpomínka, kterou schválně vyvolala, dokončila exorcismus. Noční můra pozbyla hrůzy. Kdy bude mít těstí, tak se po mnoho měsíců nevrátí. Vystrčila nohy z postele a sáhla po upanu.

Právě nalila vařící vodu na čaj a stála a čekala, a nápoj dostane barvu, kdy vtom uslyela na schodech Alexovy kroky. Otočila se, uviděla v kuchyňských dveřích jeho vysokou postavu. Vypadal v tom známém vroubkovaném upanu chlapecky, takřka bezbranně. Zajel si oběma rukama do vlasů rozcuchaných od spánku. Překvapeně, protoe obyčejně spal tvrdě, se zeptala: Vzbudila jsem tě? Promiň.

Ne, byl jsem u vzhůru a nemoh se znovu zabrat do spaní. To, e jsme s večeří čekali tak dlouho na Lessinghama, mělo za následek, e mi to patně trávilo. To je čerstvý?

Skoro hotový, jen ho nalít.

Vzal si z kredence dalí hrneček a nalil oběma čaj. Sedla si na proutěnou idli a beze slova si vzala hrneček.

Zvedá se vítr, řekl. Ano, u hodinu.

Přeel ke dveřím, odstrčil závoru z horní dřevěné výplně a otevřel ji. Do místnosti jako by pronikl závan bílého chladu, který byl bez vůně, ale smazával slabý pach čaje. Uslyela tiché mručení moře. Jak ho poslouchala, připadalo jí, e nabývá na intenzitě, a s příjemným mrazením hrůzy si představovala, e se ty nízké drolivé skály konečně rozpadnou, ten bílý kypící vítr se dovalí přes ostroh k nim, narazí na dveře a vyvrhne Alexovi do obličeje svou pěnu. Dívala se na něj, jak zírá do noci, a náhle k němu pocítila příval lásky stejně čisté a nekomplikované, jako byla ta vina studeného vzduchu na jejím obličeji. Prchavá intenzita toho citu ji překvapila. Alex byl natolik její součástí, e vůbec nepotřebovala a ani nechtěla příli podrobně zkoumat povahu svého vztahu k němu. Věděla, e pociuje vdycky tichou spokojenost, kdy ho má ve stavení, kdy slyí jeho kroky na podlaze nad svou hlavou, kdy s ní jí jídlo, které si po skončení dne uvařila. A přesto ani jeden z nich nekladl na druhého ádné poadavky. Na tom nezměnilo nic ani jeho manelství. Nebyla tím manelstvím překvapená a měla Elizabeth celkem ráda, ale nebyla překvapená, ani kdy skončilo. Povaovala za nepravděpodobné, e by se Alex znovu oenil, ale a do jeho ivota vstoupí nebo se pokusí vstoupit kolik chce en, mezi nimi se nic nezmění. V některých chvílích, jako například v téhle, se ironicky usmála při vzpomínce, jak na jejich vztah pohlíejí lidé zvnějka. Ti, co mají za to, e chalupa patří jemu, a ne jí, ji povaují za neprovdanou sestru, která se na něj pověsila, aby měla kde bydlet, s kým se stýkat, aby měl její ivot nějaký smysl. Jiné, pozornějí, i kdy se ani oni zdaleka neblíili pravdě, mátla ta očividná nezávislost jednoho na druhém, jejich nepravidelné příchody a odchody, jejich volnost. Vzpomněla si, jak Elizabeth v prvních týdnech svého zasnoubení Alexovi řekla: Ví, e jste pár, který člověku tak trochu nahání strach? a jak ona byla v pokuení odpovědět: Ach, to jsme, to jsme.

Chalupu U mučednice koupila předtím, ne byl jmenován ředitelem elektrárny; nastěhoval se k ní na základě tiché dohody, e je to dočasná pomoc v nouzi, ne se rozhodne, co udělá, jestli si nechá byt v Barbicanu jako svůj hlavní domov nebo jestli byt prodá a koupí si dům v Norwichi a něco meního na přechodný pobyt v Londýně. Byl v podstatě městský člověk. Nedovedla si ho představit usazeného natrvalo jinde ne ve velkoměstě. Jestli se kvůli tomu novému místu přestěhuje zpátky do Londýna, ona za ním nepůjde a on to od ní, jak věděla, ani nečeká. Nala na tomhle mořem omývaném pobřeí konečně místo, které byla ochotná nazývat svým domovem. Alex do něj můe vcházet a zase z něj odcházet neohláen. Tím není o nic méně její.

Jak pila čaj, napadlo ji, e se musel vrátit od Hilary Robartsové po jedné hodině. Uvaovala, co ho zdrelo. Protoe jako obyčejně spala, v ranních hodinách lehce, slyela, ne znovu upadla do spánku, jeho klíč v zámku. I jeho kroky na schodech. Teď u táhlo na pátou. Nemohl urvat víc ne pár hodin spánku. Jako by si najednou uvědomil ranní chlad, zavřel horní polovinu dveří, zastrčil závoru a pak se el natáhnout do křesla proti ní. S hrníčkem v ruce se opřel dozadu.

To je otrava, řekl, e Karolína Amphlettová nechce z Larksokenu. Nijak mě netěí začínat v novém, zvlá v takovémhle místě, s nějakou neznámou sekretářkou. Karolína zná můj způsob práce. Povaoval jsem tak trochu za samozřejmé, e půjde do Londýna se mnou. Moc se mi to nehodí.

Měla dojem, e se mu to víc ne nehodí. Byla tu v sázce i hrdost, osobní presti. Kdy některý hlaváč mění místo, bere si svou osobní sekretářku s sebou. Neochota sekretářky odloučit se od éfa je lichotivé potvrzení její oddanosti. Alice chápala jeho rozmrzelost, ale ta jistě nestačila k tomu, aby v noci nespal.

Má k tomu osobní důvody, dodal, nebo to aspoň tvrdí. Tím myslí nejspí Jonathana Reevese. Bůhví, co na něm vidí. Není to ani dobrý technik.

Alice Mairová potlačila úsměv a řekla: Pochybuju, e její zájem o něj je technický.

No, jestli je sexuální, pak je míň vybíravá, ne jsem jí přiznával.

Není patný znalec muů ani en, říkala si. Zřídkakdy se dopustí zásadního omylu a nikdy, jak se domnívala, pokud jde o něčí vědecké schopnosti. Ale nechápe, jak neobyčejně sloité a iracionální jsou motivy lidského chování. Ví, e vesmír je sloitý, ale e se řídí jistými pravidly, i kdy by, jak předpokládala, nikdy nepouil slova řídí se, které v sobě zahrnuje vědomý výběr. Takhle, řekl by, se chová fyzický svět. Dá se pochopit lidským rozumem a do jisté míry i ovládat. Ale lidi vyvádějí Alexe z konceptu, protoe ho dokáou překvapit. A nejvíc ho vyvádí z konceptu, e občas překvapí sám sebe. Cítil by se dobře jako Albětinec v estnáctém století, kdy by třídil lidi na choleriky, melancholiky, sangviniky, flegmatiky, podle převaujících povahových vlastností, které jim určily planety při narození. Jakmile je jednou tenhle základní fakt stanoven, pak u člověk ví, na čem je. A přesto ho dokáe překvapit, e člověk můe být citlivý a spolehlivý, pokud jde o vědeckou práci, a hlupák, pokud jde o eny, e dokáe projevovat soudnost v jedné sféře svého ivota a v jiné jednat jako nerozumné dítě. Teď je podráděný, e jeho sekretářka, kterou si oklasifikoval jako inteligentní, rozumnou, oddanou, chce radi zůstat v Norfolku se svým milým, s muem, kterým on pohrdá, ne odjet s ním do Londýna.

Myslela jsem, es kdysi řek, e podle tebe je Karolína sexuálně chladná? prohodila.

Tak? To jsem rozhodně neřek. To by napovídalo jistý stupeň osobních zkueností. Podle mého jsem řek, e si nedovedu představit, e by pro mě mohla být kdy fyzicky přitalivá. Sekretářka, která je pohledná a velice výkonná, ale sexuálně nepřitalivá, je ideální.

Odpověděla sue: Mui si nejspí představují ideální sekretářku jako enskou, která dokáe vzbudit dojem, e by se se svým éfem ráda vyspala, ale v zájmu své výkonnosti v kanceláři se velkoryse ovládá. Co se s ní stane?

Ach, ta má místo zajitěné. Jestli hodlá zůstat v Larksokenu, bude tam mnoho uchazečů, kteří ji budou chtít získat. Je inteligentní a přitom taktní a schopná.

Ale zřejmě ne ctiádostivá, proč by jinak byla ochotná zůstat v Larksokenu? A dodala: Karolina můe mít jetě dalí důvod, proč chce zůstat v tomhle kraji. Viděla jsem ji asi před třemi týdny v Norwichi v katedrále. Setkala se v kapli Panny Marie s nějakým muem. Chovali se velice nenápadně, ale připadalo mi, e tam mají schůzku.

Zeptal se, ale bez opravdové zvědavosti: Co to bylo za člověka?

Byl středního věku. Nevýrazný. Těko popsatelný. Ale byl příli starý, ne aby to moh být Jonathan Reeves.

Víc u neřekla, protoe věděla, e ho to nijak moc nezajímá, e jeho mylenky u bloudí jinde. A přesto, kdy o tom teď přemýlela, to bylo zvlátní setkání. Karolína měla světlé vlasy zastrčené pod velký baret a na nose brýle. Ale ten převlek, pokud to bylo myleno jako převlek, se míjel účinkem. Přela je rychle, aby ji Karolína nepoznala nebo aby se nezdálo, e je pehuje. Za minutu uviděla dívku jít pomalu uličkou, v ruce průvodce katedrálou, a ten mu kráčel v pečlivě odměřené vzdálenosti za ní. Oba mířili dopředu, a se zastavili před jedním náhrobkem, který je zdánlivě zaujal. A kdy Alice za deset minut odcházela z katedrály, zahlédla ho znova. Tentokrát to byl on, kdo nesl toho průvodce.

O Karolíně u neřekl nic, ale po minutovém odmlčení prohodil: Ta večeře se moc nevydařila.

To je řečeno jetě mírně. Bylo to skoro fiasko, samozřejmě a na jídlo. Co je to s Hilary? To chce být schválně nepříjemná, nebo je jenom neastná?

Lidi jsou větinou neastní, kdy nedosáhnou toho, co chtěli.

V jejím případě tebe.

Usmál se do prázdného ohnitě, ale neodpověděl.

Bude dělat potíe? zeptala se za okamik.

Kdyby jenom potíe. Bude nebezpečná.

Nebezpečná? V jakém smyslu? To jako tobě?

Nejenom mně.

Ale to přece není něco, s čím by sis neporadil?

Nic, s čím bych si neporadil. Ale ne tak, e z ní udělám správní ředitelku. To by byla pohroma. Neměl jsem ji jmenovat ani zástupkyní.

Kdy bude toho správního ředitele jmenovat?

Za deset dní. Mám sluný výběr.

Take má deset dní na rozhodnutí, co s ní provede.

Tolik ne. Chce mít rozhodnutí do neděle.

Rozhodnutí o čem? uvaovala. O svém postavení, o eventuálním povýení, o svém budoucím ivotě s Alexem? Ale ta enská přece musí vidět, e ji s Alexem ádná budoucnost nečeká.

Uvědomujíc si důleitost své otázky i to, e se ji smí odváit poloit jenom ona, zeptala se: Bude moc zklamaný, kdy to místo nedostane?

Budu dotčený, co je pro klid due jetě horí. To místo chci, potřebuju ho a jsem pro něj ten pravý člověk. To si nejspí myslí kadý kandidát, ale v mém případě je to náhodou pravda. Je to důleitá práce, Alice. Jedna z nejdůleitějích, jaké tady jsou. Budoucnost spočívá v jaderné energii, jestlie chceme zachránit tuhle planetu, ale musí se nám podařit ji líp zvládat, jak na národní, tak na mezinárodní úrovni.

Jsi nejspí jediný váný kandidát. K takovému jmenování se rozhodnou jenom tehdy, kdy vědí, e mají k dispozici toho pravého. Je to nová funkce. Doteďka se bez éfa atomové energie docela dobře obeli. Je mi jasné, e v rukou správného člověka dává to místo nesmírné monosti. Ale v nesprávných rukou by to byl jenom dalí úřad pro styk s veřejností, mrhání penězma lidí.

Byl příli inteligentní, ne aby nepoznal, e ho chce uklidnit. Byla jediný člověk, od kterého kdy potřeboval a od kterého kdy strpěl uklidňování.

Je tady nebezpečí, řekl, e se dostaneme do oklivé lamastyky. Chtějí někoho, kdo by nás z ní vytáh. Méně důleité záleitosti jako jeho přesné pravomoci, komu bude zodpovědný a jaký bude dostávat plat, se teprve musí rozhodnout. Proto si dávají tak na čas s přesným vymezením té funkce.

ádný popis přesně vymezené funkce nepotřebujou, abys věděl, řekla, chtějí uznávaného vědce, osvědčeného administrátora a experta pro styk s veřejností. Pravděpodobně tě poádají, aby ses podrobil kamerové zkouce. Zdá se, e v dneních dobách se předevím poaduje, aby člověk vypadal dobře na obrazovce.

Jenom u budoucích prezidentů nebo ministerských předsedů. Nemyslím, e půjdou tak daleko.

Pohlédl na hodinky. U svítá. Asi si jetě na pár hodinek zdřímnu. Ale ne odeli kadý do svého pokoje, uplynula dalí hodina.

15

Dalgliesh počkal, a Meg odemkne přední dveře a vejde dovnitř. Teprve pak řekl své konečné dobrou noc. Zůstala na okamik stát a dívala se, jak jeho vysoká postava odchází po těrkem vysypané cestě do tmy, pak teprve přela do čtvercové vydláděné haly s kamenným krbem, která za zimních nocí jako by odráela slabé hlásky dětí viktoriánského faráře a ve které vdycky cítila jakoby slabý kostelní pach. U úpatí schoditě přehodila kabát přes ozdobný dřevěný sloupek, prola do kuchyně, aby se tam zhostila posledního denního úkolu  přichystat si vechno na podnos pro Copleyových snídani. Byla to velká čtvercová místnost v zadní části domu nemoderní, u kdy Copleyovi starou faru kupovali, a od té doby nezměněná. U stěny po levé ruce stál starodávný plynový sporák, tak těký, e s ním Meg nedokázala pohnout, kdy ho chtěla zezadu očistit, a tak radi nemyslela na mastnotu nahromaděnou za desítiletí a přilepenou na stěnu. Pod oknem byl hluboký porcelánový dřez se skvrnami po sedmdesátiletém umývání nádobí, které se nedaly pořádně odstranit. Podlaha byla ze stařičkých kamenných desek, tvrdých na dolap, z nich v zimě jako by stoupalo vlhké, nohy ochromující miasma. Stěnu s okny proti dřezu zabírala dubová kredenc, která byla velmi stará a pravděpodobně cenná, jene ji nebylo mono odtáhnout od stěny, aby se nezhroutila, a nad dveřmi dodnes visela řada zvonků, z nich kadý byl označen frakturovým nápisem: salón, jídelna, pracovna, dětský pokoj. Byla to kuchyň, která kadé kuchařce s ambicemi přesahujícími vaření vajíček na měkko kladla spí překáky, ne aby jí pomáhala při jejím umění. Ale Meg si v té chvíli takřka neuvědomovala, jaké má chyby. Byl to teď stejně jako ostatní části Staré fary její domov.

Po útočnosti a agresivitě ve kole, po těch nenávistných dopisech, co dostávala, byla astná, e nala dočasný útulek v téhle mírumilovné domácnosti, kde se nikdy nezvyuje hlas, kde není nikdo posedlý analýzou kadé její věty v naději, e v ní odkryje rasistické, sexistické nebo faistické spodní tóny, kde slova znamenají to, co znamenala celé generace, kde sprostá slova jsou neznámá nebo se aspoň nevyslovují, kde panuje pevný řád, který pro ni symbolizuje pan Copley, kdy předčítá ranní i večerní modlitbu i text určený na ten který den. Někdy se na ty dva a na sebe dívala jako na tři exulanty, kteří se dostali do jakési odlehlé kolonie a umíněně se drí starých zvyků, někdejího způsobu ivota, jako i forem bohoslueb. A postupem času si oba své zaměstnavatele oblíbila. Simona Copleye by si váila víc, kdyby neměl takové sklony k sobectví v malichernostech, kdyby se tolik nezabýval svým tělesným pohodlím, i kdy si říkala, e je to nejspí výsledek padesátiletého rozmazlování oddanou manelkou. A on svou manelku miloval. Byla to jeho opora. Váil si jejího úsudku. Jak jsou astní, říkala si: jsou si bezpeční láskou druhého a pravděpodobně s přibývajícím věkem čím dál jistějí, e kdy jim nebude dopřáno té milosti, aby zemřeli v tý den, nedojde k ádnému dlouhotrvajícímu odloučení. Ale věří tomu opravdu? Ráda by se jich zeptala, ale věděla, e by to bylo asi příli troufalé. Určitě mají své pochyby, nějaké vnitřní námitky vůči krédu, které ráno i večer tak sebejistě odříkávají. Ale třeba v osmdesáti jde u jen o zvyk, tělo u nemá zájem o sex, hlava u nemá zájem o spekulace, vedlejí věci v ivotě jsou důleitějí ne ty hlavní a nakonec si člověk začne zvolna uvědomovat, e důleité vlastně není nic.

Práce nebyla náročná, ale Meg věděla, e toho na sebe pomalu přebírá víc, ne ten inzerát napovídal, a tuila, e hlavní obavou jejich ivota je, jestli u nich zůstane. Jejich dcera jim obstarala vechny přístroje, které člověku etří námahu: myčku na nádobí, pračku, dímačku, vechno instalované v nepouívané palírně u zadního vchodu, i kdy jich Copleyovi, dokud nepřila ona, pouívali neradi, ze strachu, e je nebudou umět vypnout, a v duchu si představovali, jak se ty přístroje celou noc točí a točí, přehřívají, vybuchují a jak celá fara vibruje neovládnutelnou energií.

Jejich jediné dítě, dcera, ila v zámečku ve Wiltshiru a jezdila je navtěvovat zřídka, i kdy telefonovala často, obyčejně v nevhodnou dobu. Byla to ona, kdo vedl s Meg přijímací rozhovor kvůli Staré faře. Pro Meg bylo zatěko spojovat tu sebevědomou, do tvídu oblečenou, poněkud agresivní enu s těmi dvěma jemnými starými lidmi, je znala. A věděla, e se své dcery bojí, i kdy by je ani ve snu nenapadlo, aby jí to řekli, a moná e si to ani nepřiznávali. Komandovala je pro jejich vlastní dobro, jak by byla prohlásila. A nejvíc se báli, e by je mohla donutit, aby vyhověli jejímu po telefonu často opakovanému návrhu, který vyplýval jen z pocitu, e je to její povinnost, návrhu, aby se přestěhovali k ní do doby, ne bude Hvízdal dopaden.

Meg na rozdíl od jejich dcery chápala, proč vydali vechny své úspory, kdy odeli na odpočinek, koupili si faru a na stará kolena se zatíili hypotékou. Pan Copley býval v mládí, v době, kdy jetě stál viktoriánský kostel, vikářem v Larksokenu. On a jeho ena byli v té oklivé barabizně z letěného borového dřeva, s dlakami, na nich se rozléhaly kroky, a s křiklavými kýčovitými barevnými okny oddáni a svůj první domov si vytvořili v prvním poschodí nad bytem faráře. Kostel byl v třicátých letech k tajné úlevě církevních hodnostářů, kteří právě uvaovali, co s budovou, která nemá absolutně ádnou architektonickou cenu a slouí kongregaci nanejvý o hlavních svátcích, a to maximálně esti lidem, částečně zničen oklivou vichřicí. A tak byl nakonec stren a Stará fara, která se skrývala za ním a která, jak se ukázalo, byla trvanlivějí, byla prodána. Kdy Rosemary Duncanová-Smithová vezla tenkrát po té rozmluvě Meg zpátky na nádraí v Norwichi, dala volný průchod svým názorům na věc.

Je samozřejmě směné, e tam vůbec bydlí. Měli by si najít nějaké komfortní bydlení s dvěma lonicemi v Norwichi nebo v některé příhodné vesnici, kde jsou po ruce obchody, pota a samozřejmě kostel. Ale tatínek dokáe být neobyčejně umíněný; kdy si mysli, e ví, co chce, a maminka je v jeho rukou jako vosk. Doufám, e se na to místo nedíváte jako na dočasnou záleitost.

Meg tenkrát odpověděla: Jako na dočasnou ano, ale ne krátkodobou. Nemůu vám slíbit, e tady zůstanu navěky, ale potřebuju čas a klid, abych se rozhodla o své budoucnosti. A třeba nebudu vaim rodičům vyhovovat.

Čas a klid. Ty bychom potřebovali vichni. No, je to asi lepí ne nic, ale byla bych vám vděčná, kdybyste mě měsíc nebo dva před tím, ne se rozhodnete odejít, uvědomila. Jestli jim budete vyhovovat, s tím bych si starosti nedělala. V tak nepohodlném domě vystrčeném na ostrohu, kde se není nač dívat ne na zříceniny opatství a atomovou elektrárnu, jim bude muset stačit, co budou mít.

Jene to bylo před estnácti měsíci a ona je tady dodnes.

Nala lék v té krásně rozvrené a vybavené, a přitom pohodlné a útulné kuchyni v chalupě U mučednice. Alice jí hned na začátku jejich přátelství, kdy musela strávit týden v Londýně a Alex nebyl doma, dala rezervní klíče od chalupy, aby tam mohla chodit a vybírat a posílat za ní potu. Kdy jí je Meg po jejím návratu nabízela zpátky, tak jí řekla: Radi si je nechte. Třeba je budete jetě potřebovat. Meg jich nikdy nepouila. Dveře bývaly v létě otevřené, ale i kdy byly zavřené, vdycky zazvonila. Z toho, e je má, e je vidí na svém krouku a e cítí jejich váhu, se pro ni časem stal symbol jistoty a víry v jejich přátelství. Tak dlouho neměla ádnou přítelkyni. U zapomněla, jak si kdysi říkala, e jetě nikdy nepoznala útěchu blízké, nenáročné nesexuální drunosti s nějakou enou.

Ne se před čtyřmi lety neastnou náhodou utopil její manel, stačila jí i Martinovi občasná společnost milých známých, kterou si potvrdili, e nikoho kromě sebe nepotřebují. Jejich manelství patřilo k těm bezdětným, do sebe ponořeným manelstvím, je vědomě odráejí vekeré pokusy o důvěrné sblíení ostatních. Společenská povinnost občas velela sejít se na nějaké večeři. Nikdy se nemohli dočkat, a budou zase zpátky v osamění svého domku. A po jeho smrti jí připadalo, e jde jako automat hlubokým úzkým kaňonem zármutku a e vekerou svou energii, vekeré své fyzické síly potřebuje k tomu, aby se přenesla přes dalí den. Myslela, pracovala a truchlila vdycky jenom pro ten jeden den. Dovolit si by jen pomyslet na ty dny, týdny, měsíce nebo roky, co před ní leí, by bylo znamenalo upospíchávat pohromu. Dva roky byla tak trochu jako beze smyslů. Ani její křesanství jí nebylo moc platné. Neodmítala ho, ale bylo irelevantní, jeho útěcha byla jenom svíčka, která nárazově slouí k osvětlení temnoty. Kdy se vak po dvou letech údolí takřka neznatelně rozířilo a poprvé se neobjevily ty černé tísnivé srázy, které ho svíraly, nýbr výhled na normální ivot, dokonce na těstí, na krajinu, o ní se bylo mono domnívat, e na ni vysvitne slunce, nechala se nemoudře zavléct do rasových problémů ve své kole. Starí členové sboru odeli jinam nebo do penze a nová ředitelka, zvlá povolaná, aby posílila módní ortodoxie, vtáhla do koly s křiáckou dychtivostí vyčenichávat a hubit kacířství. Meg si dnes uvědomovala, e byla od počátku jasnou, předurčenou obětí.

Utekla do nového ivota na ostrohu a do osamění jiného druhu. A nala tady Alici Mairovou. Seznámily se čtrnáct dní po Megině příjezdu, kdy Alice přijela na Starou faru s kufrem odloených věcí určených pro kadoroční bazar ve prospěch kostela sv. Ondřeje v Lydsettu. Na chodbě byla mezi kuchyní a zadním vchodem nepouívaná přípravna, kam se odkládaly jako do sběrny nepotřebné předměty z ostrohu: aty, harampádí, knihy a staré časopisy. Pan Copley tu a tam, kdy byl vikář Smolett na dovolené, vykonával pobonosti v kostele sv. Ondřeje a jeho účast na ivotě vesnice byla, jak se Meg domnívala, stejně důleitá pro něj jako pro církev. Normálně se z těch několika chalup na ostrohu dala očekávat jen malá kupička věcí, ale Alex Mair, kterému lo velice o to, aby elektrárna měla styk s místní komunitou, vyvěsil na černé tabuli elektrárny upozornění, a tak byly ty dvě bedny obyčejně do říjnového bazaru hodně plné. Zadní dveře Staré fary, kterými se dalo vcházet do přípravny, se obyčejně nechávaly za dne, dokud bylo světlo, otevřené a vnitřní dveře, vedoucí do domu, zamčené, ale Alice Mairová zaklepala na přední dveře a řekla, kdo je. Obě eny, přiblině stejně staré, byly rezervované, nezávislé, ádná z nich nevyhledávala schválně přítelkyně, ale naly v sobě zalíbení. Za týden přijala Meg pozvání na večeři v chalupě U mučednice. A pak u snad nebylo dne; aby nedola ten necelý kilometr přes ostroh do Aliciny kuchyně, neposeděla v ní a nepohovořila, přihlíejíc, jak Alice pracuje.

Jejím kolegyním ze koly by to přátelství, jak věděla, bylo nepochopitelné. Tam ádné přátelství nebo aspoň to, co se pod slovem přátelství rozumělo, nepřekročilo nikdy ten velký předěl mezi politickými názory a v rozhořčeném lomozu sborovny dokázalo rychle poklesnout na úroveň klevet, zvěstí, výčitek a zrady. V tomhle poklidném přátelství, které nic neádalo, nebyla vřelost, ale ani obavy. Nebylo to přátelství manifestační, nikdy se nelíbaly, nikdy si kromě toho prvního setkání nepodaly ruce. Meg si nebyla jistá, čeho si na ní Alice cení, ale věděla, čeho si ona cení na Alici. Byla inteligentní, sčetlá, nesentimentální, nic ji nepohorilo, a tak se stala ohniskem jejího ivota na ostrohu.

Alexe Maira vídala málokdy. Ve dne byl v elektrárně a víkendy, obraceje normální stěhování národů naruby, trávil ve svém londýnském bytě, kde často zůstal i část týdne, paklie měl nějakou schůzi ve městě. Neměla nikdy pocit, e by je Alice schválně drela od sebe ze strachu, aby se její bratr s její přítelkyní nenudil. Navzdory vem svým traumatům za poslední čtyři léta měla Meg příli pevně v ruce své já, ne aby tíhla k takovému sexuálnímu nebo společenskému sebepodceňování. Ale nikdy jí v jeho společnosti nebylo volně, snad proto e s tím svým sebevědomým hezkým zevnějkem a nádechem arogance v chování budil dojem, e představuje a e do sebe vstřebal něco ze záhadnosti a moci energie, kterou řídí. Byl k ní při těch několika příleitostech, kdy se přece jen setkali, velice přátelský. Někdy měla pocit, e je mu sympatická. Ale jejich jediná společná půda byla kuchyň v chalupě U mučednice, a i tam jí bylo vdycky volněji, kdy nebyl doma. Alice o něm nikdy nemluvila, jen o něm sem tam něco ledabyle prohodila, ale v těch několika málo případech, jako byl například minulý den ten večírek s večeři, kdy je viděla pohromadě, se zdálo, e jeden vnímá a reaguje na potřeby druhého, co by bylo typičtějí pro dlouholeté astné manelství, ne pro ten očividně volný sourozenecký vztah.

A poprvé takřka po třech letech dokázala mluvit o Martinovi. Vzpomínala na ten červencový den, kdy byly dveře kuchyně otevřené na dvorek a pach bylin a moře byl pronikavějí ne kořenná vůně čerstvě upečených máslových suenek. Seděly s Alicí proti sobě u kuchyňského stolu, mezi sebou konvici s čajem. Dokázala si vybavit kadé slovo.

Moc díků se mu za to nedostalo. Ach, říkali, jaký byl hrdina, a ředitel prones vechny ty řeči, co se mají pronáet při vzpomínkové kolní slavnosti. Ale podle nich tam ti chlapci neměli plavat. kola odmítala vekerou zodpovědnost za jeho smrt. Záleelo jim víc na tom, aby se vyhnuli kritice, ne aby uctili Martina. A ten chlapec, co ho Martin zachránil, se moc hezky nevybarvil. Ale je to ode mně hloupé, e mě to trápí.

To je naprosto přirozené, e jste doufala, e vá manel nezahynul kvůli někomu méněcennému, ale pro toho chlapce to nejspí taky není snadné. Vědomí, e někdo kvůli vám zahynul, můe člověka straně tíit.

To jsem si taky snaila namluvit, řekla Meg. Nějaký čas jsem tím chlapcem byla  no, takřka posedlá. Potloukala jsem se kolem koly a čekala, a vyjde. Někdy jsem takřka cítila potřebu se ho dotknout. Bylo to, jako by do něj přeel kus Martina. Ale jeho to samozřejmě jenom uvádělo do rozpaků. Nechtěl mě vidět a nechtěl se mnou mluvit, ani on, ani jeho rodiče. Nebyl to upřímně řečeno nijak moc milý chlapec, byl to rváč a dost hloupý. Myslím, e ho Martin dokonce neměl rád, i kdy to nikdy neřek. A měl uhry  ach Boe, za to nemoh, nevím, proč jsem to vůbec řekla.

A uvaovala, jak je moné, e o něm vůbec mluví. Poprvé po vech těch letech. A ta záleitost s její posedlostí po tom chlapci. Nikdy to před ivou duí nevyřkla.

koda, e ho vá manel nenechal utopit a nezachránil se, odpověděla Alice, ale předpokládám, e v tom okamiku nesrovnával hodnotu prospěného učitelského povolání a uhrovité hlouposti.

Nenechal utopit? Schválně? Ach Alice, dobře víte, e vy byste to taky neudělala.

Asi ne. Jsem určitě schopná iracionálního bláznovství. Pravděpodobně bych ho vytáhla, kdybych to mohla provést tak, abych se sama nedostala do příli velkého nebezpečí.

Ovem e byste ho vytáhla. To je lidský instinkt, zachránit druhého, zvlá kdy jde o dítě.

Lidský instinkt, a podle mého názoru instinkt naprosto zdravý, je zachránit sám sebe. Proto říkáme o lidech, kteří to nedělají, e jsou hrdinové, a dáváme jim medaile. Víme, e jednají proti přirozenosti. Nechápu, jak můete mít tak neobyčejně shovívavý názor na svět.

Já? Nejspí mám. Kromě těch dvou let po tom, co se Martin utopil, jsem vdycky věřila, e středem světa je láska.

Středem světa je krutost. Jsme dravci a zároveň kořist, vichni, vechna stvoření. Víte, e vosy kladou vajíčka do beruek, e jim propíchnou jejich slabé místečko v krunýři? Jejich larva pak roste, iví se ivou berukou a prokousává si cestu ven a sváe beruce nohy. Kdo si vymyslel tohle, musel, jak jistě uznáte, mít podivný smysl pro humor. A necitujte mi Tennysona.

Třeba ta beruka nic necítí.

To je sice útěná představa, ale já bych si na ni nevsadila. Musela jste mít neobyčejně astné dětství.

To jsem měla, to jsem měla! Měla jsem těstí. Byla bych měla ráda bratry a sestry, ale přitom si nevzpomínám, e bych si připadala osamělá. V naí rodině nebylo moc peněz, ale zato spousty lásky.

Lásky. Je tak důleitá? Byla jste učitelka, tak byste to měla vědět. Je?

Je ivotně důleitá. Kdy ji má dítě prvních deset let, tak u na ničem moc nezáleí. Kdy nemá, pak je důleité vechno.

Nastala chvíle mlčení, po které Alice řekla: Můj tatínek umřel, zahynul při jedné nehodě, kdy mi bylo patnáct.

To je strané. Jaká to byla nehoda? Byla jste u toho? Viděla jste to?

Přesekl si zahradním sekáčem tepnu. Vykrvácel. Ne, neviděli jsme to, ale brzy nato jsme k tomu místu přili. Pozdě, samozřejmě.

I Alex, a byl dokonce mladí. To muselo být pro vás strané.

Bezpochyby to ovlivnilo nae ivoty, zvlá můj. Nechcete ochutnat jednu tu suenku? Mám nový recept, ale nejsem si jistá, jestli se mi tak docela povedly. Jsou troku přeslazené a moná e jsem to přehnala s kořením. Řekněte mi, co si o něm myslíte.

Vrácena do přítomnosti chladem dladic, na kterých jí trnuly nohy, a automaticky srovnávajíc ouka hrníčků, si najednou uvědomila, proč si vzpomněla na tu letní dobu kolem čaje v chalupě U mučednice. Suenky, které druhý den ráno přidá na podnos, bude várka podle receptu, který jí dala Alice. Ale vyndá je z plechovky teprve zítra. Dnes u nemusí dělat nic ne si naplnit ohřívací láhev. Na Staré faře nebylo ústřední topení a dvouspirálová elektrická kamínka ve své lonici zapínala málokdy, protoe věděla, jaké starosti dělají Copleyům účty za topení. Nakonec, tisknouc teplou láhev k ňadrům, překontrolovala závory na předních i zadních dveřích a pak se vydala po schoditi bez koberce do postele. Na odpočivadle potkala paní Copleyovou, která cupkala provinile v upanu do koupelny. V přízemí byl sice záchod, ale koupelna byla na Staré faře jenom jedna, co byl nedostatek, který měl za následek trapné tiché dotazy z obavy, e jim někdo nabourá jejich pečlivě sestavený rozpis a půjde se nečekaně koupat. Meg počkala, dokud neuslyela, e se dveře hlavní lonice zavřely, teprve pak la do koupelny ona.

Za čtvrt hodiny u byla v posteli. Spí věděla, ne cítila, e je straně unavená, a rozpoznávala ve vyčerpaném těle, v nepokojných končetinách a neschopnosti se uvelebit příznaky příli vzruených mylenek. Stará fara byla moc daleko od moře, ne aby tam doléhaly nárazy vln, ale pach a umění moře nikdy neustaly. V létě se ostroh chvěl jemným rytmickým hukotem, který se za bouřlivých nocí nebo při jarních přílivech vystupňovával ve vzteklý nářek. Meg spala vdycky při otevřeném okně a upadala do spánku, ukolébávána vzdáleným mručením. Tenhle večer ji vak jaksi nedokázal ukolíbat do bezvědomí. Kniha u její postele, kterou četla znovu a znovu, byl Domek v Allingtonu od Anthonyho Trollopa, ale ten večer ji nedokázala přenést do onoho chlácholivého, pohodlného, nostalgického světa Barsetshiru, ke kroketu na trávníku paní Dalové ani k večeři u stolu místního lechtice. Vzpomínky na večer byly příli traumatické, příli vzruující, příli nedávné, ne aby se daly jen tak uchlácholit spánkem. Otevřela oči do tmy, do tmy, ve které se tak často před spaním objevovaly ty známé, vyčítavé dětské obličeje, hnědé, černé i bílé, obličeje, je se nad ní skláněly a ptaly se jí, proč je opustila, kdy ji přece milovaly a myslely si, e i ona miluje je. Obyčejně pocítila úlevu, kdy se těch něných, obviňujících přízraků, které ji v posledních měsících u tak často nenavtěvovaly, zbavila. Někdy se místo nich objevily traumatičtějí vzpomínky. Ředitelka koly trvala na tom, aby la do kursu pro rasové otázky, ona, která učila přes dvacet let děti různých ras. Byl tu jeden výjev, který se celé měsíce rázně pokouela vypudit z hlavy, ta poslední schůze ve sborovně, kruh nesmiřitelných tváří, hnědých, černých i bílých, obviňující oči, neodbytné otázky. A nakonec, uvláčená výhrůkami, se přistihla, e bezmocně pláče. ádné nervové zhroucení, ten ikovný eufemismus, by ji nebylo pokořilo víc.

Ten večer vak i tuhle zahanbující vzpomínku nahradily nedávnějí a znepokojivějí představy. Znovu zahlédla dívčí postavu, která se v tom okamiku odráela od zdi opatství a pak se jako přízrak vypařila a ztratila ve stínech na pobřeí. Znovu seděla u stolu s večeří a ve světle svíček viděla tmavé, rozladěné oči Hilary Robartsové, upírající se na Alexe Maira, pozorovala rysy obličeje Milese Lessinghama, které nárazově osvětlovaly poskakující plameny ohně, viděla, jak jeho ruce s dlouhými prsty sahají na zem pro láhev klaretu, znovu uslyela ten odměřený, poněkud vysoký hlas, jak vyslovuje nevyslovitelné. A pak na pokraji spánku se s ním prodírala křovím toho straného lesa, cítila, jak jí trny keřů rozdírají nohy, jak ji spodní větvičky lehají do tváře a v záři baterky s ním zírala na ten groteskní zmrzačený obličej. A v tom zeřelém světě mezi bdělým stavem a spánkem poznala, e ten obličej zná, e to je její obličej. Trhla sebou, se slabým výkřikem hrůzy nabyla vědomí, rozsvítila lampičku u postele, sáhla po knize a pustila se rázně do čtení. Za půl hodiny jí kniha vyklouzla z ruky. Ponořila se do první z neklidných chvil dřímoty té noci.

16

Stačilo mu leet nehybně na zádech v posteli jen dvě minuty, aby si uvědomil, e se spánek pravděpodobně nedostaví. Leet v posteli a nespat Mair odjakiva nesnáel. Stačilo mu spát málo, ale spal vdycky tvrdě. A tak přehodil nohy přes pelest, sáhl po upanu a přeel k oknu. Bude pozorovat, jak nad Severním mořem vychází slunce. Myslel na těch několik posledních hodin, na pocit vděčnosti a úlevy z rozmluvy s Alicí, s vědomím, e ji nic neokuje, nic nepřekvapuje, e vechno, co Alex udělá, posuzuje, i kdy to v jejich očích není správné, jinými měřítky, ne jsou ta, která tak přísně váe k ostatnímu svému ivotu.

Tajemství, které bylo mezi nimi, ty minuty, co tiskl její třesoucí se tělo k pni stromu, upíral oči do jejích, vyadoval její poslunost, je vázaly poutem tak silným, e ho nedokázala naruit ani obludnost jejich společného tajného provinění, ani malé třenice, které vznikaly z toho, e ijí spolu. A přesto nikdy o otcově smrti nemluvili. Nevěděl, jestli na ni Alice někdy myslí, nebo jestli je to trauma z jejího nitra vymazáno do té míry, e u dneska věří verzi, kterou zformuloval on, jestli jí ta le přela do podvědomí a proměnila se v její pravdu. Kdy o tom krátce po pohřbu, kdy viděl, jak je klidná, zauvaoval, překvapilo ho, jak se mu to nechce věřit. Netouil po její vděčnosti. Bylo poniující se by jen domýlet, e k němu pociuje jakési závazky. Závazky a vděčnost byla slova, kterých nikdy nepotřebovali pouívat. Ale chtěl, aby to věděla a aby si to pamatovala. Ten čin byl pro něj tak obludný, tak překvapivý, e by byl nesnesl, aby o něm ivá due nevěděla: V těch prvních měsících si přál, aby pochopila, jak obrovský čin bylo to, co udělal, a e to udělal pro ni.

A pak, est neděl po pohřbu, najednou zjistil, e on sám je schopen uvěřit, e se to nestalo, aspoň ne takhle, a e celá ta hrůza je pouhý výplod dětské fantazie. Často v noci leel a nespal a sledoval, jak otcova postava klesá k zemi, ten výtrysk krve podobající se arlatovému vodotrysku, slyel ta chraptivě zaeptaná slova. V téhle revidované, uklidňující verzi existovala vteřinka zdrení, jenom vteřinka, po ní se rozběhl do domu a volal o pomoc. A existovala i druhá, a dokonce jetě obdivuhodnějí představa, jak k otci přikleká, tiskne mu ke slabině pevně zaatou pěst, aby zadrel tu tryskající krev, a eptem chlácholí ty umírající oči. Bylo samozřejmě pozdě. Ale pokusil se o to. Udělal, co bylo v jeho silách. Koroner ho pochválil, ten korektní muík s půlměsíci brýlí, s obličejem jako hateřivý papouek řekl: Gratuluju synu zemřelého, s jak chvályhodnou pohotovostí a odvahou jednal a udělal vechno, co bylo v jeho silách, aby zachránil otci ivot.

Úleva, e dokáe uvěřit ve svou nevinu, byla zpočátku tak veliká, e ho na chvíli úplně ochromila. Noc za nocí líhal v posteli a upadal do spánku v přílivu euforie. Ale u tehdy věděl, e rozhřeení, co si sám dal, působí v jeho krevním oběhu jako droga. Bylo útěné a pohodlné, ale nebylo pro něj. Bylo v něm nebezpečí mnohem zhoubnějí ne pocit viny. Myslíval si: Nikdy nesmím uvěřit, e le je pravda: Můu říkat celý ivot li, pokud to bude zapotřebí, ale musím vědět, e to jsou li, a nesmím je nikdy říkat sám sobě. Fakta jsou fakta. Musím je vzít na vědomí, dívat se jim do tváře a pak se naučit, jak si s nimi poradit. Můu hledat důvody pro to, co jsem udělal, a říkat sám sobě na omluvu: jak se choval k Alici, jak týral matku, jak jsem ho nenáviděl. Můu se pokouet ospravedlnit jeho smrt aspoň sobě. Ale udělal jsem, co jsem udělal, a on zemřel, jak zemřel.

A to, e je bral na vědomí, mu přináelo jistý klid. Po několika letech byl s to uvěřit, e vina, pocit viny sám o sobě je slabost, e ho nemusí mít, jestlie nechce. A pak nastala doba, kdy nad tím skutkem, nad tou odvahou, nad tou smělostí, nad rozhodnutím, které ho umonilo, pocioval pýchu. Ale i to, jak věděl, bylo nebezpečné. A po mnoho následujících let na otce nevzpomněl. Matka ani Alice o něm nikdy nemluvily, leda ve společnosti náhodných známých, kteří cítili potřebu vyjádřit jim rozpačitě soustrast, před ní nebylo úniku. V rodině vak bylo proneseno jeho jméno jenom jednou.

Rok po jeho smrtí si matka vzala Edmunda Morgana, ovdovělého kostelního varhaníka, únavně nudného, a uchýlila se s ním do Bognor Regis, kde ili z otcovy pojistky v prostorném bungalovu s výhledem na moře ve vzájemné obsesivní oddanosti, která se odráela v puntičkářském pořádku a uklizenosti jejich světa. Matka mluvila o svém novém manelovi vdycky jako o panu Morganovi. Kdy s tebou nemluvím o tatínkovi, Alexi, tak to není proto, e bych na něj zapomněla, ale proto, e by to pan Morgan nelibě nesl. Z té věty se stal pro něj a pro Alici citát. Zaměstnání pana Morgana a jeho nástroj skýtaly nesčetně monosti k pubertálním vtípkům, zvlá kdy pan Morgan s matkou odjeli na svatební cestu. Předpokládám, e pan Morgan teď vytahuje vechny svoje rejstříky. Myslí, e pan Morgan preluduje? Chudák pan Morgan, jak se asi namáhá. Doufám, e mu nesplasknul měch. Jako děti byli nedůvěřiví a zakřiknutí, ale tenhle vtip je doháněl k výbuchům nepotlačitelného smíchu, kterým umrtvovali hrůznou minulost.

Pak, kdy mu bylo asi osmnáct, se začala vtírat jiná skutečnost a on si řekl nahlas: Neudělal jsem to kvůli Alici, udělal jsem to kvůli sobě, a pomyslel si, jak je to zvlátní, e trvalo skoro čtyři roky, ne na to přiel. Ale byl to fakt, byla to pravda nebo to byla jenom psychologická úvaha, kterou pro něj bylo v určitém rozpoloení zajímavé rozebírat?

Kdy se teď díval přes ostroh k východní obloze, která se u rděla prvním slabým zlatem rozbřesku, řekl si nahlas: Nechal jsem otce schválně umřít. To je fakt. Vechno ostatní jsou zbytečné úvahy. V románech, říkal si, by Alici a mě to společné vědomí mučilo, neměli bychom k sobě důvěru, pronásledoval by nás pocit provinění, nedokázali bychom ít kadý zvlá, a přitom by nám spolu bylo bídně. A přesto mezi ním a jeho sestrou neexistovalo nic ne drunost, láska a mír.

Ale teď, po třiceti letech, kdy si myslel, e se s tím činem i svou reakcí na něj dávno vyrovnal, se začínaly znovu probouzet vzpomínky. Začalo to první Hvizdalovou vradou. Zdálo se, e u to slovo vrada, je bylo neustále na něčích rtech jako nějaká chmurná kletba, má moc evokovat ty polopotlačené obrazy otcova obličeje; který se proměnil v jakousi nejasnou, starou, neivotnou fotografii. Ale v posledním půlroce se otcův obraz začal vtírat do jeho vědomí v podivných okamicích, uprostřed schůze, u stolu správní rady, v podobě gesta, sklopených víček, tónu hlasu, linie úst mluvícího, tvaru prstů nataených k ohni v krbu. Otcův duch se vracel ve změti listí pozdního léta, v prvních opadávajících listech, v nesmělém pachu podzimu. Alex uvaoval, jestli se to stává i Alici. Přes vekeré jejich vzájemné sympatie, přes vekerý jeho pocit, e jsou spolu neodvolatelně svázáni, to byla otázka, kterou jí, jak věděl, nikdy nepoloí.

A byly tu dalí otázky, zvlá jedna, které se nemusel z její strany obávat: Alice nebyla ani dost málo zvědavá na jeho sexuální ivot. Vyznal se natolik v psychologii, aby dokázal aspoň částečně pochopit, co s ní ty rané zahanbující a strach nahánějící záitky udělaly. Někdy ho napadlo, e pohlíí na jeho milostné aféry s lhostejnou, poněkud pobavenou shovívavostí, a ačkoliv je sama vůči té dětinské slabosti imunní, nemá chu kritizovat ji u druhých. Jednou mu po jeho rozvodu řekla: Podle mě je straně divné, e by nějaký přímý, i kdy neelegantní prostředek k zajitění přeití ivočiných druhů měl vzbuzovat u lidských bytostí tak velké citové bouře. Je nutné brát sex tak váně? A teď zjioval, e přemýlí, jestli Alice ví nebo se domyslela o Amy. A pak, kdy ta planoucí koule vystoupila z moře, přeřadila rychlostní páka času na okamik, který tu byl před pouhými pěti dny, kdy leel s Amy v hlubokém dolíku mezi dunami, a znovu ucítil pach písku a travin, slanou příchu moře i teplo pozdního odpoledne vyzařující z podzimního vzduchu.

Vzpomínal si na kadou větu, na kadé gesto, na odstín jejího hlasu, znovu cítil, jak se mu, kdy se jí dotkl, jeily chlupy na paích.

17

Obrátila se k němu, hlavu podepřenou v dlani, a on viděl, jak silné odpolední světlo protkává zlatem její ostříhané odbarvené vlasy. Ze vzduchu se u vypařovalo teplo. Věděl, e je čas, aby li. Ale jak leel vedle ní, poslouchal tiché eplání přílivu a vzhlíel skrz závoj travin k obloze, prostupoval ho nikoliv snad postkoitální smutek, nýbr příjemná malátnost, jako by měl to dávno domluvené nedělní odpoledne jetě před sebou.

Promluvila Amy: Hele, měla bych se u vrátit. Řekla jsem Neilovi, e budu nejdýl za hodinu zpátky, a on si dělá starosti, kdy nejdu, kvůli Hvízdalovi.

Hvízdal vradí v noci a ne za denního světla: A na ostroh by se stěí odváil. Nemá se tady moc kde schovat. Ale Pascoe má pravdu, e si dělá starosti. Nehrozí tu sice moc velké nebezpečí, ale večer bys venku sama chodit neměla. A ádná enská, dokud ho nechytnou.

Kdyby ho u tak chytili, odpověděla. Aby měl Neil o starost míň.

Hlasem, do kterého pečlivě vloil lhostejnost, řekl: Copak se tě nikdy nezeptá, kam jde, kdy se v neděli odpoledne vykrade ven a nechá tam dítě na starost jemu?

Ne, nezeptá. A to dítě se jmenuje Timmy. A já se nikam nevykrádám. Řeknu, e jdu, a jdu.

Ale jistě o tom uvauje.

To uvauje. Ale podle něj maj lidi právo na svoje soukromí. Rád by se mě zeptal, ale nikdy se nezeptá. Někdy mu řeknu: ,Hele, já si teď jdu zaoustat se svým milenceni do pískovejch dun. Ale on nikdy neřekne ani slovo, jenom se zatváří neastně, protoe nerad slyí, kdy říkám ,oustat.

Tak proč to říká? Jako proč ho trápí? Pravděpodobně tě má rád.

Ne, nemá, aspoň nijak moc. Koho má rád, to je Timmy. A jaký jiný je pro to slovo? Lízt do postele tomu říkat nemůe. Byla jsem v tvý posteli jenom jednou, a i tos byl jak na jehlách, poněvads myslel, e by se mohla neočekávaně vrátit tvoje sestra. A nemůe tvrdit, e spolu spíme.

Milujem se, odpověděl. Nebo, jestli je ti to milejí, obcujem spolu.

To je ale odporný, Alexi, na mou dui. To slovo je podle mě přímo odporný.

A dělá to s ním? Spí s ním, leze s ním do postele, miluje se s ním, obcuje s ním?

Ne, neobcuju. Ne e by ti bylo co do toho. Ale podle něj by to nebylo správný. To znamená, e vlastně nechce. Kdy muskej chce, tak to obyčejně udělá.

Podle mých zkueností rozhodně, odpověděl.

Leeli vedle sebe jako dvě figuríny a oba hleděli k obloze. Ona se zdála spokojená, e mlčí. Take ta otázka byla konečně poloena a zodpovězena. S jakýmsi zahanbením a podráděním si uvědomil, e v sobě poprvé v ivotě rozeznává bodavou árlivost. Ale jetě víc ho zahanbovala jeho neochota ji zkoumat. A byly tu dalí otázky, které by jí rád poloil, ale které se jí poloit neodvaoval. Co pro tebe znamenám? Je to pro tebe důleitý? Co ode mě čeká? A ta nejdůleitějí ze vech, ale nezodpověditelná. Miluje mě? U své první eny věděl přesně, jak na tom je. ádné manelství nebylo uzavřeno s přesnějí domluvou o tom, co jeden očekává od druhého. Jejich nepsané, nevyslovené, jenom zpola uvědomělé předsvatební ujednání nepotřebovalo ádnou formální ratifikaci. On bude vydělávat větinu peněz, ona bude pracovat, kdy bude chtít. Její povolání bytové architektky v ní nikdy nebudilo zvlátní nadení. Na oplátku bude jeho domov veden účelně a s rozumnou hospodárností. Aspoň jednou za dva roky pojedou kadý jinam na dovolenou. Budou mít nejvý dvě děti, tehdy, a se ona rozhodne. ádný z nich nebude veřejně poniovat druhého. Spektrum manelských přestupků pod touhle hlavičkou začínalo přeruováním historek, které druhý vypráví hostům u stolu, a končilo příli okatou nevěrou. Manelství bylo úspěné. Měli se rádi, vycházeli spolu, říkali si obdivuhodně málo jedovatostí, a kdy od něj odela, vyvedlo ho to doopravdy z míry, přestoe se to v podstatě dotklo jenom jeho pýchy. Natěstí byl rozpad jejich manelství zmírněn tím, e se veobecně vědělo, jaký je její milenec boháč. Alex si uvědomil, e pro materialistickou společnost se ztráta eny kvůli milionáři nepočítá za příli velký neúspěch. V očích jejích přátel by od něj bývalo bylo nerozumné a sobecké, kdyby jí nedal volnost s co nejmením pokřikem. Ale aby jí nekřivdil, Liz Gregoryho milovala, byla by za ním do Kalifornie jela peníze nepeníze. V duchu znovu viděl ten změněný rozesmátý obličej, slyel její lítostivě omluvný hlas.

Tentokrát je to to pravý, miláčku. Nečekala jsem to a skoro tomu nemůu uvěřit. Sna se to nést statečně, není to tvoje vina. Nedá se s tím nic dělat.

To pravé. Take to záhadné pravé, před čím vechno padá, závazky, zvyk, zodpovědnost i povinnost, existuje. A jak teď leel mezi dunami a díval se mezi tuhými stébly pobření trávy na oblohu, přepadala ho při tomhle pomylení takřka hrůza. Přece to nenael s touhle dívkou, která nemá ani polovinu jeho let, která je inteligentní, ale nevzdělaná, sexuálně nevázaná a má na krku nemanelské dítě? Neklame sám sebe, proč nad ním má takovou moc? Nepoznal tak erotické ani tak osvobozující milování, jako je jejich pokoutní páření na nepoddajném písku jen několik metrů od hřímajícího příboje.

Někdy se přistihl, e se poddává fantaziím a představuje si, jak jsou v Londýně v jeho novém bytě spolu. Ten byt, který jetě ani nezačal hledat a který nepředstavoval nic víc ne jednu nejasnou monost z mnoha moností, pak nabýval dimenzí, dostával přesné umístění a stralivě hodnověrnou realitu a on se přistihoval, jak v něm rozvěuje obrazy na neexistující stěnu, myslel na to, kam co dá a kde přesně bude stát jeho stereo. Byl to byt s výhledem na Temi. Viděl iroká okna, skýtající pohled přes řeku a k Tower Bridge, obrovskou postel, Amyino stočené tělo, pruhované paprsky slunečního světla pronikajícími litami dřevěných aluzií. Pak se ty sladké, vábivé obrazy promítly do pochmurné reality. Je tady to dítě. Chtěla by s sebou samozřejmě dítě. Kromě toho, kdo jiný by se o ně staral? Viděl shovívavé pobavení na tvářích svých přátel, radost svých nepřátel, viděl dítě, batolící se s ulepenými prstíčky po bytě. V duchu cítil něco, čeho ho Elizabeth uetřila  pach kyselého mléka a pinavých plenek  a představoval si, jak zoufale málo bude mít klidu a soukromí. Potřeboval ty skutečnosti, úmyslně zveličené, aby ho dovedly zpátky k zdravému rozumu. Děsilo ho, e dokázal by jen na pár minut váně uvaovat o tak zkázonosné hlouposti. Říkal si: Jsem po ní posedlý. No dobrá, těch pár posledních týdnů si tu svou posedlost budu uívat. Tohle pozdní léto bude beztak krátké, ty teplé netypické dny měkkého slunečního jasu nemůou vydret. Večer se u brzy stmívá. Vítr od moře přinese první kyselou příchu zimy. Přestane válení mezi teplými písčitými dunami. Chodit do chalupy U mučednice na návtěvu Amy nemůe, to by bylo neuváené a hloupé. Bylo snadné sám sebe přesvědčit, e bude-li si dávat pozor, a bude Alice v Londýně a nebude očekávána ádná návtěva, můou být spolu v jeho lonici třeba i celou noc, ale věděl, e by to nikdy neriskoval. Na ostrohu se máloco nějak dlouho utajilo. Tohle je jeho babí léto, podzimní ílenství, nic, co by nedokázal spálit první zimní chlad.

Ale vtom řekla, jako by mezi nimi nebyla nastala chvíle mlčení: Neil je můj kamarád, oukej? A vůbec, proč o něm chce mluvit?

Já nechci. Ale přál bych si, aby nějak zcivilizoval svůj způsob ivota. Vidím na ten karavan přímo z oken své lonice. Je mi trnem v oku.

Abys ho viděl z oken, to by sis musel vzít dalekohled. Ta tvoje posraná elektrárna je taky trn v oku. A tu máme přímo před očima vichni. Na tu se musíme koukat vichni.

Natáhl ruku k jejímu rameni, které bylo pod zrnitým nánosem písku teplé, a s předstíranou pompézností odpověděl: Veobecně se uznává, e na to, jakou má funkci a kde je umístěná, je to architektonicky celkem úspěch.

To uznává kdo?

To si myslím například já.

No jak by ne! Ty? Kromě toho bys měl bejt Neilovi vděčnej. Kdyby se nestaral o Timmyho, tak bych tady nebyla.

Je to primitivní bouda, řekl. Má tam kamna na dřevo, ne? Kdyby bouchly, tak je v minutě po tobě, po vech vás třech, zvlá kdyby zaskočil zámek u dveří.

My je nezamykáme. Nebuď labu. A oheň necháváme na noc vyhasnout. Ale co kdyby vyletěla do povětří ta tvoje bouda, pak bysme to nebyli jenom my tři, ne? To si teda pi, e ne. A ne jenom lidi. Co Saze a Whisky? O ty taky jde.

Elektrárna do povětří nevylítne. Zřejmě poslouchá ty panikářské nesmysly. Jestli ti dělá starosti jaderná energie, tak se na ni zeptej mě. Řeknu ti o ní vechno, co bude chtít slyet.

Chce tvrdit, e mi bude vysvětlovat atomovou energii při tom, jak mě bude píchat? Páni, to budu rozhodně náramně vnímat.

A pak se k němu otočila znovu. Ornament z písku na jejím rameni se zaleskl a Alex ucítil, jak mu jede ústy po horním rtu, po bradavkách, po břichu: Pak si na něj klekla a její kulatý dětský obličej s houtinou světlých vlasů zakryl oblohu.

Po pěti minutách se z něj skutálela a začala si vytřepávat z koile a z dínů písek. Pak si díny natáhla přes stehna a řekla: Proč neudělá něco s tou mrchou z Larksokenu, s tou, co aluje Neila? Můe jí v tom zabránit. Jsi přece éf.

Ta otázka  nebo to byla ádost  ho vytrhla z jeho představ tak prudce a tak surově, jako by mu Anny bezdůvodně dala zničehonic facku. Na jejich čtyřech předelých schůzkách se ho nikdy nevyptávala na jeho zaměstnání, o elektrárně se zmínila málokdy, kromě toho, e si stejně jako tohle odpoledne napůl váně postěovala, e jí kazí vyhlídku. Ne e by se rozhodl, e ji nepustí do svého soukromého ani úředního ivota. Kdy byli spolu, nepronikal tenhle ivot skoro vůbec do jeho vědomí. Ten mu, co líhal s Amy v dunách, neměl s tím přetíeným, ctiádostivým, chladně uvaujícím vědcem, stojícím v čele elektrárny, nic společného. Ten neměl nic společného s Aliciným bratrem, s Elizabethiným bývalým manelem ani s bývalým milencem Hilary Robartsové. Se směsicí podráděnosti a smutku uvaoval, jestli se schválně nerozhodla nevímat si té neviditelné tabulky Pozor, nedotýkat se! Ale paklie byl nesdílný, ona taky. Věděl toho o ní jen o málo víc ne tenkrát, kdy se poprvé za jednoho bouřlivého srpnového večera ani ne před esti týdny setkali ve zříceninách opatství a minutu stáli, dívali se na sebe á pak se mlčky k sobě blíili v bezeslovném, udiveném poznání. Později ten večer mu řekla, e pochází z Newcastlu, e se její ovdovělý otec znovu oenil a e ona a její macecha spolu nevycházely. Odjela do Londýna a bydlela ve squatech. Znělo to naprosto obyčejně, ale on tomu tak docela nevěřil, i kdy jí, jak měl podezření, bylo jedno, jestli tomu věří nebo ne. Její akcent byl spí akcent cockneyský ne geordijský. Na dítě se nikdy neptal, částečně z jakéhosi taktu, ale hlavně proto, e na ni radi nemyslel jako na matku, a ona mu o Timmym ani o jeho otci ádné informace neposkytla.

Proč to teda neudělá? zeptala se. Jsi přece éf. Povídám, e jsi přece éf.

Ale ne éf soukromých ivotů svých zaměstnanců. Jestli si Hilary Robartsová myslí, e byla pomluvena, a chce dosáhnout zadostiučinění a jít k soudu, pak jí v tom nemůu zabránit.

Kdybys chtěl, tak bys mohl. A Neil napsal jenom to, co je pravda.

,,Takhle vyvracet alobu pro pomluvu je nebezpečné. Tím by si Pascoe moc neprospěl.

ádný peníze nedostane. On ádný nemá. A kdy bude muset zaplatit soudní útraty, tak ho to zničí.

Na to měl myslet dřív.

Plácla sebou zpátky na záda a několik minut oba mlčeli. Pak řekla ledabyle, jako by byl předelý rozhovor jenom jakási triviální konverzace, kterou u napůl zapomněla: Co bude s přítí nedělí? Mohla bych se k večeru utrhnout. Co říká?

Take mu nic nezazlívá. Není to pro ni důleité, nebo jestli je, tak se rozhodla s tím přestat, aspoň prozatím. A on můe zavrhnout zrádné podezření, e jejich první setkání bylo nastraené, e bylo součástí plánu, který si ona a Pascoe vymysleli, aby vyuili jeho vlivu na Hilary. Ale to je přece směné.

Stačilo, aby si vyvolal spontánnost jejich prvního sblíení, její vánivou, nekomplikovanou, ivočinou divokost při milování, a věděl, e ta představa je paranoidní. V neděli odpoledne přijde. Třeba je to naposledy, co budou spolu. U doel napůl k poznání, e je to nutné. Osvobodí se od toho otroctví, jakkoli je sladké, stejně jako se osvobodil od Hilary. A s politováním, které se takřka rovnalo hoři, si uvědomil, e při tomhle rozchodu ho nečekají ádné námitky, ádné zoufalé poukazy na minulost. Amy přijme jeho odchod stejně klidně, jako přijala jeho příchod.

Tak jo, řekl. Kolem půl páté. V neděli pětadvacátého.

A čas, který jako by se v posledních deseti minutách tajuplně zastavil, začal zase plynout a on stál za pět dní nato u okna své lonice a díval se, jak z moře vystupuje velký kotouč slunce a tvoří na obzoru skvrnu, od které se po východní obloze rozbíhají íly a tepny nového dne. Neděle, dvacátého pátého. Dojednal si tu schůzku před pěti dny a dodrí ji. Jene kdy tenkrát leel mezi dunami, jetě nevěděl, co ví teď, e ho toti v neděli dvacátého pátého září čeká jetě jedna, úplně jiná schůzka.

18

Brzy po obědě přila do chalupy U mučednice na druhou stranu ostrohu Meg. Copleyovi si li jako vdycky po obědě nahoru odpočinout, a tak okamik uvaovala, jestli jim má poradit, aby si zamkli dveře lonice. Ale pak si řekla, e to opatření je naprosto zbytečné a směné. Zastrčí na zadních dveřích závoru a přední za sebou zamkne, a bude odcházet, a nebude pryč dlouho. A Copleyovým nikdy nevadí, kdy odchází. Někdy jí připadalo, e stáří umenuje úzkost. Zdá se, e se dokáou dívat na elektrárnu bez jakýchkoli obav z nějaké katastrofy a e hrůza před Hvízdalem je mimo jejich zájem i mimo jejich chápání. Největí vzruení jejich ivota, které je nutno přepečlivě, s úzkostlivou přesností naplánovat, je jízda do Norwiche nebo do Ipswiche za nákupem.

Bylo krásné odpoledne, teplejí ne větina odpolední uplynulého nevalného léta. Foukal mírný větřík a Meg se co chvíli zastavila a zvedla hlavu, aby na tvářích ucítila teplé slunce a sladce vonící vzduch. Tráva pod jejíma nohama byla měkká a na jihu se na pozadí modrého nezčeřeného moře zlatě třpytily kameny opatství, které u nepůsobilo tajuplně ani zlověstně.

Nemusela zvonit. Dveře chalupy U mučednice byly jako tak často za slunečného počasí otevřené, a tak na Alici zavolala, a teprve v odpověď na její hlas vykročila chodbou do kuchyně. Stavení bylo příjemně načichlé pronikavou vůní citrónu, která přebíjela známějí přídech letidla, vína a kouře z hořícího dřeva. Byla to vůně tak silná, e v ní na okamik vyvolala vzpomínku na dovolenou, kterou strávili s Martinem v Amalii, vzpomínku na to, jak se ruku v ruce plahočili po točité cestě a na vrchol hory, na hromady citrónů a pomerančů u cesty, na to, jak voněli k zlaté ďubkaté kůře, na jejich smích a těstí. Ten obraz, vyvolaný zlatým třpytem a závanem tepla na obličeji, byl tak ivý, e na vteřinku u kuchyňských dveří zaváhala, jako by si nemohla uvědomit, kde je. Pak se její pohled vyjasnil a ona uviděla ty známé předměty, lednici a plynový sporák s vedlejími pracovními plochami, uprostřed místnosti stůl z letěného dubu se čtyřmi elegantně tvarovanými křesílky a na druhém konci kuchyně Alicinu pracovnu s nástěnnými přihrádkami pro knihy a stůl s horou korektur. Alice stála u stolu a pracovala, na sobě dlouhou světle lutohnědou hazuku.

Jak vidíte, řekla, dělám citrónovou sedlinu. Máme ji s Alexem občas rádi a já ji ráda dělám, co je, jak předpokládám, dostatečné ospravedlnění mé námahy.

My jsme ji skoro nikdy nemívali  jako Martin a já. Myslím, e jsem ji od dětství nejedla. Maminka ji občas koupila jako mls k nedělnímu čaji.

Kdy ji kupovala, tak to nevíte, jak má správně chutnat.

Meg se zasmála a usadila se do proutěného křesílka po levé straně krbu. Nikdy se nezeptala, jestli nemůe v kuchyni s něčím pomoct, věděla, e by Alici taková nabídka podrádila, poněvad je jen zdvořilostní a není míněna opravdově. Pomoc nepotřebovala a ani o ni nestála. Ale Meg straně ráda seděla a mlčky přihlíela. Asi mi to připomíná dětství, uvaovala, e mě pozorování eny, která vaří v kuchyni, tak neobyčejně uklidňuje a uspokojuje. Jestlie ano, pak dnení děti v tom čím dál neuspořádanějím a děsivějím světě přicházejí o dalí zdroj pohody.

Maminka citrónovou sedlinu nedělala, řekla, ale vařila ráda. Ovem jen úplně jednoduchá jídla.

Ta jsou právě nejtěí. A vy jste jí nejspí pomáhala. Dovedu si vás představit, jak děláte v zástěrce perníkové figurky.

Kdy zadělala, tak mi vdycky dala kousek těsta. Ne jsem ho vypracovala, vyválela a vytvarovala, bylo celé edivé. A taky jsem vykrajovala suenky. A máte pravdu, figurky z perníčku jsem dělala a místo očí jsem jim dávala rybíz, vy ne?

Ne. Nae maminka netrávila moc času v kuchyni. Nebyla dobrá kuchařka a kritičnost mého otce zabila i tu trochu sebedůvěry, co měla. Platil jedné místní paní, která kadý den přila a uvařila jídlo na večer, doslova jediné jídlo, co otec kromě neděli jedl doma. O víkendech nechodila, take při naich rodinných jídlech vládlo poněkud rozladěné ovzduí. Bylo to divné zařízení a paní Watkinsová byla divná enská. Vařila dobře, ale měla v jednom kuse patnou náladu a rozhodně nesnáela v kuchyni děti. Začala jsem se o vaření zajímat, teprve kdy jsem v Londýně studovala moderní jazyky a strávila jeden semestr ve Francii. Tím to začalo. Nala jsem koníčka, kterého jsem potřebovala. Uvědomila jsem si, e nemusím učit ani překládat ani dělat nějakému muskému vysoce kvalifikovanou sekretářku.

Meg neodpověděla: Bylo to poprvé, co Alice mluvila o své rodině nebo o své minulosti, a Meg měla pocit, e kdyby přičinila jakoukoli poznámku nebo otázku, mohla by přítelkyně zalitovat, e se jí výjimečně s něčím svěřila. Opřela se pohodlně dozadu a pozorovala, jak si ty známé ikovné ruce s dlouhými prsty dovedou poradit se svou prací. Na stole před Alicí byla mělká modrá miska s osmi velkými vejci a vedle ní talíř s kouskem másla a dalí talíř se čtyřmi citróny. Třela citróny kostkami cukru, dokud se kostka nerozdrobila do misky, pak vzala dalí a trpělivě pokračovala.

Bude toho kilo, řekla. Dám vám sklenici; vezmete ji Copleyovým, jestli myslíte, e by jim to chutnalo.

Určitě ano, ale sním ji sama. Právě to jsem vám přila říct. Nemůu se dlouho zdret. Jejich dcera naléhá, aby se přestěhovali k ní, dokud nechytnou Hvízdala. Jakmile ráno ve zprávách uslyela o té poslední vradě, znovu volala.

Ten Hvízdal se k nám nepříjemně blíí, poznamenala Alice, to je jistá věc, ale jim velké nebezpečí nehrozí. Potlouká se tady jenom za noci a vechny oběti byly zatím mladé enské. A Copleyovi přece vůbec nechodí ven; ledae je někam dovezete?

Někdy se jdou projít k moři, ale obyčejně si odbývají pohyb v zahradě. Snaila jsem se Rosemary Duncanovou-Smithovou přesvědčit, e jim nic nehrozí a e se nikdo z nás ničeho neobává. Ale její přítelkyně ji asi kritizují, e je jetě neodvezla.

Ach tak. Ne e by je chtěla mít u sebe. Oni jet ani nechtějí, ale ona musí uchlácholit takzvané přítelkyně.

Myslím, e je to taková ta panovačná, schopná ena, která kritiku nesnese: Ale abych k ní byla spravedlivá, myslím, e o ně má opravdu starost.

Take jedou kdy?

V neděli večer. Dovezu je do Norwiche, kde chytnou vlak v osm třicet a do Liverpool Street dorazí v deset padesát osm. Dcera jim přijde naproti.

To není zrovna příhodné, e? V neděli se vdycky patně cestuje. Copak nemůou počkat do pondělka do rána?

Paní Duncanová-Smithová tráví víkend ve svém klubu na Audley Square a najala jim tam pokoj. Hned v pondělí ráno pojedou vichni do Wiltshiru.

A co vy? Bude vám to vadit, kdy zůstanete samotná?

Vůbec ne. Ach, jistě se mi bude stejskat, a odjedou, ale myslím na vechnu tu práci, co budu moct dohnat. A budu moct trávit víc času tady, pomáhat vám s korekturami. Bát se asi nebudu. Ten strach chápu a někdy se přistihnu, e si tak trochu hraju na to, jak se bojím, a schválně si vyvolávám velijaké hrůzy, jako bych zkouela, jakou mám odvahu. Ve dne mi nic nevadí. Ale kdy se snese noc a my tam sedíme u ohně, tak si představuju, jak nás tam venku ze tmy pozoruje.a čeká. Právě ten pocit neviditelné, neznámé hrozby je tak zneklidňující. Podobá se pocitu, jaký ve mně vyvolává elektrárna, pocitu, e někde na ostrohu je jakási nebezpečná, nepředvídatelná síla, kterou neovládám, a kterou dokonce ani nechápu.

Hvízdal se ani v nejmením nepodobá elektrárně, odpověděla Alice. Jaderná energie se pochopit a ovládnout dá. Ale ta poslední vrada je pro Alexe rozhodně nepříjemná. Některé sekretářky bydlí v okolí a jezdí domů autobusem či na kole. Alex se snaí zařídit, aby je ti, co jezdí vozem, odváeli a ráno se pro ně stavovali, ale při střídavých směnách to vyaduje víc organizování, ne by člověk řek. A některá děvčata začínají panikařit a prohlaujou, e budou jezdit jenom se enskými.

Ale přece si nemůou váně myslet, e je to některý kolega, někdo z elektrárny?

Problém je v tom, e vůbec nemyslí. Tady nastupuje instinkt, a ony instinktivně podezírají kadého muského, zvlá kdy nemá alibi pro ty poslední dvě vrady. A pak je tady Hilary Robartsová. Chodí si takřka kadý večer a do konce října zaplavat, a někdy i v zimě. A trvá na tom, e chodit bude. Pravděpodobnost, e bude zavraděná, můe být jedna k miliónu, ale to její furiantství dává patný příklad. Mimochodem, ten včerejí večer mě moc mrzí. Zrovna úspěný večírek to nebyl. Byla jsem dluna pozvání Milesovi a Hilary, ale neuvědomila jsem si, jak moc se nemají rádi. Proč, to nevím. Alex to nejspí ví, jene mě to zas tak moc nezajímá, abych se ho ptala. Jak jste se bavila s naím místním básníkem?

Mně se líbí, odpověděla Meg. Myslela jsem, e z něj trochu půjde strach, ale nejde, e ne? li jsme spolu a ke zříceninám opatství. V měsíčním světle vypadají náramně.

To je pro básníka ta přesná romantika, řekla Alice. Jsem ráda, e vás jeho společnost nezklamala. Ale já se nikdy nepodívám na měsíc, abych si okamitě nepředstavila tu hromadu elezného odpadu. Člověk za sebou nechává znečiující spou, kovový trus. Ale v neděli bude v noci úplněk. Co kdybyste ke mně přila na tichou večeři, a se vrátíte z nádraí, a pak bychom ly ke zříceninám spolu? Čekám vás o půl desáté. Pravděpodobně budem jenom my dvě. Alex obyčejně po víkendu ve městě chodí do elektrárny.

Meg s lítostí odpověděla: Hrozně ráda bych přila, Alice, ale asi nepřijdu. Zabalit poslední věci a vypravit je dá hodně práce, a a se vrátím z Norwiche, budu zralá leda do postele. A nebudu mít hlad. Ne odjedem, musím připravit čaj a k tomu něco vydatného. Mohla bych stejně zůstat jenom hodinu. Paní Duncanová-Smithová říká, e zatelefonuje z Liverpool Street a dá mi vědět; jestli dobře dojeli.

Alice si utřela ruce a doprovodila ji ke dveřím, co bylo u ní nezvyklé. Meg uvaovala, proč se při tom povídání o večírku a o tom, jak la s Adamem Dalglieshem, nezmínila o té záhadné enské postavě, co zahlédla mezi zříceninami. Nebylo to jenom proto, e se bála, aby to nějak nezveličila. Vzhledem k tomu, e to Adam Dalgliesh nepotvrdil, je docela dobře moné, e se zmýlila. Zrazovalo ji od toho něco jiného, jakási nechu, kterou nedokázala vysvětlit a kterou nechápala. Kdy doly ke dveřím a Meg se zadívala přes oblouk sluncem osvětleného ostrohu, bylo jí na okamik, jako by měla zbystřené smysly. Zdálo se jí, e si uvědomuje jinou dobu, jinou realitu, která probíhá zároveň s chvílí, ji právě proívá. Vnějí svět se nezměnil. Vnímala kadou podrobnost zbystřeným zrakem, zrníčka prachu tančící v pruhu slunečního světla dopadajícího na kamennou podlahu, tvrdost kadé lety olapané dladice pod svýma nohama, kadou stopu po hřebíku, který zanechal ďubku ve velkých dubových dveřích, kadé stéblo v chomáči trávy na kraji roviny. Ale její nitro drel v zajetí ten druhý svět. A v něm nebylo sluneční světlo, jenom věčná temnota, v ní se ozývala kopyta koní a dusající nohy, drsné muské hlasy, nesrozumitelný ropot, znějící, jako by s sebou odliv bral oblázky ze vech břehů světa. A pak se ozvalo zachrastění a zapraskání otýpek, oheň vzplanul a nato nastala vteřina straného ticha, porueného dlouhým vysokým výkřikem jakési eny.

Vtom zaslechla Alicin hlas: Je vám něco, Meg?

Na okamik mě přepadl takový divný pocit. U to přelo. U je mi úplně dobře.

Moc se dřete. Máte u nich moc práce. A včerejí večer nebyl pro vás ádný odpočinek. Byl to nejspí dodatečný ok.

Říkala jsem panu Dalglieshovi, odpověděla Meg, e jsem v tomhle stavení neměla nikdy pocit přítomnosti Agnes Poleyové. Ale pletla jsem se. Je tady. Něco z ní tady přetrvává.

Nastala pauza, po ní její přítelkyně odpověděla: To nejspí záleí na tom, jak se díváte na čas. Jestli se, jak nám tvrdí někteří vědci, dokáe vracet, pak je tady nejspí dodnes, ivá, a hořící na věčné hranici. Ale já si ji neuvědomuju. Mně se nezjevuje. Třeba jsem jí nesympatická. Pro mě jsou mrtví mrtví. Kdybych tomu nevěřila, tak bych asi nemohla dál ít.

Meg zopakovala své sbohem a rázně vykročila přes ostroh. Copleyovi, před nimi stálo hrozivé rozhodování, co si mají zabalit s sebou na časově neurčenou návtěvu, u budou mít starost. Kdy dola na nejvyí bod ostrohu, otočila se a uviděla, e Alice jetě pořád stojí v otevřených dveřích. Pozvedla ruku v gestu, které vypadalo spí jako ehnání ne mávání, a zmizela ve stavení.

TŘETÍ DÍL

neděle 25. září

19

Tereza dopsala v neděli večer ve čtvrt na devět svůj poslední, dlouho odkládaný úkol a řekla si, e u můe klidně zavřít učebnici aritmetiky a říct tatínkovi, e je unavená a e jde spát. Pomohl jí umýt nádobí od večeře, kterou představovaly zbytky irského guláe, k nim přidala mrkev z konzervy, a pak se jako obyčejně usadil u televizoru, před ním seděl rozvalený v odřeném křesle u prázdného krbu, na podlaze vedle sebe láhev whisky. Bude tam sedět, jak věděla, i kdy u skončí poslední program, a ani pak nepřestane koukat na obrazovku, ale měla pocit, e ty černobílé míhající se obrazy vlastně nevidí. Někdy u skoro svítalo, kdy ji probudily jeho těké kroky na schodech.

Pan Jago telefonoval hned po půl osmé. Zvedla sluchátko, převzala vzkaz a řekla, e tatínek je ve své malírně a e ho nemůe vytrhovat z práce. Nebyla to pravda. Byl na záchodě, dole na zahradě. Jene to se jí panu Jagovi říkat nechtělo a ani ve snu by ji nenapadlo zaukat na dveře a tatínka přivolat. Někdy si s podivně dospělým bystrozrakem představovala, e si vzal baterku a el tam, ačkoliv tam vlastně jít nepotřeboval, e do té chatrče na spadnutí s rozpraskanými dveřmi a irokým pohodlným sedátkem utíká před nepořádkem a spoutí ve stavení, před Toníčkovým křikem, před jejím marným úsilím zastat maminku. Ale musel u být na zpáteční cestě. Jeho ui zachytily zvonění, a kdy veel, zeptal se jí, kdo to telefonoval.

To byl omyl, tati, zalhala a ze zvyku se honem zatvářila kajícně. Byla ráda, e s panem Jagem nemluvil. Mohl by přijít do pokuení se s ním sejít ,U místního hrdiny, kdyby věděl, e můe klidně nechat jednu nebo dvě hodiny hlídat ji, a ten večer bylo navýsost důleité, aby neodeel ze stavení. Ve flace zbývala u jenom polovina, to si zkontrolovala. Ona bude pryč jenom asi čtyřicet minut, a kdyby začalo hořet, co byla její tajná obava, zděděná po mamince, tak nebude tak opilý, aby nezachránil Toníčka a dvojčata.

Jak ho spěně líbala na tvář, která jejím rtům připadala pichlavá, ucítila známý pach whisky, terpentýnu a potu. Jako obyčejně pozvedl ruku a jemně jí zcuchal vlasy. Byl to jediný projev, jakým jí dával najevo svou lásku. Oči dál upíral ke staré černobílé obrazovce, kde se v nepřestávající vánici daly jen tak tak rozeznat známé nedělní tváře. Věděla, e jakmile budou jednou dveře zadní místnosti, kde spala ona a Toníček, zavřené, tak u ji nebude ruit. Od maminčiny smrti do její lonice, pokud tam Tereza byla, nevstoupil ani v noci, ani ve dne. A vimla si, jak jiný má k ní vztah, takřka zdvořilý, jako by v těch několika krátkých týdnech dospěla v enu. Radil se s ní jako s dospělou o nákupech, o přítím jídle, o oblečení dvojčat, dokonce i o problému s dodávkou. Ale o jeden námět nikdy ani nezavadil: o maminčinu smrt.

Její úzká postel stála přímo pod oknem. Klekla si na ni, tie rozhrnula záclony a pustila dovnitř měsíc, který prosvítil kouty a rozhodil po posteli a po podlaze pruhy studeného, tajuplného světla. Dveře do malého přístěnku v přední části domu, kde spala dvojčata, byly otevřené, a tak jenom prola a chvíli postála, dívajíc se na ty malé kopečky pod pokrývkou, stočené k sobě, pak se sklonila a poslouchala jejich pravidelné odfukování. A do rána se neprobudí. Zavřela dveře a vrátila se do svého pokoje. Toníček leel jako obyčejně na zádech, nohy roztaené jako ába, hlavičku na stranu a obě ručičky za hlavou, jako by se chtěl chytit mříek postýlky.

Leel odkopaný. Tereza mu jemně přetáhla přikrývku přes spací obleček. Impuls popadnout ho do náruče byl tak silný, e ji takřka zabolel. Ale jenom spustila opatrně postranici postýlky a na okamik poloila hlavu vedle něj. Leel, jako by byl omámený, pusu napulenou, oční víčka jako jemně ilkované blanky, pod nimi si představila nahoru obrácené, nevidoucí oči.

Kdy se vrátila ke své posteli, zastrčila oba poltáře pod deku a vytvarovala je do podoby svého těla. Bylo velice nepravděpodobné, e by tam otec nakoukl, ale kdyby k tomu proti vemu očekávání přece jen dolo, pak by v tom měsíčním světle neviděl prázdně vypadající postel. Zamátrala pod posteli po malé plátěné tace přes rameno, v které měla připravené vechno, o čem věděla, e to bude potřebovat. Krabičku sirek, jednu bílou kuchyňskou svíčku, ostrý kapesní nů a baterku. Pak vylezla na postel a otevřela okno dokořán.

Celý ostroh se koupal ve stříbrném světle, které ona a její maminka tak milovaly. Vechno vypadalo jako v pohádce, vyčnívající balvany pluly jako ostrovy zmačkaného staniolu nad nehybnými travinami a neudrovaný ivý plot na konci zahrady se podobal tajemné houtině utkané z tenkých sloupců světla. A za ním leelo jako hedvábný átek iroké, nespoutané moře. Chvíli stála jako očarovaná, rychle oddychujíc a sbírajíc sílu, pak vylezla oknem na rovnou stříku přístavku. Byla pokrytá kamínky, a tak lezla Tereza nesmírně opatrně. Skrz podráky plátěnek cítila hrboly kamenů. Seskok, jenom metr osmdesát, snadno s pomocí okapu zdolala. Pak sehnutá přeběhla zahradu k prohnilému dřevěnému přístřeku za otcovou malírnou, kde si ona i tatínek nechávali kola. V měsíčním světle, které tam padalo otevřenými dveřmi, vyprostila své, převezla ho přes trávník a pak ho zvedla a prostrčila mezerou v ivém plotě, aby nemusela chodit přední brankou. Teprve kdy se dostala do bezpečí úvozu, kde kdysi vedla stará pobření eleznice, odváila se nasednout a kodrcat se po hrbolaté trávě k severu, k okraji borového lesa a ke zříceninám opatství.

Stará elezniční tra vedla za borovým lesíkem, lemujícím pobřeí, ale v těchhle místech nebyla tak propadlá, tady u z ní zbývala jenom mírná proláklina. Brzy se i ta vyrovná a u tu nebude nic, ani ztrouchnivělé staré prace, které by naznačovaly, kudy kdysi vedla stará tra, vozící viktoriánské rodiny s lopatkami a kyblíčky, s guvernantkami a velkými cestovními vaky na vakace u moře. Za necelých deset minut u byla na otevřeném ostrohu. Zhasla lampičku na kole, slezla, aby se přesvědčila, e není nikdo v dohledu, a začala se kodrcat po tvrdé trávě k moři.

A u viděla těch pět pobořených oblouků, pozůstatků opatství, lesknoucích se v měsíční záři. Na okamik zůstalá stát a jenom se v tom tichu dívala. Zdály se neskutečné, jako nějaký nadpozemský nehmotný světelný útvar, který se při dotyku rozplyne. Někdy, kdy k nim jako tentokrát přila za svitu měsíce nebo hvězd, byl ten pocit tak silný, e natáhla ruku, dotkla se kamenů a pocítila přímo fyzický úlek z té drsné tvrdosti. Opřela kolo o nízkou kamennou zídku, prola prostorem, v něm kdysi musely stát velké západní dveře; a byla v opatství.

Za tak klidných měsíčních nocí podnikaly s maminkou takovéhle výpravy společně. Maminka vdycky řekla: Pojďme si popovídat s mnichy, a pak tam jely spolu a procházely se v druném mlčení mezi zřícenými oblouky nebo postály ruku v ruce na místě, kde kdysi musel být oltář, poslouchaly to, co kdysi museli slyet ti dávno mrtví mnii, jene tlumeněji: melancholický hukot moře. Tady, jak si uvědomovala, se její maminka nejradi modlívala, protoe jí bylo na hrbolaté, věky posvěcené půdě volněji ne v oklivé budově z červených cihel za vesnicí, kam otec McKee jezdíval kadou neděli slouit mi.

Otec McKee jí chyběl, stejně jako jeho ertování, jeho chvála, jeho komický irský akcent. Ale od maminčiny smrti je navtěvoval málo a nikdy nebyl zrovna vítán.

Vzpomněla si, e se posledně zdrel jen krátce, e ho otec doprovodil ke dveřím a otec McKee mu řekl na rozloučenou: Terezina drahá maminka, Bůh jí dej lehké odpočinutí, by si jistě přála, aby Tereza chodila pravidelně na mi a ke zpovědi. Paní Stoddartová-Clarková se pro ni přítí neděli ráda staví s vozem a cestou zpátky do Crange by se mohla stavit na oběd. To by se moná té děvence líbilo, ne?

Ale otcův hlas odpověděl: Její maminka u není mezi náma. Ten vá Bůh se rozhod Tereze matku vzít. Tess dnes rozhoduje za sebe. Kdy bude mít chu jet na mi, tak pojede, a ke zpovědi půjde, a se bude mít z čeho zpovídat.

Tráva tady byla přerostlá; trčel z ní vysoký plevel, uschlé hlavičky květů, a půda byla tak hrbolatá, e Tereza musela opatrně nalapovat. Dola pod nejvyí oblouk, kde kdysi svítilo, jak si představovala, vysoké východní okno s obdivuhodnými barevnými skly. Teď to bylo prázdné okno, kterým viděla třpytící se moře a nad ním plující měsíc. A nato začala ve světle baterky potichoučku plnit svůj úkol. Přela s noem v ruce ke zdi a začala hledat nějaký velký plochý kámen, který by mohl tvořit základ jejího oltáře. V několika minutách ho nala a noem ho vyloupla. Ale ve kvíře za ním bylo něco schovaného, kousek tenké lepenky, zastrčený hluboko do kvíry. Vyndala ho a rozbalila. Byla to polovina barevné pohlednice se západním průčelím Westminsterského opatství. Přestoe měla pohlednice pravou stranu odříznutou, Tereza ty dvě známé věe poznala. Obrátila fotografii a viděla, e je na ní několik řádků jakéhosi vzkazu, který v měsíčním světle nedokázala přečíst a který se jí nechtělo lutit. Pohlednice se zdála úplně nová, ale protoe datum razítka bylo nečitelné, nedalo se z ničeho poznat, jak dlouho tam leela. Třeba ji tam někdo schoval v létě při nějaké rodinné hře. Nelámala si s tím hlavu, protoe ji měla plnou jiných věcí, take ji to skoro ani nezajímalo. Byl to takový ten vzkaz, jaký si její kamarádi nechávají navzájem ve kole ukrytý v úschovně kol, zastrčený do kapsy blazeru. Okamik váhala a u ho chtěla roztrhat, ale pak ho uhladila a zastrčila pečlivě zpátky.

Postupovala podle zdi, a nala jiný vhodný kámen a několik meních, kterými potřebovala podepřít svíčku. Oltář byl brzy dokončen. Zapálila svíčku. krtnutí zápalky jí připadalo nepřiměřeně hlasité a náhlý plamen světla takřka příli ostrý pro oči. Prvních pár slz vosku nechala skápnout na kámen, pak do nich vtiskla svíčku a podepřela ji oblázky. Potom se před ní posadila, zkříila nohy a zírala do nehybného plamínku. Věděla, e maminka přijde, ona ji sice neuvidí, ale maminka jí dá svou přítomnost najevo, a i kdy nepromluví, budou její slova jasná. Stačilo trpělivě čekat a upírat vytrvale oči do netřepotajícího se světla svíčky.

Snaila se vypudit z hlavy vechno kromě otázek, které jí chtěla poloit. Jene maminka umřela teprve nedávno a vzpomínka na ni jetě moc bolela, ne aby ji dokázala vymazat z mylenek.

Maminka nechtěla umřít v nemocnici a taka jí to slíbil. Tereza slyela, jak ji o tom eptem ujiuje. Věděla, e doktor Entwhistle a okresní oetřovatelka nesouhlasí. Byly to útrky rozhovoru, které nebyly určeny jejím uím, ale které, kdy stála potichu na tmavém schoditi za dubovými dveřmi, vedoucími do obývacího pokoje, k ní doléhaly tak jasně, jako by stála u maminčiny postele.

Potřebujete, aby vás někdo doslova čtyřiadvacet hodin oetřoval, paní Blaneyová, potřebujete víc péče, ne vám můu věnovat já. A v nemocnici by vám bylo líp.

Mně je tady dobře. Mám Ryana a Terezu. Mám vás. Jste na mě vichni moc hodní, nikoho dalího nepotřebuju.

Dělám, co můu, ale dvakrát denně je to málo. A na pana Blaneyho a na Terezu je to moc. Říkáte sice, e vám stačí Tereza, ale je jí teprve patnáct.

Chci být s nima. Chceme zůstat spolu.

Ale kdyby dostaly strach

pro děti je to těké.

Nato řekl ten jemný nesmiřitelný hlas, slabý, ale nezlomitelný jako rákos, hlas, v kterém bylo umíněné sobectví umírající: Nedostanou strach. Myslíte, e bysme připustili, aby dostaly strach? Na porodu, na narození ani na smrti není pro ně nic děsivého, kdy je člověk řádně poučil.

Jsou věci, o kterých děti poučit nemůete, paní Blaneyová, věci, které člověk musí proít.

A ona, Tereza, dělala, co mohla, aby vechny přesvědčila, e jim je dobře, e to zvládnou. Byly tu malé úskoky. Vdycky ne sestra Pollardová a lékař přili, umyla dvojčata, dala jim čisté oblečení, vyměnila Toníčkovi plenky. Bylo důleité, aby to vypadalo, jako e vechno zvládne, aby doktor Entwhistle a oetřovatelka nemohli říct, e je to na taku moc. Jednou v sobotu upekla brioky a podala je dokola s vánou tváří, na talíři, na nejlepím talíři, maminčině oblíbeném talíři, který byl pomalovaný něnými růičkami a měl na okraji otvory, kterými se dala provlíct stuka. Vzpomínala na lékařův zaraený pohled, kdy říkal: Ne, děkuju ti, Terezo, teď ne.

Jen si vemte. Pekl je taka.

A kdy lékař odcházel, řekl tatínkovi: Moná e vy to vydríte, Blaney, ale jestli to vydrím já, to nevím.

Jenom otec McKee si nejspí viml jejího úsilí. Otec McKee, který mluvil v televizi s tak straně irským přízvukem, a si Tereza myslela, e to dělá schválně, z legrace, a tak se vdycky snaila odměnit ho smíchem.

Jémine, to je nádhera, jak celý vá domek jen svítí čistotou. Z té podlahy by mohla jíst i Panna Marie. To pekl tatínek, e? Vypadají ohromně vábně. Vidí, strkám si jeden do kapsy, nechám si ho na potom. Ale uvař mi álek dobrého čaje, buď tak hodná, já si zatím popovídám s maminkou.

Snaila se nemyslet na tu noc, kdy maminku odvezli. Probudila se a slyela nějaké strané naříkavé zvuky, které ji dovedly k domněnce, e kolem stavení obchází a čenichá jakési umírající zvíře. Pak si uvědomila, e ty zvuky nepřicházejí zvenčí, a náhle ji popadla hrůza při pohledu na otcovu postavu, která stála ve dveřích lonice a nařizovala jí, aby zůstala, kde je, aby nevycházela ven, aby se postarala, aby byly děti zticha. Dívala se na okno malé přední lonice, kde na ni z postýlek koukaly ustraené obličejíčky dvojčat, a viděla, e přijídí sanitka, viděla dva mue s nosítky, tělo zabalené v přikrývce, u klidné, které nesli po zahradní cestě. V tom okamiku seběhla ze schodů a takřka se vrhla do otcovy náruče, která ji zadrela.

Radi ne, radi ne. Odveďte ji dovnitř.

Nebyla si jistá, kdo ta slova pronesl. Vyprostila se a utíkala za sanitkou, která právě na konci cesty obracela, a zabuila rukama na zavřené dveře. Vzpomínala, jak ji tatínek zvedl do náruče a odnesl zpátky do domu. Pamatovala se, jak pevně ji drel, pamatovala se na jeho pach a na jeho drsnou koili a jak ona bezmocně máchala rukama. U nikdy maminku neviděla. Takhle vyslyel Bůh její i maminčiny modlitby, aby maminka, která toho ádala tak málo, mohla zůstat doma. A nic, co by řekl otec McKee, by ji nepřimělo, aby to Bohu odpustila.

Chlad zářijové noci jí pronikal skrz díny a svetr. Začínalo ji bolet v kříi. Poprvé ji bodly pochyby.

A nato k ní v třepotajícím se plameni přila maminka. Vechno bylo v pořádku.

Bylo toho tolik, nač se potřebovala zeptat. Na Toníčkovy plínky. Ty zahazovací jsou tak drahé a je to takový balík, kdy je nese domů, a tatínek si zřejmě neuvědomuje, kolik stojí. Maminka řekla, e by mu měla dávat ty froté a prát je. A dvojčata nemají ráda paní Hunterovou, která si pro ně jezdí a vozí je do dětského krouku. Dvojčata musí být k paní Hunterové zdvořilá a smířit se s ní. Dělá, co můe. Je dobře, e dvojčata jezdí do dětského krouku, kvůli takovi. Tereza jim to musí říct. A pak je tady taka. O něm toho měla tolik co povídat. Nechodí do hospody často, protoe je nerad nechává samotné, ale v baráku je neustále whisky. Maminka odpověděla, aby si s whisky nedělala hlavu. Teď ji potřebuje, ale brzy začne zase malovat a pak u ji tolik potřebovat nebude. Ale kdyby se opravdu opil a v domácnosti by byla dalí láhev, tak a ji Tereza radi vylije. Nemusí se bát, e by se dopálil. Na ni se nikdy nedopálí.

Mlčenlivý kontakt pokračoval. Seděla jako v transu a dívala se, jak pomalu mizí vosk svíčky. A pak tu nebylo nic. Maminka odela. Ne Tereza sfoukla svíčku, sekrabala z kamene noem stopy po vosku. Je důleité, aby nezůstaly ádné důkazy. Pak dala kameny zpátky do zdi. Zříceniny u pro ni byly zase jenom studená prázdnota. Byl čas vydat se domů.

Najednou ji přepadla únava. Zdálo se jí nemoné, aby ji nohy donesly a ke kolu, a nedokázala se smířit s představou té kodrcavé jízdy přes ostroh. Nevěděla, jaký instinkt ji provedl velkým východním oknem a postavil na kraj srázu. Třeba potřebovala sebrat síly, podívat se přes měsícem zalité moře a znovu na okamik obnovit ztracený kontakt s maminkou. Ale přepadla ji zcela jiná vzpomínka, teprve z odpoledne toho dne, vzpomínka, která byla jetě pořád tak děsivá, e o ní s nikým nemluvila, ani s maminkou. Znovu uviděla. to červené auto uhánějící po cestě k chalupě Na větrníku. Zavolala na děti v zahradě, sehnala je dohromady nahoru a zavřela dveře obývacího pokoje. Ale pak zůstala stát za nimi a poslouchala. Připadalo jí, e nikdy nezapomene jediné slovo toho rozhovoru.

Nejdřív promluvil hlas Hilary Robartsové: Bylo to místo naprosto nevhodné pro umírající enu, která musela podnikat dlouhé cesty na ozařování. Musel jste vědět, e je nemocná, kdy jste si to tady najímal. Nemohla to zvládnout.

A pak její otec: A vy jste si zřejmě řekla, e a zhasne, tak to nezvládnu ani já. Kolik měsíců jste jí dávala? Předstírala jste, e máte o ni zájem, ale ona věděla, oč vám jde. Pozorovala jste, kolik kil shodí za týden, jak jí čím dál víc vystupují kosti, e má zápěstí jako hůlky, pozorovala jste tu rakovinovou barvu pleti. U to nebude dlouho trvat, říkala jste si. Ta chalupa pro vás byla náramně dobrá investice. Vsadila jste si na její smrt a udělala jste jí z posledních týdnů ivota peklo.

To není pravda. Nesvalujte na mě svou vinu. Musela jsem sem jezdit, byly tady věci, na které jsem musela dohlídnout. Ten mokrý flek v kuchyni, ten problém se střechou, kterou při deti teče. I vy jste zřejmě chtěl, abych se o tyhle věci postarala. To vy jste první zdůraznil, e mám jako majitelka určité povinnosti. A jestli odsud nevypadnete, tak budu nucena poádat, aby mi povolili zvýit vám čini. To, co mi platíte, je k smíchu. To nestačí ani na opravy.

Jen to zkuste. Běte na Odbor kontroly nájemného. Jen a sem přijdou a podívají se sami. Nemovitost patří vám, ale pánem jsem tady já. A platím pravidelně čini. Mě odsud nedostanete, tak pitomej nejsem.

Platíte čini, ale jak dlouho ji budete platit? Kdy jste měl to místo učitele na částečný úvazek, tak jste vyel, ale e byste to zvládal dnes, to nevidím. Asi si říkáte, e jste umělec, ale ve skutečnosti jste ubohý mazal, který vyrábí kýče pro nenáročné turisty, co si myslí, e originál čtvrtého řádu je lepí ne dokonalá reprodukce. Ale nejdou moc na odbyt, co? Ty čtyři akvarely, co má Ackworth ve výkladě, tam jsou u kolik týdnů. U začínají hnědnout. I turisti začínají být dneska vyběraví. mejd se neprodává jenom proto, e je laciný.

Ale dvojčata, která u omrzelo vězení, se začala hateřit a ona jim musela honem utíkat nahoru říct, e u to nebude dlouho trvat a e nesmí ven, dokud ta čarodějnice neodejde. Pak se znovu přikradla dolů. Stačilo jí sestoupit o čtyři schody, protoe hlasy u křičely.

Já chci vědět, jestli jste sem poslala tu enskou, tu zatracenou sociální pracovnici z místní správy, která sem přila slídit a vyptávat se na mě dětí. Poslala jste ji?

Hlas čarodějnice byl klidný, ale Tereza slyela kadé slovo. Na to nejsem povinna vám odpovídat. Jestli jsem je upozornila, pak byl nejvyí čas, aby to někdo udělal.

Boe, vy jste ale zlá, e? Udělala byste cokoliv, jen abyste mě a děti dostala z baráku. Lidi jako vy se před čtyřmi sty lety upalovali na hranici. Nebýt dětí, tak bych vás zabil. Ale nemíním je nechat odvízt do takzvané péče, jen aby se mi dostalo zadostiučinění, e vám můu zakroutit krkem. Ale proboha vás prosím, neuvádějte mě v pokuení, neuvádějte mě v pokuení! A vypadněte! Vypadněte z mýho stavení a z mýho pozemku. Vemte si svou čini a děkujte Pánubohu, e si ji můete vzít ivá. A neplete se mi do ivota. U nikdy.

Nebuďte hysterický, odpověděla čarodějnice. To je jediné, co umíte, vyhroovat a vrhat se na lidi. Kdyby místní správa vzala ty děti do své péče, bylo by to pro ně to nejlepí. Ach, to bych řekla, e byste mě rád zabil. Lidi vaeho druhu vdycky reagujou na argumenty výhrůkami a násilím. Zabte mě, ale počítejte s tím, e vae děti bude přítích patnáct let ivit stát. Jste směný uboák.

A pak hlas jejího tatínka, který u nekřičel, ale mluvil tak tie, e sotva zachytila jeho slova: Jestli vás přec jen zabiju, tak na mě ani na moje děti nikdo nesáhne. Nikdo.

S tím, jak si oivila to poslední strané setkání, se dostavil vztek a ten vztek, který se jí vléval do nohou, jako by jejím nohám dodal sil. Teď u jízdu domů zvládne. A je čas, aby jela. Ale pak uviděla, e břeh u není prázdný. Najednou se roztřásla jako těně a zacouvala do úkrytu pod obloukem. K severu viděla jakousi enu, utíkající od borovic k moři, tmavé vlasy rozevláté, bílé tělo skoro nahé. A křičela, vítězoslavně křičela. Byla to ta čarodějnice Hilary Robartsová.

20

Hilary povečeřela brzo. Neměla hlad, a tak si jenom vytáhla z mrazáku francouzský závitek, ohřála si ho v troubě a pak si udělala bylinkovou omeletu. Umyla nádobí, aby nenechala kuchyň neuklizenou, potom vytáhla z aktovky papíry a usadila se u stolu v obývacím pokoji, e bude pracovat. Musela napsat zprávu o důsledcích reorganizace pro své oddělení, musela sepsat a uvést čísla a elegantně a logicky nastínit důvody pro přeřazení zaměstnanců. Ten úkol měl pro ni svou důleitost a normálně by ho dělala ráda. Věděla, e pokud jde o chování k lidem, dá se jí ledacos vytknout, ale jako proti organizátorce a správní ředitelce proti ní nikdo nemohl nic mít. Jak se hrabala v papírech, uvaovala, do jaké míry by jí to chybělo, paklie by jí to vůbec chybělo, kdyby se s Alexem vzali a ili v Londýně. Překvapilo ji, jak málo jí na tom záleí. Tahle část jejího ivota je u konce, bez lítosti se jí vzdá stejně jako téhle přespříli uklizené chalupy, která jí nikdy nepatřila a patřit nebude, elektrárny i svého postavení. Teď bude vést ivot zcela jiný. Teď tady bude Alexovo postavení i její postavení jakoto jeho eny, která bude zvát v pravý čas ty pravé lidi, a nějaká obezřetně zvolená dobročinná práce a cestování. A bude tady dítě, jeho dítě.

Ta obrovská touha po dítěti v posledním roce rostla a sílila zároveň s tím, jak ochabovala jeho fyzická touha po ní. Snaila se samu sebe přesvědčit, e se milostný vztah stejně jako manelství nedá udret věčně na stejné úrovni sexuálního ani citového vzruení, e se mezi nimi v podstatě nic nezměnilo a nic se změnit nemůe. Vdy ani na začátku nebyl jejich vztah fyzicky nebo citově příli silný. No, v té době jí to zcela vyhovovalo: nechtěla víc, ne co jí mohl poskytnout. Byla tu obapolná uspokojivá výměna rozkoe, presti, e je jeho napůl přiznávaná milenka, opatrná přetvářka, kdy spolu byli někde ve společnosti, přetvářka, která nebyla sice moc potřebná ani úspěná, a která dokonce nebyla ani váně míněná, ale měla  aspoň pro ni  silný erotický náboj. Byla to hra, kterou oba hráli. Jejich takřka formální pozdrav před schůzí nebo v přítomnosti cizích lidí, jeho návtěvy dvakrát týdně v její chalupě. Kdy přila do Larksokenu, chtěla si pronajmout nějaký moderní byt v Norwichi a jeden čas měla byt blízko městského centra. Ale jakmile začal jejich poměr, musela mu být blízko, a tak si nala ani ne půl kilometru od chalupy U mučednice víkendový domek. Věděla, e je Alex příli hrdý a příli povznesený, ne aby ji navtěvoval tajně, ne aby se večer vykrádal jako chlípný kolák. Ale ádné poniující předstírání nebylo zapotřebí. Ostroh byl neustále oputěný. A Alex nikdy nezůstal přes noc. Neodmyslitelnou součástí jejich vztahu byly zřejmě pečlivě odměřované dávky času, který trávil v její společnosti. A na veřejnosti se k sobě chovali jako kolegové. Alex nikdy netíhl k neformálnosti, a s výjimkou svých bezprostředních kolegů ani k příli brzkému přechodu na křestní jména, k příli překotnému uzavírání kamarádství. V elektrárně vládla přísná kázeň jako na lodi za války.

Ale ta počáteční kázeň, emotivní a společenská korektnost jejich poměru se zvrhly v nevyjasněnost, v touhu a v bolest. Říkala si, e ví, kdy ta touha po dítěti začala přerůstat v posedlost, bylo to tehdy, kdy ta filmová oetřovatelka v tom drahém, diskrétním sanatoriu, jenom napůl skrývajíc svůj nesouhlas a znechucení, odnesla misku ve tvaru ledviny, misku s třesoucím se kouskem tkáně, který býval plodem.

Působilo to dojmem, jako by se jí lůno mstilo za to, e bylo klinicky oloupeno. Nedokázala svou touhu před Alexem skrývat, přestoe věděla, e ho odpuzuje. Znovu slyela svůj hlas, hlas kňourajícího, zlobivého, neodbytného dítěte, a znovu viděla Alexův výraz předstíraného zármutku, z kterého probleskoval smích a za kterým, jak věděla, se schovával vyloený odpor.

Chci mít dítě.

Nekoukej na mě, miláčku. Já tenhle experiment nehodlám opakovat.

Ty dítě má, zdravé, ivé, úspěné. Tvoje jméno, tvoje geny mají pokračování.

Já na tom nikdy nestavěl. Charles je nezávislý člověk.

Snaila si tu posedlost vymluvit, vyvolávala si ve své vzpouzející se mysli ty přeruované noci, pach, neustálé nároky, smrskávající se svobodu, nedostatek soukromí, dopad na její kariéru. Marně. Reagovala intelektem na touhu, proti které je intelekt bezmocný. Někdy uvaovala, jestli se snad nezblázní. Ale nedokázala svým snům poručit, zvlá jednomu. Usmívající se oetřovatelka v pláti a v masce jí klade do náruče novorozeně a ona shlíí na ten něný, uzavřený obličejíček, zkrabatělý traumatem porodu. A pak ta sestra se sveřepým výrazem přiběhne a uzlíček jí vytrhne. ,,To není vae děátko, paní Robartsová. Nepamatujete si? To vae jsme spláchli do záchodu.

Alex nepotřeboval dalí dítě. Měl svého syna, svou ijící naději, i kdy nejistou, naději na zástupnou nesmrtelnost. Třeba nebyl správný rodič a dítě ho moc neznalo, ale byl rodič. Drel v náručí své dítě. Nebylo to pro něj nedůleité, a předstíral cokoliv. Charles navtívil otce minulé léto, byl to do zlatova opálený obr se statnýma nohama, s vlasy od slunce vyisovanými, který  jak jí zpětně připadalo  prolítl elektrárnou jako meteor a okouzlil dámské osazenstvo svým americkým akcentem a hedonistickým půvabem. Alexe, jak viděla, překvapilo a tak trochu vyvedlo z konceptu, jak je na toho chlapce pyný, a pokouel se to bez úspěchu zakrýt těkopádnými erty.

Kde je ten mladej barbar, el si zaplavat? Severní moře pro něj bude po Laguna Beach nevítaná změna.

Tvrdí mi, e chce studovat na Berkeley práva. Čeká na něj zřejmě místo u firmy jeho otčíma, jakmile k tomu bude mít kvalifikaci. Liz mi co nejdřív napíe, e je zasnoubený s nějakou společensky vhodnou studentkou z prvního ročníku, nebo mám říct z přípravky?

Mimochodem, snad ho krmím pořádně. Alice mi dala recept na hamburgry. Vechny přihrádky v lednici jsou plné mletého hovězího. Jeho potřeba vitaminu C se zdá i na chlapce jeho vzrůstu a váhy abnormálně vysoká. V jednom kuse mačkám pomeranče.

Div se nepropadla studem, jak se jí to příčilo. Připadalo jí, e mu ta pýcha a ten mladický humor vůbec nesedí a e ho takřka sniuje. Bylo to, jako by Alexe, stejně jako písařky, fyzický vzhled jeho syna přímo fascinoval. Alice Mairová odjela dva dny po Charlesově příjezdu do Londýna. Hilary uvaovala, jestli to není třeba taktický manévr, aby otci a synovi dopřála chvíli o samotě, nebo  co bylo podle toho, co soudila nebo věděla o Alici Mairové, pravděpodobnějí  jestli to není neochota trávit čas vařením pro chlapce a být svědkem Alexových trapných otcovských výstřelků.

Znovu si vzpomněla na jeho poslední návtěvu, kdy s ní el pěky domů po té společenské večeři. Schválně se tomu doprovodu bránila, ale on s ní prostě el a ona chtěla, aby s ní el. Kdy domluvila, odpověděl klidně: To zní jako ultimatum.

Já bych to tak nenazvala.

Tak jak bys to nazvala, vydírání?

Po tom, co mezi náma bylo, bych to nazvala spravedlností.

Drme se toho ultimata. Spravedlnost je pro tenhle obchod mezi náma dvěma moc vzneený pojem. A jako kadé ultimatum se bude muset vzít v úvahu. Obvyklé je stanovit časový limit. Jaký je tvůj?

Miluju tě, řekla tenkrát. V tom novém postavení bude potřebovat enu. Já jsem pro tebe ta pravá. Mohlo by nám to klapat. O to bych se postarala. Moh bys se mnou být astný.

Já si nejsem jist, jak moc dokáu být astný. Nejspí víc, ne si zaslouím. Ale to není v ničí moci, ani v moci Alice, Charlese, Elizabeth ani ve tvé. A nikdy nebylo.

Pak přeel k ní a políbil ji na tvář. Otočila se a chtěla se k němu přivinout, ale on ji jemně odstrčil. Budu o tom uvaovat.

Ráda bych to oznámila brzy, to nae zasnoubení.

Doufám, e nemyslí na svatbu v kostele. Na květy pomerančovníku, druičky, Mendelssohnův ,Svatební pochod, hlas, který eptá o ráji.

Nemyslím na nic, čím bychom se zesměnili, odpověděla, ani teď, ani po svatbě. Na to mě moc dobře zná.

Aha, tak jenom taková rychlá, bezbolestná zastávka na místním magistrátě. V sobotu večer, a se vrátím z Londýna, ti sdělím své rozhodnutí.

Dělá z toho straně formální záleitost, řekla.

A on odpověděl: Ale vdy to musí být formální záleitost, ne, odpověď na ultimatum?

Vezme si ji a do tří měsíců pozná, e měla pravdu. Vyhraje, protoe v tomhle je její vůle silnějí ne jeho. Vzpomněla si na slova svého otce: ijeme jen jednou, děvčátko, ale je na nás, jestli ijem, jak chceme my. Jenom hlupáci a slaboi musí ít jako otroci. Jsi zdravá, vypadá dobře, jsi chytrá. Můe mít, co chce. Stačí odvaha a vůle. Ti pacholci ho nakonec málem dostali, ale il si, jak chtěl, a stejně tak bude ít i ona.

Pokusila se zahnat mylenky na Alexe, na jejich budoucnost, a soustředit se na to, co stojí před ní. Ale nedokázala to. Neklidně prola kuchyní do malé zadní místnosti, kde měla zásoby vína, a vytáhla láhev klaretu. Vzala z kredence skleničku a nalila si. Při prvním loku ucítila v koutku úst nerovný okraj sklenice. Nesnáela sklenice s odtípnutým okrajem. Automaticky si vzala druhou a první do ní přelila. U chtěla pokozenou skleničku odhodit, ale pak s nohou na pedálu kyblíku na odpadky zaváhala. Byla to jedna ze esti, které dostala od Alexe. Pokození, kterého si předtím nevimla, bylo malé, sklenička měla jenom trochu drsnějí okraj. Můe ji pouívat na květiny. U je v duchu viděla, sněenky, prvosenky, malé větvičky rozmarýnu. Kdy dopila, umyla obě skleničky a postavila je vzhůru nohama vedle dřezu odkapat. Láhev klaretu nechala nezazátkovanou na stole. Je vlastně moc studený na pití, ale za hodinu bude tak akorát.

Byl čas jít si zaplavat, je pár minut po deváté a na zprávy se dneska vykale. Nahoře v lonici se svlékla donaha, natáhla si spodní díl od černých bikinek a přes to si vzala modrobílou teplákovou soupravu. Na nohou měla staré sandály, jejich kůe nesla stopy mořské vody. Z věáku v hale sundala koený řemínek s malým kovovým medailonkem; byl právě tak velký, aby se do něj veel dozický klíč. Nosila ho na krku při plavání. Byl to Alexův dárek k jejím posledním narozeninám. Jak se ho dotkla, usmála se, protoe stejně bezpečně jako kov v prstech pocítila v dui jistotu své naděje. Pak si ze zásuvky stolu v hale vytáhla baterku, zavřela za sebou dobře dveře a s ručníkem přehozeným přes rameno se vydala na břeh.

Jetě ne přela mezi tíhlé pičaté kmeny borovic, ucítila jejich pryskyřičnou vůni. Od břehu ji dělila písčitá, jenom padesát metrů dlouhá pěinka, hustě zasypaná spadaným jehličím. Byla na ní větí tma, měsíc, plující ve své majestátní nádheře nad vysokými hroty stromů probleskoval jen nárazově, hned byl viditelný a hned zastřený, take si musela několik vteřin svítit baterkou. Ale u byla ze stínů venku a viděla před sebou světlý, měsícem vybělený písek a čeřící se Severní moře. Hodila ručník na obvyklé místo, do malé prohlubně na okraji lesa, stáhla si teplákovou soupravu a zvedla pae vysoko nad hlavu.

Pak skopla z nohou sandály a rozběhla se přes úzký pás oblázků, přes praný písek nad čárou přílivu, přes hladký pás vracející se pěny, procachtala se drobnými vlnkami, které jako by plynuly nehlučně, a nakonec se vrhla do očiujícího míru. A zalapala po dechu, jak byla voda studená a pronikavá  jako bolest. Ale ta jako vdycky takřka okamitě přela. Připadalo jí, e voda, která se jí hrne přes ramena, přebírá teplo jejího těla a e ona plave zakuklená ve své soběstačnosti. Ráznými rytmickými tempy kraulu vyrazila od břehu. Věděla, jak dlouho se můe odváit zůstat ve vodě. Jenom pět minut, ne chlad zaútočí znovu a bude čas se vrátit.

A pak přestala plavat a zůstala okamik leet na zádech, nechávajíc se unáet a dívajíc se na měsíc. Kouzlo jako vdycky zapůsobilo. Zklamání, strach, vztek toho dne z ní spadly a rozlil se v ní pocit těstí, který by nazvala extází, kdyby extáze nebyla pro ten klidný mír příli nadnesené slovo. A s pocitem těstí se dostavil optimismus. Vechno dobře dopadne. Nechá Pascoa jetě týden se potit a pak alobu stáhne. Je příli bezvýznamný, i na to, aby ho nenáviděla. A její právní zástupce má pravdu, vak se chalupy Na větrníku dočká. Její cena kadým měsícem stoupá. Čini dostává, o nic nepřichází. A ty denní nepříjemnosti v práci, ta árlivost mezi zaměstnanci, ta zá, co na nich záleí? Tahle stránka jejího ivota končí. Miluje Alexe. A on miluje ji. Pochopí, e vechno, co řekla, je rozumné. Vezmou se, ona bude mít jeho dítě. Vechno je moné. A pak se na okamik dostavil hlubí mír, v kterém i na tom vem přestalo záleet. Bylo to, jako by vechny ty malicherné hmotné záleitosti odnesla voda a ona se proměnila v ducha bez těla, který se nad ní volně vznáí a shlíí na její tělo s roztaenými končetinami ozářenými měsícem. Pocítila mírný, nesobecký smutek nad tím k zemi upoutaným stvořením, které dokáe sladký, ale dočasný mír nalézt jenom v cizím ivlu.

Byl vak čas se vrátit. Energicky kopla, převrátila se a začala rázně plavat ke břehu k tichému pozorovateli, který na ni čekal ve stínu stromů.

21

Dalgliesh strávil nedělní dopoledne dalí návtěvou norwichské katedrály a kostela St. Peter Maincroft a pak poobědval v restauraci na okraji města, kde on a jeho teta před dvěma roky jídávali jednoduché, ale znamenitě upravené pokrmy. Jene čas si i tady vynutil změny. Exteriér i výzdoba byly zrádně stejné, ale brzy se ukázalo, e se jak majitel, tak kuchař změnili. Jídlo, které se dostavilo podezřele brzy, bylo zřejmě uvařené jinde a ohřáté, grilovaná játra byl lachovitý plátek neurčitého edivého masa politý umělou lepkavou omáčkou a doprovázený nedovařenými bramborami a květákem, který byl jako břečka. Nebyl to oběd, který by si zasluhoval víno, a tak se Dalgliesh posílil čedarem a suenkami a vydal se do Salle za svým odpoledním programem, ke kostelu sv. Pavla a Petra z patnáctého století.

V posledních čtyřech letech jen málokdy navtívil tetu, aby s ní nezajel do Salle, a ona vyslovila v závěti přání, aby rozsel její popel na tamějím hřbitově, sám a sám, bez jakéhokoli obřadu. Věděl, e se církev velmi snaila tetu získat, ale nebylo mu známo, e by byla poboná, a tak ho to přání troku překvapilo. Připadalo by mu mnohem pravděpodobnějí, e bude chtít, aby byly její tělesné pozůstatky hozeny do větru na ostrohu, nebo e nezanechá ádné instrukce, protoe to povauje za obyčejnou záleitost praktické likvidace, je nevyaduje z její strany ádné přemýlení a z jeho strany ádný ceremoniál. Ale teď měl před sebou úkol, který musel provést a který mu kupodivu najednou připadal straně důleitý. V posledních týdnech ho přepadal hlodavý pocit viny, e jetě nesplnil svou povinnost a e její duch je neusmířený. Přistihl se, e uvauje; jako u ve svém ivotě častokrát, o té neodbytné lidské potřebě nějakého obřadu nebo formálního zaznamenání odchodu z tohoto světa. Třeba je to něco, co jeho teta pochopila a co si svým klidným způsobem vyřeila.

Ve Felthorpu zabočil ze státní B 1149 na venkovskou silnici přes rovný kraj. Radit s mapou se nemusel. Ta nádherná vě z patnáctého století se čtyřmi jehlany byla neomylný milník, a tak se dal směrem k ní po takřka oputěných silnicích s tím známým pocitem, e jede domů. Připadalo mu divné, e vedle něj nesedí tetina hranatá postava, e vechno, co zbylo z té nesdílné, ale imponující osobnosti, je plastikový, kupodivu těký balíček bílého prachu. Kdy dojel do Salle, zaparkoval s jaguárem o kousek dál u cesty a vydal se na hřbitov. Jako obyčejně ho udeřilo do očí, e tak nádherný kostel, jako je tahle katedrála, stojí tak osaměle, a přitom se mezi tichými poli, kde nepůsobí tak velkolepě a majestátně, ale spí prostě a chlácholivě, zdá naprosto na místě. Několik minut tie stál a poslouchal, neslyel vak nic, ani ptačí píseň, ani bzukot hmyzu ve vysoké trávě. Okolní stromy se v mírné sluneční záři rděly zlatem podzimu. Pole u byla zoraná a hnědý kraloup rozdrolené půdy se v nedělním klidu prostíral a k dalekému obzoru. Dalgliesh pomalu obeel kostel, uvědomuje si váhu balíčku, který mu tíil kapsu saka, astný, e si vybral dobu mezi bohoslubami, a uvaoval, jestli není zdvořilé, moná dokonce nutné poádat, ne splní tetino přání, o souhlas místního faráře. Řekl si vak, e u je pozdě na to myslet, a byl celý astný, e je uetřen vysvětlování nebo komplikací. Cestou k východnímu okraji hřbitova otevřel balíček a jako nějakou úlitbu bohům rozemleté kosti vysypal. Stříbrný záblesk a vechno, co zbylo z Jane Dalglieshové, zajiskřilo mezi křehkými podzimními stonky a vysokou trávou. Znal obvyklá slova pro takovéhle příleitosti. A příli často je slýchal z úst svého otce. Ale ta, která mu samovolně přicházela na mysl, byly vere z knihy Kazatel vytesané do kamene na vnějí stěně chalupy U mučednice, ty mu v tom nadčasovém místě vedle důstojného starého kostela nepřipadaly nevhodné.

Západní dveře nebyly zamčené, a tak pobyl před odjezdem ze Salle čtvrt hodinky v kostele, aby se potěil pohledem na to, co tam miloval: na vyřezávání na dubových lavicích; s venkovany, zvířaty a ptáky, s drakem, pelikánem, který krmí mláďata; na středověkou kazatelnu ve tvaru vinné sklínky, která i po těch pěti stech letech jevila stopy původních barev, na oltářní závěs, velké východní okno, je kdysi hnulo nádhernou červení, zelení a modří středověkých skel, ale dnes propoutělo jenom jasné norfolské světlo. Kdy za ním jemně zabouchly západní dveře, zauvaoval, kdy se tam zase vrátí, nebo jestli se tam vůbec kdy vrátí.

Ne se dostal domů, bylo u k večeru. Jídlo, co snědl k obědu, mu leelo v aludku, take neměl tak velký hlad, jak očekával. Ohřál si zbytek domácí polévky z minulého dne a na to si dal suenky, sýr a ovoce, pak rozdělal oheň a posadil se do nízkého křesílka před něj, poslouchal Elgarův violoncellový koncert a věnoval se úkolu probrat tetiny fotografie. Vyklepával je z vybledlých obálek a dlouhými prsty je na nízkém mahagonovém stolku třídil. Vyvolávalo to v něm mírnou melancholii, která občas přerostla v bodavou bolest nad nadpisem na zadní straně obrázku, nad nějakou známou tváří či nějakou událostí. A Elgar byl ten pravý doprovod, ty naříkavé tóny vyvolávaly ona dlouhá léta za krále Edwarda, která Dalgliesh znal jenom z románů a z básní, ten mír, tu jistotu, tu optimistickou Anglii, do ní se narodila jeho teta. A tady byl její snoubenec, který vyhlíel ve své kapitánské uniformě směně mladě. Fotografie nesla datum 4. května 1918, co bylo jenom týden předtím, ne padl. Na okamik se pátravě zahleděl na hezký, bezstarostný mladý obličej, který v té době musel vidět pánbůhví e hodně hrůz, ale který mu nic neříkal. Obrátil fotografii a na druhé straně uviděl tukou psanou zprávu v řečtině. Mladý mu zřejmě studoval na Oxfordu klasiky a jeho teta se naučila řecky u tatínka. Ale Dalgliesh řecky neuměl. Jejich tajemství je před ním bezpečné a brzy bude bezpečné navěky. Ruka, je napsala ta vybledlá písmena, u je mrtvá sedmdesát let, mozek, který je vymyslel, takřka dva tisíce let. A tady, v tée obálce, byla fotografie tety v přiblině stejném věku. Musela to být fotografie, kterou poslala svému snoubenci na frontu nebo kterou mu dala před jeho odchodem do války. V jednom růku byla hnědočervená skvrna, která musela být rozhodně od jeho krve. Třeba jí tu fotografii vrátili s jeho ostatními věcmi. Teta tam stála v dlouhé sukni a halence zapnuté a ke krku, rozesmátá, vlasy ve dvou copech po stranách a nad spánky sepnuté. Po celá ta léta povaoval její obličej za ulechtilý, ale teď s takřka překvapeným úlekem viděl, e byla kdysi krásná. Její smrt připoutěla voajérismus, který byl kdysi za jejího ivota jim oběma odporný. A přesto ty fotografie nezničila. Jakoto realistka si musela uvědomit, e je nakonec uvidí i oči jiných, nejenom její. Nebo snad zbaví člověka vysoký věk, kdy se mozek postupně zbavuje nástrah a tueb těla, vekerých malicherných, marnivých i samolibých úvah? S jakýmsi pocitem iracionální zdráhavosti, takřka zrady hodil posléze obě fotografie do ohně a pozoroval, jak se kroutí a černají, a konečně vzplály a proměnily se v popel.

A co má dělat se vemi těmi bezejmennými cizími lidmi, enami s povadlými ňadry, v obrovských kloboucích s hromadami stuek a květin, co má dělat s těmi cyklistickými partami, mui v pumpkách, enami v dlouhých zvonových sukních a slaměných kloboucích? S těmi svatebními fotografiemi, na nich jsou nevěsta a enich takřka schovaní za obrovskými kyticemi a hlavní účastníci, seskupení zřetelně podle hierarchie, zírají do objektivu, jako by cvaknutí závěrky mohlo na vteřinku zastavit čas, podret ho v zajetí, prohlásit, e aspoň tenhle pomíjivý rituál má význam, svazuje nevyhnutelnou minulost s nezbadatelnou budoucnosti? Jako dospívající hoch byl posedlý časem. Celé týdny před letními prázdninami míval jakýsi vítězoslavný pocit, e má čas v hrsti a můe mu říct: Utíkej si, jak rychle chce, prázdniny stejně nastanou. Nebo jestli musí, tak se vleč, aspoň budou letní dny delí. Dnes, ve středním věku, nevěděl o ádném triku ani radostné vyhlídce, které by neúprosné dunění kol toho vozu zastavily. A tady je fotografie, na ní je on v uniformě z přípravky, fotografie, kterou bral otec ve farské zahradě, fotografie cizího, vystrojeného chlapce ve směném oblečení  v čapce a v pruhovaném blazeru  stojícího takřka v pozoru a dívajícího se do objektivu, jako by vzdoroval té hrůze, e odchází z domova. I u téhle ho potěilo, kdy viděl, jak končí.

Koncert dozněl a polovina láhve klaretu byla pryč. Shrnul zbylé fotografie do kupy, strčil je do uplíku sekretáře a rozhodl se, e ne půjde spát, setřepe ze sebe melancholii ráznou procházkou podél moře. Noc byla příli teplá a krásná, ne aby ji promarnil nostalgií a zbytečnou tesknotou. Vzduch byl neobyčejně klidný a i hukot moře, prostírajícího se bledě a tajuplně pod úplňkem a jasnou mozaikou hvězd, byl tlumený. Chvíli stál pod vysokými lopatkami mlýna, pak rázně vykročil přes ostroh k severu, přeel lem z borovic a za tři čtvrtě hodiny se rozhodl, e zamíří ke břehu, Napůl sklouzl po písčitém srázu a uviděl před sebou velké, hranaté, v písku napůl pohřbené betonové masivy, z nich jako nějaká tykadla bizarně vyčuhovaly spirály z rezavějícího eleza. Měsíční svit, stejně intenzívní jako poslední paprsky zapadajícího slunce, změnil tvářnost břehu tak, e se kadé zrnko písku zdálo osvětlené zvlá, kadý oblázek tajuplně jedinečný. Najednou ho přepadlo dětské nutkání ucítit, jak mu moře omývá nohy, a tak si zul boty a stáhl ponoky, které nacpal do kapsy saka, boty svázal tkaničkami a přehodil si je kolem krku. Voda se po prvním studeném bodnutí zdála skoro stejně teplá jako krev. Dalgliesh se cachtal rázně okrajem vln a čas od času se zastavil a ohlédl se, jako to dělával v dětství; na stopy svých nohou. To u byl u úzkého pásu borovic, odkud vedla, jak věděl, úzká stezička mezi stromy kolem chalupy Hilary Robartsové a k silnici. Byla to nejjednoduí cesta na ostroh, kdy se člověk nemusel drápat do drolícího se srázu směrem k jihu. Jak seděl na oblázcích, pokouel se zvládnout ten známý problém brouzdalů: jak se zbavit zrníček tvrdoíjného písku mezi prsty, kdy k tomu máme jenom kapesník. Jakmile se mu to podařilo a měl u ponoky a boty na nohou, začal se plahočit mezi oblázky k čáře pobřeí. Kdy doel na praný písek v horních místech břehu, uviděl, e tam byl někdo před ním. Po jeho levici vedla dvojice bosých stop, otisky utíkajících nohou. Patří samozřejmě Hilary Robartsové. Zřejmě si jako kadý večer la zaplavat. Podvědomě si viml, jak jsou ty stopy výrazné. Musela odejít z břehu u skoro před hodinou a půl, a přesto byly důlky v suchém písku za bezvětrné noci zřetelné, jako by je tam zanechala právě v té chvíli. Před ním se mezi stromy rýsovala pěinka vedoucí z měsíčního světla do stínů borového lesa. A noc byla najednou tmaví. Měsíc zakryl na okamik nízký modročerný mrak, jeho zubaté okraje byly postříbřené světlem.

Rozsvítil si baterku a přejel s ní pěinku. Po jeho levici zachytila lesk něčeho bílého, snad noviny, kapesník, odhozený pytlík. S nepříli velkou zvědavostí seel z pěinky vypátrat, co to je. A vtom ji uviděl. Její znetvořený obličej jako by na něj vybafl a zůstal viset v jasné záři baterky jako nějaká vidina z oklivého snu. Upřel oči k zemi a na okamik ochromený pocítil zděení, v kterém nevíra, poznání a hrůza splynuly ve vteřinu, v ní mu poskočilo srdce. Leela v mělkém dolíku v uválené pobření trávě, nebyla to přímo jáma, ale byla dost hluboká, aby ji tráva z obou stran schovávala a do okamiku, kdy na ni málem lápl. Po své pravici a částečně pod sebou měla zmuchlanou červenomodře pruhovanou osuku a nad ní, postavené pečlivě vedle sebe, rozepnuté sandály a baterku. A vedle toho leelo úhledně sloené něco, co vypadalo jako modrobílá tepláková souprava. Právě její okraj zřejmě upoutal jeho oči. Hilary leela na zádech, hlavou k němu, mrtvý pohled obrácený vzhůru, jako by se k němu upíral s prosbou. Zpod horního rtu odhalujícího zuby a budícího dojem prskajícího králíka jí čouhal chomáč chlupů. Jeden černý chlup měla na tváři a Dalgliesh pocítil takřka neodolatelné nutkání si kleknout a sundat ho. Na sobě měla jenom spodní díl černých bikinek, staený přes boky. Viděl zřetelně místo, kde byly ty chlupy odříznuté. Písmeno L přesně uprostřed čela vypadalo, jako by bylo vyříznuté velice pečlivě, dvě tenké čáry v pravém úhlu. Mezi rozpláclými, zplotělými ňadry s tmavými areolami a pičatými bradavkami a proti hnědé kůi na jejích paích mléčně bílými měla na řetízku medailonek ve tvaru klíče. Jak na ni shlíel, pomalu přejíděje baterkou po jejím těle, odhalil mrak tvář měsíce, take ji Dalgliesh viděl úplně jasně: leela tam nataená, obnaené údy bledé a bezkrevné jako vybělený písek a zřetelné jako ve dne.

Dalgliesh byl na hrůzu zvyklý, jeho zkueným očím bylo jen málo ukázek lidské krutosti, násilí nebo zoufalství neznámých. Byl příli senzitivní, ne aby kdy dokázal pohlédnout na zohavenou mrtvolu s neomalenou lhostejností, ale teprve v jednom nedávném případě, v jeho nejposlednějím, v něm ta senzitivita vyvolala něco víc ne okamité rozpaky. Ale u Paula Berowna na to byl aspoň předem upozorněn. Tohle bylo poprvé, co takřka zakopl o zavraděnou enu. Kdy na ni v té chvíli shlíel, analyzoval v duchu rozdíl mezi reakcí experta povolaného na místo zločinu, který ví, co má čekat, a touhle nečekanou srákou s neodčinitelným násilím. Ten rozdíl i chladná nezúčastněnost, s jakou ho dokázal analyzovat, ho fascinovaly.

Jak si klekal, dotkl se jejího stehna. Bylo ledově studené a neivé jako nafouknutá pneumatika. Kdyby do něj píchl, rozhodně by na něm zůstaly otisky jeho prstů. Jemně jí prohrábl vlasy. U kořínků byly jetě troku mokré, ale konečky měly suché. Noc byla na to, e bylo září, teplá. Podíval se na hodinky: deset třiatřicet. Vybavilo se mu, e mu kdosi řekl, u si nevzpomínal kdo a kdy, e Hilary má ve zvyku chodit si kadý večer krátce po deváté zaplavat. Fyzické známky potvrdily jeho pravděpodobný odhad, e není mrtvá ani dvě hodiny.

Na písku neviděl kromě svých a jejích ádné stopy. Začínal vak odliv. Kolem desáté musel být příliv, přestoe pranost horních partií pobřeí napovídala, e se nedostal a do důlku, kde Hilary leela. Ale s největí pravděpodobností se vrah dal cestičkou, která vedla lesem a po které musela jít i ona. Vraha jistě kryly stromy a určitě si vybral místo v jejich stínu, odkud mohl sám neviděn pozorovat a čekat. Je nepravděpodobné, e by v písčité půdě s rohoí jehličí zůstaly nějaké stopy, ale stejně bylo důleité, aby zůstala neporuená. Opatrně couvaje se vzdálil od mrtvoly a pak uel asi dvacet metrů k jihu podél náspu z drobných kamínků. Za pomoci baterky, napůl sehnutý, proel mezi hustými borovicemi, lámaje při chůzi křehké spodní větvičky. Kdy nic jiného, mohl si být jist, e tudy neproel v poslední době nikdo. V několika minutách se dostal k silnici. Za dalích deset minut ostré chůze bude ve mlýně. Ale nejblií telefon je asi v domku Hilary Robartsové. Je pravděpodobné, e je zamčený, a vniknout do něj násilím nemá v úmyslu. Nechat obydlí oběti neporuené je skoro stejně důleité jako neporuit místo zločinu. Vedle mrtvoly neleela ádná kabela; nic, jenom ty boty a baterka, hezky srovnané na okraji dolíku, a pak ta tepláková souprava a barevná červenomodře pruhovaná osuka, která byla částečně pod ní. Třeba nechala klíč doma a dům nezamkla. Na ostrohu se po setmění jen málo lidí stará; jestli nechají svoje obydlí půl hodiny nezamčené. Těch pár minut stojí za to, aby se podíval.

Vdycky mu připadalo, e chalupa V mateřídouce, kterou viděl z oken mlýna, je nejméně zajímavé stavení na ostrohu. Bylo obrácené k pevnině, hranaté, obyčejné venkovské stavení s dvorkem vydláděným kočičími hlavami a bez předzahrádky, s irokými moderními okny, která ruila dobový půvab, jej kdysi mohla chalupa mít, a která z ní dělala moderní zrůdu, hodící se víc k venkovskému sídliti ne na tenhle mořem rozeklaný a odlehlý ostroh. Ze tří stran byla obrostlá borovicemi, které se takřka dotýkaly stěn. Občas uvaoval, proč si Hilary Robartsová vybrala k bydlení tohle místo, i kdy je v tak příhodné blízkosti elektrárny. Po té večeři u Alice Mairové si říkal, e u ví proč. Ve vech místnostech v přízemí se svítilo, jak ve velkém čtverci irokého okna nalevo, které sahalo skoro a k zemi, tak v mením čtverci napravo, o kterém usoudil, e je to nejspí kuchyně. Normálně by to světlo vysílalo uklidňující signál ivota, normálnosti a pohostinnosti, signál, e tam člověk můe utéct atavistickému strachu před okolním lesem, před prázdným, měsícem ozářeným ostrohem. Ale v té chvíli ta jasná okna s roztaenými záclonami jen zvyovala jeho stoupající neklid, a kdy se přiblíil ke stavení, připadalo mu, e se mezi ním a jasně osvětlenými okny vznáí jako nedovyvolaný negativ přelud toho mrtvého, znetvořeného obličeje.

Někdo tam byl před ním. Dalgliesh přeskočil nízkou kamennou zídku a uviděl, e tabule velkého okna je takřka celá rozbitá. Na dládění dvorku se jako drahokamy leskly malé střepinky. Stál a díval se mezi zubatými okraji rozbité tabule do jasně osvětleného obývacího pokoje. Po koberci se válelo plno úlomků skla, podobajících se mrkajícím korálkům stříbrného světla. Bylo zřejmé, e úder přiel zvenčí, a Dalgliesh okamitě uviděl, čím byl proveden. Pod ním, obrácený malbou vzhůru, leel na koberci portrét Hilary Robartsové. Byl rozříznutý a k rámu dvěma tahy v pravém úhlu do tvaru L.

Nezkouel dveře, aby zjistil, jestli jsou odemčené. Přivolal by sice policii o deset nebo patnáct minut dřív, ale důleitějí bylo neporuit dějitě zločinu. Byla mrtvá. Rychlost je důleitá, ale ne nejdůleitějí. Kdy doel zpátky k silnici, vydal se napůl poklusem k mlýnu. Pak uslyel nějaké auto, a kdy se otočil, uviděl uprostřed silnice světla, která se k němu rychle blíila od severu. Bylo to BMW Alexe Maira. Dalgliesh se postavil do středu silnice a zamával baterkou. Vůz zpomalil a zastavil. Kdy se Dalgliesh podíval do otevřeného pravého okýnka, uviděl Maira, jeho obličej byl v měsíčním světle bílý. Na okamik se na něj upřeně zadíval, bez úsměvu, jako by si byli to setkání domluvili.

Bojím se, e mám pro vás stranou zprávu, řekl Dalgliesh. Hilary Robartsová byla zavraděna: Právě jsem nael její mrtvolu. Potřebuju se dostat k telefonu.

Ruka, spočívající nedbale na volantu, se sevřela a zase uvolnila. V Mairových upřených očích se objevil ostraitý výraz. Ale kdy promluvil, zněl mu hlas pevně. Jeho pocity prozradilo bezděčné sevření ruky. Hvízdal? zeptal se.

Zdá se.

Mám ve voze telefon.

Beze slova otevřel dvířka, vyvstoupil, mlčky couvl stranou a Dalgliesh pak strávil dvě nervózní minuty snahou spojit se s Rickardsem na komisařství. Rickards tam nebyl, ale Dalgliesh mu tam nechal vzkaz a zavěsil. Mair předtím poodeel asi třicet metrů od vozu a koukal na zářící elektrárnu, jako by se chtěl od celé té procedury distancovat.

Kdy se vrátil, tak řekl: Vichni jsme ji varovali, aby se nechodila koupat sama, ale ona na nás nedala. I kdy jsem si nemyslel, e by jí opravdu hrozilo nějaké nebezpečí. Předpokládám, e si vechny oběti, dokud nebylo pozdě, myslely: ,Mně se to nemůe stát. Jene se to stát můe a taky se to stává. Ale je to stejně zvlátní, takřka neuvěřitelné. Druhá obě z Larksokenu. Kde je?

Tam, co začínají borovice, tam, kam se zřejmě chodila koupat. Mair vykročil směrem k moři, ale Dalgliesh řekl: Nemůete jí nijak pomoct. Já se vrátím a počkám na policii.

Já vím, e jí nemůu nijak pomoct. Ale chci ji vidět.

Radi ne. Čím míň lidí jakkoli poruí dějitě vrady, tím líp.

Mair se k němu prudce otočil. Pane Boe, Dalglieshi, copak nikdy nepřestanete myslet jako policista? Povídám, e ji chci vidět.

Není to můj případ, pomyslel si Dalgliesh, a násilím mu v tom nezabráním. Ale můu se aspoň postarat, aby přímá cesta k mrtvole zůstala neporuená. A tak beze slova vykročil a Mair za ním. Proč trvá na tom, e chce vidět mrtvolu, uvaoval Dalgliesh. Aby se přesvědčil, e je skutečně mrtvá, potřebuje si to jako vědec ověřit a potvrdit? Nebo se zbavit hrůzy, která, jak ví, můe být v představách stralivějí ne ve skutečnosti? Nebo je to snad hlubí nutkání, potřeba vzdát jí čest tím, e v tichu a osamění postojí nad její mrtvolou, ne se dostaví policie se vemi úředními potřebami k vyetřování vrady a navdycky poruí intimitu, která mezi nimi byla?

Kdy ho vedl na jiní konec ulapané cestičky k břehu, Mair to nijak nekomentoval a beze slova el za Dalglieshem, který se ponořil do tmy a začal si hledat cestu mezi kmeny borovic. Ostrůvek světla jeho baterky ozařoval křehké větvičky přelámané při jeho předelém prodírání, koberec z borového jehličí popráený pískem, suché borové iky a starou zprohýbanou plechovku, která se tam zaleskla. Zdálo se, e silný smolný pach v té tmě jetě zesílil a doléhá k nim jako nějaká droga, a vzduch byl těko dýchatelný jako za dusné noci uprostřed léta.

Za několik minut vyli z tísnivé temnoty do bílého chladu pobřeí a před sebou uviděli měsícem osvícenou nádheru moře, podobajícího se zprohýbanému títu z tepaného stříbra. Chvíli stáli vedle sebe, prudce oddychujíce, jako by byli právě absolvovali nějaký zlý záitek. Za posledním pásem oblázků byly jetě vidět Dalglieshovy stopy v suchém písku, a tak po nich li, dokud nestanuli v nohách mrtvoly.

Já tady nechci být, pomyslel si Dalgliesh, aspoň ne s ním, nechci s ním takhle shlíet na její nahotu. Připadalo mu, e vekeré jeho vjemy jsou v tom chladném slábnoucím světle nadpřirozeně zostřené: Zbělalé údy, aureola tmavých vlasů, křiklavá červenomodrobílá pláová osuka, chomáče pobření trávy, to vechno mělo jednorozměrnou zřetelnost barevné reprodukce. Ta nezbytná hlídka u mrtvoly do doby, ne se dostaví policie, by se dala klidně vydret. Byl zvyklý na nenáročnou společnost právě zesnulých. Ale s Mairem po boku si připadal jako mírák. A právě ten odpor, nikoliv jemnocit, ho přinutil kousek couvnout, stát a dívat se do tmy mezi borovicemi, i kdy si přitom uvědomoval kadý sebemení pohyb i dech té vysoké, nehybné postavy, která shlíela na mrtvolu se soustředěnou pozorností chirurga.

Mair po chvíli řekl: Ten medailónek, co má na krku, jsem jí dal já, 29. srpna k narozeninám. Je přesně tak veliký, aby se do něj dal vloit klíč od dozického zámku. Udělal mi ho jeden kovodělník v larksokenské dílně. Dělají tam obdivuhodně přesné výrobky.

Dalgliesh nebyl nezkuený, pokud jde o nejrůznějí projevy oku. Neřekl nic. Mairův hlas zazněl najednou ostře.

Prokrista, Dalglieshi, nemůem ji něčím přikrýt?

Čím? pomyslel si Dalgliesh. Čeká snad, e zpod ní vytáhnu tu osuku? Ne, bohuel, odpověděl. Nesmíme s ní hýbat.

Ale vdy je to Hvízdalova práce. Boe můj, člověče, to je přece jasné. Sám jste to řek.

Hvízdal je vrah jako kadý jiný. Něco na místo činu přinese a něco po sobě nechá. To něco můe být důkaz. Je to člověk, ne přírodní síla.

Kdy přijede policie?

U by to nemělo trvat dlouho. Nepodařilo se mi mluvit s Rickardsem, ale oni jsou s ním jistě ve spojení. Jestli chcete jít, já tady počkám. Pomoct nijak nemůete

Můu tady zůstat, dokud ji neodnesou.

To se můete načekat, ledae by se jim podařilo sehnat rychle patologa.

Pak se teda načekám.

Bez dalího slova se otočil a el na kraj moře, zanechávaje stopy rovnoběné se stopami Dalglieshovými. Dalgliesh přeel k vyvýenině, na kterou se posadil, objal rukama kolena a díval se, jak ta vysoká postava donekonečna přechází podél okraje přílivu sem a tam. A měl na botách jakékoli důkazy, u tam nebudou. Ale to jsou směné mylenky. ádný vrah jetě nezanechal na oběti jasnějí stopy ne Hvízdal.

Proč má tedy ten nepříjemný pocit, e věc není tak jednoduchá, jak vypadá?

Uvelebil se patami i zadkem pohodlněji a připravil se k čekání. Studené měsíční světlo, ustavičný pohyb vln a pocit, e má za sebou tuhnoucí mrtvolu, v něm vyvolávaly mírnou melancholii, úvahy o smrtelnosti včetně jeho vlastní. Timor mortis conturbat me. V mládí podstupujeme neuvěřitelná rizika, pomyslel si, poněvad smrt pro nás není nic reálného. Mládí je zahaleno do čabraky nesmrtelnosti. Teprve ve středním věku na nás dopadne stín poznání, e ivot je pomíjející. A strach před smrtí, jakkoliv iracionální, je jistě přirozený, a na ni člověk myslí jako na zánik nebo jako na rituál přechodu. Kadá buňka v těle je naprogramovaná na ivot, vichni zdraví tvorové na něm lpí do posledního dechu. Jak těké je smířit se, ale jaká úleva postupně si uvědomovat, e ten obecný nepřítel moná nakonec přijde jako přítel. Třeba k půvabu jeho práce patří i to, e proces odhalování dodává smrti jednotlivce, by byl sebeoklivějí a sebebezcennějí, důstojnosti, nebo ta obrovská snaha zjistit vekerá vodítka a motivy odráí odvěký lidský zájem o záhadu smrtelnosti a skýtá útěnou iluzi, e vesmír je morální a e je v něm nevina odměňována, právu je vdycky učiněno zadost a řád neustále obnovován. Ale nic se neobnovuje, rozhodně ne ivot, a jediná spravedlnost, jaké je učiněno zadost, je pochybná spravedlnost lidská. Jeho práce má pro něj bezesporu větí kouzlo, ne odpovídá její intelektuální náročnosti, tomu, e v ní případně nachází záminku vynucovat si nekompromisně soukromí. Ale teď zdědil dost peněz, take tohle je u pro něj zbytečné. Je to to, co teta zamýlela svou jednoznačnou vůlí? Chtěla vlastně říct: Tady má dost peněz, abys nepotřeboval ádné jiné zaměstnání kromě poezie? Není čas, aby sis vybral?

Tahle vrada není jeho případ. Nikdy nebude. Ale síla zvyku ho přiměla počítat dobu do příjezdu policie; trvalo třicet pět minut, ne jeho ui zachytily první zapraskání v borovém háji. Přicházeli cestou, kterou jim udal, a dělali přitom velký kravál. První se objevil Rickards a s ním jeden mladí, ale podsaditý mu se čtyřmi silně obtíenými policisty v závěsu. Dalglieshovi, který vstal, aby je přivítal, připadali jako obrovití, nadlidsky velcí obyvatelé měsíce, v jeho podivném světle se jejich rysy zdají hranaté a vybílené. Byli obtíeni svou objemnou, znečiující výzbrojí. Rickards mu pokývl, ale neřekl nic, jenom stručně představil svého seranta Stuarta Oliphanta.

Společně přeli k mrtvole a pak stáli a shlíeli na to, co bývala Hilary Robartsová. Rickards ztěka dýchal, jako by byl utíkal, a Dalglieshovi připadalo, e z něj tryská silný proud energie a vzruení. Oliphant a ti čtyři dalí policisté hodili své nádobíčko na zem a taky zůstali mlčky kousek stranou stát. Dalgliesh měl pocit, e jsou vichni herci v nějakém filmu a čekají, a dá reisér povel k natáčení nebo a nějaký hlas zničehonic vykřikne stop a skupinka se rozejde, obě se protáhne, posadí se, začne si třít pae a nohy a bude naříkat, jak je ztuhlá a studená.

Pak se Rickards s pohledem jetě pořád upřeným na mrtvolu zeptal: Znáte ji, pane Dalglieshi?

Je to Hilary Robartsová, zástupkyně správního ředitele larksokenské elektrárny. Seznámil jsem se s ní minulý čtvrtek na večeři, kterou uspořádala slečna Mairová.

Rickards se otočil a podíval se směrem k Mairově postavě. Ten stál nehybně, zády k moři, ale tak blízko příboje, a si Dalgliesh pomyslel, e mu musí vlny plouchat na boty. Neudělal jediný krok směrem k nim, takřka jako by čekal, a k tomu bude vyzván nebo a Rickards přejde k němu.

Dr. Alex Mair, řekl Dalgliesh, je ředitelem v Larksokenu. Kdy jsem vám volal, pouil jsem telefonu v jeho voze. Říká, e tady zůstane, dokud nebude mrtvola odnesená.

To se načeká. Tak to je doktor Alex Mair. Četli jsme o něm. Kdo ji nael?

Já. Myslel jsem, e jsem to řek jasně, kdy jsem k vám volal.

Buď se Rickards schválně vyptával na věci, co u slyel, nebo jsou jeho lidi podivně neschopní předat prostý vzkaz.

Rickards se otočil k Oliphantovi. Běte mu vysvětlit, e nám to bude trvat. Není tady nic platný, jenom nám bude překáet. Přesvědčte ho, aby si el domů lehnout. Kdy ho nepřesvědčíte, tak se mu to pokuste nařídit. Zítra si s ním promluvím. Počkal, dokud Oliphant nezachřustal na pásu oblázků, pak za ním zavolal: Oliphante, kdy nebude chtít jít, tak mu řekněte, aby se drel v té vzdálenosti, v jaké je. Blí ho nechci. Pak kolem ní dejte zástěnu. To mu pokazí zábavu.

Byla to taková ta lhostejná krutost, jakou by Dalgliesh od Rickardse nikdy nečekal. Něco s ním nebylo v pořádku, něco, co lo hlouběji ne profesionální odpor k nutnosti prohlídnout dalí Hvízdalovu obě. Bylo to, jako by z něj při pohledu na mrtvolu náhle vyhřezla jakási nejasně uvědomělá a nezdařile potlačovaná osobní úzkost a triumfovala nad rozvahou a kázní.

Ale i Dalgliesh byl podráděný. To není ádný voajér, řekl. Pravděpodobně mu to v téhle chvíli tak docela nemyslí. Koneckonců ji znal, Hilary Robartsová byla jedna z jeho vedoucích pracovnic.

U jí nemůe nijak pomoct, i kdyby bývala byla jeho milenka. Nato, jako by zaznamenal výčitku v Dalglieshových slovech obsaenou, dodal: No dobrá, já si s ním promluvím.

Nemotorně se rozběhl po oblázcích. Oliphant, který ho uslyel, se otočil a pak se vydali k mlčenlivé postavě, čekající na kraji moře, společně. Dalgliesh se díval jak spolu rozmlouvají, jak se otočili a vykročili po břehu, Alex Mair mezi oběma policisty jako eskortovaný vězeň. Rickards se vrátil k mrtvole, ale bylo jasné, e Oliphant doprovodí Maira k jeho vozu. Rozsvítil baterku a zael do lesa. Mair zaváhal. Mrtvoly si nevímal, jako by tam u nebyla, ale podíval se na Dalglieshe, jako by mezi nimi zůstala nevyřízená jakási záleitost. Nato řekl spěně Dobrou noc a vykročil za Oliphantem.

Rickards nepronesl slovo o tom, e Mair změnil svůj názor, ani o svých přesvědčovacích metodách, řekl jen: Kabelku nemá.

Má v tom medailónku na krku klič od domu.

Sahal jste na její tělo, pane Dalglieshi?

Jenom na stehno a na vlasy, abych se přesvědčil, jestli je má mokré. Ten medailónek je dárek od pana Maira. Řekl mi to

Bydlí blízko, e?

Cestou sem jste viděli její chalupu. Je na druhé straně borového háje. Kdy jsem nael její mrtvolu, tak jsem tam el, poněvad jsem si říkal, e je třeba otevřeno, e bych si moh odtamtud zatelefonovat. Řádil tam nějaký vandal, její portrét byl vhozen oknem. Hvízdal a úmyslné pokození cizího majetku jeden a ten samý večer; to je podivná shoda okolností.

Rickards se otočil a podíval se mu do očí. Moná. Ale tohle neudělal Hvízdal. Hvízdal je po smrti,.někdy kolem esté spáchal v hotelu v Easthavenu sebevradu. Snail jsem se vám dovolat, abych vám to oznámil.

Přidřepl si k mrtvole a dotkl se její tváře, pak jí nazvedl hlavu a zase ji pustil. ádný rigor. Jetě ani nezačal. Podle toho, jak vypadá, se to stalo v několika posledních hodinách. Hvízdal umíral s mnoha hříchy na svědomí, ale tohle

tohle, píchl prudce do mrtvoly, tohle je, pane Dalglieshi, něco jiného.

22

Rickards si natáhl vyetřovací rukavice. Jeho obrovské prsty vypadaly v gumě téměř obscénně, jako cecíky nějakého velkého zvířete. Pak si klekl a začal se potýkat s medailónkem. Otevřel ho a Dalgliesh uviděl uvnitř uhnízděný dozický klíč, který tam dokonale zapadal. Rickards ho vyndal a řekl: Správně, pane Dalglieshi. Tak se pojďme podívat na to úmyslné pokození cizího majetku.

Za dvě minuty u el za Rickardsem po cestičce k přednímu vchodu chalupy. Rickards ho odemkl a proli do chodby, která vedla ke schodům a měla z obou stran dveře. Rickards otevřel ty nalevo a s Dalglieshem v závěsu veel do obývacího pokoje. Byla to velká místnost táhnoucí se po celé délce chalupy, s oknem na obou koncích a s krbem proti dveřím. Portrét leel asi tak metr od okna a kolem něj byly zubaté úlomky skla. Oba mui zůstali stát hned za dveřmi a prohlíeli dějitě.

Ten portrét namaloval Ryan Blaney, poznamenal Dalgliesh, bydlí o kus dál na jih na ostrohu v chalupě Na větrníku. Viděl jsem ho poprvé to odpoledne, co jsem přijel.

Podivný způsob, jak ho doručit, odpověděl Rickards. Ona mu seděla modelem?

To sotva. Maloval ho pro své potěení, ne pro její.

Chtěl dodat, e podle jeho názoru je Ryan poslední člověk, který by ničil svoje dílo. Ale pak si uvědomil, e vlastně není zničené. Dva samostatné řezy ve tvaru L není moc těké spravit. A pokození bylo provedeno stejně přesně a rozmyslně jako ty dva řezy na čele Hilary Robartsové. Ten obraz nebyl rozřezaný ve vzteku.

Zdálo se, e se o něj Rickards na okamik přestal zajímat. Tak tady bydlela, řekl. Musela mít ráda samotu. Pokud bydlela sama.

Pokud vím, tak sama bydlela, odpověděl Dalgliesh.

Byla to, jak si pomyslel, deprimující místnost, ne e by byla nepohodlná, byl v ní nezbytný nábytek, ale jednotlivé kusy vypadaly jako vyhozené z něčí domácnosti, ne jako by si je obyvatelka vybrala. Vedle krbu s instalovaným plynovým ohněm stály dvě lenoky potaené hnědou koenkou a uprostřed místnosti oválný jídelní stůl se čtyřmi idlemi, které se k němu nehodily. Po obou stranách předního okna byly zabudované poličky s knihami a na poličkách knihy, které vypadaly jako učebnice, a několik románů. Dvě ze spodních vyích přihrádek byly napěchované krabicemi s kartotékami. Jenom nejdelí stěna proti dveřím jevila jakousi známku toho, e má někdo v té místnosti domov. Hilary měla zřejmě ráda akvarely a stěny jimi byly tak ověené, jako by to byla nějaká galerie. Byl mezi nimi jeden nebo dva, které, jak se mu zdálo, poznával a ke kterým zatouil přejít, aby si je mohl prohlédnout z větí blízkosti. Ale třeba byl v té místnosti před nimi někdo jiný ne Hilary Robartsová, a tak bylo důleité zanechat ji netknutou.

Rickards zavřel dveře a otevřel protějí na pravé straně chodby. Vedly do kuchyně, čistě účelové, spí nezajímavé místnosti, docela dobře vybavené, ale příkře kontrastující s kuchyní v chalupě U mučednice.

Uprostřed místnosti stál dřevěný stolek s mahagonovou deskou, se čtyřmi stejnými idlemi, z nich vechny byly pořádně zastrčené. Na stole byla otevřená láhev vína a vedle ní leela zátka a kovová vývrtka. Na odkapávací desce stály dvě obyčejné vinné sklínky, čisté a obrácené dnem vzhůru.

Dvě skleničky, obě umyté, poznamenal Rickards, buď je umyla ona nebo vrah. Z těch nezískáme ádné otisky. Otevřená láhev. Někdo s ní tady večer pil.

Paklie ano, odpověděl Dalgliesh, nebyl to velký pijan. Anebo ona.

Rickards vzal rukou v rukavici láhev za hrdlo a pomalu jí otáčel. Ubyla asi tak jedna sklenička. Třeba ho hodlali dopít, a si ona zaplave. Podíval se na Dalglieshe a řekl: Vy jste v té chalupě jetě nebyl, pane Dalglieshi? Musím se zeptat vech, které znala.

Oveme. Ne, nebyl. Pil jsem dnes klaret, ale ne s ní.

To je koda, e jste tady nebyl. Byla by jetě naivu.

To tím není řečeno. Moh jsem odejít, kdy se la převlíknout na plavání. A jestli s ní tady někdo večer byl, tak pravděpodobně přesně tohle udělal. Odmlčel se, zauvaoval, jestli má mluvit dál, a pak řekl: Ta levá sklenička má odtíplý okraj

Rickards ji pozvedl proti hlavnímu zdroji světla a pomalu s ní otáčel.

Přál bych si mít vae oči. Ale to jistě není moc důleité.

Jsou lidi, kteří straně neradi pijou ze skleniček s odtíplým okrajem. Například já.

Tak proč ji nerozbila a nezahodila? Nemá přece smysl schovávat si skleničku, z které nechci pít. Kdy stojím před dvěma alternativami, začnu s tou pravděpodobnějí. Dvě skleničky, dva lidi, kteří pili. To je logické vysvětlení.

Takhle větinou vypadá začátek policejní práce, pomyslel si Dalgliesh. Jenom kdy se to, co je nabíledni, ukáe neobhajitelné, je zapotřebí prozkoumat méně pravděpodobné vysvětlení. Ale můe to být i osudně snadný první krok do labyrintu mylných představ. Uvaoval, proč se jeho instinkt nechce vzdát názoru, e pila sama. Snad proto, e je láhev v kuchyni a ne v obývacím pokoji. To víno je château Talbot ročník 79, stěí pití ke kadé příleitosti. Proč si ho neodnést do obývacího pokoje a nevychutnat ho v pohodlí. Na druhé straně, kdyby byla sama a potřebovala si jenom před koupáním loknout, tak by se asi neobtěovala tam přejít. A kdyby pili v té kuchyni dva, tak proč tak přepečlivě zastrčila idle. Ale takřka rozhodující mu připadala hladina vína. Proč otevírat novou láhev, kdy chci nalít jenom dvě skleničky do půlky? Co ovem neznamená, e nečekala nějakou pozdějí návtěvu, která by jí pomohla láhev dopít.

Rickardse neobyčejně zajímala láhev a viněta. Najednou zavrčel.

V kolik hodin jste odcházel z mlýna, pane Dalglieshi?

Ve čtvrt na deset. Díval jsem se na hodiny na krbu a kontroloval si čas na svých hodinkách.

A cestou jste neviděl nikoho?

Nikoho, a ádné jiné stopy ne její a moje.

A co jste vlastně dělal na ostrohu, pane Dalglieshi?

Chodil, uvaoval. U měl chu dodat: A brouzdal se ve vodě jako kluk, ale ovládl se.

Chodil a uvaoval, opakoval přemýlivě Rickards.

Vyřkl to tak, e to Dalglieshovým přecitlivělým uím znělo jako nějaká excentrická, podezřelá činnost. Uvaoval, co by řekl jeho společník, kdyby se byl rozhodl mu svěřit: Myslel jsem na svou tetu a na mue, kteří ji milovali, na jejího snoubence, který padl v roce 1918, a na mue, jeho milenkou třeba byla, nebo nebyla. Myslel jsem na tisíce lidí, kteří u li po tomhle břehu a kteří u jsou mrtví stejně jako moje teta, a na to, jak jsem jako kluk nenáviděl falenou romantičnost té hloupé básně o velkých slavných lidech, kteří zanechali stopy na písku doby, protoe to je v podstatě to jediné, v co větina z nás můe doufat, e po sobě zanechá, dočasné stopy, je zahladí dalí příliv. Myslel jsem na to, jak málo jsem svou tetu znal, a jestli je vůbec moné poznat druhou lidskou bytost víc ne velice povrchně, dokonce i eny, které jsem miloval. Myslel jsem na střet nevědomých armád za noci, protoe ádný básník nejde za měsíčního svitu podél moře, aby si tie nerecitoval tu nádhernou báseň Mathewa Arnolda. Přemýlel jsem, jestli bych byl lepí básník, nebo vůbec básník, kdybych se byl nerozhodl, e budu zároveň policista. Prozaičtěji řečeno jsem chvílemi uvaoval, oč se můj ivot můe změnit k lepímu nebo k horímu tím, e jsem nezasloueně získal tři čtvrtě miliónu.

Fakt, e neměl v úmyslu prozradit ani ty nejprozaičtějí ze svých soukromých úvah, e dětinsky utajil, jak se brouzdal ve vodě, v něm vyvolával iracionální pocit provinění, jako by byl schválně neprozradil důleité informace. Koneckonců, řekl si, nikdo se nemohl zabývat nevinnějí činností. A nejde o to, e by byl váně podezřelý. Tahle mylenka by Rickardsovi připadala pravděpodobně příli směná, ne aby o ní vůbec uvaoval, i kdy by logicky vzato musel přiznat, e nikdo, kdo bydlí na ostrohu a znal Hilary Robartsovou, nemůe být vyloučen z vyetřování, a zejména ne proto, e je vysoký policejní úředník. Ale Dalgliesh je svědek. Má informace, které si můe nechat pro sebe nebo je utajit, a vědomí, e je patrně nemá v úmyslu zatajovat, nic nemění na skutečnosti, e se jejich vztah změnil. Je do toho zataen, a se mu to líbí nebo ne, a nepotřebuje Rickardse, aby mu ten nepříjemný fakt zdůrazňoval. Profesionálně to není jeho věc, ale je to jeho věc jako člověka, jako lidské bytosti.

Zjitění, jak je mu to vyptávání, jakkoli mírné, proti srsti, ho překvapilo a trochu vyvedlo z konceptu. Člověk má přece právo chodit v noci na pobřeí, ani by musel vysvětlovat své důvody policistovi. Bylo pro něj uitečné zaít na vlastní kůi pocit, e někdo vniká do jeho svědomí, pocit vyloeného rozhořčení, které musí mít tváří v tvář policejnímu výslechu i ti nejnevinnějí podezřelí. A znovu si uvědomil, jak je mu u od dětství stralivě protivné, kdy ho někdo vyslýchá. Co dělá? Kdes byl? Co to čte? Kam jde? Byl jedináček, vymodleneček starích rodičů, kterého jejich majetnický zájem a přemíra úzkostlivosti obtěovaly, a il na vesnici, kde pečlivému zkoumání neulo nic, co malý farářův synek dělá. A najednou, jak stál v té beztvářné, puntičkářsky uklizené kuchyni, ho bodla v srdci ivá vzpomínka na okamik, kdy bylo jeho nade ve ceněné soukromí porueno. Vybavilo se mu to místo v ústraní, zastrčené tam, kde končily vavřín a černý bez, úplně na konci zeleného tunelu z listoví, jen vedl k třem čtverečním metrům jeho vlhké svatyně s černou zemí, vzpomínal na to srpnové odpoledne, na to zapraskání křovisek, na velký obličej kuchařky, který vykoukl mezi listovím. Maminka myslela, e budete tady, pane Adame. Pan farář si přeje, abyste k němu přiel. Co tady děláte, to se v těch pinavejch keřích schováváte? Radi si hrajte na sluníčku. A tak bylo objeveno poslední útočitě, které povaoval za naprosto tajné. Věděli o něm celou dobu.

Řekl: Kam utekl bych před okem Tvým, ó Boe!

Rickards se na něj nepodíval: Co jste to říkal, pane Dalglieshi?

Jenom mě napadl jeden citát.

Rickards neodpověděl. Nejspí si pomyslel: No, jsi přece pokládaný za básníka. Má na to nárok. Naposledy se podíval pátravě po kuchyni, jako by mohl ničím nepozoruhodný stůl a čtyři idle, otevřenou láhev vína, ty dvě umyté sklínky pronikavostí svého pohledu donutit, aby vydaly své tajemství.

Nato řekl: Zamknu to tady a postavím sem někoho, aby to do zítřka hlídal. Mám se sejít s patologem, doktorem Maitlandem Brownem v Easthavenu. Podívá se na Hvízdala a pak pojede rovnou sem. Do té doby by tady u měl být soudní znalec. Vy jste taky chtěl vidět Hvízdala, ne, pane Dalglieshi? Tahle chvíle se k tomu hodí jako kadá jiná.

Dalglieshovi ta chvíle připadala zvlá nevhodná. Jedna násilná smrt za noc mu stačí; náhle ho přepadla touha po klidu a samotě mlýna. Ale zřejmě nemá vyhlídku, e by si mohl jít lehnout dřív ne v prvních ranních hodinách, a tak nemělo moc smyslu něco namítat. Rickards pokračoval: Můu vás tam zavízt a pak zase odvízt.

Dalgliesh pocítil při pomylení na cestu vozem v Rickardsově společnosti okamitý odpor, a tak odpověděl: Kdy mě vyhodíte u mlýna, pojedu vlastním vozem. Nebudu mít důvod se v Easthavenu zdrovat a vy tam třeba budete muset čekat.

Trochu ho překvapilo, e je Rickards ochoten odjet z pobřeí. Měl ovem Oliphanta a své pochopy. Vechny procedury na místě vrady jsou u skončeny a oni budou vědět, co je zapotřebí udělat, a dokud tam nepřijede soudní patolog, nedá se s mrtvolou hýbat. Vycítil vak, e Rickardsovi záleí na tom, aby viděli Hvízdalovu mrtvolu spolu, a zauvaoval, jaká zapomenutá příhoda z jejich společné minulosti ho k tomu nutká.

23

Soukromý hotel v Balmoralu byl poslední nehonosný řadový dům z devatenáctého století na neelegantním konci dlouhé promenády. Mezi viktoriánskými pouličními svítilnami jetě viselo letní osvětlení, ale u nesvítilo a jeho oblouky se houpaly jako laciný náhrdelník, jeho zčernalé korálky se můou při prvním silném větru rozsypat. Sezóna u úředně skončila. Dalgliesh zastavil za policejním roverem na levé straně promenády. Mezi silnici a třpytícím se mořem bylo dětské hřitě obehnané drátěným plotem a s visacím zámkem na vratech, zchátralý kiosk polepený blednoucími, potrhanými plakáty letních atrakcí, plakáty s bizarně tvarovanými zmrzlinami a s hlavou klauna. Houpačky byly uvázané ve výce a jedno z kovových sedátek, do něho se opíral sílící vítr, builo v pravidelném rytmu do elezného rámu. Hotel se odráel od svých bezvýraznějích sousedů feáckou ostře modrou barvou, kterou nedokázalo zmírnit ani to patné pouliční osvětlení. Světlo nad vchodem ozařovalo velkou tabuli s nápisem Noví majitelé Bill a Joy Carterovi vás vítají v Balmoralu. Na dalí tabuli pod ní stálo prostě Volné pokoje.

Kdy čekali, a budou moct přejít silnici, po které právě pomalu přejídělo několik vozů, jejich řidiči koukali po místu na zaparkování, Rickards poznamenal: Jejich první sezóna. Zatím se jim vede dobře, jak říkají, přes to příerné léto. Tohle jim neprospěje. Budou sem jezdit hyeny, samozřejmě, ale rodiče s dětmi si dobře rozmyslí, ne si tady najmou pokoj na veselé prázdniny. Natěstí je ten podnik v současné době poloprázdný. Dnes ráno odřekli dva lidi rezervaci, take tady zůstaly u jen tři páry, a vechny byly venku, kdy pan Carter tu mrtvolu nael, a zatím se nám daří dret je v sladké nevědomosti. Teď jsou v posteli, nejspí spí. Doufejme, e v ní zůstanou.

Příjezd policie zřejmě vzbudil pozornost několika místních obyvatel, ale civilové hlídající před vchodem nenápadně vechny zvědavce rozehnali, take silnice byla a na skupinku čtyř nebo pěti lidí asi tak padesát metrů dál směrem k moři. prázdná. Zdálo se, e si něco mumlají, a kdy na ně Dalgliesh pohlédl, začali bezcílně přecházet, jako by se do nich opřel vítr.

Proč tady, propánakrále? zeptal se.

Víme proč. Jsou tady mraky věcí, co nevíme, ale tohle aspoň víme. Mají tady barmana na částečný úvazek, Alberta Upcrafta, je mu přinejmením sedmdesát pět. Je to pamětník. O tom, co se stalo včera, mluví trochu nejasně, ale pamě má v pořádku. Hvízdal sem jezdil zřejmě u jako dítě. Jeho tetička  sestra jeho tatínka  tady dělala před dvaceti lety vedoucí. Brávala ho sem na bezplatné prázdniny, aby ulehčila jeho mamince, pokud tady nebyl velký provoz. Hlavně kdy měla maminka nového přítele a nový strýček nechtěl mít dítě kolem sebe. Někdy tady strávil celé týdny. Nikomu nepřekáel. Pomáhal s hosty, sem tam dostal spropitné, dokonce chodil do nedělní koly.

,Ji se večer sklání, řekl Dalgliesh.

No, jeho večer se u teda sklonil. Zapsal se dnes odpoledne v půl třetí. Poádal zřejmě o obvyklý pokoj. Jednolůkový vzadu. Nejlacinějí v hotelu. Carterovi by měli být vděční za malé dary. Mohl si taky vybrat, e sejde ze světa elegantně, v nejlepí dvoulůkové lonici, s vlastní koupelnou, s výhledem na moře a podobně.

Stráník u dveří zasalutoval a oni dva proli vestibulem do haly do zápachu barvy a letidla, který přebíjel slabý levandulový nádech dezinfekce. Ta čistota působila takřka tísnivě. Na řvavém květovaném koberci leel úzký pruh plexiskla. Tapety byly očividně nové, kadá stěna měla jiný vzorek a pohled otevřenými dveřmi jídelny ukazoval stoly prostřené pro čtyři, bílé ubrusy a malé vázičky s umělými květinami, se lutými a bílými narcisy a s baňatými růemi. Pár, který přicházel zezadu je přivítat, byl stejně naparáděný jako hotel. Bill Carter byl feáček, který vypadal, jako by právě slezl z ehlicího prkna, puky na rukávech bílé koile a na kalhotách měl ostré jako břitva a jeho vázanka měla úhledný uzel. Jeho ena byla v letních atech z květovaného krimplénu a v pletené bílé vestě. Bylo vidět, e plakala. Buclatý, poněkud dětský obličej pod pečlivě upravenými světlými vlasy měla flekatý a na něm rudé čmouhy, jako by ji někdo pratil. Její zklamání, e přijeli jen dva, bylo alostně zřetelné.

Já myslela, e ho přijedete odvízt, řekla. Proč ho neodvezete?

Rickards Dalglieshe nepředstavil, ale chlácholivě odpověděl: Vak ho odvezeme, paní Carterová, jen co ho prohlídne patolog. U by tady měl kadou chvíli být. Je na cestě.

Patolog? Ta je doktor, ne? Nač potřebujete doktora? Je snad mrtvej, ne? Bill ho nael. Má proříznutý hrdlo. Můe bejt někdo mrtvějí?

U ho tady dlouho mít nebudete, paní Carterová.

Bill říká, e je prostěradlo celý zakrvácený. Mě nechtěl dovnitř pustit. Ne e bych touila ho vidět. A koberec je zničenej. Krev se děsně patně dostává pryč, to ví kadej. Kdo nám zaplatí koberec a postel? Ach Boe, já myslela, e u nám začínaj opravdu lepí časy. Proč se sem vrátil a proved to tady? To nebylo moc hezký, moc ohleduplný, e ne?

Nebyl to ohleduplný člověk, paní Carterová.

Manel ji vzal kolem ramen a odvedl ji. Ani ne za půl minuty se objevil znovu a řekl: To dělá samozřejmě ten ok. Je z toho celá pryč. A kdo by nebyl? Cestu nahoru znáte, pane Rickardsi. Ten vá člověk je jetě tady. Kdy odpustíte, já s váma nahoru nepudu:

To nevadí, pane Cartere, vak já trefím.

Carter se najednou otočil a řekl: Proboha, odneste ho brzy Pane.

Dalgliesh si chvíli myslel, e i on pláče.

V hotelu nebyl výtah. Dalgliesh vyel za Rickardsem po trojím schoditi nahoru, pak se dali úzkou chodbou dozadu a pak krátkou odbočkou napravo. Mladý strámistr přede dveřmi vstal ze idle, levou rukou je otevřel a pak se přitiskl ke zdi. Z místnosti se na ně vyvalil silný pach krve a smrti.

Světlo bylo rozsvícené, hlavní árovka s laciným růovým stínidlem visela nízko a osvětlovala plně tu hrůzu na posteli. Byla to velice malá místnost, o něco větí ne komora, měla jediné okno, které bylo příli vysoko, ne aby z něj bylo vidět cokoliv jiného ne oblohu, a bylo tam místo jenom pro jedno lůko, idli, noční stolek a nízký prádelník, nad kterým viselo zrcadlo a který slouil i jako toaletka. I tahle místnost vak byla úzkostlivě čistá, čím ta nečistá věc na posteli působila jetě hrůzněji. To rozchlípené hrdlo s bílými rýhovanými cévami a rozcapená pusa nad ním jako by se otvíraly v protestu nebo rozhořčení nad poruením slunosti a pořádku. ádné přípravné řezy vidět nebyly a ten jediný akt zničujícího násili musel rozhodně vyadovat, jak si Dalgliesh pomyslel, víc síly, ne ta dětská ruka se zkřivenými prsty, která vězela v černajícím kraloupu zaschlé krve na prostěradle, mohla mít. Nů, patnáct centimetrů zakrvácené oceli, leel hned vedle ní. Hvízdal se z jakéhosi důvodu před smrtí svlékl a leel jenom v nátělníku, ve spodkách a v krátkých modrých nylonových ponokách, které vypadaly, jako by začínaly hnít. Na idli vedle postele leel úhledně sloený tmavoedivý proukovaný oblek. Přes opěradlo idle byla přehozená naehlená koile s modrými prouky a přes ni vázanka. Pod idlí stály hezky srovnané vedle sebe jeho boty, obnoené, ale naletěné, e se blýskaly jako zrcadlo. Byly tak malé, e vypadaly jako dívčí. Neville Potter, estatřicet let, vychrtlý prček, řekl Rickards. Člověk by nevěřil, e měl v paích tolik síly, aby mohl ukrtit kuře. A na setkání se svým stvořitelem se oblíkl do svého nejlepího svátečního obleku, ale pak si to rozmyslel. Nejspí si vzpomněl, e by si jeho maminka nepřála, aby si zakrvácel své nejlepí aty. Měl byste znát jeho maminku, pane Dalglieshi. Vidět tu enskou je opravdu poučné. Vysvětluje to mnoho. Ale on po sobě nechal důkazy. Tady je máme vechny hezky přichystané. Byl pořádkumilovnej, prevít, co?

Dalgliesh se protáhl kolem konce postele, ale dával pozor, aby nelápl do krve. Na prádelníku byly Hvízdalovy zbraně i jeho trofeje. Koené vodítko, hezky stočené, světlá paruka a modrý baret, vyskakovací nů, svítilnička na baterii, důmyslně připevněná ve středu kovového ráfku do vlasů. Vedle toho veho stála pyramida zcuchaných chundelatých chlupů: světlých, tmavohnědých, rezatých. Před tou pečlivě urovnanou hromádkou leel list papíru vytrený z notýsku se vzkazem psaným propiskou a dětskou rukou. Bylo to čím dál horí. Tohle je jedinej způsob, jakej znám, jak toho můu nechat. Prosím vás, postarejte se o Punu.

Prosím vás bylo podtrené.

Rickards poznamenal: To je jeho pes. Puna, propánakráie.

Jak jste čekal, e se bude jmenovat? Kerberos?

Rickards pootevřel dveře a zůstal stát, záda ve kvíře, zhluboka dýchaje, jako by potřeboval čerstvý vzduch. il s maminkou na jednom parkoviti karavanů za Cromerem, řekl. Bydleli tam dvanáct let. On dělal holku pro vechno, jednoduché opravy, v noci dohlíel na tábořitě, vyřizoval stínosti. Majitel má dalí tábořitě za Yarmouthem a on tam někdy chodil vystřídat v noci jejich maníka. Byl troku samotář. Měl malou dodávku a psa. Vzal si holku, kterou před lety sbalil v tábořiti, ale trvalo to jenom čtyři měsíce. Utekla mu. Buď ji vypudila maminka nebo ten smrad v karavanu. Bůh ví, jak to ty čtyři měsíce vydrela.

Byl to jasný podezřelý, podotkl Dalgliesh. Jistě jste si ho kontrolovali.

Maminka mu potvrdila alibi na dvě z těch vrad. Buď byla opilá nebo nevěděla, jestli tam byl nebo nebyl, anebo ho kryla. Nebo jí to bylo samozřejmě fuk. Pak najednou vyhrkl: Měl jsem za to, e u jsme dost poučení, ne abychom takové alibi pokládali za bernou minci! Musím si promluvit s vyetřovateli, co je vyslýchali, ale víte, jak to chodí. Tisíce výslechů, ověřování, vechno se to strčí do počítače. Dal bych tucet počítačů za jednoho vyetřovatele; který pozná, kdy svědek le. Boe můj, copak jsme se od toho fiaska s yorkshirským Rozparovačem nic nenaučili?

Ten vá člověk nedělal v tom karavanu prohlídku?

Ach, prohlídku udělali, to jo. To minimum iniciativy prokázali. Nic tam nebylo. Schovával si svoje krámy jinde. Nejspí si pro ně kadý večer doel, hlídal, čekal a pak si zvolil svůj okamik. Zadíval se na ten vynález na hlavu a řekl: Důmyslné, co? Měl odjakiva ikovné ruce, jak o něm tvrdí jeho mamka.

Malý modročerný obdélník oblohy za jediným oknem vysoko u stropu propíchnutý jedinou hvězdou. Dalglieshovi připadalo, e od chvíle, co se to ráno probudil do chladného, mořem provoněného podzimního rozbřesku, do začátku dne, v kterém absolvoval tu klidnou meditativní procházku pod vznosnou střechou kostela sv. Petra v Moncroftu, tu nostalgickou zamylenou bolest, kterou v něm vyvolaly vybledlé fotografie dávno zesnulých lidí, ty přírazy a ústupy vln přílivu na svých bosých nohou, tu směsici oku a poznání, kdy jeho baterka osvítila mrtvolu Hilary Robartsové, zakusil tolik pocitů jako za polovinu ivota. Den se donekonečna protahoval, jako by chtěl obsáhnout vechna roční období. Tak tohle je jeden ze způsobů, jak se natahuje čas, čas, který pro Hvízdala skončil tím velkým výtryskem krve. A teď, na konci toho dne, je Dalgliesh v téhle uklizené popravčí krabici, v komoře, která mu jako nějaká vzpomínka vnucuje do mysli představu hubeného dítěte leícího na tée posteli na zádech, pozorujícího oknem vysoko u stropu jedinou hvězdu, zatímco na prádelníku jsou pečlivě rozloené trofeje jeho dne: zpropitné v pencích a estipencích, lastury a barevné kamínky z pobřeí, uschlý snopek puchýřkovitých chaluh.

A on sám tady je proto, poněvad si to Rickards přál, poněvad si přál, aby v tomhle pokoji v téhle chvíli byl. Mohl si Hvízdalovu mrtvolu prohlédnout druhý den v márnici, nebo, vzhledem k tomu, e nemůe dost dobře prohlásit, e na to nemá aludek, na patologově stole, aby potvrdil, co moc potvrzení nepotřebuje, e toti tenhle hubený vychrtlý vrah není ten jednou zahlédnutý metr osmdesát vysoký krtič z Battersea. Jene Rickards potřeboval publikum, potřeboval jeho, Dalglieshe, aby proti jeho stralivě zkuenému a neotřesitelnému klidu mohl vrhnout svou hořkost a roztrpčení z neúspěchu. Pět mrtvých en a vrah, který byl podezřelý, kterého vyslechli, ale propustili hned na začátku vyetřování. Pachu toho neúspěchu zůstane v ústech  aspoň v jeho  jetě dlouho poté, co utichne zájem sdělovacích prostředků i oficiální výslechy. A teď je tady está smrt; smrt Hilary Robartsové, která nemusela umřít a rozhodně by neumřela, jak umřela, kdyby byli Hvízdalovi jeho činnost včas zatrhli. Dalgliesh vak vytuil, e Rickardsův vztek s jeho netypickými explozemi hrubé mluvy iví něco osobnějího ne neúspěch v práci, a uvaoval, jestli to nemá něco společného s jeho enou a dítětem, které se mu má narodit. A zeptal se: Co se stane s tím psem?

Rickards jako by si neviml irelevantnosti té otázky.

Co myslíte? Kdo si veme zvíře, které bylo tam, kde bylo, a vidělo, co vidělo? Podíval se na tuhnoucí mrtvolu na posteli, otočil se k Dalglieshovi a řekl ostře: Vám je ho nejspí líto.

Dalgliesh neodpověděl. Byl by mohl říct: Ano, je. Stejně jako Hvízdalových obětí. A vás: A občas i mě samotného, kdy u jsme tak u toho. A pomyslel si: Včera jsem četl Anatomii melancholie. Podivné. Robert Burton, ten leicesterský farář ze sedmnáctého století, napsal jediná slova, jaká se dají v takovém okamiku říct, a ta slova se mu vybavila tak jasně, jako by je vyřkl nahlas: S jejich statky a těly můeme nějak naloit. Ale co se stane s jejich duemi, můe říci jenom Bůh. Jeho milosrdenství se můe dostavit inter pontem et fontem, inter gladium et jugulum, mezi mostem a potokem, noem a hrdlem.

Rickards se celý otřásl, jako by mu byla najednou zima. Byl to podivný pohyb. Pak řekl: Aspoň uetřil Anglii za stravu v přítích dvaceti letech. Jeden argument pro to, abychom takovéhle lidi nechávali naivu a nelikvidovali, je ten, e se na nich můem učit, postarat se, aby se u nic takového nedělo. Ale je to tak? Máme zaitého Stafforda, Bradyho, Nielsona. Jak moc jsme se toho na nich naučili?

Předpokládám, e byste nepověsili ílence, řekl Dalgliesh.

Já bych nepověsil nikoho, já bych si nael méně barbarský způsob. Ale tohle přece nejsou ílenci, nebo jo? Dokud je nechytnem, tak ne, a do té chvíle se vyrovnávají se ivotem jako větina ostatních lidí. Pak zjistíme, e to jsou netvoři, a rozhodnem se, vida, vida, oklasifikovat je jako ílence. Aby to bylo pochopitelnějí. U je nemusíme pokládat za lidské tvory. Nemusíme pouívat slova zlo. Vem se uleví. Chcete mluvit s jeho matkou, pane Dalglieshi?

To nemá smysl. Ná člověk to očividně není. Ani na okamik jsem nepředpokládal, e to bude.

Měl byste si s jeho matkou promluvit. Ta enská je vyloená mrcha. A víte, jak se jmenuje? Lillian. L jako Lillian. To je něco pro cvokaře, jen a si nad tím mudrujou! To ona z něj udělala to, co byl. Ale nemůem kontrolovat lidi a rozhodovat, kdo je způsobilý mít děti, nato pak způsobilý je vychovávat. A předpokládám, e kdy se narodil, musela k němu něco cítit, musela v něj skládat naděje. Nemohla dost dobře vědět, co zplodila. Vy jste nikdy neměl děti, pane Dalglieshi, viďte?

Měl jsem syna. Jen krátkou dobu.

Rickards kopl jemně do dveří, odvrátil pohled a řekl: Krucinál, já zapomněl. Promiňte. Tohle není doba na kladení takovýchle otázek. Ani pro jednoho z nás.

Po schodech stoupaly něčí sebejisté kroky, které doly na chodbu. Dalgliesh řekl: Tak se mi zdá, e přijel patolog.

Rickards neodpověděl. Přeel k prádelníku a ukazováčkem jemně posunul změ chlupů po naletěném dřevě.

Je jeden vzorek, který tady nenajdem, řekl. Hilary Robartsová. Soudní znalec je přezkoumá, aby si byl jó jistý, ale tady ho nenajde. A odteďka začínám hledat úplně jiného vraha. A přísámbůh, pane Dalglieshi, e ho tentokrát dostanu.

24

Za tři čtvrtě hodiny byl u Rickards zpátky na místě vrady. Zdálo se mu, e překonal pocit únavy a e pracuje v jiné časové i prostorové dimenzi, v které jeho mozek myslí nepřirozeně jasně, zatímco tělo se podobá takřka beztínému útvaru ze světla a vzduchu, stejně nehmotnému, jako je ta bizarní scéna, na ní se pohybuje, mluví a dává rozkazy. Bledý průsvitný kotouč měsíce byl obkrouen září přivezených světel ozařujících a zpevňujících tvrdé kontury stromů, lidí i vybavení, kterým paradoxně brala tvary a podstatu, á zároveň je odhalovala, zjasňovala a proměňovala v cosi cizího a podivného. A pod vím, pod muskými hlasy, pod neustále chřustajícími kroky na oblázcích, občasným zaplácáním plátna v nesmělém větříku se ozývaly ustavičné přírazy a ústupy přílivu.

Dr. Anthony Maitland-Brown přijel z Easthavenu na místo zločinu ve své mercedesce. Dorazil tam první. Ve chvíli, kdy ho Rickards dohonil, měl u na sobě plá a rukavice a klečel u mrtvoly. Rickards byl natolik moudrý, aby se mu do toho nepletl. Maitland-Brown nesl velice nelibě, kdy se na něj někdo díval při předběné prohlídce na místě činu, a někdy rozmrzele zaprotestoval: Potřebujem opravdu vechny ty lidi, co stojí kolem?, paklie někdo postoupil blí ne na tři metry, jako by policejní fotograf, ohledávač místa činu a technik byli nějací senzacechtiví čumilové. Byl to elegantní, neobyčejně hezký člověk, přes metr osmdesát vysoký, o kterém se kdysi v mládí  aspoň jak se tradovalo  říkalo, e je podobný Lesliemu Howardovi, a tak se následující léta věnoval tomu, e tu představu horlivě podporoval. Byl rozvedený po dohodě, příjemně zámoný  matka mu odkázala nějakou rentu  a velice rád se oddával svým dvěma váním  dobře se oblékat a chodit na opery. Ve volném čase dělal postupně doprovod celému procesí mladých, neobyčejně hezkých hereček, které vodil do Covent Garden a do Glyndebournu a které zřejmě vydrely snáet tři hodiny nudy kvůli prestii, e jsou v jeho společnosti, nebo moná kvůli mrazivému vědomí, e ty elegantní ruce, co jim nalévají víno nebo jim pomáhají z mercedesky, se obvykle zabývají značně bizarnějí činností. Pro Rickardse byl vdycky obtíný kolega, ale uznával, e je to vynikající soudní patolog, a ví Bůh, e takových je málo. Kdy četl jeho jasnou, srozumitelnou pitevní zprávu, dokázal mu odpustit i jeho vodičku po holení.

Jakmile odeel od mrtvoly, pospíil si pozdravit nejnovějí příchozí, fotografy, kameramana a technika. Pobřeí bylo z obou stran od místa vrady oddělené do padesáti metrů provazy a na stezičce, kterou osvětloval růenec zavěených světel, leela plastiková fólie. Uvědomoval si, jak serant po jeho boku krotí své vzruení.

Nali jsme stopu, pane, řekl Stuart Oliphant. Asi tak o čtyřicet metrů dál v porostu.

V trávě a jehličí?

Ne, pane, na písku. Někdo, nejspí nějaké dítě, ho tam muselo vysypat z kyblíčku. Je to dobrá stopa, pane.

Rickards el za ním do lesa. Celá cestička byla chráněná, ale v jednom místě na pravé straně byla v měkké půdě vytlačená stopa. Serant Oliphant stáhl fólii, pak zvedl krabici, která stopu kryla. V záři světel zavěených nad cestičkou se na jehličí a ulapané trávě s vrstvičkou vlhkého písku, která neměla větí plochu ne desetkrát patnáct centimetrů, jasné rýsoval sloitý vzorek podráky pravé boty.

Nali jsme ji brzy po vaem odchodu, pane, řekl Oliphant. Jenom jednu, ale je úplně zřetelná. Fotografové ji vyfotografovali a míry bude mít ráno laboratoř. Je to velikost číslo deset, pane, jak bych tak od oka odhadl. Brzoučko nám to budou moct potvrdit, ale není to ani moc zapotřebí. Je to sportovní bota, pane. Čmeláčci. Víte přece, jak ty boty vypadají, jsou to takové ty, co mají na patě obrázek čmeláka. A na podráce obrysy čmeláka. Tady je vidět zakřivené křídlo, pane. Je naprosto nezaměnitelné.

Sportovní boty vzor Čmeláček. Kdy si člověk přeje získat stopu, můe těko doufat v něco zřetelnějího. Oliphant myslel nahlas: Nosí je samozřejmě hodně lidí, ale ne zas tolik. Čmeldové jsou nejdraí sportovní boty, jaké jsou k dostání, je to takový porsche mezi sportovní obuví. Nosí je ráda mláde, která má peníze. To jméno je pitomý. Spolumajitelem té firmy je toti člověk, který se jmenuje Čmelák a ty boty jsou na trhu teprve pár let, ale ta firma je hodně inzeruje. Nejspí doufá, e se to jméno ujme, e lidi začnou ílet po ,čmeláčkách, jako ílejí po ,wellingtonkách.

Zdá se úplně čerstvá, řekl Rickards. Kdy naposledy prelo? Pozdě večer v sobotu, ne?

Asi v jedenáct. Do půlnoci se to přehnalo, ale byl to pěknej slejvák.

Tenhle kousek cestičky nekryjou stromy. Ta stopa je úplně hladká. Kdyby ji tady někdo nechal v sobotu před půlnocí, tak bych čekal, e na ní budou ďubky. Zajímavé je, e je jenom jedna a e jde směrem od moře. Kdyby někdo, kdo měl na nohách čmeldy; el po té cestičce kdykoliv v neděli, tak by člověk čekal, e najde aspoň jednu jí podobnou v horních partiích pobřeí.

Ne bezpodmínečně, pane. Oblázky jsou v těchhle místech a skoro k cestičce. Kdyby zůstal na oblázcích, tak by nám ádné stopy nezanechal. Ale kdyby tu stopu zanechal někdo v neděli, ne byla Hilary Robartsová zavraděná, byla by tady jetě? Musela jít po téhle cestičce.

To není důvod, proč by na ni musela lápnout. Je hodně napravo od cestičky. Ale divné to je. Je to příli jednoduché, příli jasné, příli pohodlné. Člověk by skoro řek, e ji někdo udělal schválně, aby nás splet.

Čmeldové se prodávají ve sportovním obchodě v Blakeney, pane. Moh bych tam někoho poslat, aby mi, hned jak otevřou, koupil jedny desítky.

Dohlídněte na to, aby byl v civilu a aby se choval jako normální kupec. Potřebuju si ověřit ten vzorek, ne začnem po lidech chtít, aby vyprázdnili svoje botníky. Budem mít co dělat s inteligentníma podezřelýma. Nechci hned na začátku etření nějaký poplach.

koda času, pane. Můj bratr má čmeldy. Ta stopa je nezaměnitelná.

Potřebuju si to potvrdit, odpověděl umíněně Rickards, a chci to mít provedeno rychle.

Oliphant vrátil na místo krabici i plastikový kryt a pak se vydal za Rickardsem zpátky ke břehu. Rickards si s nelibostí uvědomoval tu takřka hmatatelnou nálo záti, antagonismu a mírného pohrdání, které ze seranta jako by přímo vyzařovala. Ale má toho člověka na krku. Oliphant patří k týmu, který nesl břemeno pátrání po Hvízdalovi, a přestoe tohle je, jak je nutno přiznat, pátrání jiného druhu, bylo by těké Oliphanta vystřídat někým jiným, ani by to vyvolalo osobní nebo organizační problémy, kterým se úzkostlivě snail vyhýbat. Během toho patnáctiměsíčního honu na Hvízdala vyrostla jeho mírná nechu k serantovi v antipatii, která, jak věděl, nebyla tak docela rozumová a kterou se snail jak v zájmu vyetřování, tak v zájmu vlastní sebeúcty ovládnout. Série vrad je dost velká potí i bez personálních komplikací.

Neměl ádný faktický důkaz, e Oliphant poutí rád na lidi hrůzu. Jenom tak vypadal. Bylo to metr osmdesát ukázněného masa a svalů. Byl snědý a v běném slov a smyslu hezký, měl poněkud odulé rysy, plné rty, tvrdé oči a masitou bradu, uprostřed s hlubokým důlkem jako kobliha. Rickards od něj nedokázal odtrhnout oči. V důsledku jeho odporu k Oliphantovi vyrostl ten důlek v jakési znetvoření. Oliphant moc pil, ale to je u policisty něco jako nemoc z povolání. Fakt, e ho Rickards vlastně nikdy neviděl opilého, jenom to provinění zvyovalo. Člověk by neměl být schopen vypít tolik alkoholu a přitom dokázat stát pevně na nohou.

Jeho postoj k nadřízeným byl nanejvý korektní, uctivý, i kdy ne servilní, ale jaksi se mu dařilo budit dojem, e Rickards tak docela nevyhovuje měřítkům, jaká si pro něj osobně stanovil. U méně citlivých nováčků byl celkem oblíbený, ostatní se mu moudře nepřibliovali. Rickards si říkal, e kdyby se někdy dostal do maléru, je Oliphant poslední policajt, kterého by si přál vidět na svém prahu. Oliphant by byl nejspí ten pocit povaoval za poklonu. A od veřejnosti se na něj nikdy neozval ani hlásek stínosti. I to bylo nelogické a vzbuzovalo to V Rickardsovi podezření. Napovídalo to, e ten člověk je tam, kde jsou v sázce jeho zájmy, natolik pokrytecký, e jedná proti své přirozenosti. Nebyl enatý, ale budil dojem, ani se tím nějak primitivně chlubil, e je pro eny neodolatelný. Nejspí pro celou řadu z nich byl, ale kdy nic jiného, neel po enách svých kolegů. Úhrnem vzato měl větinu vlastností, které Rickards neměl u mladého detektiva rád: agresivitu, kterou krotil jen proto, e to bylo moudré, nezastíranou zálibu v moci, přílinou sexuální sebejistotu a přehnané mínění o svých schopnostech. Ale ty schopnosti nebyly zanedbatelné. Dotáhne to přinejmením na vrchního inspektora a moná i vý. Rickards se nikdy nedokázal přimět, aby seranta oslovil jeho přezdívkou Méďa. Oliphant, který byl velice dalek toho; aby nevrail na přídomek tak dětinský a jemu v podstatě neodpovídající, zřejmě přezdívku toleroval, dokonce se mu líbila, aspoň od těch kolegů, kterým dal osobní dovolení mu tak říkat. Méně oblíbení smrtelníci ji pouili jenom jednou.

Maitland-Brown byl připraven podat předběnou zprávu. Vytáhl se do celé své výky sto osmdesáti sedmi a půl centimetru, svlékl si rukavice a hodil je jednomu detektivovi, tak trochu jako herec, který si nedbale svléká část svého kostýmu. Neměl ve zvyku debatovat o svých nálezech na místě zločinu. Ale uvolil se je oznámit.

Zítra provedu pitvu a do středy vám podám zprávu. Pochybuju, e nás čekají nějaká překvapení. Po předběném ohledání je to úplně jasné. Smrt ukrcením. Nástroj byl hladký a dva centimetry iroký, moná pásek, řemen nebo vodítko na psa. Byla to vysoká ena s dobře vyvinutými svaly. Ukrtit ji vyadovalo sílu, ale nijak nadměrnou, protoe vrah měl výhodu překvapení. Nejspí se skrýval mezi borovicemi, pak vystoupil, a kdy se vrátila od moře, přehodil jí přes hlavu řemínek. Stačila jenom zvednout osuku. Jednou nebo dvakrát prudce přelápla, tady vidíte stopy na trávě. Z toho, co jsem zjistil, soudím, e zemřela mezi osmi třiceti a deseti.

Maitland-Brovwn skončil svou zprávu a bylo jasné, e neočekává ádné otázky. A taky nebylo zapotřebí je klást. Natáhl ruku po vaku, který mu úsluně podal jeden z detektivů, pak se rozloučil. Rickards takřka očekával, e se ukloní.

Rickards sklopil oči k mrtvole. Teď kdy měla hlavu, ruce a nohy zakryté fólií, připadala mu na vteřinku jako panenka zabalená jako dárek, jako hračka. pro dítě, které má drahý a podivný vkus, jako nějaká vymylenost z gumy, s umělými vlasy a skleněnýma očima, jako napodobenina ivé eny. Vtom k němu jakoby z velké dálky dolehl Oliphantův hlas.

Náčelník Dalgliesh se s váma nevrátil, pane?

Proč by se vracel? To není jeho polívčička. Ten u je nejspí v posteli. A ké bych v ní byl u i já, pomyslel si. Ten den leel na jeho vyčerpaném těle jako nějaká fyzická tíha. Tiskovka o Hvízdalově sebevradě, vrchní konstábl, tiskový mluvčí, tohle nové vyetřování, podezřelí, které bude nutno vyslechnout, shrnutí fakt, celá ta nemilá záleitost s rozbíhajícím se vyetřováním vrady při vědomí předelého neúspěchu, který mu leí na srdci jako kámen. A tak či onak si musí najít čas a zavolat Susii.

Pan Dalgliesh je svědek, řekl, nikoliv vyetřovatel.

Svědek, ale podezřelý těko.

Proč? Bydlí na ostrohu, znal tu enu, znal Hvízdalovy metody! V naich očích moná není váně podezřelý, ale musí vypovídat jako kadý jiný.

Oliphant na něj vrhl apatický pohled a odpověděl: To pro něj bude nová zkuenost. Doufejme, e se mu bude líbit.

ČTVRTÝ DÍL

pondělí 26. září

25

Toníček ji vzbudil jako obyčejně chvilinku po půl sedmé. Tereziny mylenky se prodraly bránícími se vrstvami spánku k známým ranním zvukům, k vrzání a pohupování postýlky, pofňukávání a vatlání Toníčka, který se chytil mříek a vytáhl se do stoje. Ucítila známý pach dětského pokoje, smíeninu dětského zásypu, zkyslého mléka a mokrých plenek. Sáhla po vypínači lampy stojící na nočním stolku, která měla upatlané stínidlo, na jeho okraji tančily srnky, a kdy otevřela oči a zadívala se do Toníčkových očí, byla odměněna jeho irokým bezzubým úsměvem a rituálem malých radostných poskoků, je otřásaly postýlkou. Kdy otevřela opatrně dveře do pokoje dvojčat, viděla, e obě jetě spí. Elizabeth stočená do klubíčka na vzdálenějím konci postele, Marie na zádíčkách s jednou rukou nataenou. Jestli se jí podaří přebalit a nakrmit Toníčka dřív, ne mu dojde trpělivost, budou dvojčata spát jetě půl hodiny, co představuje dalích třicet minut klidu pro tatínka.

Bude se starat o Elizabeth a o Marii kvůli mamince tak dlouho, jak to bude zapotřebí, a ze vech svých sil, ale koho miluje, je Toníček. Zůstala jetě chvíli leet a pozorovala ho, vychutnávajíc ten okamik jejich tichého, vzájemného zalíbení. Pustil se mříky postýlky, pozvedl noičku jako nemotorná baletka, plácl sebou na matračku a převalil se na záda, strčil si pěstičku do pusy a začal hlasitě cucat. Brzy ho tohle náhradní idítko omrzí. Přehodila nohy přes pelest, chvíli počkala, dokud neucítila, jak se ji v paích a nohách rozlévá fyzická síla, přela k postýlce, spustila postranici a vzala ho do náruče. Přebalí ho dole na novinách na kuchyňském stole, pak ho připoutá do jeho idličky, aby se na Terezu mohl dívat, ne mu ohřeje mléko. Ne bude nakrmený, budou u vzhůru dvojčata a ona bude volná, aby jim mohla pomoct s oblékáním a dvojčata byla hotová, a si pro ně paní Hunterová ze sociální péče přijede a odveze je do dětského krouku. Pak přijde snídaně pro tatínka a pro ni a u bude čas vydat se s tatínkem a s Toníčkem pěky na křiovatku, kde ona nasedne na kolní autobus.

Právě zapálila plyn pod hrnkem s mlékem, kdy vtom zazvonil telefon. Srdce jí poskočilo a nato se prudce rozbuilo. Popadla sluchátko v naději, e byla dost rychlá a e se tatínek neprobudil. Dolehl k ní silný, spikleneckým vzruením ochraptělý hlas George Jaga.

To je Tereza? Je u tatínek vzhůru?

Ne, jetě ne, pane Jago. Spí.

Následovala pauza, jako by Jago přemýlel, a pak řekl: No dobrá, tak ho nebuď. A bude vzhůru, tak mu řekni, e je Hilary Robartsová mrtvá. Od včerejího večera. Někdo ji zavradil. Nali ji na břehu.

Chcete říct, e ji dostal Hvízdal?

Vypadalo to tak, nebo aspoň podle mě někdo chtěl, aby to tak vypadalo. Ale není to moné. Hvízdal byl u tři hodiny nebo jetě víc po smrti. Vak jsem ti to včera večer říkal. Pamatuje?

Ano, pamatuju, pane Jago.

To bylo dobře, e jsem včera zavolal, viď? Tys mu to řekla  tatínkovi? Řeklas tatínkovi o Hvízdalovi?

V jeho vzrueném tónu byla slyet úzkost. Ano, odpověděla. Řekla.

Tak je to v pořádku. A teď mu řekni o paní Robartsové. Popros ho, aby mi brnknul. Musím odvézt jedny lidi do Ipswiche, ale asi tak ve dvanáct jsem zpátky. Nebo bych si s ním moh promluvit teď, kdyby si pospíil.

On si nemůe pospíit, pane Jago. Spí jak palek. A já krmím Toníčka.

No dobrá. Ale nezapomeň mu to říct.

Ne, já mu to řeknu.

To je dobře, odpověděl, e jsem včera volal. On u bude vědět proč.

Poloila sluchátko. Ruce měla celé mokré. Otřela si je o noční koili a přela ke sporáku. Ale kdy zvedla hrnek s mlékem, ruce se jí tak straně třásly, e pochopila, e se jí ho nepodaří přelit úzkým hrdlem do láhve. Přenesla si ho k dřezu a podařilo se jí naplnit ji opatrně do poloviny. Pak rozepnula Toníčkovi řemínky a posadila ho na nízkou stoličku před prázdný krb. Toníček měl pusu otevřenou, a tak mu do ní vrazila dudlík láhve a pozorovala, jak energicky lábe, oči najednou nevidoucí, upřené do jejích, pozvednuté buclaté ručičky dlaněmi dolů jako pracky nějakého zvířátka.

V tom uslyela zaskřípat schody a veel tatínek. Nikdy se před ní ráno neobjevoval bez starého práku, zapnutého a ke krku. Nosil ho místo upanu. Nad ním měl edivý, naběhlý obličej, vlasy rozcuchané z postele a rty nepřirozeně červené.

To zvonil telefon? zeptal se.

Ano, tati, pan Jago.

A co chtěl v tuhle hodinu?

Telefonoval, aby ti řek, e Hilary Robartsová je po smrti. Někdo ji zavradil.

Jistě si vimne, jak změněný má Tereza hlas. Připadalo jí, e má rty tak suché, e jsou a asi i vypadají nateklé a zdeformované, a tak sklonila hlavu k dítěti, aby to tatínek neviděl. Ale tatínek se na ni nepodíval a neodpověděl. Jak k ní stál zády, řekl: Take Hvízdal, e? Dostal ji, e? No, vak si o to koledovala.

Ne, tati. Hvízdal to rozhodně nebyl. Pamatuje se, e nám pan Jago včera večer v půl osmý volal, e je Hvízdal po smrti. Dnes ráno mi řek, e je rád, e nám to zavolal, a e ty u bude vědět proč.

Jetě pořád nepromluvil. Slyela, jak do konvice crčí voda z kohoutku, a dívala se, jak si otec odnáí konvici pomalu ke stolu a strká do zásuvky a pak sundává z přihrádky hrneček. Uvědomovala si, jak jí buí srdce, jak jí Toníčkovo tělíčko hřeje ruku, a ona se jemně opírá bradou o jeho ochmýřenou hlavičku. Co tím pan Jago myslel, tatínku? zeptala se.

Tím myslel, e a slečnu Robartsovou zavradil kdokoliv, chtěl to svíst na Hvízdala. To znamená, e policie bude podezřívat jenom lidi, co nevěděli, e je Hvízdal po smrti.

Ale tys to věděl, tatínku, protoe jsem ti to řekla.

Nato se otočil, a ani se na ni podíval, odpověděl: Maminka by si nepřála, abys lhala.

Ale nezlobil se a nepokáral ji. V jeho hlase neslyela nic ne velkou únavu. Namítla tie: Ale já nelu, tatínku. Pan Jago volal, kdy jsi byl na záchodě. Kdy ses vrátil, tak jsem ti to říkala.

Nato se otočil a jejich oči se setkaly. V ivotě ho neviděla skleslejího, poraenějího. Má pravdu, odpověděl, říkalas mi to. A taky to řekne policii, a se tě zeptá.

Samozřejmě, tako. Řeknu jim, jak to bylo. Pan Jago mi řekl o Hvízdalovi a já jsem to řekla tobě.

A pamatuje se, co jsem řek?

Dudlík láhve byl celý spláclý. Vytáhla ho Toníčkovi z pusy a zatřásla lahví, aby do ní vnikl vzduch. Toníček se začal okamitě vztekat, ale Tereza mu zacpala pusu dudlíkem.

Myslím, es řek, e jsi rád, odpověděla. e nám u nic nehrozí.

Ano, odpověděl, teď u nám nic nehrozí.

Znamená to, e nebudem muset z chalupy?

Přijde na to. Rozhodně ne hned.

Komu bude patřit, tako?

To nevím. Nejspí tomu, komu ji odkázala ve své poslední vůli. A ten ji třeba bude chtít prodat.

A mohli bysme si ji koupit, tatínku? Bylo by to hezký, kdybysme ji mohli koupit.

To by záleelo na tom, kolik by za ni chtěli. O tom jetě nemá smysl přemejlet. Prozatím jsme na tom rozhodně dobře.

Přijede sem policie? zeptala se.

To určitě. Pravděpodobně dneska. A proč sem přijede, tati?

Zjistit, jestli jsem věděl, e je Hvízdal po smrti. Zeptat se tě, jestli jsem včera večer někde byl. S největí pravděpodobností přijedou, a se vrátí ze koly.

Ale ona nehodlala jít do koly. Bylo důleité, aby ten den zůstala s tatínkem. A měla vymylenou výmluvu, aludeční křeče. No, aspoň tohle byla pravda, nebo aspoň částečná. Zkroucená nad záchodem takřka s radostí pozorovala ten první růový důkaz své menstruace.

Ale tys přece nikde nebyl, tatínku, e ne? řekla. Byla jsem tady do čtvrt na devět, ne jsem la spát. Slyela jsem tě tady dole chodit. Slyela jsem televizi.

Televize není alibi, odpověděl.

Ale já jsem byla jednou dole, tati. Pamatuje? la jsem spát brzy, ve čtvrt na devět, ale nemohla jsem usnout a měla jsem ízeň. A tak jsem chvilku před devátou sela dolů napít se vody. Seděla jsem v maminčině křesle a četla. Přece se musí pamatovat, tati? Ne jsem se vrátila do postele, bylo půl desátý.

Zaúpěl a řekl: Ano, pamatuju.

Tereza si najednou uvědomila, e do kuchyně vela dvojčata a stojí mlčky vedle sebe u dveří a s prázdným výrazem v obličeji se dívají na tatínka. Ostře jim nakázala: Běte zpátky a oblečte se. Neměly byste chodit dolů neoblečený, nastydnete se.

Posluně se otočily a odcupkaly po schodech nahoru. Konvice chrlila páru. Tatínek ji vypnul, ale neměl se k tomu, aby si udělal čaj. Místo toho seděl s hlavou sklopenou u stolu. Měla dojem, e ho slyí eptat: Nejsem ti k ničemu, nejsem ti k ničemu. Do obličeje mu neviděla, ale na jeden straný okamik si myslela, e pláče. S lahví v ruce vstala, ale Toníčka krmit nepřestala. Přela k tatínkovi. Neměla ani jednu ruku volnou, zůstala vak stát těsně vedle něho. To nic, tati, řekla. Není se proč trápit. Vechno bude v pořádku.

26

Jonathan Reeves měl v pondělí 26. září slubu od 8.15 do 14.45 a byl jako obyčejně u svého pracovního stolu brzo. Ale telefon zazvonil a v 8.55 a on konečně uslyel očekávaný hlas. Karolína mluvila naprosto klidně, i kdy naléhavě.

Musím s tebou mluvit. Hned. Můe se utrhnout?

Snad jo. Pan Hammond tady jetě není.

Tak se sejdeme v knihovně. Okamitě. Je to důleitý, Jonathane.

To mu nemusela říkat. Kdyby to nebylo důleité, nedávala by si s ním schůzku v pracovních hodinách.

Knihovna byla ve správním bloku vedle dokumentačního oddělení. Byla to jednak klubovna zaměstnanců, jednak knihovna a měla tři stěny vyplněné policemi, dva regály stojící v prostoru a osm pohodlných křesel rozestavených kolem nízkých stolků. Kdy přiel, Karolína u na něj čekala, stála u skříňky s časopisy a prohlíela si poslední číslo Přírody. Nikdo jiný tam nebyl. Přeel k ní a zauvaoval, jestli čeká, e ji políbí, ale kdy se otočila a podívala se na něj, poznal, e by to byla chyba. A přesto to bylo jejich první setkání od pátečního večera, toho večera, který pro něj vechno změnil. Kdy jsou takhle sami, nemusí se jistě setkávat jako dva cizí lidi.

Chce mi něco říct, řekl pokorně.

Za minutu. Hned bude devět hodin. Modli se, aby bylo ticho, a já slyela hlas boí.

Trhl hlavou vzhůru. Její tón ho překvapil, jako by byla pronesla něco sprostého. Nikdy nemluvili o dr. Mairovi, leda velice povechně, ale vdycky povaoval za samozřejmé, e Karolína ředitele obdivuje a je astná, e je jeho sekretářka. Vzpomněl si, jak jednou vyslechl slova Hilary Robartsové, kdy Karolina přila na veřejnou schůzi. Hilary tenkrát zaeptala u Mairova lokte: Ejhle, sluebnice Páně. Takhle se na ni dívali vichni, na tu inteligentní, diskrétní, krásnou, ale oddanou sluebnici mue, kterému byla ochotná slouit, protoe byl podle ní jejích slueb hoden.

V ampliónu to zapraskalo, jakýsi nerozpoznatelný hlas v pozadí přehluily Mairovy odměřené, váné tóny:

V elektrárně se jistě nenajde nikdo, kdo by nevěděl, e včera večer byla na pobřeí nalezena mrtvá Hilary Robartsová. Byla zavraděna. Zpočátku to vypadalo, e je to druhá larksokenská obě norfolského Hvízdala, ale teď se zdá takřka nepochybné, e Hvízdal zemřel dřív ne Hilary. Časem najdem způsob, jak vyjádřit zármutek nás vech nad její ztrátou stejně jako nad ztrátou Kristiny Baldwinové. Zatím je její smrt předmětem policejního vyetřování a případu se ujal vrchní inspektor Rickards z norfolské kriminálky, který vede i vyetřování Hvízdalových vrad. Během dopoledne přijede do elektrárny a moná e bude chtít mluvit s těmi z vás, kteří jste znali Hilary nejlíp a mohli byste poskytnout podrobnosti o jejím ivotě. Má-li někdo z vás jakoukoli, byt sebebezvýznamnějí informaci, která by mohla policii pomoct, prosím, spojte se s vrchním inspektorem Rickardsem, buď a přijede sem, nebo dokud je jetě v ohlaovně v Hovetonu. Telefonní číslo je 499 623.

V ampliónu to zapraskalo a hlas umlkl. To by mě zajímalo, řekla, kolikrát si to musel napsat nanečisto, ne to správně sesumíroval. Vyjádřil to nezúčastněně, neutrálně, bez silných slov, ale srozumitelně. A neprovokoval nás řečma, e se na nás na vechny můe jistě spolehnout, e budem pokračovat v práci, jako bychom byli banda senzacechtivých esáků. Nikdy nemrhá časem ani slovy o nepodstatných věcech. Bude z něj dobrý státní úředník.

Myslí, e ten vrchní inspektor Rickards, odpověděl Jonathan, bude chtít mluvit se vema z nás?

S kadým, kdo znal Hilary. A do toho spadáme i my. A právě proto s tebou chci mluvit. A si mě zavolá, tak mu řeknu, e jsme strávili celý včerejí večer spolu, od esti hodin zhruba do půl jedenácté. Budu samozřejmě potřebovat, abys mě v tom podpořil. A samozřejmě záleí na tom, jestli to někdo nemůe vyvrátit. A právě to si musíme probrat.

Chvíli zůstal zděeně stát. Ale vdy jsme spolu nebyli. Chce po mně, abych lhal. Tohle je vyetřování vrady. Lhát policii je straně nebezpečné, vdycky se na to přijde.

Věděl, jak to asi zní, mluví jak vystraené dítě, rozvrněné, odmítající účastnit se nebezpečné hry. Díval se před sebe, protoe se chtěl vyhnout jejímu pohledu a protoe se bál, co by v něm viděl  úpěnlivou prosbu, vztek, pohrdání.

V pátek večer jsi mi řek, namítla, e vai budou v neděli večer u tvé vdané sestry. Jeli tam, ne?

Ano, jeli, odpověděl neastně.

Protoe věděl, e nebudou doma, doufal a napůl čekal, e Karolína navrhne, aby se znova seli v jejím bungalovu. Vzpomínal na její slova: Podívej, jsou chvíle, kdy enská potřebuje bejt sama, to, k čemu dolo včera, jetě neznamená, e spolu musíme trávit kadou minutu. U jsem ti řekla, e tě mám ráda. A Bůh ví, e jsem ti to dokázala. Nestačí ti to?

A teď řekla: Take tys byl včera večer sám v bytě. Nebo ne? Jestli někdo volal nebo přiel na návtěvu, tak si musíme jasně vymyslet něco jiného.

Na návtěvu nikdo nepřiel. Byl jsem sám a do doby po obědě. Pak jsem se jel projet.

Kdy ses vrátil? Viděl tě někdo, jak dává vůz do garáe? Ten blok, co bydlíte, není velký, e ne? Potkals někoho, kdys přijel domů? A co světla v oknech?

Nechal jsem rozsvíceno. Vdycky necháváme rozsvíceno, kdy v bytě nikdo není. Podle maminky je to bezpečnějí, vypadá to, e v bytě někdo je. A vrátil jsem se teprve po setmění. Potřeboval jsem chvilku samoty, přemýlet. Jel jsem do Blakeney a chodil po blatech. Domů jsem se dostal a teprve v deset pětačtyřicet.

Spokojeně si oddychla. Pak se to zdá v pořádku. Viděls někoho na té procházce?

Jenom zdálky. Nějaký pár se psem. Myslím, e by mě nebyli poznali, ani kdyby mě znali.

Kdes jed? zeptala se ostře, neúnavná ve svém výslechu.

Já jsem nejed. Teprve a doma. Neměl jsem hlad.

Tak to je v pořádku. Nic nám nehrozí. A mě nikdo v bungalovu nepehoval. A nikdo nevolal ani nepřiel na návtěvu. Ke mně nikdo nikdy nechodí.

Nepehoval. Zvolila si podivné slovo, pomyslel si. Ale má pravdu. Bungalov, stejně přízemní jako jeho jméno Luční vyhlídka, stál úplně o samotě u fádní venkovské silnice za Hovetonem. Nikdy v něm nebyl, nikdy mu nedovolila doprovodit ji domů, a teprve kdy tam li v pátek večer, co ho překvapilo a trochu okovalo. Řekla mu, e si ho pronajala zařízený od majitelů, kteří odjeli na rok ke své provdané dceři do Austrálie a pak se rozhodli, e tam jetě zůstanou. Ale proč tam zůstává ona, uvaoval. Určitě někde existujou hezčí domky nebo chalupy, které by si mohla pronajmout, nebo malý byt v Norwichi, který by si mohla dovolit koupit. A jak el za ní předním vchodem dovnitř, udeřil ho do očí rozdíl mezi ubohostí, obyčejností toho domku a její ulechtilou krásou. V téhle chvíli si vybavil ten písčitě hnědý ponurý koberec v hale, obývací pokoj, který měl dvě stěny vytapetované růovými pruhy, dalí dvě obrovskými kyticemi růí, tvrdou pohovku a dvě idle s usmolenými potahy, malou reprodukci Constablovy Senoseče, zavěenou příli vysoko, ne aby na ni bylo dobře vidět, a nevhodně blízko ní obligátní reprodukci Číňanky se lutým obličejem, a staromódní, do zdi zabudovaný plynový krb. A neudělala nic, aby to tam změnila, nic, čím by tomu domku vtiskla svou osobnost. Působilo to dojmem, e si skoro ani neuvědomuje jeho nedostatky, jeho oklivost. Slouil svému účelu. Nic víc od něj neádala. A poslouil i jejich účelu. Ale i ta hala mu připadala mrazivá. Měl chu vykřiknout: Je to poprvé, co budem spolu, a vůbec poprvé, co budu se enou. Nemohli bychom jít někam jinam? Musí se to stát tady?

Já myslím, e to nesvedu, řekl neastně, nebo aspoň ne přesvědčivě. Vrchní inspektor Rickards pozná, e lu. Budu se tvářit provinile, rozpačitě.

Ale ona se rozhodla, e na něj půjde pomalu, chlácholivě. Bude čekat, e bude v rozpacích, odpověděla trpělivě.

Bude mu říkat, e jsme ten večer spolu strávili milováním. To je přesvědčivé a a. To je přirozené a a. Bylo by mu podezřelejí, kdyby ses provinile netvářil. Copak nechápe, e provinění a rozpaky tvý povídačce pomůou, aby se zdála přesvědčivějí?

Take i jeho nezkuenost, jeho nejistota, ano, dokonce i jeho zahanbení poslouí jejím záměrům.

Podívej, řekla, jediné, co potřebujem, je ty dva večery prohodit. Z pátečního večera se stane včerejek. Nevymejlej si ádný pohádky, ádný báchorky. Řekni jim, co jsme dělali, co jsme jedli, jaké víno jsme pili, o čem jsme mluvili. Bude to znít pravdivě, protoe to pravda bude. A nemůou nás nachytat otázkou, co dávali v televizi, protoe jsme se na ni nedívali.

Ale to, co se stalo, je nae intimní záleitost. To je nae osobní věc.

U ne. Vrada ruí intimitu. Milovali jsme se. Policie to bezpochyby vyjádří vulgárněji. A i kdy ne, tak si to bude myslet. Ale milovali jsme se v mé lonici, na mé posteli. Vzpomíná si?

Vzpomíná? Ach ano, vzpomíná. Obličej mu přímo hořel. Měl pocit, jako by měl v plamenech celé tělo. Slzy, které se mu navzdory zoufalé vůli je zadret nahrnuly do očí, byly horké. Pevně oči zavřel, aby ty slzy nemusel stírat. Samozřejmě e se pamatuje. Na ten fádní, čtvercový zadní pokojík, anonymní jako v nějakém laciném hotelu, na tu směs vzruení a hrůzy, která ho takřka ochromila, na své nezkuené doteky, na eptané něnůstky, z kterých se staly rozkazy. Byla trpělivá, zkuená a nakonec převzala velení. No, nebyl nikdy tak naivní, aby předpokládal, e to je i u ní poprvé. U něj ano, ale u ní ne. Ale věděl, e se to, co se stalo, nedá odestát. Byla to ona, která se ho zmocnila, ne on jí, a zmocnila se ho nejen fyzicky. Okamik nemohl promluvit. Bylo pro něj těké uvěřit, e to groteskní, ale ovládané svíjení mělo něco společného s tou Karolínou, která stojí tak blízko u něj a přitom je tak daleko. Najednou si ostře uvědomil neposkvrněnou čistotu její edobíle proukované halenky pánského střihu, vlavou dlouhou edou sukni, lakové lodičky, jednoduchý zlatý řetízek a stejné zlaté manetové knoflíčky, vlasy barvy kukuřice, staené vzadu do jednoho silného pletence. Je tohle to; co miloval, co jetě miluje, je tohle ten romantický chlapecký ideál , ta její chladná odtaitá dokonalost? A s takřka slyitelným zaúpěním pochopil, e to jejich první páření toho víc zničilo ne stvrdilo, e to, po čem touil, po čem touí a co navdycky ztratil, je něco krásného, ale nedosaitelného. Ale pochopil i to, e by stačilo, aby natáhla ruku a on by za ní el do toho bungalovu, na tu postel znovu.

Ale proč? řekl neastně. Proč? Nebudou tě podezřívat, nemůou. Je absurdní o tom vůbec přemýlet. Vycházelas s Hilary dobře. Vycházelas se vema v elektrárně dobře. Jsi poslední, o koho se bude policie zajímat. A nemá ani motiv.

Ale mám. Neměla jsem ji nikdy ráda a jejího otce jsem nenáviděla. Zničil maminku, jeho vinou strávila poslední roky v chudobě. A já jsem přila o příleitost získat sluné vzdělání. Jsem sekretářka, v podstatě stenotypistka, a nikdy nic jiného nebudu.

Vdycky jsem si myslel, e se z tebe můe stát vechno, co si zamane.

Bez vzdělání ne. No jistě, já vím, e člověk můe dostat stipendium, ale já musela odejít ze koly, abych co nejdřív vydělávala. A nejde jenom o mě, ale o to, co Peter Robarts proved mamince. Vloila kadou penci, co měla, kadou penci, co jí taka zanechal, do jeho podniku s umělými hmotami. Nenáviděla jsem ho celý svůj ivot a ji jsem nenáviděla kvůli němu. Jakmile to policie zjistí, tak mi nedá pokoj. Ale kdy se můu vytasit s alibi, tak to skončí. Nechají nás na pokoji, oba. Stačí, kdy budem říkat, e jsme byli spolu, a tím to vechno skončí.

Ale přece nemůou to, co její tatínek proved tvé mamince, pokládat za motiv k vradě. To je nelogický. A stalo se to tak dávno.

ádný motiv k zavradění druhého člověka není nelogický. Lidi zabíjejí z nejpodivnějích důvodů. A já mám z policie strach! Já vím, je to nesmysl, ale měla jsem ho odjakiva. Proto jsem tak opatrná, kdy řídím. Vím, e bych skutečný výslech nevydrela: Mám z nich hrůzu.

To opravdu měla, jak si vzpomínal, a chytl se té dokazatelné pravdy, jako by její ádost naprosto opravňovala, odůvodňovala. Byla posedlá tím, aby nepřekročila nejvyí dovolenou rychlost, i kdy byla silnice prázdná, byla posedlá tím, aby měla zapnutý bezpečnostní pás, posedlá tím, aby měla vůz v pořádku. A vzpomněl si, jak jí před třemi týdny někdo při nákupu v Norwichi vytrhl kabelku, a ona to přes Jonathanovy námitky ani neohlásila. Vzpomínal na její slova: Nemá to cenu, stejně ji nedostanu zpátky. Jenom připravím policii o čas. Nech to plavat, moc toho v ní nebylo. A pak si pomyslel, já si ověřuju, rozbírám, co mi říká. A zavalila ho hanba smíená s lítostí. Slyel její hlas.

No dobře, ádám toho po tobě moc. Vím, jaký je tvůj názor na pravdu, na čestnost, vím, e jsi křesan a skaut. ádám tě, abys obětoval dobré mínění, které o sobě má. To nedělá nikdo rád. Vichni si potřebujem sami sebe váit. U tebe to zřejmě záleí ve vědomí, e jsi morálnějí ne my ostatní. Ale nejsi tak trochu pokrytec? Říká, e mě miluje, ale lhát kvůli mně nechce. Tohle není ádná podstatná le. Nikomu neublíí. Ale ty se jí nemůe dopustit. Je to proti tvé víře, ale aby ses se mnou vyspal, v tom ti ta tvoje drahocenná víra nepřekáela, e? Já myslela, e křesani jsou moc čistý, ne aby se jen tak dopoutěli smilstva?

Smilstva. Jen tak. Kadé slovo bylo jako úder, ne náhlé bodnutí, ale neustálé rány podobající se pravidelným pádným úderům do poraněného místa. O své víře s ní mluvit nedokázal, ani v těch prvních nádherných dnech, kdy spolu začínali chodit. Od začátku dávala jasně najevo, e tuhle stránku jeho ivota nechápe a nemá pro ni sympatie ani porozumění. A jak by jí mohl vysvětlit, e za ní do té lonice el bez pocitu provinění, protoe jeho touha po ní byla větí ne jeho láska k Bohu, protoe ta touha byla silnějí ne pocit provinění, silnějí ne jeho víra, protoe ta touha nepotřebovala zdůvodnění, ospravedlnění, stačila si sama. Jak můe být něco nesprávného na tom, říkal si tenkrát, o čem mu kadý nerv a kadý sval říká, e je to přirozené a správné, dokonce posvátné.

No dobře, pokračovala, tak se na to vykali. Chci toho po tobě moc.

Dotčen pohrdáním v jejím hlase odpověděl neastně: O to nejde. Nejsem lepí, to ne. A nic, oč mě ádá, nemůe být nikdy moc. Jestli ti na tom tak moc záleí, tak to samozřejmě udělám.

Ostře se na něj zadívala, jako by posuzovala jeho upřímnost, jeho vůli. Slyel úlevu v jejím hlase, kdy řekla: Hele, není v tom vůbec ádný nebezpečí. Víme, e jsme oba nevinní. A to, co řeknem policii, mohla být docela klidně pravda.

Ale to byla chyba. A on jí na očích viděl, e si to uvědomuje. Řekl: Mohla by to být klidně pravda, jene není.

A na tom ti záleí víc, ne na klidu mý due, na tom ti záleí víc ne na tom, co podle mě jeden k druhýmu cítíme?

Chtěl se jí zeptat, proč musí být klid její due postaven na li. Chtěl se jí zeptat, co vlastně jeden k druhému cítí, co cítí ona k němu.

Podívala se na hodinky a řekla: A kromě toho tím získá alibi i ty. A to je jetě důleitějí. Koneckonců kadý ví, jak oklivě se k tobě chovala po té relaci místního rozhlasu. Nukleární křiáček boí. Na tos zapomněl?

Neomalenost toho, co naznačoval její výrok, netrpělivý tón jejího hlasu, to vechno ho odpuzovalo. Namítl: Ale co kdy nám nebudou věřit?

Nezačínejme s tím zase. Proč by nám neměli věřit? A ani na tom nezáleí, jestli nebudou, záleí na tom, e nám nemůou dokázat, e leme. A koneckonců je přirozené, e jsme byli spolu. Něco jiného by bylo, kdybychom spolu teprve začali chodit. Hele, já u se musím vrátit do kanceláře. Já se ti ozvu, ale bylo by lepí, kdybychom se dneska večer nescházeli.

Nečekal, e se s ní ten večer uvidí. Zprávu o té nejnovějí vradě hlásila jistě místní stanice a rozneslo se to: Maminka bude touebně čekat, kdy přijde z práce, ádostivá novinek.

Ale ne odejde, musí jí jetě něco říct, a tak v sobě nael odvahu a řekl: Volal jsem ti včera večer. Kdy jsem jezdil a přemýlel. Zastavil jsem u jedné budky a zavolal ti. Nebylas doma.

Nastala chvilka mlčeni. Podíval se jí nervózně do obličeje, ale nezračilo se v něm nic. V kolik to bylo? zeptala se.

Asi tak v devět čtyřicet, moná o chvilku pozděj.

A proč? Proč jsi volal?

Potřeboval jsem s tebou mluvit. Bylo mi smutno. Asi jsem tak trochu doufal, e si to rozmyslí a pozve mě k sobě.

No dobrá. Můu ti to klidně říct. Byla jsem na ostrohu. Vzala jsem Remuse, aby se proběh. Nechala jsem vůz na polní cestě hned za vesnicí a la a ke zříceninám opatství. Myslím, e jsem tam dola krátce po desáté.

V zděeném údivu odpověděl: Tys tam byla! Zatímco ona zřejmě celou tu dobu leela mrtvá pár metrů od tebe!

Pár ne, odpověděla prudce, spí sto. Nemohla jsem na ni narazit a jejího vraha jsem neviděla, jestli myslí tohle. A zůstala jsem na útesech. Ke břehu jsem vůbec nesela. Kdybych byla sela, tak by byla policie nala moje stopy, moje i Remusovy.

Ale někdo tě moh vidět. Byl úplněk.

Na ostrohu nikdo nebyl. A jestli vrah někde číhal mezi stromy a viděl mě, tak se s tím těko vytasí. Ale nejsem zrovna v nejlepím postavení. Proto potřebuju alibi. Nechtěla jsem ti to říkat, ale teď to ví. Nezabila jsem ji. Ale byla jsem tam a mám motiv. Proto tě ádám, abys mi pomoh.

Poprvé rozeznával v jejím hlase něný, takřka prosebný tón. Pokročila k němu, jako by se ho chtěla dotknout, ale pak couvla, a to váhavé gesto, to couvnutí bylo stejně hřejivé, jako by se byla dotkla rukou jeho obličeje. Bolest a neastný pocit posledních deseti minut odplavil nával něhy. Rty jako by mu zduřely, take se mu těko mluvilo, ale nakonec slova nael a řekl: Samozřejmě e ti pomůu. Mám tě rád. Nezklamu tě. Můe se na mě spolehnout.

27

Rickards si s Alexem Mairem dojednal, e přijede do elektrárny do devíti ráno, ale měl v úmyslu zajet dřív do chalupy Na větrníku a promluvit si s Ryanem Blaneym. Ta návtěva byla choulostivá záleitost. Věděl, e Blaney má děti a e bude zapotřebí vyslechnout aspoň nejstarí. A to se nedalo provést, pokud si s sebou nevezme nějakou strámistryni, a ne to zařídí, bude to chvíli trvat. Byla to jedna z poměrně meních nepříjemností, s jakými se, jak zjistil, těko smiřuje, ale věděl, e by nebylo moudré vykonat u Blaneyů víc ne krátkou návtěvu bez policejní příslunice. A se ukáe, e je ten člověk doopravdy podezřelý, nebo ne, Rickards nemůe riskovat, e ho pak obviní, e vytáhl informace z mladistvé osoby; ani splnil vechny náleitosti. Kromě toho měl Blaney právo vědět, co se stalo s jeho obrazem, a kdy mu to neřekne policie, pospíí si mu to říct někdo jiný. A je důleité, aby byl Rickards u toho, a se ten člověk tu zprávu doví, aby viděl, jak se bude tvářit na pořezaný portrét a na vradu Hilary Robartsové.

Pomyslel si, e viděl jen málo depresívnějích obydlí, ne je chalupa Na větrníku. Drobně mrholilo, a tak viděl chalupu i zanedbanou zahradu v závoji tetelícího se mení, které jako by pohlcovalo vechny tvary a barvy, take celá lokalita byla jedna vlhká amorfní eď. Detektiva Garyho Price nechal ve voze a vydal se s Oliphantem po zaplevelené cestičce ke vchodu. Zvonek tam nebyl, ale kdy Oliphant zabuil elezným klepadlem na dveře, takřka ihned se otevřely. Před nimi stál sto osmdesát centimetrů vysoký, tíhlý Ryan Blaney s kalnýma očima. Nepřívětivě se na ně zadíval. Působilo to dojmem, jako by se mu barva vytratila dokonce i ze zrzavých vlasů. Rickards si pomyslel, e jetě nikdy neviděl člověka, který by vypadal tak vyčerpaně a přitom se dokázal udret na nohou. Blaney je dál nepozval a Rickards nenadhodil, e by zali. Bude lepí, kdy se vstupem počká, a bude v doprovodu nějaké strámistryně. A Blaney můe taky počkat. Teď by se chtěl dostat do larksokenské elektrárny. Předal zprávu, e portrét Hilary Robartsové byl rozřezán a e se nael v její chalupě, ale s dalími podrobnostmi se nevytasil. Odpověď se nedostavila. A tak se zeptal: Slyel jste mě, pane Blaney?

Ano, slyel. Já vím, e ten portrét zmizel.

Odkdy?

Od včerejka večer, asi od tři čtvrti na deset. Přijela si pro něj slečna Mairová. Chtěla ho odvízt dnes ráno do Norwiche. Zeptejte se jí. Kde je ten obraz teď?

Máme ho my, nebo aspoň to, co z něj zbylo. Budem ho potřebovat k soudnímu prozkoumání. Dáme vám samozřejmě potvrzení.

K čemu by mi bylo? Můete si to nechat, i ten obraz, i to svoje potvrzení. Říkáte, e je rozřezanej na kousky?

Na kousky ne, je čistě rozříznutý dvěma řezy. Třeba se dá spravit. A přijedeme, tak ho přivezem, abyste ho moh identifikovat.

Já u ho nechci vidět. Můete si ho nechat.

Budem potřebovat, abyste ho identifikoval, pane Blaney. Pohovoříme si o tom, a se dneska sejdeme pozděj. Mimochodem, kdy jste ten portrét viděl naposledy?

Ve čtvrtek večer, kdy jsem ho zabalil a nechal ho v kůlně, kde maluju. Od té doby jsem v ní nebyl. A o čem bychom hovořili? Byla to nejlepí věc, jakou jsem kdy namaloval, a ta mrcha ji zničila. Můe vám ho identifikovat Alice Mairová nebo Adam Dalgliesh. Oba ten obraz viděli.

Chcete říct, e víte, kdo to má na svědomí? Znova se rozhostilo ticho, které pak Rickards poruil slovy: Přijedeme k vám později odpoledne, pravděpodobně mezi čtvrtou a pátou, jestli vám to vyhovuje. A budeme si muset promluvit s dětma. Budem s sebou mít jednu příslunici. Teď jsou ve kole, ne, děti?

Dvojčata jsou v dětském krouku. Tereza je tady. Není jí dobře. Heleďte se, přece se nebudete takhle obtěovat kvůli nějakému rozřezanému portrétu. Odkdy policii zajímají obrazy?

Zajímá nás to úmyslné pokození. Ale je tady jetě něco. Musím vám říct, e včera večer byla zavraděna Hilary Robartsová.

Při řeči se díval Blaneymu upřeně do tváře. Tohle je okamik poznání, moná okamik pravdy. Blaney nemůe v ádném případě tu novinu vyslechnout, aby neprozradil nějakou svou emoci: ok, strach, překvapení, a u skutečné, nebo předstírané. Ale místo toho jenom klidně řekl: Já u to vím. Dnes ráno volal George Jago z ,Místního hrdiny.

No ne, pomyslel si Rickards, a v duchu připsal George Jaga na seznam lidí, kteří musí být co nejdřív vyslechnuti. Pak se zeptal: Bude Tereza odpoledne doma a bude jí natolik dobře, abychom si s ní mohli promluvit?

Bude doma a bude jí dobře.

A nato jim zavřel rázně dveře před nosem.

Bůh ví, proč Robartsová vůbec ten brloh kupovala, řekl Oliphant. A celé měsíce se snaila dostat jeho a děti ven. V Lydsettu i na ostrohu to vzbuzovalo velkou nevoli.

To jste mi říkal cestou sem. Ale kdyby ji Blaney zavradil, tak by k sobě stěí přivolával pozornost tím, e by ten portrét házel oknem do její chalupy. A dva zločiny, které spolu nesouvisejí, vrada a úmyslné pokození jeden a ten samý večer, to je příli velká shoda okolností, ne aby na to člověk moh naletět.

Ten den nezačal dobře. Studené mrholení, které mu pronikalo za límec kabátu, jetě zvyovalo jeho mírnou depresi. Nedbal toho, e prí i v ostatních částech ostrohu, byl takřka ochoten věřit, e cesta od chalupy Na větrníku a sama ta pitoreskní, ale nevlídná malá chatrč si vytváří vlastní, depresívní podnebí. Musí toho probrat hodně, ne se vrátí k tvrdímu střetnutí s Ryanem Blaneym, a na nic z toho se netěil. Kdy se mu podařilo zavřít přes trs plevele na cestičce vrátka, podíval se jetě jednou na chalupu. Z komína se nekouřilo a okna, zamená solí, byla pevně zavřená. Bylo těké uvěřit, e tam ije nějaká rodina, e chalupa nebyla u dávno přenechána vlhku a rozkladu. Ale pak zahlédl v pravém oknu bledý obličej orámovaný rudězlatými vlasy. Z okna na ně shlíela Tereza Blaneyová.

28

Za dvacet minut byli u vichni tři policisté v larksokenské elektrárně. Na parkoviti měli vyhrazené místo za plotem u stráního domku. Jakmile dojeli k bráně, bylo jim odemčeno a jeden z bezpečáků vyel a odstranil kuely. Úvod netrval dlouho. Uniformovaný bezpečák, který měl slubu, je přijal s takřka netečnou zdvořilostí, zapsal je do knihy a dal jim na klopy títky. Stráce podal telefonicky zprávu o jejich příjezdu, oznámil jim, e si pro ně co nevidět přijde sekretářka ředitele slečna Amphlettová, a pak se o ně očividně přestal zajímat. Jeho kolega, který otevřel bránu a odstranil kuely, stál a nenuceně vykládal s podsaditým muem, který byl oblečen jako potápěč, drel v podpaí helmu a zřejmě něco dělal na jedné vodárenské věi. Příjezd policie nikoho nijak zvlá nezajímal. Paklie dal dr. Mair svým zaměstnancům příkaz uvítat je zdvořile, ale s co nejmením poplachem, nemohli to provést lépe.

Okny stránice uviděli, e po betonovém chodníčku přichází klidným krokem jakási ena, zřejmě slečna Amphlettová. Byla to chladná, vyrovnaná blondýna, a kdy dola, ignorovala Oliphanta s jeho drzým pohledem, jako by tam nebyl, a pozdravila váně Rickardse. Ale na jeho úsměv nereagovala, buď e pokládala úsměv při této příleitosti za nevhodný, nebo si spí podle jejího názoru jen málo návtěvníků Larksokenu zaslouilo tak osobní přivítání, a policista k nim nepatřil.

Dr. Mair je vám k dispozici, pane vrchní inspektore, řekla, otočila se a vykročila před nimi. Rickards měl pocit pacienta, který je veden před specialistu přizvaného k prohlídce. O člověku se toho dá hodně vysoudit podle jeho sekretářky a to, co vypovídala o dr. Alexovi Mairovi, potvrdilo jeho soukromé dohady. Vzpomněl si na svou rozcuchanou sekretářku, devatenáctiletou Kim, která se oblékala do nejbizarnějích výstřelků mladé módy a její těsnopis byl stejně nespolehlivý jako její dochvilnost, ale která nikdy ani toho nejobyčejnějího návtěvníka neuvítala, aby mu nevěnovala úsměv od ucha k uchu a aby mu nenabídla úřední kávu a suenky. Návtěvníci ovem dělali dobře, pokud odmítli.

Policisté li za slečnou Amphlettovou mezi irokými trávníky ke správní budově. Tahle sekretářka v člověku vzbuzovala pocit nejistoty a Oliphant, který měl zřejmě potřebu se ho zbavit, začal repetit. Tady po pravé straně je strojovna a reaktorová hala a za ní chladicí objekt. Dílna je nalevo. Je to termální reaktor Magnox, pane, typ, který byl uveden poprvé do provozu v roce 1956. Dali jsme si to vechno vysvětlit, kdy jsme tady byli na prohlídce. Palivo je uran. Aby se zabránilo úbytku neutronů a mohl se pouívat přírodní uran, je palivo chráněné plátěm z magnéziové slitiny, které se říká Magnox a která se vyznačuje nízkou absorpcí neutronů. Odtud dostal reaktor své jméno. Teplo vzniká v palivových článcích a odvádí se kysličníkem uhličitým, který je vháněn do reaktarové zóny. Ohřátý kysličník uhličitý předává teplo vodě v parním generátoru a vzniklá pára pohání turbínu, která produkuje elektrický proud.

Rickards zatouil, aby Oliphant přestal pociovat potřebu demonstrovat v přítomnosti slečny Amphlettové své povrchní znalosti o jaderné elektřině. Doufal, e se aspoň vyjadřuje správně. Oliphant pokračoval: Tenhle typ reaktoru je u dnes samozřejmě zastaralý. Je nahrazován PWB, tlakovodním reaktorem jako je ten, co se buduje v Sizewellu. Byl jsem na prohlídce nejen Larksokenu, ale i v Sizewellu, pane. Říkal jsem si, e neukodí, kdy pochopím, jak to v těchhle zařízeních chodí.

A jestlis to pochopil, ty Elefante, pomyslel si Rickards, tak jsi chytřejí, ne si myslí.

Místnost v prvním poschodí správního bloku, do které byli uvedeni, překvapila Rickardse svou rozlohou. Byla takřka prázdná, prostor a osvětlení byly úmyslně rozvreny tak, aby charakterizovaly člověka, který seděl za obrovským černým moderním stolem. Váně vstal a čekal, a k němu přejdou po těch zdánlivě nekonečných metrech koberce. Podali si ruce. Stisk Alexe Maira byl pevný a nepříjemně studený. Rickardsovy oči i mysl přitom zaznamenávaly charakteristické rysy kanceláře. Dvě hladké stěny byly vymalované světlou edí, ale na východě a na jihu sahaly od stropu a k podlaze skleněné tabule skýtající pohled na panorama oblohy, moře a ostrohu. To dopoledne nesvítilo slunce, ale ovzduím prostupovalo bledé rozptýlené světlo a horizont byl tak zamlený, e moře a obloha splývaly v jednu chvějící se eď. Rickardse se na chvíli zmocnil pocit, e visí, beztíný, v prostoru za okny v nějaké bizarní, futuristické kabině. Ale pak ten pocit vystřídala jiná představa. Takřka slyel pulzovat stroje a ucítil otřesy lodi v mohutném příboji oceánu, který se rozestupuje pod její přídí.

Nábytku tam bylo málo. Uklizený stůl Alexe Maira a vysoké, ale pohodlné křeslo pro návtěvy byly obrácené k jinímu oknu, před kterým stál konferenční stolek s osmi křesílky. Před východním oknem byl expoziční stolek, na něm stál jakýsi model, o kterém Rickards usoudil, e je to nový tlakovodní reaktor, jen bude v Larksokenu zakrátko postaven. Byl to krásný výtvor na pohled, zázrak ze skla, oceli a plexiskla, vyrobený stejně důmyslně, jako by to byl opravdový dekorační předmět. Na severní stěně visel jediný obraz, velký olej, na něm seděl na vychrtlém koni jakýsi mu s pukou, orámovaný pustou písčitou krajinou s křovisky a se vzdálenými horami v pozadí. Jene neměl hlavu. Místo toho měl obrovskou hranatou přilbu z černého kovu se kvírou pro oči. Rickardsovi ten obraz připadal znepokojivě straidelný. Matně si vzpomínal, e u viděl jeho kopii nebo něco velice podobného a e jeho autorem je jakýsi australský malíř. Zlobilo ho, kdy se přistihl při mylence, e Adam Dalgliesh by věděl, co to je a kdo to namaloval.

Mair přeel ke konferenčnímu stolku, zvedl jednu idli, zlehka ji zhoupl a přistavil ke stolu. Měli sedět obličejem k němu, Gary Price si po chvilkovém váhání vzal idli sám, postavil ji za Maira a nenápadně si vytáhl poznámkový notýsek.

Rickards se, podíval do edivých sardonických očí Alexe Maira a zauvaoval, jaký na něj má Alex názor, a najednou mu v hlavě mimovolně vyskočil útrek konverzace, kterou vyslechl před několika lety v kantýně v Novém Scotland Yardu. Ach, Ricky nikomu na nic nenaletí. Je inteligentnějí, ne vypadá. To je dobře. Připomíná mi jednu z postav, jaké se vyskytují v kadém válečném filmu. Ubohý poctivec, který vdycky skončí s obličejem v blátě a s kulí v hrudi.

No, při tomhle vyetřování s obličejem v blátě neskončí. Moná e ta místnost vypadá, jako by byla schválně zařízená tak, aby mu naháněla strach, ale je to jenom pracovna. Alex Mair je přes vekerou svou sebejistotu, přes chytrost, která se mu připisuje, jenom člověk, a jestli zavradil Hilary Robartsovou, tak skončí stejně, jako skončili i lepí lidi, ne je on, bude koukat na oblohu mezi eleznými mříemi a měnící se tvář moře bude pozorovat jenom ve snech.

Kdy se usadili, Mair začal: Předpokládám, e budete potřebovat někde vyslýchat lidi. Zařídil jsem, aby vám byla dána k dispozici malá místnost v oddělení dozimetrie, a skončíte tady. Slečna Amphlettová vás tam dovede. Nevím, jak dlouho budete tu místnost potřebovat, ale dali jsme tam malou ledničku a je tam vechno, abyste si mohli uvařit kávu nebo čaj, nebo kdy vám to bude milejí, tak vám tam čaj nebo kávu donesou z kantýny. A personál z kantýny vám můe samozřejmě poskytnout něco jednoduchého k jídlu. Slečna Amphlettová vám dá dnení jídelní lístek.

Děkuju vám, řekl Rickards. My si kávu uvaříme sami.

Měl pocit, e se dostal do nevýhody, a uvaoval, jestli to byl záměr. Potřebovat místnost k výslechům budou, a tak si nemůe dost dobře stěovat, e tu potřebu předvídali. Ale byl by pokládal za lepí začátek, kdyby se byl mohl ujmout iniciativy, a měl pocit, moná nelogický, e tohle starostlivé ujitění, e dostanou najíst a napít, jeho práci jaksi zlehčuje. Pohled, který se na něj upíral přes desku stolu, byl bezstarostný, přemítavý, a jak se domýlel, takřka mírně kritický. Věděl, e má před sebou moc, a to takovou moc, s jakou není obeznámený; sebejistou, intelektuální autoritu. táb nejvyích nadřízených by nebyl tak hrozivý.

Vá vrchní konstábl u navázal styk s Komisí pro atomovou energii, řekl Alex Mair. Inspektor Johnston by si s váma rád dnes dopoledne promluvil, nejlíp jetě předtím, ne začnete klást vem otázky. Uvědomuje si, e je to předevím věc norfolské policie, ale přirozeně ho to zajímá.

To uznáváme, odpověděl Rickards, a budem mu za jeho spolupráci vděční.

A bude to spolupráce, ne vměování. S povinnostmi komise se u seznámil a věděl, e tu existuje eventuální riziko neshod a nevyjasněností v otázce střetu kompetencí. Jene tohle je v podstatě záleitost norfolské kriminálky a je pokládána za pokračování ve vyetřování případu Hvízdal. Jestli je inspektor Johnston ochoten chovat se rozumně, je k tomu ochoten i on, ale není to problém, o kterém hodlá diskutovat s doktorem Mairem.

Mair otevřel pravou zásuvku stolu, vytáhl sloku a řekl: Tohle jsou osobní data Hilary Robartsové. Nemám námitky, abyste si je prohlídli, ale jsou tu jenom základní údaje: věk, koly, na nich získala vzdělání, tituly, místa, co zastávala, ne k nám v roce 1984 přila jako zástupkyně administrativního ředitele. ivotopis, v něm ten ivot nápadně chybí. Holá kostra ivota.

Mair posunul obálku přes stůl. V jeho pohybu byla podivná definitivnost. Je to pro něj uzavřený, skončený ivot. Rickards si obálku vzal a odpověděl: Děkuju vám. Pomůe nám, kdy ji budem mít. Třeba byste moh na nějakou partii té kostry přidat maso. Znal jste ji dobře?

Moc dobře. Upřímně řečeno jsme byli jeden čas milenci. Co jetě neznamená, to připoutím, e lo o víc ne o fyzické sblíení, ale pravděpodobně jsem ji znal stejně jako ostatní v elektrárně.

Prohlásil to klidně a naprosto bez rozpaků, jako by říkal něco tak nedůleitého, jako e studoval na tée univerzitě jako ona. Rickards zauvaoval, jestli Mair očekává, e na jeho doznání zabere. Ale jenom se zeptal: Byla oblíbená?

Byla velice schopná. Tyhle dvě věci, jak zjiuju, nejdou vdycky ruku v ruce. Ale lidi si jí váili a myslím, e ti, kdo s ní měli co dělat, ji měli celkem rádi. Budeme jí moc postrádat, nejspí víc, ne bychom postrádali nějakého mnohem oblíbenějího kolegu.

Vy ji taky budete postrádat?

My vichni.

Kdy skončil vá poměr, pane Maire?

Před třemi nebo čtyřmi měsíci.

Bez hořkosti?

Bez kraválů a bez nářků. U předtím jsme se stýkali čím dál míň. Moje budoucnost je v současné době nejasná, ale je nepravděpodobné, e tady nějak o moc déle zůstanu jako ředitel. Konec milostného poměru je něco jako konec zaměstnání. Člověk má přirozený pocit, e jedno údobí jeho ivota skončilo.

A ona se na to dívala stejně?

Podle mě ano. Oba jsme toho rozchodu trochu litovali, ale myslím, e si ádný z nás nikdy nepředstavoval, e je mezi náma nějaká velká láska, a nečekal, e ná vztah vytrvá.

Nebyl v tom jiný mu?

Pokud byl, tak o tom nevím, ale není důvod, proč bych to měl vědět.

Take by vás překvapilo, odpověděl Rickards, kdybyste se dověděl, e v neděli ráno napsala svému notáři v Norwichi, aby jí určil, kdy by s ním mohla projednat svou poslední vůli, a e se nejspí co nejdřív provdá? Nali jsme mezi jejími papíry neodeslaný dopis.

Mair rychle zamrkal, ale jinak nedal najevo ádné znepokojení a nevzrueně odpověděl: Ano, to by mě překvapilo, i kdy dost dobře nevím proč. Nejspí proto, e se zdálo, e tady ije poměrně osaměle, a protoe dost dobře nechápu, jak mohla najít čas a příleitost navázat nový vztah. Není samozřejmě vůbec vyloučené, e se vynořil nějaký mu z její minulosti a e se domluvili. Obávám se, e vám nemůu pomoct.

Rickards zaměřil své otázky jinam. Řekl: Zřejmě tady převládá pocit, e vám při tom setkání s veřejností, kdy se mluvilo o druhém zdejím reaktoru, moc nepomohla. Při setkání s úřady ovem nevypovídala, e ne? Nechápu tak docela, jak dalece se jí to týkalo.

Oficiálně se jí to netýkalo. Ale na jednom nebo na dvou veřejných shromáděních se nerozumně dostala do konfliktu s provokatéry a za jednoho naeho dne otevřených dveří, kdy nebyl přítomen vědecký pracovník, který normálně veřejnost provází a který byl právě nemocný, za něj zaskočila. Nebyla moná tak taktní, jak by při otázkách některých tazatelů měla být. Nato jsem se postaral, aby nepřicházela do přímého styku s veřejností.

Take to byla ena, která vyvolávala konflikty? zeptal se Rickards.

Ne takové konflikty, řekl bych, aby tím někoho vyprovokovala k vradě. Byla oddaná své zdejí práci a těko snáela to, co pokládala za záměrné kalení vod. Neměla vědecké vzdělání, ale osvojila si značné znalosti z vědy, která se tady dělá, a moná a přehnanou úctu k tomu, nač pohlíela jako na zasvěcený vědecký názor. Zdůrazňoval jsem, e je nerozumné očekávat, e ho bude sdílet i iroká veřejnost. Té koneckonců experti v posledních letech jistě říkali, e se věáky nehroutí, e v londýnské podzemce nemůe vypuknout poár a e se trajekty přes kanál nemůou převrátit.

Oliphant, který a do té chvíle mlčel, najednou poznamenal: Já jsem byl v den otevřených dveří jeden z návtěvníků. Někdo se jí zeptal na Černobyl. A ona prosím poznamenala, e ,jich zahynulo jenom třicet, tak co si s tím lidi lámou hlavu? Neřekla to takhle? Vynucovalo si to otázku: Kolik mrtvých by pro slečnu Robartsovou bylo přijatelné číslo?

Alex Mair se na něj podíval, jako by ho překvapovalo, e Oliphant umí mluvit, a po chvilce uvaování odpověděl: Srovnáme-li si, jak vysokou daň smrti si vyádal Černobyl, s tím, kolik lidí zahyne v průmyslu a při těbě fosilních paliv, tak to postavila naprosto rozumně, i kdy to mohla udělat mnohem taktněji. Černobyl je choulostivé téma. U nás začíná otravovat neustále vysvětlovat veřejnosti, e ruský reaktor RBMK má řadu konstrukčních vad a e zejména při malém výkonu má rychle působící kladnou zpětnou vazbu reaktivity. Konstrukce Magnox, EGR a PWR tuto vadu nemají na ádné úrovni výkonu, take podobné netěstí je tady technicky vyloučené. Je mi lito, e to zní tak odborně. Ale chci tím říct tohle: Tady se to nestane, tady se to stát nemůe a po pravdě řečeno se to tady taky nestalo.

Nato Oliphant nevzrueně odpověděl: Na tom moc nezáleí, jestli se to stane nebo nestane tady, pane  pokud jde o následky. Nepodala Hilary Robartsová na někoho ze zdejí komunity alobu za údajnou pomluvu, ke které dolo při shromádění, kterého jsem se i já zúčastnil?

Alex Mair ho ignoroval a řekl Rickardsovi: Myslím, e je to veobecně známo. Podle mě to byla chyba. Právo bylo na její straně, ale tím, e se obrátila na soud, jetě nebylo zaručeno, e se jí dostane zadostiučinění.

Vy jste se ji pokouel přemluvit, zeptal se Rickards, aby to v zájmu elektrárny nedělala?

I v jejím vlastním zájmu. Ano, pokouel.

Na stole zazvonil telefon. Mair zmáčkl knoflík a řekl: U by to nemělo moc dlouho trvat. Řekněte mu, e mu za dvacet minut zavolám. Rickards zauvaoval, jestli si zařídil, aby ten telefon zazvonil. Mair, jako by chtěl jeho podezření potvrdit, řekl: Vzhledem k mému bývalému vztahu ke slečně Robartsové budete potřebovat vědět, kde jsem se pohyboval v neděli. Moná e bych vám to moh říct hned. Myslím, e máme před sebou oba runý den. Byla to nejemná připomínka, e je na čase, aby přeli k věci.

Rickards nezvýil hlas. To by bylo uitečné, pane Maire. Gary Price sklonil hlavu nad poznámkový blok tak horlivě, jako by byl právě napomenut pro nepozornost.

A do nedělního večera to asi není moc relevantní, ale můu vám klidně popsat celý víkend. Odjel jsem odsud v pátek krátce po tři čtvrtě na jedenáct a jel jsem vozem do Londýna, poobědval s jedním bývalým kamarádem z univerzity v Reformním klubu a v půl třetí jsem el na schůzku s náměstkem ministra energetiky. Pak jsem el do svého bytu v Barbicanu a večer jsem byl se třemi přáteli na představení Zkrocení zlé eny v Barbican Theatre. Jestli budete potřebovat, aby vám to potvrdili, co se mi zdá nepravděpodobné, můu vám samozrejmě udat jejich jména. V neděli ráno jsem jel vozem zpátky do Larksokenu, poobědval cestou v jednom hostinci a dorazil domů asi tak ve čtyři. Vypil jsem álek čaje a pak jsem se el projít na ostroh a vrátil se do chalupy U mučednice asi tak za hodinu. Kolem sedmé jsem rychle pojedl se svou sestrou a v sedm třicet nebo brzy nato jsem odjel do elektrárny. Pracoval jsem sám v místnosti s počítači a do půl jedenácté, kdy jsem odjel domů. Jel jsem po pobřeí, ale zastavil mě náčelník Dalgliesh se zprávou, e Hilary Robartsová byla zavraděna. Ostatní u víte.

Ne vechno, doktore Maire, odpověděl Rickards. Chvíli to trvalo, ne jsme přijeli. Sahal jste na mrtvolu?

Stál jsem a koukal na ni, ale nesáhl jsem na ni. Dalgliesh zastával svou, nebo bych měl spí říct vai práci velice svědomitě. Naprosto správně mi připomenul, e se nikdo nesmí ničeho dotknout a e by místo vrady mělo zůstat neporuené. el jsem k moři a procházel se po břehu, dokud jste nepřijeli.

Chodíte vdycky v neděli večer do elektrárny?

Bez výjimky, kdy musím pátek strávit v Londýně. V současné době je tady nával práce, kterou není moné do pětidenního týdne vtěsnat. Vlastně jsem tady zůstal necelé tři hodiny, ale byly to cenné hodiny.

V té místnosti s počítači jste byl sám. A dělal jste co?

Paklie Mair pokládal jeho otázku za irelevantní, tak to neřekl. Byl jsem zabraný do svých výzkumů, které se týkají chování reaktoru při hypotetické nehodě, při ní by dolo ke ztrátě chladiva. Nejsem samozřejmě jediný, kdo pracuje v odvětví, které je při výzkumu konstrukce jaderného reaktoru jedno z nejdůleitějích. V tomhle oboru existuje iroká mezinárodní spolupráce. V podstatě dělám to, e vyhodnocuju eventuální důsledky ztráty chladicího média na základě matematických modelů, je se pak podrobí numerické analýze za pomoci nejmodernějí počítačové techniky.

A to děláte v Larksokenu jenom vy? zeptal se Rickards.

V téhle elektrárně ano. Podobné studie se provádějí i ve Winfrithu a celé řadě cizích zemí včetně Spojených států. Jak u jsem řek, existuje tu značně rozsáhlá mezinárodní spolupráce.

To je to nejhorí, co se můe stát, e se ztratí chladicí médium? zeptal se zničehonic Oliphant.

Alex se na něj chvíli díval, jako by se rozhodoval, jestli otázka z takového pramene má právo na odpověď, ale pak řekl: Ztráta chladícího média můe být velice nebezpečná. Jsou tu samozřejmě nouzová opatření pro případ, e sele normální chladicí reim. Nehoda na ostrově Three Miles ve Spojených státech zdůraznila potřebu zjistit toho víc o rozsahu a povaze nebezpečí, které hrozí při takovémto druhu nehody. Tento jev je nutno prozkoumat ze tří hlavních hledisek: váného pokození palivového článku a tavební zóny, migrace vzniklých produktů těpení a aerosolů primárním okruhem a chování produktů těpení v uniklém palivu a páře v kontejnmentu. Jestli se opravdu zajímáte o výzkum a máte dost znalostí, abyste ho moh pochopit, můu vám nabídnout několik pramenů, ale tohle asi není doba ani místo k získávání vědeckých poznatků.

Oliphant se usmál, jako by ho to pokárání potěilo, a zeptal se: Nepracoval ten vědec, co se zabil, doktor Toby Gledhill, ve výzkumném oddělení s váma? Mám dojem, e jsem o tom něco čet v některých místních novinách.

Ano, byl to můj asistent. Tobiá Gledhill byl fyzik a zároveň výjimečně nadaný kybernetik. Velice nám chybí, jako kolega i jako člověk.

A tím, pomyslel si Rickards, je Gledhill vyřízený. Od jiného člověka by mohla být ta prostá chvála dojemná. Od Maira zněla jako mrazivé odmítnutí. Ovem sebevrada je choulostivá, trapná věc. Je mu jistě odporné, e vnikla do jeho hezky uspořádaného světa.

Mair se otočil k Rickardsovi: Mám dneska straně moc práce, pane vrchní inspektore, a vy bezpochyby taky. Je to opravdu důleité?

Rickards klidně odpověděl: Pomůe nám to doplnit obraz. Předpokládám, e jste se zapsal, kdy jste sem včera večer přijel, a pak jste zase zaznamenal odchod?

Kdy jste přijeli, tak jste se částečně seznámili s naím systémem. Kadý zaměstnanec má jmenovku s fotografií a tajné osobní číslo. Kdy ten mu nebo ena vejde do podniku, číslo se elektronicky zaznamená, a navíc je tu vizuální kontrola jmenovky ve vrátnici. Mám tady úhrnem pět set třicet lidí, kteří pracují čtyřiadvacet hodin na tři směny. O víkendech jsou dvě směny, denní osazenstvo nastupuje v 8 hodin patnáct a končí ve dvacet patnáct a noční od dvaceti patnácti do osmi patnácti ráno.

Nikdo by nemoh vejít nebo odejít nepozorovaně, ani ředitel?

Nikdo, a řekl bych, e ředitel ze vech nejmíň. Doba mého příchodu je jistě zaznamenaná a vrátný, který měl slubu, mě viděl přicházet i odcházet.

A jinudy ne přes vrátnici se do elektrárny vejít nedá?

Ledae byste udělal to, co dělávali hrdinové ve starých válečných filmech, a prokopal se hluboko pod drátem. V neděli večer se sem nikdo tunelem neprokopal.

Budeme se potřebovat dovědět, řekl Rickards, kde se osazenstvo pohybovalo od nedělního podvečera do deseti třiceti, kdy náčelník Dalgliesh objevil mrtvolu.

Není to zbytečně velký časový úsek? Byla přece zavraděná krátce po deváté?

To se zdá být nejpravděpodobnějí doba smrti a čekáme, e se z pitevní zprávy dovíme přesnějí odhad. Zatím bych nerad vyslovoval nějaké domněnky. Máme kopie formulářů, které jsme rozdávali při pátrání po Hvízdalovi a které bychom rádi dali i vem přísluníkům osazenstva. Zřejmě se dá velká větina snadno vyloučit. Větina lidí, kteří mají rodinu nebo vedou společenský ivot, má asi pro nedělní večer alibi. Třeba byste navrhl, jak ty dotazníky rozdat, aby to co nejmíň naruilo provoz.

Nejjednoduí a nejlepí by bylo nechat je ve vrátnici, řekl Mair. Kadý přísluník osazenstva by při zápisu dostal jeden exemplář. Ti, co jsou dneska nemocní nebo mají dovolenou, by je museli dostat domů. Můu vám dát jejich jména a adresy. Odmlčel se a pak dodal: Připadá mi velice nepravděpodobné, e by tahle vrada měla něco společného s larksokenskou elektrárnou, ale protoe tady byla Hilary Robartsová zaměstnaná a vy budete vyslýchat osazenstvo, moná by vám pomohlo, kdybyste měl jakési ponětí, jak to tady vypadá a chodí. Moje sekretářka vám připravila desky s plánkem podniku, s brourkou, která popisuje obsluhu reaktoru, čím získáte jakousi představu o funkcích různých lidí, seznam osazenstva podle jmen a postavení a kopii stávající struktury vedení a seznam přísluníků té které směny. Jestli se chcete podívat do některého speciálního oddělení, můu vám zařídit, aby vás po něm někdo proved. Do některých částí se samozřejmě nesmí vstupovat bez ochranných oděvů a pak je nutné se podrobit radioaktivní kontrole.

Desky byly připravené v pravé zásuvce. Mair je předal Rickardsovi, který si je vzal a prohlédl si organizační plán. Za okamik řekl: Máte sedm oddělení, z nich vechna mají svého představeného. Je to vedoucí dozimetrie, elektrárenský chemik, vedoucí provozu, vedoucí údrby, fyzik reaktoru, hlavní inenýr a správní ředitel. Tohle místo zastávala Hilary Robartsová.

Dočasně. Ná správní ředitel zemřel před čtvrt rokem na rakovinu a jeho místo jetě nebylo obsazeno. Chceme taky reorganizovat vnitřní správu, rozdělit ji do tří hlavních oddělení, jako je to v Sizewellu, kde mají podle mého názoru efektivnějí a racionálnějí systém. Ale nae budoucnost je nejistá, jak jste nejspí slyel, a moná e by bylo rozumné počkat, dokud nebude jmenován nový ředitel nebo manaer elektrárny.

Rickards řekl: A v současné době je správní ředitel elektrárny podřízený vaemu náměstkovi? Co vlastně znamená vám?

Dr. Jamesovi Macintoshovi, ano. Ale doktor Macintosh je v současné době u měsíc ve Spojených státech, kde zkoumá tamějí jaderná zařízení.

A vedoucí provozu  superintendent, jak je tady psáno  je Miles Lessingham, který byl jedním z hostů na čtvrteční večeři u slečny Mairové.

Alex Mair neodpověděl.

Rickards pokračoval: Měl jste smůlu, doktore Maire. Tři nepřirozená úmrtí přísluníků vaeho osazenstva ve dvou měsících. Nejdřív sebevrada doktora Giedhilla, pak vrada Kristiny Baldwinové, kterou zabil Hvízdal, a teď Hilary Robartsová.

Máte nějaké pochybnosti, e Kristinu Baldwinovou zavradil Hvízdal? zeptal se Mair.

Vůbec ádné. Její chlupy se naly mezi chlupy ostatních obětí, kdy Hvízdal spáchal sebevradu, a její manel, který by normálně byl první podezřelý, má alibi. Domů ho vezli jeho přátelé.

A smrt Tobyho Gledhilla byla podle výsledku soudního vyetřování ,sebevrada v náhlém pominutí smyslů, jak zní ten příhodný ústupek konvenci a náboenské ortodoxnosti.

A byl duevně vyinutý, pane? zeptal se Oliphant.

Mair se na něj ironicky, přemýlivě zadíval. Jeho duevní stav jsem neznal, pane serante. Jist jsem si jen tím, e spáchal sebevradu a e mu při tom nikdo nepomáhal. Bezpochyby v té době cítil, e k ní má dostatečný důvod. Dr. Gledhill byl maniodepresívní. Potýkal se s tím handicapem statečně a zřídkakdy mu překáel v práci. Ale s takovým psychickým zaloením je sebevrada vdycky víc ne běné riziko. A paklie se mnou souhlasíte, e ta tři úmrtí spolu nesouvisejí, nemusíme prvními dvěma případy marnit čas. Nebo jste svůj výrok, pane vrchní inspektore, myslel jakoto jakousi kondolenci?

Jenom jako poznámku, pane, řekl Rickards a pokračoval: Jeden z vaich zaměstnanců, Miles Lessingham, nael mrtvolu Kristiny Baldwinové. Řek nám, e jel na večeři k vám a ke slečně Mairové. Předpokládám, e ten svůj záitek vem barvitě vylíčil. Co je přirozené, jak bych řek. Bývalo by bylo těké nechat si ho pro sebe.

Přímo nemoné, nemyslíte? odpověděl klidně Mair. A dodal: Kdy byl mezi přáteli.

Co samozřejmě byl. Vichni byli přátelé, včetně slečny Robartsové. Take jste se vichni dověděli vekeré krvavé podrobnosti přímo od pramene. Včetně těch, které si měl, jak jsme mu řekli, nechat pro sebe.

Které to jsou, pane inspektore?

Rickards neodpověděl. Místo toho se zeptal: Mohl byste mi uvést jména vech, co byli v chalupě U mučednice, kdy přijel pan Lessingham?

Moje sestra a já, Hilary Robartsová, paní Dennisonová, hospodyně ze Staré fary, a náčelník Adam Dalgliesh z Metropolitní policie. A ta Blaneyova holčička  myslím, e se jmenuje Tereza  pomáhala sestře s vařením. Odmlčel se a pak dodal: Pokud jde o ty dotazníky, které chcete dát vem přísluníkům osazenstva: předpokládám, e je asi nutné je takhle připravit o čas. Není zcela jasné, co se tady stalo? Určitě je to ,kopírovaná vrada, jak říkají vai lidi.

To rozhodně je, pane, řekl Rickards. Do vech detailů. Provedená velice chytře, velice přesvědčivě. Jsou tu jenom dva rozdíly. Tenhle vrah svou obě znal a je příčetný.

Za pět minut el Rickards za slečnou Amphlettovou po chodbě do místnosti, kde se mělo vyetřovat, a cestou si říkal: A ty jsi vypečenej ptáček, kamaráde. ádné trapné projevy zděení a zármutku, které působí vdycky nepřesvědčivě. ádné ujiování o své nevině. Předpoklad, e nikdo se zdravým úsudkem tě nemůe podezírat z vrady. ádný poadavek, aby u toho směl být tvůj advokát, vak taky ádného nepotřebuje. Jene jsi příli inteligentní, ne aby ti uel význam otázek o té společnosti u večeře. A Hilary Robartsovou zavradil včera kdokoli, věděl, e si půjde někdy po deváté zaplavat. Znal přesně metodu, jak Hvízdal vradí své oběti. Je tu hezká řádka lidí, kteří jeden či druhý fakt znali, ale počet těch, co je znali oba, je omezený. A est z nich bylo ve čtvrtek večer na večeři v chalupě U mučednice.

29

Místnost, v ní policie vyslýchala a je jí byla přidělena, byla bezbarvá kancelářička s výhledem na západ, jemu dominoval velký kolos strojovny. Byla zařízena přiměřeně svému účelu, ale jen tak tak. Odpovídá přesně návtěvníkům, pomyslel si Rickards, jejich přítomnost je tolerována, ale ne zrovna vítána. V místnosti byl moderní psací stůl, který tam očividně přenesli z něčí kanceláře, tři obyčejné idle a jedna pohodlnějí s opěradly, malý stolek s elektrickou konvicí na podnose, čtyři álky a talířky (čekal Mair, e budou podezřelým vařit kávu?), miska plná balených kostek cukru a tři plechovky.

Co nám dali, Gary? zeptal se Rickards.

Gary Price se zabýval plechovkami. Pytlíky s kávou a s čajem, pane. A je tady plechovka suenek.

Jakých? zeptal se Oliphant.

Dietních, pane serante.

,,Čokoládových?

Ne, jenom obyčejných, dietních.

No, doufejme, e nejsou radioaktivní. Radi zapněte konvici. Můem začít třeba s kávou. Kde máme podle nich brát vodu?

Slečna Amphlettová říkala, e v atně na konci chodby je vodovod, pane serante. Ale konvice je plná.

Oliphant zkusil jednu z obyčejných idlí a protáhl se na ní, jako by chtěl zjistit, jak je pohodlná. Dřevo zapraskalo. Je to studenej čumák, co? prohodil Oliphant. A chytrej. Moc z něj nedostanete, pane.

Ani bych neřek, serante. Dověděli jsme se toho o zavraděné víc, ne si nejspí uvědomuje. Schopná, ale ne moc oblíbená, se sklony plíst se do věcí, které nespadají do její kompetence, pravděpodobně proto, e v skrytu due touí věnovat se spí vědě ne administrativě. Agresívní, nekompromisní, nesnáí kritiku, znepřátelila si místní lidi a čas od času udělala něco, co elektrárně zrovna neprospělo. A samozřejmě milenka ředitele, a u se pod tím rozumí cokoliv.

Kromě tří nebo čtyř posledních měsíců, řekl Oliphant. Přirozený konec bez roztrpčení z kterékoli strany. Jeho verze.

A její se nikdy nedopátráme, co? Ale jedno mi bylo divné. Kdy se Mair potkal s panem Dalglieshem, jel právě odsud domů. Jeho sestra ho pravděpodobně čekala, ale on jí zřejmě nevolal. Zřejmě ho to vůbec nenapadlo.

Byl v oku, pane, myslel na jiné věci. Právě objevil, e se jeho bývalá přítelkyně stala obětí nějakého zvlá nebezpečného vraedného psychopata. Nemá zkrátka ve zvyku myslet na sestru a na večerní kakao.

Moná. Zajímalo by mě, jestli sem slečna Mairová volala a zjiovala, proč se zpozdil. Zeptáme se.

Jestli nevolala, řekl Oliphant, tak bych jeden důvod znal. Čekala, e přijede pozdě. Myslela si, e je u Hilary Robartsové.

Jestlie nevolala proto, e si myslela tohle, pak nemohla vědět, e je Robartsová mrtvá. Máte pravdu, serante, pusme se do toho. Ze veho nejdřív si musím promluvit se slečnou Amphlettovou. éfova sekretářka toho obyčejně ví o organizací víc ne kdokoliv jiný, včetně svého éfa.

Karolína Amphlettová vak dokázala vechny zajímavé informace, jaké by pro ně mohla případně mít, utajit. Posadila se do křesílka s klidnou jistotou uchazečky o místo, která nepochybuje, e ho dostane, a s výjimkou případů, kdy se pokusil sondovat vztah Hilary Robartsové a ředitele, odpovídala na Rickardsovy otázky klidně a nevzrueně. Dovolila si znechucený úklebek nad tím, e někdo můe být tak vulgárně zvědavý na záleitosti, po kterých mu nic není, a neochotně odpověděla, e se jí dr. Mair nikdy se záleitostmi svého soukromého ivota nesvěřoval. Připustila, e věděla, e Hilary Robartsová si chodila pravidelně večer zaplavat a e v tom vytrvávala a do podzimních měsíců a někdy i déle. Má za to, e to je v Larksokenu veobecně známo. Slečna Robartsová byla dobrá, vánivá plavkyně. Hvízdal Karolínu nijak zvlá nezajímá, a na to, e je opatrná a vyhýbá se tomu, aby chodila večer sama, a o jeho metodách nic neví, jenom to, co četla v novinách, e své oběti krtí. O té čtvrteční večeři věděla, myslí si, e se o ní nejspí zmínil Miles Lessingham, ale nikdo se s ní nebavil o tom, jak ten večer proběhl, a nevidí důvod, proč by byl měl.

Pokud jde o to, co dělala v neděli ona, strávila celý večer od esti ve svém bungalovu se svým přítelem Jonathanem Reevesem. Byli spolu pořád, dokud on asi tak v půl jedenácté neodjel. Její chladný projev vyzýval k otázce, co s tím přítelem dělali. Oliphant vak tomu pokuení odolal, jenom se jí zeptal, co jedli a pili. Kdy se jí zeptali na její vztah k Hilary Robartsové, odpověděla, e si jí velice váila, ale nijak zvlá ji ani nemilovala, ani neměla v nenávisti. Jejich sluební vztah byl naprosto přátelský, ale pokud se pamatuje, mimo elektrárnu se nikdy nesetkaly. Pokud ví, neměla slečna Robartsová ádné nepřátele, a nemá ponětí, kdo by si mohl přát, aby byla mrtvá. Kdy se za ní zavřely dveře, Rickards řekl: Její alibi si samozřejmě ověříme, ale to nespěchá. Jen a se mladý Reeves hodinu nebo tak potí. Rád bych si dřív ověřil, kdo z osazenstva vlastně pod Robartsovou pracoval.

Ale dalí hodina nepřinesla ádné výsledky. Ti, co pracovali přímo pod Hilary Robartsovou, byli spí zděení ne smutní a jejich výpovědi jen zvýraznily obraz eny, které si lidi spí váí, ne by ji měli v lásce. Nikdo vak neměl ádný očividný motiv, nikdo nepřiznal, e by přesně věděl, jakým způsobem Hvízdal vradil a  co bylo podstatnějí  vichni mohli uvést pro nedělní večer alibi. Rickards nic jiného ani neočekával.

Kdy uplynula edesátá minuta, poslal pro Jonathana Reevese. Reeves veel do místnosti, v obličeji celý bílý, prkenně, jako by vcházel do popravčí komory, a Rickardsova první reakce bylo překvapeni, e tak půvabná dívka jako Karolina Amphlettová si mohla vybrat tak nepravděpodobného partnera. Ne e by Reeves měl nějak zvlá nepřitalivý obličej. Kdy člověk pominul jeho uhry, nedalo se o něm ani říct, e by byl nehezký. A rysy, kdy je člověk bral jednotlivě, měl docela pěkné. Celý obličej vak byl jaksi nepozoruhodný, byl to takový ten obličej, co se vymyká jakémukoli pokusu o identikit. Rickards dospěl k přesvědčení, e se dá nejlíp popsat slovy vyjadřujícími nějaký pohyb: takřka neustálé pomrkávání za brýlemi s rohovými obroučky, nervózní hlasité olizování rtů, zvyk zničehonic natáhnout krk jako nějaký televizní komik. Ze seznamu, který mu obstaral Alex Mair, věděl, e v Larksokenu jsou zaměstnáni převáně mui. Je tohle to nejlepí, co si mohla Amphlettová vybrat? Ale sexuální přitalivost je iracionální. Podívejme se na něj a na Susii. Kdy je jejich přátelé vidí pohromadě, pociují nejspí stejně velké překvapení.

Větinu otázek jdoucích do podrobností nechal Oliphantovi, co byla chyba. Oliphant byl nejhorí, kdy jednal s ustraenými podezřelými, a dal si nikoli bez potěení na čas, kdy z Reevese páčil příběh, který potvrdil slova Karolíny Amphlettové.

Kdy byl Reeves konečně proputěn, Oliphant řekl: Byl jako kočka na rozpálený plechový střee, pane. Proto jsem s ním nespěchal. Myslím, e le.

To bylo, jak si Rickards pomyslel, pro Oliphanta typické: předpokládal to nejhorí a doufal v to. A tak odsekl: Lhát zrovna nemusí, serante. Jenom je vystraený a stydí se. Je to smůla, kdy něčí první večer milování skončí policejním, a ne zrovna ohleduplným výslechem. Ale jeho alibi je, zdá se, naprosto neotřesitelné a ani jeden z nich neměl očividný motiv. A neexistuje důkaz, e by některý z nich znal podrobnosti o Hvízdalových metodách. Přejděme k někomu, kdo je znal. K Milesi Lessinghamovi.

Rickards viděl Lessinghama naposledy na místě vrady Kristiny Baldwinové, protoe druhý den ráno, kdy Lessingham podepisoval svou výpověď, nebyl na policii. Uvědomoval si, e sardonický pokus o humor a rezervovanost, které ten člověk dával najevo na místě činu, byly hlavně výsledkem oku a odporu, ale vytuil rovně, e se Lessingham má před nimi na pozoru, který hraničí s nechutí k policii. V těchhle dobách to nebyl nevídaný jev, ani u střední třídy, a Lessingham má bezpochyby svoje důvody. Ale nejednalo se s ním dobře a ani teď se s ním dobře nejedná. Rickards se po obvyklém úvodu zeptal: Věděl jste o vztahu doktora Maira a slečny Robartsové?

On je ředitel, ona zástupkyně správního ředitele.

Já jsem myslel na jejich sexuální vztah.

Nikdo mi sice nic neřek, ale protoe nejsem tak docela nevímavý ke svým spolusmrtelníkům, tak jsem si říkal, e jsou nejspí milenci.

A věděl jste, e to skončilo?

Domýlel jsem se to. Nesvěřili se mi, kdy to začalo, a nesvěřili se mi, ani kdy to skončilo. Jestli vás zajímají podrobnosti ze ivota doktora Maira, tak se zeptejte jeho. Já mám dost potíí zvládnout vlastní.

Ale nevěděl jste o nějakých problémech, které by ten vztah vyvolával: o nějaké záti, obviňování, e ji proteuje, nebo třeba o árlivosti?

Z mé strany nikoliv, to vás ujiuju. Moje zájmy jsou jinde.

A co slečna Robartsová, měl jste dojem, e ten poměr skončil bez trpkosti? Připadala vám například rozruená?

Jestli byla, pak mi na rameno plakat nechodila. Ovem moje rameno by si byla pravděpodobně stejně nevybrala.

A nemáte představu, kdo ji zabil?

Ne.

Nastala pauza, nato se Rickards zeptal: Měl jste ji rád?

Ne.

Rickardse to na okamik vyvedlo z konceptu. Byla to otázka, kterou při vyetřování kladl často a která obyčejně vedla k nějakému výsledku. Málo podezřelých přizná, e nemají rádi obě, ani se zamotají do pokusů to vysvětlit nebo ospravedlnit. Po okamiku mlčení, během něho bylo jasné, e Lessingham nemá v úmyslu k tomu prohláení cokoliv dodat, se zeptal: Proč ne, pane Lessinghame?

Neexistuje moc lidí, které mám doopravdy rád, a některé lidi snáím, jene ona nebyla jedna z nich. Neměl jsem k tomu ádný zvlátní důvod. Musí ho člověk mít? Vy se třeba nemusíte mít rád se svým serantem. Ale to jetě neznamená, e jeden z vás chce druhého zavradit. A kdy u mluvíte o vradě, co je, jak předpokládám, důvod, proč jsem tady, mám na nedělní večer alibi. Moná e bych vám ho měl prozradit hned. Mám jedenáct metrů dlouhou plachetnici, která kotví v Blakeney. Vyjel jsem s ní za ranního odlivu a zůstal na moři takřka a do deseti večer. Mám svědka na to, kdy jsem odplul. Eda Wilkinsona, který kotví se svou rybářskou kocábkou vedle mé lodi, ale ádného svědka, kdy jsem se vrátil. Ráno byl dost silný vítr, abych moh vyplout, a pak jsem zakotvil, chytil si pár tresek, několik bělic a udělal si je k obědu. Měl jsem jídlo, knihy, víno a svoje rádio. Víc jsem nepotřeboval. Moná e to není to nejlepí alibi, ale nedá se mu upřít jednoduchost a pravda.

Měl jste s sebou dingu? zeptal se Oliphant.

Svou nafukovací dingu jsem měl na střee kabiny. A i kdy riskuju, e to vzbudí vai pozornost, musím přiznat, e jsem měl s sebou i skládací kolo. Ale u larksokenského ostrohu ani jinde jsem nevystoupil, dokonce ani proto, abych zavradil Hilary Robartsovou.

Viděl jste slečnu Robartsovou někdy během své plavby? zeptal se Rickards. Byl jste na dohled od břehu, kdy byla zavraděna?

Neplul jsem tak daleko k jihu. A neviděl jsem nikoho, ani ivého, ani mrtvého.

Vyjídíte si s plachetnicí o víkendech pravidelně sám?

Pravidelně nedělám nic, kdysi jsem si vyjíděl s přítelem. Teď jezdím sám.

Nato se ho Rickards zeptal na Blaneyho portrét slečny Robartsové. Přiznal, e ho viděl. George Jago, hostinský z Místního hrdiny v Lydsettu, ho měl týden pověený ve výčepu, zřejmě na Blaneyho ádost. Nemá ponětí, kde ho Blaney normálně přechovává, a neukradl ho, ani ho nezničil. Jestli to někdo udělal, pak to byla podle jeho názoru sama Robartsová.

A hodila si ho sama oknem do kuchyně?

Lessingham odpověděl: Myslíte, e by bylo pravděpodobnějí, e by ho rozřezala ona a hodila oknem Blaneymu? Máte pravdu. Ale a ho rozřezal kdokoliv, Blaney to nebyl.

Jak si tím můete být tak jistý? zeptal se Oliphant. Protoe tvůrce, a u malíř nebo vědec, nezničí své nejlepí dílo.

A co ta večeře u slečny Mairové? řekl Oliphant. Popsal jste svým spolustolovníkům Hvízdalovy metody včetně těch informací, o kterých policie vyslovila prosbu, abyste je neprozrazoval.

Je těké přijít někam na večeři o dvě hodiny později, odpověděl chladně Lessingham, bez vysvětlení, a moje bylo koneckonců neobvyklé. Říkal jsem si, e mají právo podělit se s druhým o to vzruení. Kromě toho neříct nic by bylo vyadovalo, abych se víc ovládal, ne jsem byl v té chvíli schopen. K vaemu řemeslu samozřejmě zavraděné a zohavené mrtvoly patří. Ale ti z nás, co si vybrali méně vzruující povolání, mají tendenci je pokládat za hrůznou podívanou. Věděl jsem, e se můu na své přátele spolehnout, e o tom nebudou mluvit s novináři, a pokud vím, taky ádný z nich s ádným nemluvil. Mimochodem, proč se ptáte mě, co se odehrálo ve čtvrtek večer? Vdy na té večeři byl i Adam Dalgliesh, take máte zkuenějího a z vaeho hlediska bezpochyby spolehlivějího svědka. Nechci říct policejního picla, to by nebylo fér.

Nato poprvé po mnoha minutách promluvil Rickards, který řekl: Kromě toho by to bylo nepřesné a urálivé.

Lessingham se k němu obrátil s chladným: Přesně tak. Proto jsem to slovo nepouil. A teď, jestli nemáte ádné dalí otázky, se musím jít starat o elektrárnu.

30

Ne výslechy v elektrárně skončily, bylo po poledni a Rickards s Oliphantem mohli odjet do chalupy U mučednice. Zanechali Garyho Price, aby se potýkal s dotazníky, a dojednali s ním, e ho vyzvednou po rozhovoru s Alicí Mairovou, který, jak měl Rickards dojem, by mohl být plodnějí s dvěma policajty ne s jedním. Alice Mairová je přivítala klidně u vchodu bez jediné viditelné známky úzkosti či zvědavosti, pohlédla letmo na jejich průkazy a pozvala je dál. Rickards si řekl, e by mohli být právě tak dobře opraváři televizorů, kteří se dostavili později, ne slíbili. A jak viděl, tak od nich očekávala, e ji budou vyslýchat v kuchyni. Nejdřív mu to připadalo jako podivná volba, ale kdy se rozhlédl, doel k názoru, e se tomu dá těko říkat kuchyně. Byla to spí kancelář, obývací pokoj a kuchyň v jednom. Rozloha té místnosti ho překvapila a přistihl se při nepodstatné úvaze, jestli nezbourala jednu zeď, aby získala tak převeliký pracovní prostor. Rovně zauvaoval, co by jí říkala Susie, a doel k rozhodnutí, e by ji pokládala za neútulnou. Susie měla ráda, kdy mělo vechno v její domácnosti jasně vymezený účel, kuchyň byla k práci, jídelna k jídlu, hala ke koukání na televizi a lonice ke spaní a jednou týdně k milování. On a Oliphant seděli kadý z jedné strany v proutěných křeslech s poltáři a s vysokým opěradlem. Jeho bylo velice pohodlné a přijalo jeho dlouhé údy laskavě. Slečna Mairová zabrala křesílko u psacího stoku, které si otočila tak, aby seděla obličejem proti němu.

Můj bratr mi samozřejmě o té vradě řek, jakmile dojel večer domů. Pokud jde o smrt Hilary Robartsové, v tom vám nemůu bohuel pomoct. Celý včerejí večer jsem byla doma, ale neviděla ani neslyela jsem nic. Zato vám můu říct něco o tom jejím portrétu. Chtěl byste vy a serant Oliphant trochu kávy?

Rickards by byl chtěl. Zjistil, e má najednou velkou ízeň. Odmítl vak za oba. Pozvání se mu zdálo jen zdvořilostní. A neuel mu její rychlý pohled k desce stolu, na které byly navrené hromady potitěných stránek a strojem psaný rukopis. Zdálo se, e ji vyruili z čtení korektur. No, jestli má práci ona, on taky. A přistihl se, e ho drádí, nesmyslně, jak cítil, její klidná rozvaha. Nečekal, e bude ze alu hysterčit nebo e bude pod práky. Obě nebyla její příbuzná. Ale byla to ena, která úzce spolupracovala s Alexem Mairem, která bývala hostem v chalupě U mučednice, která tam podle Dalglieshe jetě před čtyřmi dny večeřela. Člověka mátlo, kdy viděl, e Alice Mairová dokáe klidně sedět a dělat korektury, práci, která rozhodně vyaduje soustředěnou pozornost. Vrada Robartsové zase vyadovala značnou odvahu. Ne e by ji nějak moc váně podezíral. Nenahlíel na ten zločin jako na dílo enské ruky. Ale podezření v něm vězelo jak osten drátu a přes jeho snahu mu ne a ne jít z hlavy. Pozoruhodná ena, pomyslel si. Třeba tenhle výslech přinese víc plodů, ne očekával.

Vy svému bratrovi vedete domácnost, slečno Mairová? zeptal se.

Ne, vedu ji sobě. Můj bratr tady jenom bydlí, kdy je v Norfolku, co je přirozeně větinu týdne. Těko by moh řídit larksokenskou elektrárnu ze svého bytu v Londýně. Kdy jsem doma a vařím si večeři, tak se mnou obvykle pojí. Zastávám názor, e by nebylo rozumné od něj chtít, aby si udělal omeletu jen kvůli tomu, aby potvrdil, e se ze zásady o vedení domácnosti dělíme. Ale nevidím, jak vedení mé domácnosti souvisí s vradou Hilary Robartsové. Mohli bychom snad přejít k tomu, co se stalo včera večer?

Vtom byli přerueni. Ozvalo se zaklepání na dveře. Alice Mairová bez omluvy vstala a odela do chodby. Bylo slyet jasnějí enský hlas a pak za Alicí vela do kuchyně jakási ena. Slečna Mairová ji představila jako paní Dennisonovou ze Staré fary. Byla to hezká, jemně vypadající ena, oblečená v obligátní tvídové sukni a v pletené soupravě zvané dvojče. Zdála se sklíčená. Rickardsovi se líbil jak její zjev, tak ta sklíčenost. Takhle očekával, e se bude ena tvářit a chovat po tak brutální vradě. Kdy vstoupila, oba mui vstali a ona si sedla na Oliphantovo křeslo, Oliphant si přisunul jednu idli od kuchyňského stolu.

Impulzivně se obrátila k Rickardsovi: Promiňte, e vyruuju, ale měla jsem pocit, e musím z domu. To je straná zpráva, pane inspektore. Jste si úplně jistý, e to nemoh být Hvízdal?

Tentokrát ne, madam, odpověděl.

Časově to neodpovídá. řekla Alice Mairová. Kdy jsem vás dneska po ránu volala, tak jsem vám to říkala, Meg. Kdyby to tak nebylo, tak by tady nebyla policie. Hvízdal to být nemoh.

Já vím, e jste to říkala. Ale přesto jsem pořád doufala, e je to omyl, e ji zabil on, a pak teprve sebe, e Hilary Robartsová je jeho poslední obět.

V jistém slova smyslu je, paní Dennisonová, odpověděl Rickards.

Myslím, podotkla klidně Alice Mairová, e se tomu říká kopírovaná vrada. Na světě není jen jeden psychopat a takovéhle ílenství můe být zřejmě nakalivé.

Samosebou, ale přesto je to strané! Bude i on pokračovat, kdy s tím jednou začal, stejně jako Hvízdal, bude vradit a vradit a nikdo si před ním nebude jistý?

S tím bych si hlavu nelámal, paní Dennisonová, řekl Rickards.

Takřka divoce se k němu obrátila: Jene já si s tím samozřejmě hlavu lámu. Vichni si s tím musí lámat hlavu! ili jsme tak dlouho v hrůze před Hvízdalem. Pomylení, e to celé začalo nanovo, je příerné.

Alice Mairová vstala. Potřebujete kávu, Meg. Pan vrchní inspektor Rickards a serant Oliphant odmítli, ale já myslím, e my ji potřebujem.

Rickards nehodlal připustit, aby jí to i tentokrát prolo, a rázně řekl: Kdy u ji vaříte, slečno Mairová, tak asi změním své mínění. Kávu bych uvítal. Vy bezpochyby taky, serante.

A teď se to protáhne, pomyslel si, bude mlet kávu a v tom randálu nebude moct nikdo mluvit. Proč nemůe jenom přelíít umletou kávu horkou vodou jako kadý jiný?

Ale kdy káva přila, byla znamenitá a inspektor zjistil, e mu dělá nečekaně dobře. Paní Dennisonová si vzala hrneček do rukou a chovala ho jako děátko před usnutím. Pak ho postavila na římsu krbu a otočila se k Rickardsovi.

Poslyte, třeba byste radi, abych odela. Jenom si dopiju kávu a vrátím se na faru. Kdy se mnou budete chtít mluvit, jsem a do večeře doma.

Můete tady klidně zůstat, řekla slečna Mairová, a vyslechnout, co se stalo včera večer. Je na tom ledacos zajímavého. Otočila se k Rickardsovi. Jak u jsem vám řekla, byla jsem tady celý večer od půl esté: Můj bratr odeel do elektrárny krátce po půl osmé. Já jsem se usadila u korektur. Zapojila jsem záznamník, aby mě nikdo neruil.

A za celý večer, a u z jakéhokoliv důvodu, jste z chalupy neodela? zeptal se Rickards.

A po půl desáté, to jsem odcházela k Blaneyovům. Ale snad abych vám to vypověděla popořádku, pane inspektore. Asi tak deset minut po osmé jsem záznamník vypnula, poněvad jsem si říkala, e by mi moh chtít něco důleitého můj bratr a zavolat mi. A uslyela jsem vzkaz George Jaga, e je Hvízdal mrtvý.

A netelefonovala a neoznamovala jste to nikomu?

Věděla jsem, e je to zbytečné. Jago si svou informační slubu obstarává sám. Jistě se postaral, aby se to dověděli vichni. Vrátila jsem se do kuchyně a dělala a asi do půl desáté na korekturách. Pak mě napadlo, e si dojedu k Ryanovi Blaneyovi pro portrét Hilary Robartsové. Slíbila jsem mu, e ho cestou do Londýna zavezu do norwichské galerie, a chtěla jsem vyrazit brzy ráno. Mám sklony panikařit, jestli vechno stihnu, a nechtěla jsem si ani kousek zajet. Volala jsem do chalupy Na větrníku a chtěla Blaneynemu říct, e si jedu pro portrét, ale měl obsazeno. Zkouela jsem to několikrát, ale pak jsem vytáhla vůz a rozjela se tam. Napsala jsem si pro něj vzkaz, e inu ho strčím pod dveře. Stálo v něm, e jsem si vzala portrét, jak jsme se domluvili.

Nebylo to trochu neobvyklé, slečno Mairová? Proč nezaklepat na dveře chalupy a nevyzvednout si ho přímo od něj?

Poněvad kdy jsem ten portrét viděla poprvé, tak se nerozpakoval mi říct, kde přesně ho přechovává a e nalevo od dveří je vypínač. Pokládala jsem to logicky za pokyn, e neočekává, a vlastně ani nechce, abych ho svou návtěvou ruila v chalupě. Tenkrát byl se mnou pan Dalgliesh.

Ale to bylo divné, nebo ne? Jistě ho pokládal za dobrý portrét. Jinak by ho nechtěl poslat na výstavu. Člověk by čekal, e vám ho bude chtít předat osobně.

Myslíte? Mně to tak nepřipadalo. Je to straně uzavřený člověk, od smrti své eny jetě uzavřenějí. Nemá rád návtěvy, zvlá ne eny, které by mohly kritickým okem zjiovat, jak je v chalupě uklizeno a v jakém stavu jsou jeho děti. To bych chápala: Ani já bych v takovém případě nevítala návtěvy.

Take jste la rovnou do kůlny, kde maluje? Kde to je?

Asi tak třicet metrů nalevo od chalupy, je to malá dřevěná bouda. Řekla bych, e to byla původně prádelna nebo udírna. Svítila jsem si na cestičku baterkou, i kdy to nebylo moc zapotřebí. Měsíc svítil neobyčejně jasně. Chatrč nebyla zamčená. A jestli mi teď řeknete, e i to bylo neobvyklé, tak nevíte, jak se tady na ostrohu ije. Jsme tady velice osamělí a máme ve zvyku nechávat dveře nezamčené. Asi by ho nikdy nenapadlo zamknout chatrč, kde maluje. Otočila jsem vypínačem nalevo od dveří a viděla, e obraz není na místě, kde jsem čekala, e bude.

Nemohla byste mi přesně popsat, jak se to celé odehrálo? Podrobnosti, prosím vás, pokud si je vybavíte.

Mluvíme o včerejím večeru, pane vrchní inspektore. Bylo by těké si je nevybavit. Nechala jsem v kůlně rozsvíceno a zaklepala na přední dveře chalupy. Uvnitř se svítilo, i kdy jen dole, ale záclony byly zataené. Musela jsem asi minutu čekat, ne vyel. Pootevřel dveře, ale dál mě nepozval. Řekla jsem ,Dobrý večer, Ryane. Jenom mi pokývl, ale neodpověděl. Táhla z něj silně whisky. A tak jsem řekla: ,Přijela jsem si pro ten portrét, ale není v kůlně, nebo jsem ho aspoň nenala. Odpověděl mi, jazyk se mu trochu plet: ,Je nalevo od dveří zabalený v papíru a přelepený páskou. ,Není tam, odpověděla jsem. Nato neřek nic, ale vyel ke mně, dveře nechal otevřené. A vydali jsme se do kůlny spolu.

Nepotácel se při chůzi?

Rovně zdaleka neel, ale na nohou se rozhodně udrel. Kdy jsem řekla, e z něj táh alkohol a e se mu plet jazyk, tak jsem tím nechtěla říct, e by byl úplně vyřízený. Ale měla jsem dojem, e strávil večer tím, e si v jednom kuse přihýbal. Stál ve dveřích kůlny a já vedle něj. Asi tak půl minuty nepromluvil. Pak řekl jenom: ,Ano, je pryč.

Jak to řek? Protoe hned neodpověděla, trpělivě se vyptával dál. Byl zděený? Měl vztek? Byl překvapený? Nebo byl moc opilý, ne aby ho to zajímalo?

Já jsem vai otázku slyela, pane inspektore. Nebylo by lepí, kdybyste se radi zeptal jeho, co při tom cítil? Já vám můu popsat, jedině jak vypadal, co řek a co udělal.

Co udělal?

Otočil se a zabuil pěstma na futro dveří. Pak si na chvíli opřel hlavu o dřevo. V té chvíli mi to gesto připadalo teatrální, ale asi bylo naprosto upřímné.

A pak?

Řekla jsem mu: ,Neměli bychom zavolat policii? Jestli vám jde telefon, tak bychom mohli zavolat odsud. Ale snaila jsem se vás dovolat a vá telefon byl pořád obsazený. Neodpověděl, a tak jsem la za ním zpátky k chalupě. Dál mě nepozval, zůstala jsem stát ve dveřích. Doel k výklenku pod schody a pak řek: ,Sluchátko nebylo pořádně poloené. Proto jste se nemohla dovolat. Opakovala jsem: ,Tak co zavolat na policii? Čím dřív bude ta kráde hláená, tím líp. Otočil se ke mně a řek jenom: ,Zejtra. A vrátil se ke své idli. Naléhala jsem na něj: ,Já jim zavolám, Ryane. Nebo jim zavoláte sám? Je to opravdu důleité. Odpověděl: ,Já jim zavolám. Zejtra. Dobrou noc. Připadalo mi to jako jasný pokyn, e chce být sám, a tak jsem odjela.

A během své návtěvy jste neviděla nikoho jiného ne pana Blaneyho? Například děti vzhůru nebyly?

Předpokládala jsem, e jsou v posteli. Ale neviděla jsem je ani neslyela.

A o tom, e je Hvízdal mrtvý, jste nemluvila?

Měla jsem za to, e to George Jago Blaneyovi telefonoval, po pravdě řečeno, dřív ne mně. A o čem tady bylo zapotřebí mluvit? Ani Ryan, ani já jsme neměli náladu na povídání na prahu.

Ale byla to, pomyslel si Rickards, u obou stran podivná zdrenlivost. lo jí tolik o to, aby u mohla jet, a jemu, aby ji tam u neviděl? Nebo jednomu z nich vyhnalo na chvíli Hvízdala z hlavy něco otřesnějího ne to, e zmizel portrét?

Rickards jí potřeboval poloit jednu důleitou otázku. Její podtext byl zřejmý a slečna Mairová byla příli inteligentní, ne aby ho nepochopila.

Slečno Mairová, myslíte, e byl pan Blaney ten večer v takovém stavu, aby moh řídit vůz?

Vyloučeno. A ani ho neměl, aby ho moh řídit. Má malou dodávku, ale právě neprola technickou kontrolou.

Nebo aby jel na kole?

Zkusit by to nejspí moh, ale za několik minut by byl v příkopě.

Rickards se u v mylenkách zabýval výpočty. Nedostane výsledky pitvy dřív ne ve středu, ale jestli si Hilary Robartsová la, jak bylo jejím zvykem, zaplavat hned po hlavních zprávách, které jsou v neděli v devět deset, pak musela zemřít asi tak v půl desáté. Ve tři čtvrtě na deset nebo o chvíli později byl u podle Alice Mairové Ryan Blaney ve své chalupě a byl opilý. Při sebevětí fantazii si nedokáe představit, e by Blaney dokázal spáchat tak jedinečně důmyslnou vradu, která vyaduje pevnou ruku, nervy i schopnost plánovat, a být v devět čtyřicet pět zpátky v chalupě. Paklie Alice Mairová mluví pravdu, postarala se Blaneyovi o alibi. Na druhé straně by on rozhodně nedokázal obstarat alibi jí.

Rickards takřka zapomněl na Meg Dennisonovou, ale teď se podíval na druhou stranu, kde seděla s rukama v klíně jako neastné dítě, nedotčený álek kávy jetě pořád na římse krbu.

Paní Dennisonová, věděla jste včera večer, e je Hvízdal po smrti?

No ovem. Pan Jago mi taky telefonoval, asi tak ve tři čtvrtě na deset.

Nejspí se vás snail dovolat u dřív, podotkla Alice Mairová, ale vy jste byla právě na cestě do Norwiche s Copleyovýma.

Meg Dennisonová odpověděla přímo Rickardsovi: Měla jsem být, ale vůz se porouchal. Musela jsem narychlo sehnat Sparkse s jeho taxíkem. Natěstí to stihl, ale musel pak jet za nějakým keftem do Ipswiche, take mě nemoh dovézt i zpátky. Nasadil Copleyovy na vlak místo mě.

Odela jste během večera v některou dobu ze Staré fary?

Paní Dennisonová zvedla oči a setkala se s jeho. Ne, odpověděla, ne, jakmile jsem viděla, e odjeli, tak u jsem z domu nevyla. Nato se odmlčela a opravila se: Promiňte, na chvilinku jsem přece jen vyla  do zahrady. Přesněji řečeno, neodela jsem od domu. Ale teď mě prosím vás omluvte, ráda bych la domů.

Vstala, ale pak se znovu otočila k Rickardsovi: Jestli mě chcete vyslechnout, pane inspektore, budu na Staré faře.

A odela, ne stačili oba mui vstát. Takřka vyklopýtala z místnosti. Slečna Mairová se ani nepohnula, aby ji doprovodila, a za několik vteřin uslyeli, e se přední dveře zavřely.

Chvíli bylo ticho, které přeruil Oliphant. Kývl směrem ke krbu a řekl: To je divné. Kávy se ani nedotkla.

Rickards vak měl pro Alici poslední otázku. Kdy se včera večer dostal dr. Mair domů, muselo u táhnout na půlnoc. Volala jste do elektrárny a zjiovala si, jestli u odjel nebo proč se zpozdil?

To mě ani nenapadlo, odpověděla chladně, pane inspektore. Jeliko Alex není moje dítě ani můj manel, nepociuju potřebu kontrolovat, kudy chodí. Nejsem strákyní bratra svého.

Oliphant se na ni zadíval zasmuilým, podezíravým pohledem a pak řekl: Ale bydlí s váma, ne? Mluvíte spolu přece, ne? Musela jste například vědět o jeho poměru s Hilary Robartsovou. Schvalovala jste ho?

Alice nezměnila barvu, ale její hlas byl jak ocel.

Schvalovat nebo neschvalovat ho by bylo stejně troufalé a impertinentní jako vae otázka. Jestli chcete diskutovat o soukromém ivotě mého bratra, tak vám navrhuju, abyste tak učinil s ním.

Slečno Mairová, odpověděl klidně Rickards, jedna ena byla brutálně připravena o ivot a její mrtvola zohavena: A vy jste tu enu znala. Vzhledem ke krutosti toho činu doufám, e nebudete pociovat potřebu reagovat nedůtklivě na otázky, které se vám budou občas zdát troufalé nebo impertinentní.

Vztek ho dohnal k tomu, e se vyjádřil naprosto jasně. Jejich oči se setkaly a zaklesly se do sebe. Věděl, e jeho jsou tvrdé zuřivostí jak nad Oliphantovou netaktností, tak nad její odpovědí. Ale ty edé oči, upírající se do jeho, nebyly tak čitelné. Říkal si, e v nich moná rozeznává překvapení, které vystřídaly ostraitost, zdráhavý respekt a takřka hloubavý zájem.

A kdy za čtvrt hodiny vyprovázela svou návtěvu ke dveřím, trochu ho překvapilo, e napřáhla ruku. Stiskl ji a ona řekla: Promiňte, prosím vás, pane inspektore, jestli jsem byla nezdvořilá. Vae řemeslo je nepříjemné, ale nutné a máte právo na spolupráci. Pokud jde o mě, tak se vám jí dostane.

31

I bez té křiklavé namalované vývěsní tabule by nikdo z Norfolku nebyl na pochybách, kdo je ten místní hrdina, po něm je pojmenovaná lydsettská hospoda, a kadý cizinec by rozpoznal admirálský klobouk s hvězdou, hruď s mnoha vyznamenáními, černou pásku přes oko a zapendlený prázdný rukáv. Rickards uvaoval, e u viděl horí portréty lorda Nelsona, i kdy jich nebylo mnoho. Na tomhle vypadal jako korunní princezna v upanu.

George Jago se zjevně rozhodl, e by se rozmluva měla odehrát v lokále, který teď zahalovalo zeřelé ticho podvečerní mrtvé hodiny. On a jeho ena zavedli Rickardse a Oliphanta k malému hostinskému stolku s dřevěnou deskou a ozdobnýma eleznýma nohama, stojícímu u obrovského prázdného krbu. Usadili se kolem něj jako čtyři patně vybraní jedinci, jak si Rickards pomyslel, kteří hodlají v náleitě patně osvětleném ústraní uspořádat seanci. Paní Jagová byla hranatá, měla jasný pohled, ostré rysy a podívala se na Oliphanta, jako by tenhle typ znala a byla připravená nepřipustit ádné nesmysly. Byla silně nalíčená. Kadou tvář zdobil jeden jasně červený měsíček, na irokých ústech měla rtěnku stejné barvy a prsty, podobající se pařátům s krvavými konečky, tíily nejrůznějí prsteny. Vlasy měla tak leskle černé, e vypadaly nepřirozeně, a měla je vpředu vyčesané do tří pramenů tuhých kudrn a vzadu a po stranách zachycené hřebeny. Na sobě měla skládanou sukni a k ní blůzu z jakési lesklé, červenomodrobíle pruhované látky, u krku zapnutou na knoflíčky a ověenou zlatými řetězy, v nich vypadala jako herečka malých rolí, která dělá konkurs na roli čínice v nějaké operetce. ádná ena nemohla být do venkovské hospody oblečena nevhodněji, a přesto se ona i její manel, jak spolu seděli bok po boku se zářícím výrazem nedočkavých dětí, které se snaí chovat co nejlépe, zdáli ve výčepu a ve společnosti jeden druhého naprosto doma. Oliphant si předem zjistil něco z jejich minulosti a cestou do hospody ty informace předal Rickardsovi. George Jago míval pronajatou hospodu v Catfordu, ale manelé se před čtyřmi lety přestěhovali do Lydsettu, protoe bratr paní Jagové Charlie Sparks měl na kraji vesnice autoopravnu a půjčovnu vozů a hledal pomocníky na částečný úvazek. George Jago pro něj příleitostně jezdí a výčep přenechává paní Jagové. Jsou astně usazení ve vesnici, oba se pilně účastní ivota obce a zřejmě jim runý velkoměstský ivot nechybí. Rickardse napadlo, e to není první excentrický pár, jaký východní Anglie přijala. Koneckonců přijala i jeho.

George Jago odpovídal roli venkovského hostinského víc, byl to podsaditý mu s veselým obličejem, jasnýma mrkajícíma očima a s výrazem potlačované energie. Zřejmě ji uplatnil při zařizování vnitřku. Nízký lokál s dubovými trámy vypadal jako přecpané a patně uspořádané muzeum zasvěcené Nelsonově památce. Jago musel při hledání objektů, které by měly aspoň vzdálený vztah k admirálovi, propátrat celou východní Anglii. Nad otevřeným ohnitěm visela obrovská litografie výjevu z oetřovny Viktorie, na ní Nelson romanticky umírá v Hardyho náručí. Ostatní stěny byly ověené obrazy s reprodukcemi, které zobrazovaly vechny hlavní námořní bitvy: na Nilu, u Kodaně, u Trafalgaru, dále jednu nebo dvě lady Hamiltonové včetně řvavé reprodukce slavného Romneyova portrétu, a po obou stranách dveří byly rozvěené upomínkové talíře a zčernalé dubové trámy byly ozdobené řadou památečních pucláků, z nich jen málo bylo původních, soudě podle jejich zářivých malůvek. Na jedné stěně nahoře hlásala řada praporků něco, co byl zřejmě jistý slavný signál, a na stropě byla zavěená rybářská sí, která měla zvyovat celkovou námořní atmosféru. A kdy Rickards najednou zvedl oči k hnědé zadehtované síti, tak si vzpomněl. Tady u byl. Zastavili se tu se Susií na skleničku, kdy první zimu po svatbě jednou o víkendu propátrávali pobřeí. Nezůstali tady dlouho. Susie brblala, e je ve výčepu moc lidí a moc kouře. Vzpomněl si, e tenkrát seděli na lavici stojící u zdi nalevo od dveří. On vypil čtvrt litru leáku, Susie malé ery. Pak si vzpomněl, jak se jim tehdy hostinec s tím plápolajícím ohněm, s plameny lehajícími nad praskajícími poleny a s výčepem, kde hlučely veselé norfolské hlasy, zdál zajímavě nostalgický a útulný. Ale teď v tom patném světle podzimního odpoledne se mu zdálo, e ta změ předmětů, z nich málokterý je původní nebo nějak zvlá cenný, degraduje dlouhou historii stavení a zlehčuje admirálova vítězství. Náhle ho přepadla klaustrofobie a musel odolat impulsu otevřít prudce dveře a pustit dovnitř čerstvý vzduch dvacátého století.

Vyptávat se George Jaga byla radost, jak se později vyjádřil Oliphant. Nepřivítal člověka jako nějakého nevyhnutelného, ale nemilého pracovníka s pochybnou zdatností, který vás okrádá o drahocenný čas. Nevyslovoval slova, jako by to byly tajné signály, které mají mylenky skrývat, místo aby je vyjadřovaly, ani člověka nezastraoval svou nadřazenou inteligencí. Nepohlíel na policejní výslech jako na souboj důvtipu, při něm má on samozřejmě výhodu, ani nereagoval na docela obyčejné otázky se znepokojující směsicí strachu a shovívavosti, jako by člověk byl přísluník tajné policie totalitní diktatury. Zkrátka a dobře, jak Oliphant zdůraznil, byla to příjemná změna.

Jago vesele doznal, e telefonoval k Blaneyovům a slečně Mairové v neděli krátce po půl osmé zprávu, e Hvízdal je po smrti. Jak se to dověděl? Jeden bývalý policista to volal své eně a oznámil jí, e jejich dcera můe klidně jít na večírek, a jeho ena zatelefonovala svému bratrovi Harrymu Upjohnovi, který má za Cromerem hospodu U koruny a kotvy, a Harry, který je jeho kamarád, to zavolal jemu. Vzpomínal si, co přesně Tereze Blaneyové řekl.

Vyřiď tatínkovi, e nali Hvízdala mrtvýho. Je po něm. Sebevrada. Skoncoval sám se sebou v Easthavenu. U si není zapotřebí dělat starosti.

Blaneyovým volal proto, poněvad věděl, e Ryan si rád večer zaskočí na pivo, ale neodvauje se odejít od dětí, dokud se tam potuluje Hvízdal. Blaney ten večer nepřiel, ale to nic neznamenalo. Slečně Mairové nechal zprávu na jejím záznamníku vyjádřenou velice podobnými slovy. Paní Dennisonové nevolal, protoe si říkal, e je asi na cestě do Norwiche s Copleyovými.

Ale později jste ji volal? zeptal se Rickards.

To mu vysvětlila paní Jagová. Teprva kdy jsem mu to připomněla. Byla jsem v půl sedmý na večerní pobonosti a vracela jsem se se Sadií Sparksovou, abysme dojednaly, jak to bude s podzimním dobročinným bazarem. Nala lístek od Charlieho, kde jí psal, e ho zavolali kvůli dvěma důleitým úkolům, e veze Copleyovy do Norwiche a pak musí pro jeden manelský pár do Ipswiche. A tak kdy jsem se vrátila, řekla jsem Georgeovi, e paní Dennisonová neodvezla Copleyovy k vlaku a e by jí měl okamitě zavolat a říct jí o Hvízdalovi. Já jen jako, e by pravděpodobně líp spala, kdyby věděla, e je po smrti, ne kdy bude uvaovat, jestli se neschovává někde v křoviskách kolem fary. A tak jí George zavolal.

To u bylo skoro čtvrt na deset, řekl Jago, jak bych hádal. Byl bych pozděj stejně zavolal, protoe bych čekal, e bude v půl desátý zpátky.

A paní Dennisonová ten telefon vzala? zeptal se Rickards.

Ne, to jetě ne. Ale zkusil jsem to znovu asi za půl hodiny, a to jsem ji u zastihnul.

Take vy jste ádnému z nich neřek, pokračoval Rickards, e jeho mrtvolu nali v hotelu Balmoral?

To jsem přece nevěděl, ne? Harry Upjohn mi řek jenom to, e nali Hvízdala a e je mrtvej. Podle mě policie drela pod pokličkou, kde přesně ho nali. Jistě nechtěli, aby se jim tam nahrnuly mraky morbidních zvědavců. A stejně tak majitel toho hotelu, kdy u jsme tak u toho.

A dnes po ránu jste je obtelefonoval znovu a ohlásil, e byla zavraděna slečna Robartsová. Jak jste se dověděl tohle?

Viděl jsem jet kolem policejní vozy, ne? A tak jsem nased na kolo a dojel k vratům. Vai chlapi je nechali otevřený, tak jsem je zavřel a čekal. A kdy se vraceli, tak jsem jim vrata otevřel a zeptal se jich, co se děje.

Zdá se, e máte výjimečný talent získávat informace od policie, poznamenal Rickards.

Vak jich pár znám, ne? Aspoň ty zdejí. Choděj k nám pít. Řidič prvního vozu, co projel, nechtěl nic říct. Ani řidič s mrtvolou. Ale kdy projel třetí vůz a zastavil, ne jsem otevřel a zase zavřel vrata, tak jsem se ho zeptal, kdo umřel, a oni mi to řekli. Tím chci říct, e přece poznám vůz z márnice.

Kdo přesně vám to řek? zeptal se Oliphant bojovně. George Jago k němu otočil svůj jasný; nevinný pohled komika.

To vám nepovím. Policajti jsou si podobný. Jeden z nich mi to řek.

A tak jste hned po ránu vechny obtelefonoval. Proč a po ránu? Proč jste čekal?

Protoe u bylo po půlnoci. Lidi se rádi dovědí nějakou novinku, ale jetě radi spěj. Ale hned po ránu jsem volal Ryanovi Blaneyovi.

Proč právě jemu?

A proč ne? Kdy se člověk něco doví, tak je lidský dát to dál někomu, koho to můe zajímat.

A Blaneyho to zřejmě zajímat mohlo, podotkl Oliphant. Muselo se mu dost ulevit.

Moná e jo, moná e ne, já jsem s ním nemluvil. Řek jsem to Tereze.

Take s panem Blaneym jste nemluvil, ani kdy jste k nim volal v neděli ani dneska ráno. To je troku divné, ne?

Přijde na to, jak se na to člověk kouká. Poprvé byl ve svý kůlně, kde maluje. Nemá rád, aby ho volali k telefonu, kdy pracuje. Taky to nemělo smysl. Řek jsem to Tereze a ona to řekla jemu.

Jak to víte, e mu to řekla? zeptal se Rickards.

Poněvad kdy jsem volal ráno, tak mi to řekla. Proč by mu to neměla říkat?

Ale jistě to vědět nemůete, e mu to řekla?

Vtom se do toho nečekaně vloila paní Jagová: A vy zas nemůete vědět jistě, e mu to neřekla. Ale co na tom záleí? U to ví. Vichni to víme. Víme, co je s Hvízdalem, a víme, co se stalo se slečnou Robartsovou. A moná e kdybyste byli chytili Hvízdala před rokem, byla by slečna Robartsová naivu.

Co tím chcete říct, paní Jagová? zeptal se rychle Oliphant.

Neříká se tomu kopírovaná vrada? Aspoň ve vesnici se to povídá, kromě těch, co si jetě myslej, e to udělal Hvízdal a e jste si popletli časy. A kromě starýho Humphreyho, samozřejmě, kterej si myslí, e to udělal Hvízdalův duch.

Zajímáme se o portrét slečny Robartsové, řekl Rickards, který nedávno namaloval pan Blaney. Viděl ho někdo z vás? Mluvil o něm?

Samosebou e jsme ho viděli. Visel ve výčepu, ne? A já jsem věděla, e nám přinese smůlu. Byl to zlej obraz, pokud jsem kdy jakej viděla.

Jago se otočil ke své eně a s trpělivým důrazem vysvětloval: Nechápu, jak můe o obraze říct, e je zlej, Doris. Obraz nemůe bejt zlej. Věci nemůou bejt zlý. Neivej předmět není ani dobrej, ani patnej. Zlý je to, co dělaj lidi.

A to, co si lidi myslej, Georgi, a ten obraz vzniknul ze zlejch mylenek, a tak o něm tvrdím, e je zlej.

Řekla to rázně, ale bez sebemení známky umíněnosti či zátí. Byla to taková ta manelská výměna názorů, která je vedena bez nenávisti a s úzkostlivou spravedlností, v jaké si oba zřejmě libovali. Jejich pozornost se několik minut upínala výlučně k druhému partnerovi.

Jago pokračoval: Uznávám, e to nebyl obraz, jakej by si člověk pověsil na zeď obýváku.

Nebo na zeď výčepu, kdy u jsme tak u toho. koda es ho tam pověsil, Georgi.

To má pravdu. Ale přesto bych řek, e nikomu nevnuknul mylenky, který by ten dotyčnej u neměl. A o obraze nemůe říkat, e je zlej, o obraze ne, Doris.

No dobře, vem si například nějakej mučicí nástroj, něco, co pouívalo gestapo. Paní Jagová se rozhlédla po výčepu, jako by měla důvod očekávat, e mezi těmi krámy ten příklad najde. O tom bych taky řekla, e je zlej. Nesnesla bych ho v baráku.

Dá se říct, e byl pouitej ke zlýmu účelu, Doris, ale to je něco jinýho

Proč jste si vlastně ten obraz pověsil do výčepu? zeptal se Rickards.

Poněvad mě o to Ryan poprosil, proto. Obyčejně najdu místo pro jeden nebo pro dva jeho akvarely a on je někdy prodá a někdy ne. Vdycky mu říkám, e na těch obrazech musí bejt moře. Tím myslím, e tady je samej admirál Nelson, ne, vechno je tady námořnický. Ale on děsně touil, aby byl tenhle obraz pověenej, a tak jsem mu slíbil, e si ho tady tejden nechám. Přivez ho v pondělí dvanáctýho na kole.

V naději, e ho prodá?

Kdepák, ten nebyl na prodej, tenhle obraz ne. To dal jasně najevo

Tak jaký mělo smysl ho vystavovat? zeptal se Oliphant. To jsem mu taky říkal. Jago se otočil vítězoslavně k serantovi, jako by poznával kolegu experta na logiku. ,Jakej má smysl ho věet, kdy ho nechci prodat? řek jsem mu. ,A ho viděj, odpověděl mi. ,Chci, aby ho viděli. Chci, aby ho viděl celej svět. To se troku moc velkej optimista, pomyslel jsem si. Koneckonců nejsme Národní galerie.

Spí něco jako Národní námořní muzeum, řekla Doris nečekaně a vrhla na vechny radostný úsměv.

Kde jste pro něj nael místo?

Na zdi proti dveřím. Sundal jsem dva obrazy Bitvy na Nilu, ne?

A kolik lidí ho za těch sedm dní vidělo?

Chcete vědět, kolik sem přilo kunčoftů. No, ty, co přili, ty ho viděli. Moh jim těko ujít, ne? Doris ho chtěla sundat, ale já jsem mu slíbil, e ho tam nechám a do pondělka, a tak jsem ho nesundal. Byl jsem ale rád, kdy si pro něj přiel a odnes si ho. Jak u jsem řek, tady tohle jsou vechno památeční předměty. Samej admirál. Jeho obraz se mi nehodil k výzdobě. Nebyl tady dlouho. Povídal, e si pro něj přijde ráno devatenáctýho, a taky si přiel.

Viděl ho někdo z ostrohu nebo z elektrárny?

Ty, co sem přili. ,Místní hrdina není jejich pravidelnej lokál. Větina z nich chce po skončení dne odtud, a kdo by jim to měl za zlý? To víte, bydlet nad krámem je fajn, ale nad takovýmhle krámem ne.

Mluvilo se o tom obraze hodně? Zeptal se někdo například, kde ho Ryan přechovává?

Mě ne. Hádám, e větina věděla, kde ho přechovává. To víte, řekne sem tam něco o tý svý malírně. Ale kdyby ho byl chtěl prodat, moc nabídek by byl nedostal. Ale prozradím vám jednu osobu, která ho viděla. Hilary Robartsová.

Kdy k tomu dolo?

Večer ten den, co ho sem přivez, asi tak v sedm. Slečna Robartsová sem občas zaskočila. Nikdy toho moc nevypila, akorát dvě sklínky suchýho ery. Vdycky si ho přenesla na sedátko k ohni.

Sama?

Obyčejně. Jednou nebo dvakrát s ní přijel doktor Mair. Ale to úterý tady byla sama.

Co udělala, kdy ten obraz uviděla?

Postavila se před něj a koukala na něj. Hospoda byla v tý chvíli hezky plná a vecko zmlklo. Vak to znáte. Vichni ji pozorovali. Do obličeje jsem jí neviděl, poněvad byla ke mně obrácená zádama. Pak přela k výčepu a řekla: Já jsem si to rozmyslela, nechci nic k pití. Zákazníci z Larksokenu u vás zřejmě nejsou vítaný. A odela. Inu, u mě jsou vítaný zákazníci odevad, pokavaď uměj pít a nechtěj nic na dluh, ale říkal jsem si, e to pro mě nebude ádná velká koda.

Take nebyla na ostrohu nijak zvlá oblíbená?

Jak to bylo na ostrohu, to nevím. V týhle hospodě moc oblíbená nebyla.

Intrikovala, řekla Doris Jagová, jak by Blaneyovy vytvala z chalupy. Přestoe je Blaney vdovec a vychovává čtyři děti. Kam měl podle ní jít? Dostává rodinný přídavky a nějakou sociální výpomoc, ale to se mu o jinou chalupu nepostará. Je mi samozřejmě líto, e je mrtvá. Člověk ji musí litovat, ne? To, co se jí stalo, by nebylo pro nikoho moc příjemný. Polem věnec za ná lokál.

To bylo naposledy, co jste ji viděli?

Naposledy, co ji viděl George, řekla paní Jagová. Já jsem ji viděla v neděli na ostrohu. Zřejmě jen pár hodin předtím, ne zahynula. Řekla jsem Georgeovi, e jsem byla moná poslední osoba, co ji viděla ivou, toti já, Neil Pascoe a Amy. Člověka v tý chvíli nic nenapadne, ne? Do budoucnosti nevidíme, a ani bysme nechtěli. Někdy se podívám na tu elektrárnu a řeknu si, jestli vichni neskončíme mrtví na břehu.

Oliphant se jí zeptal, proč byla na ostrohu.

Roznáela jsem církevní časopis, ne? Vdycky ho roznáím odpoledne poslední neděli v měsíci. Vyzvednu si ho po ranní pobonosti a pak ho po obědě roznáím. Vy tomu moná říkáte lanč, ale my oběd.

Rickards říkal hlavnímu jídlu oběd celý svůj ivot a říkal mu tak podnes navzdory tchynině neumdlévajícímu taení za zvýení jeho společenského zařazení. Její polední jídlo byl lanč a její večerní jídlo oběd, i kdy se skládal, jak se často stávalo, jen z topinek se sardinkami. Uvaoval, co jedli ten den.

Neuvědomil jsem si, e lidi z ostrohu chodí do kostela, řekl. Kromě Copleyových, samozřejmě.

A paní Dennisonová. Ta chodí velice pravidelně. Nemůu říct, e by ty ostatní chodili přímo do kostela, tím jako myslím, e by se účastnili bohoslueb, ale církevní časopis odebírají.

Tón paní Jagové naznačoval, e existují hlubiny neznaboství, do kterých by obyvatelé ostrohu jen tak neklesli, a dodala: Vichni kromě Blaneyových, samozřejmě. Ty samozřejmě nechodí, protoe jsou katolíci. Nebo aspoň ona katolička byla, chuděra malá, a samozřejmě i děti jsou. Já jen jako, e musej bejt, ne? Blaney není myslím nic. Je to umělec. Do chalupy Na větrníku jsem časopis nikdy nedodávala, ani kdy byla jetě jeho ena naivu. Kromě toho římský katolíci časopis farnosti nemají.

To bych netvrdil, Doris, řekl George Jago. Tak daleko bych neel. Proč by ho nemohli mít?

Bydlíme tady čtyři roky, Georgi, a otec McKee je dost často ve výčepu, ale ani jednou jsem u něj ádnej neviděla.

A proč bys měla?

Proč by ne, Georgi, kdyby ňákej existoval. Katolíci jsou jiný ne my. Neslavěj Díkuvzdání za sklizeň a nemaj časopis farnosti.

Manel jí začal trpělivě vysvětlovat: Jsou jiný, poněvad mají jiný vyznání víry, Doris, to nemá s Díkuvzdáním ani s časopisem farnosti nic společnýho, to vechno dělá vyznání víry.

Já vím, e to dělá vyznání víry. Pape jim říká, e poehnaná Panna Marie vstoupila na nebesa a vichni tomu musej věřit. Já vím, jaký je to jejich vyznání víry.

Ne stačil Jago otevřít pusu a její nárok na neomylnost zpochybnit, vloil se honem do řeči Rickards. Take jste ty časopisy roznesla obyvatelům na ostrohu v neděli odpoledne. Kdy přesně?

No, hádám, e jsem vyrazila asi tak ve tři nebo moná chvíli po. Máme v neděli oběd vdycky pozděj a k nákypu jsme se dostali a před půl třetí. A George pak naskládal nádobí do myčky a já jsem se uchystala a la. Dejme tomu ve čtvrt na čtyři, jestli to musíte mít přesně.

Ve čtvrt na čtyři jsi tady u chvíli nebyla, Doris. Já bych řek, e to bylo spí ve tři deset.

Na pěti minutách myslím v ádném případě nezáleí, řekl Oliphant netrpělivě.

Jago na něj vrhl pohled dobře odměřeného překvapení a mírné výčitky. Ale mohlo by. Mohlo by to bejt rozhodující. Podle mě by pět minut mohlo bejt při vyetřování vrady rozhodující.

K pokárání přidala svou výčitku i paní Jagová: I jedna minuta by mohla bejt rozhodující, kdyby to byla ta minuta, kdy paní Robartsová zahynula. Aspoň pro ni rozhodující. Nechápu, jak můete říct, e na tom nezáleí.

Rickards si pomyslel, e je na čase, aby se do toho vloil. Souhlasím, e pět minut můe být důleitých, pane Jago, ale těchhle pět minut těko. Třeba by nám vae paní řekla přesně, co dělala a viděla.

No, nasedla jsem na kolo. George se vdycky nabízí, e mě tam doveze, ale najezdí se dost v tejdnu, a tak bych ho nerada otravovala s vytahováním vozu. Aspoň ne v neděli, aspoň ne po hovězí pečeni a po nákypu.

Mně by to nic neudělalo, Doris. Vdy jsem ti to říkal. Nic.

Já vím, Georgi. Copak neříkám, e jsi ochotnej? Ale ráda se projedu a jsem vdycky před setměním zpátky. Otočila se k Rickardsovi a vysvětlila mu: Gerge nikdy nechtěl, abych byla po setmění venku, dokud tady byl ten Hvízdal.

Take jste vyjela mezi tři deset a čtvrt na čtyři, řekl Oliphant, a vydala se na kole na ostroh.

S těma církevníma časopisama v koíku, jako obyčejně. Nejdřív jsem zajela ke karavanu. Vdycky tam jezdím nejdřív. S Neilem Pascoem je to trochu oemetný.

Proč, paní Jagová?

No, nejednou nás ádal, abysme vystavili jeho časopis  říká mu bulletin  ve výčepu, aby si ho mohli lidi koupit nebo třeba zadarmo přečíst. Ale George a já jsme se na to nikdy moc netvářili. Já jen jako, e k nám do hospody chodí pár lidí z elektrárny, a není hezký, ne, kdy mají před očima noviny, kde stojí, e to, co dělají, je patný a e by se s tím mělo skoncovat. Aspoň ne, kdy si člověk chce jenom v klidu vypít skleničku. Ne vichni v Lydsettu souhlasej s tím, co dělá. Nedá se popřít, e larksokenská elektrárna přinesla do vesnice víc keftů i pracovních příleitostí. A člověk musí lidem důvěřovat, ne? Já jen, e kdy doktor Mair tvrdí, e jaderná energie je bezpečná, tak nejspí je. Na druhý straně o tom musí člověk proti svý vůli uvaovat; ne?

A pan Pascoe si ten církevní časopis vzal? zeptal se trpělivě Rickards.

No, je to jen deset pencí a asi chce vědět, co se děje ve farnosti. Kdy na ostroh přijel  budou to teď dva roky , tak jsem ho la navtívit a zeptala se ho, jestli by ten časopis chtěl odebírat. Zdál se troku překvapenej, ale řek, e jo, zaplatil deset pencí a od tý doby ho bere. Kdyby ho nechtěl, stačí říct.

A co se odehrálo u karavanu? zeptal se Rickards.

Jak u jsem řekla, viděla jsem tam Hilary Robartsovou. Dala jsem Neilovi časopis, vybrala od něj peníze a chvíli jsem s nim vevnitř povídala, kdy vtom přijela v tom svým červeným golfu ona. Amy byla venku s děckem, sbírala ze ňůry, kterou tam mají nataenou, nějaký jeho prádýlko. Kdy Neil uviděl vůz, tak vylez z karavanu, přeel k Amy a zůstal u ní stát. Slečna Robartsová vystoupila z vozu a ty dva pak stáli a dívali se na ni, neříkali nic, jenom stáli vedle sebe a pozorovali ji: Netvářili se zrovna jako uvítací výbor, ale co můe člověk čekat? A kdy pak slečna Robartsová dola na est metrů k nim, Timmy se k ní přibatolil a popad ji za kalhoty. Je to takovej kamarádskej prček a nechtěl jí nic udělat. Znáte přece děti. Ale cachtal se předtím v blátivý loui pod kohoutkem, a tak jí vechen ten sajrajt omazal o kalhoty. Odstrčila ho ne zrovna něně. Kluk upadnul na zadeček, začal cabit a nato propuklo hotový peklo.

Co se tam řeklo? zeptal se Oliphant.

Na to si tak docela přesně nevzpomínám. Řeklo se toho tam hodně, co člověk nečeká, e uslyí v neděli. Některý ty slova začínaly na p a některý na h. Namáhejte svou fantazii.

Vyhrooval někdo někomu? zeptal se Rickards.

To přijde na to, co myslíte vyhroováním. Hodně se křičelo a ječelo. Neil ne. Ten tam jenom stál a byl tak bílej, a jsem si myslela, e omdlí. Největí randál dělala Amy. Kadej by byl řek, e slečna Robartsová la na toho kluka s noem. Polovinu z toho si nepamatuju. Zeptejte se Neila Pascoa. Slečna Robartsová si zřejmě nevimla, e jsem tam. Zeptejte se Amy a Neila. Ty vám to řeknou.

Řekněte mi to i vy, vyzval ji Rickards. Slyet názory dvou různých lidí na nějakou příhodu je uitečné. Člověk tím dostane přesnějí obraz.

Vtom se do řeči vloil Jago. Přesnějí? Jinej, to snad. Přesnějí by byl, kdyby vichni mluvili pravdu.

Rickards dostal na okamik strach, e se paní Jagová chystá ten výrok napadnout dalím výletem do sémantiky. A tak řekl: Ne, jsem přesvědčen, e vy pravdu mluvíte, paní Jagová. Proto taky začínáme s váma. Vzpomínáte si, co se tam vlastně řeklo?

Myslím, e slečna Robartsová prohlásila, e mu přila oznámit, e pomýlela na to tu alobu stáhnout, ale teď e v ní bude just pokračovat a doufá, e je oba zničí. ,Vás i tu vai kurvu. Hezký, co?

Přesně takhle to řekla?

A jetě hodně dalího, ale na to si u přesně nevzpomínám.

Já chci říct, paní Jagová, jestli to byla slečna Robartsová, kdo vyhrooval?

Paní Jagová poprvé znejistěla, pak řekla: No, vyhroovala vdycky ona, ne? Neil Pascoe ji přece nealuje.

Co bylo dál?

Nic. Slečna Robartsová nastoupila do vozu a odjela. Amy odnesla kluka do karavanu a zabouchla dveře. Neil se tvářil tak neastně, a jsem si myslela, e se rozbrečí, a tak mě napadlo, e mu řeknu něco, čím ho rozveselím.

A co jste mu řekla, paní Jagová?

Řekla jsem mu, e je to ničemná, zlá mrcha a e ji jednou někdo oddělá.

To od tebe nebylo moc hezký. Doris, poznamenal Jago. Zvlá v neděli.

Doris Jagová odpověděla spokojeně: Nebylo by to hezký v kterejkoliv den v tejdnu, ale daleko od pravdy jsem nebyla, ne?

Co se stalo pak, paní Jagová? zeptal se Rickards. Pokračovala jsem v rozváení časopisu, ne? Nejdřív jsem jela na Starou faru. Obyčejně tam nejezdím, poněvad Copleyovi a paní Denmisonová obyčejně přijdou na ranní pobonost a časopis si vemou, ale včera tam nebyli, a tak mi to dělalo trochu starosti. Říkala jsem si, e se třeba něco stalo. Ale měli jenom moc práce s balením, a tak se nedostavili. Copleyovi toti odjíděli ke své dceři do Wiltshiru. Říkala jsem si, e dělají dobře a e si paní Dennisonová aspoň trochu odfrkne. Nabídla mi álek čaje, ale já jsem řekla, e nemůu čekat, protoe jsem viděla, e má plný ruce práce s přípravou jejich svačiny. Ale pět minut jsem s ní v kuchyni přec jen poseděla a popovídala si s ní. Říkala, e některý zaměstnanci z Larksokenu dali do bazaru moc hezký dětský oblečení, který by mohlo bejt Blaneynovic dvojčatům, a uvaovala, jestli by o ně Ryan Blaney neměl zájem. Ona by ho ocenila a on by si ho moh vybrat, ne přijde do prodeje. U jsme to jednou udělaly, ale musely jsme to províst taktně. Kdyby si toti Ryan myslel, e mu nabízíme nějakou dobročinnost, tak by si to oacení nevzal. Ale to není dobročinnost, ne? Je to na pomoc církevním financím. Vídám se s ním, kdy přijde do hospody, a paní Dennisonová si myslela, e by moná bylo lip, kdyby ten návrh vyel ode mě.

A po návtěvě na Staré faře?

Odtud jsem jela do chalupy U mučednice. Slečna Mairová platí časopis půlročně, take se nikdy neobtěuju těch deset pencí vybrat. Někdy nemá čas a někdy tam prostě není, a tak obvykle časopis hodím do dopisní schránky.

Viděla jste, jestli byla doma v neděli?

Nezahlídla jsem z ní ani vlásek. Nato jsem la do posledního stavení, v kterým bydlela Hilary Robartsová. Ta u byla samozřejmě doma. Viděla jsem venku před vraty garáe červenýho golfa. Ale obyčejně na ni neklepu. Není to ten druh enský, která by vás pozvala na pět minut drbů a na áleček.

Take jste se s ní nesetkala? zeptal se Oliphant.

Vak jsem se s ní setkala předtím, ne? Pokavad se ptáte, jestli jsem ji viděla, tak vám povídám, e ne, e jsem ji neviděla. Ale zato jsem ji slyela.

Paní Jagová se odmlčela, aby byl efekt větí. Rickards se zeptal: Co tím chcete říct, e jste ji slyela, paní Jagová?

Slyela jsem ji krz tu dopisní schránku, ne, kdy jsem do ní strkala časopis. A právě se s někým pořádně dohadovala. Řekla bych, e to byla vyloená hádka. Pro ni ten den u druhá. Nebo moná třetí.

Co tím myslíte, pani Jagová? zeptal se Oliphant

Jenom jsem tak uvaovala, nic víc. Napadlo mě, e u kdy přijela ke karavanu, byla pořádně načuřená. Jen jen vylítnout Podráděná. Rozumíte, ne?

To jste poznala, jak jste se na ni podívala od dveří karavanu?

Ovem. Mám na to nos, ne?

Poznala jste, jestli mluví s enskou nebo s chlapem?

Mohla to bejt právě tak enská jako chlap. Slyela jsem toti jenom jeden hlas, její. Ale určitě tam někdo s ní byl, ledae by křičela sama na sebe.

V kolik to bylo asi hodin, paní Jagová?`

Hádám, e tak ve čtyři, nebo chvíli po. Dejme tomu, e jsem dojela ke karavanu ve tři pětadvacet a odjíděla ve tři pětačtyřicet. Pak jsem strávila čtvrthodinku na Starý faře, take to u máme za pět minut čtyři, a pak jsem jela přes ostroh. Muselo bejt krátce po čtvrtý.

A pak jste jela domů?

Ovem. A byla jsem zpátky brzy po půl pátý, viď, Georgi?

To je moný, miláčku, odpověděl její manel. Ale takys nemusela. Já jsem spal.

Rickards s Oliphantem za deset minut odjeli.

George a Doris se dívali na policejním vozem, dokud nezabočil na silnici a nezmizel jim z očí.

e by mi ten serant nějak moc pad do oka, to říct nemůu, poznamenala Doris.

Já to nemůu říct ani o jednom z nich.

Myslí, e jsem udělala chybu, Georgi, kdy jsem jim řekla o tý hádce?

To se nedalo nic dělat, ne? Jde o vradu, Doris; a bylas jedna z posledních, kdo ji viděl ivou. Neil Pascoe jim to rozhodně řekne, nebo aspoň něco z toho. Nemá smysl nechávat si pro sebe věci, který policie nakonec stejně zjistí. A řeklas jim pravdu.

To ne, Georgi, anebo ne aspoň celou. Moná e jsem ji drobátko zmírnila. Ale le jsem jim neřekla ádnou.

Na okamik ten jemný rozdíl mlčky zvaovali. Nato řekla Doris: To bláto, kterým Timmy zamazal slečně Robartsový kalhoty, bylo z toho místečka pod venkovním kohoutkem. Bylo tam tejden. Nebyla by to legrace, kdyby byla Hilary Robartsová zavraděná jen proto, e Neil Pascoe neumí vyměnit těsnění?

Legrace, ne, Doris, odpověděl George. e by to byla legrace, to bych zrovna neřek.

32

Rodiče Jonathana Reevese se přestěhovali ze svého řadového domku na jihu Londýna do bytu v moderním bloku s výhledem na moře u Cromeru. Jonathan dostal zaměstnání v elektrárně právě v době, kdy jeho tatínek odcházel do penze, a tak si malovali, e se vracejí do místa, které poznali o minulé dovolené a které se jim zalíbilo, a kde, jak řekla jeho matka, bude on mít aspoň domov, ne přijde ta pravá. Otec byl zaměstnaný padesát roků v oddělení koberců v jednom velkém obchodě v Claphamu, kde začínal v patnácti hned poté, co vychodil kolu, a kde se postupně vyplhal a na místo vedoucího oddělení: Firma mu přenechávala koberce za jetě nií ne reijní cenu: Odstřiky, někdy tak velké, e stačily na malý pokoj, dostával zadarmo, take Jonathan od dětství nepoznal doma pokoj, který by neměl koberec ode zdi ke zdi.

Někdy to působilo dojmem, e ta tlustá vrstva vlny a nylonu pohlcuje a umrtvuje nejenom jejich kroky. Klidná maminčina odpověď na jakoukoli událost zněla buď To je hezký, co se hodilo pro dobrou večeři, zasnoubení nebo narození v královské rodině či nádherný východ slunce, nebo To je hrůza, e? Člověk někdy uvauje, kam ten svět spěje, co zahrnovalo události tak různé, jako je atentát na J. F. Kennedyho, nějaká zvlá příerná vrada, zneuití nebo znásilnění dítěte či bomba organizace IRA. Ale kam spěje, o tom neuvaovala. Úvahy byly něco, co u dávno pohltil kovral, mohér a ply. Připadalo mu, e spolu tak dobře vycházejí proto, poněvad jejich emoce, nepříli častým pouíváním a podvýivou zakrnělé, na něco tak drsného, jako je hádka, nestačí. Matka při první známce hádky říkávala: Nezvyuj hlas, miláčku, já nemám ráda hádky. Nesouhlas, i kdy nikdy příli velký, se vyjadřoval rozmrzelou nevolí, která zala na nedostatek energie, je by ji udrovala při ivotě.

Se svou sestrou Jennifer, o osm let starí ne on, ale teď provdanou za městského úředníka v Ipswichi, vycházel docela dobře. Jednou, kdy pozoroval, jak se sklání nad ehlicím prknem, rysy staené v obvyklou masku mírně nevrlého soustředění, byl v pokuení jí říct: Mluv se mnou. Řekni mi, co si myslí, o smrti, o zlu, o tom, co tady děláme. Ale její odpověď byla předvídatelná: Já vím, co tady dělám. ehlím takovy koile.

Se známými a s těmi, které by nazvala svými přáteli, mluvila maminka o svém manelovi jako o panu Reevesovi. Pan Wainwright si pana Reevese velice povauje. Samozřejmě, dalo by se říct, e pan Reeves je duí oddělení koberců u firmy Hobbs a Wainwright. Obchod byl pro něj symbolem aspirací, tradic a víry, které pro ostatní představuje povolání, kola, pluk či církev. Pan Wainwright starí byl ředitel, plukovník, nejvyí kněz. Jejich příleitostné nedělní návtěvy místní kaple spojených reformovaných církví byly pouze gesto vůči niímu bostvu. A nikdy nepatřili k pravidelným návtěvníkům. Jonathan měl podezření, e schválně. Lidi by se s nimi třeba chtěli seznámit, získat je pro schůze matek, hraní whistu, výlety s nedělní kolou, třeba by je chtěli i navtěvovat. V pátek v prvním týdnu na střední kole řekl třídní rváč: Reevesův táta je prodavač u firmy Hobbs a Wainwright. Minulej tejden prodal mý mamince koberec, a přecupital se servilně sepjatýma rukama třídu. Jsem přesvědčen, e madam zjistí, e ten míchaný materiál neobyčejně dlouho vydrí. Je to velice oblíbený druh. Smích byl podlízavý, ale rozpačitý a posměky z nedostatku podpory ostatních rychle odumřely: Otcové větiny z nich měli jetě méně vzneené zaměstnání.

Někdy si říkal: Přece nemůeme být tak nudní, tak obyčejní, jak vypadáme, a uvaoval, jestli je vechny nesniuje v důsledku nějakého vlastního nedostatku, jestli. do nich nevkládá vlastní neschopnost, vlastní pesimismus. A někdy si vytáhl ze uplíku sekretáře album rodinných fotografií, které jako by dokládaly jejich obyčejnost: rodiče stojící strnule na pozadí se zábradlím cromerské promenády nebo ve whipsnadeské zoologické záhradě, on sám ve směné čapce a taláru při maturitní oslavě. Jenom jedna vzbuzovala jeho opravdový zájem, hnědavá fotografie z první světové války, na ní dřepí jeho pradědeček obkročmo na kaírované zdi, vedle sebe aspidistru v indickém dbánu. Jonathan zíral z odstupu sedmdesáti čtyř let na toho zranitelného chlapce s mírným obličejem, který ve patně padnoucím, a ke krku upjatém seri a v groteskně velké čepici vypadal spí jako chlapeček ze sirotčince ne jako voják. Kdy narukoval, nemohlo mu být ani dvacet. A přeil Passchendaele, předmostí u Ypres, byl brzy na začátku roku 1918 proputěn zraněný a přiotrávený plynem, ale měl v sobě jetě dost síly, aby aspoň zplodil syna, i kdy u k máločemu dalímu. Ten ivot, jak si Jonathan řekl, nemohl být obyčejný. Pradědeček přeil ty čtyři hrůzné roky statečně a snáel trpělivě i stoicky, co mu Bůh nebo osud určil.

Ale i kdy to nebyl ivot obyčejný, dnes se zdál pro vechny naprosto nedůleitý. Pradědeček udrel rod, to bylo vechno. A co na tom záleí? Pak Jonathana napadlo, e otcův ivot je podloen podobným stoicismem. Moná e nelze dát rovnítko mezi padesát let u firmy Hobbs a Vainwright a čtyři roky ve Francii, ale k obojímu bylo zapotřebí důstojné, stoické trpělivosti. Jonathan si přál, aby si mohl s otcem promluvit o svém pradědečkovi i o začátcích otcova ivota. Nikdy mu to vak nepřipadlo moné a věděl, e to, co mu brání, není ani tak nepřekonatelná plachost jako spí strach, e kdyby tu podivnou bariéru rezervovanosti a neschopnosti se vyjádřit prolomil, nenael by za ní nic. A přitom to rozhodně nebylo takovéhle odjakiva. Vzpomínal si na vánoce 1968, kdy mu otec koupil první naučnou kníku Kniha vědeckých zázraků pro děti. Ráno na Boí hod spolu seděli kolik hodin, pomalu obraceli stránky a otec mu vdycky nejdřív něco přečetl a pak mu to vysvětlil. Má tu knihu dodnes. Dodnes se tu a tam podívá na nákresy Jak pracuje televize, Co se stane, kdy jsme rentgenováni. Newton a jablko, Zázrak moderních lodí. A otec řekl: Byl bych se rád stal vědcem, kdyby vechno bylo jinak. Bylo to jedinkrát v jeho ivotě, co otec naznačil, e mohl mít, e vichni mohli mít jiný, plnějí ivot. Jene to nebylo jinak a on dnes věděl, e nikdy nebude. Říkal si: Vichni máme potřebu být pány svého ivota, a tak ho omezujem, a je tak malý a tak ubohý, e máme pocit, e jeho pány jsme.

Jenom jednou přeruila ,pravidelný chod jejich předvídatelných dnů událost, která byla nečekaná, dramatická. Po jeho estnáctých narozeninách sebral otec rodinného morrise a zmizel. Za tři dny byl nalezen, jak sedí ve voze na vrcholku Beachy Head a kouká na moře. Říkalo se tomu nervové zhroucení v důsledku přepracování a pan Wainwright mu dal čtrnáct dní volna. Otec nikdy nevysvětlil, co se to stalo, jako by uzavřel tajnou dohodu s oficiálním názorem, e to byla dočasná ztráta paměti. ádný z rodičů se o tom u nikdy nezmínil.

Jejich byt byl ve třetím, nejhořejím poschodí krabicovitého moderního bloku. Obývací pokoj vpředu měl skleněné dveře vedoucí na úzký balkon, na který se vela dvě křesla. Kuchyň byla malá, ale měla sklopnou desku, která se dala zvednout a byl z ní stůl, dost velký, aby se u něj mohli vichni tři najíst. Byt měl jenom dvě lonice, vpředu lonici jeho rodičů, a jeho lonici, mnohem mení, z které byl výhled na parkovitě, na řadu garáí z tvárnic a na město. Obývací pokoj měl ve zdi zabudovaný plynový krb, jen měl posílit ústřední topení za ním, a kdy se nastěhovali, rodiče ho olemovali falenou krbovou římsou, na které si jeho matka vystavila malé poklady, je si přinesla ze svého claphamského domova. Pamatoval se na to ráno, kdy si byli byt prohlédnout a jeho matka vyla na balkón a řekla: Podívej se, tatínku, je to, jako bychom byli na palubě parníku, a takřka nadeně se otočila, jako by si vzpomněla na hromadu schovaných starých filmových časopisů s obrázky filmových hvězd v koeinách na lodních můstcích, s loděmi ozdobenými praporky a vlajkami, jako by v duchu slyela houkání lodivodova člunu i kapelu hrající na nábřeí. Jeho rodiče se na ten byt opravdu od začátku dívali jako na nádhernou změnu proti jejich malému řadovému domku. V létě si obrátili dvě křesla tak, aby viděli z okna na moře. V zimě je otočili a choulili se u plynového ohně. Ani zimní vichřice, ani nepříjemné vedro, kdy léto dotíralo na sklo, z nich vak nikdy nevyloudily jediné slovo lítosti nad bývalým ivotem.

Kdy el otec do penze a Jonathan začal dávat do garáe pro jeden vůz svého forda fiestu, koupeného z druhé ruky, prodali svůj. Jonathan zajel s vozem do garáe a zabouchl dveře. Kdy je zamykal, tak ho napadlo, jak jsou ty byty uzavřené do sebe. Takřka vechny obývali penzisté, kteří chodili pravidelně dopoledne na procházku, odpoledne se scházeli se svými přáteli na čaj a před sedmou byli doma. Kdy se Jonathan vrátil z práce, byl u celý blok tichý a záclony vzadu zataené. Uvaoval, jestli Karolína uhodla nebo věděla, jak málo si kdo jeho příchodů nebo odchodů vímá. Před bytem chvíli s klíčem v ruce váhal a touil, aby mohl na okamik setkání oddálit. Ale kadé dalí zdrení by jim připadalo neobvyklé. Určitě poslouchali, jestli u jede výtah.

Matka se k němu takřka rozběhla.

To je hrůza, co? Chudák holka. Slyeli jsme to s tatínkem z místního rozhlasu. Ale aspoň e konečně nali Hvízdala. Aspoň o jednu starost míň. Teď u zabíjet nebude.

Podle jejich názoru byl po smrti dřív ne slečna Robartsová, take to asi nebyl Hvízdal.

Ale ovem e to byl Hvízdal. Umřela stejným způsobem, ne? Kdo jinej by to byl udělal?

Právě to se policie snaí zjistit. Byli v elektrárně celé dopoledne. K rozmluvě se mnou se dostali a skoro ve dvanáct.

A proč s tebou chtěli mluvit? Přece si nemyslej, e s tím má něco společnýho?

To jistě ne, maminko. Vyslýchají kadého, toti kadého, kdo ji znal. Kromě toho mám alibi.

Alibi? Jaké alibi? Nač potřebuje alibi?

Nepotřebuju, ale náhodou ho mám. Byl jsem včera na večeři u jedné dívky z elektrárny.

Obličej se jí okamitě rozzářil a radost z té noviny na chvíli zatlačila do pozadí hrůzu z vrady. Kdo tě to pozval, Jonathane? zeptala se.

Jedna dívka z elektrárny. Jak jsem ti řek.

e to byla dívka, to vím. Ale která? Proč ji nepřivede domů? Přece ví, e je to právě tak tvůj domov jako takův a můj. Svoje přátele si vdycky můe přivíst. Nechce ji pozvat přítí sobotu nebo neděli na čaj? Vechno bych hezky přichystala, nejlepí babiččin čajový servis, nezklamala bych tě.

Zmítán stralivou lítostí odpověděl: Třeba to jednou udělám, mami. Ale jetě je na to brzo.

Nechápu, jak můe být brzo na to, poznat tvoje přátele. Ale je to dobře, es byl u ní, kdy zkoumají alibi. Kdys teda přijel domů?

Asi tak ve tři čtvrtě na jedenáct.

No, to není tak pozdě. Vypadá unaveně. Musel to být pro vechny v Larksokenu ok, dívka, kterou jste znali, a správní ředitelka, jak říkali v rádiu.

Ano, ok to byl, odpověděl Jonathan. Proto asi nemám moc hlad. Rád bych s večeří jetě chvíli počkal.

Mám vechno hotový, Jonathane. Jehněčí kotlety. U jsou skorem uduený. U jen potřebujou strčit do grilu. A zelenina je měkká. Nebyla by pak tak dobrá.

No tak dobře. Nejvý za pět minut jsem připravenej.

Pověsil si sako v chodbě, pak el do svého pokoje, lehl si na postel a zadíval se do stropu. Při pomylení na jídlo se mu dělalo patně, ale řekl pět minut, a kdyby zůstal leet nějak o moc déle, tak by ukala na dveře. Zaukala vdycky, i kdy velice jemně, dvěma zřetelnými jemnými údery, jako by spolu měli tajné dostaveníčko. Uvaoval, při čem se bojí, e by ho mohla přistihnout, kdyby vela neohláená? Donutil se posadit, přehodit nohy přes pelest, ale okamitě ho přepadla nevolnost a slabost, které v něm na okamik vzbudily obavu, e omdlí. Uvědomoval si vak, co je jejich příčinou: to ta únava, strach a holé zoufalství, vechno dohromady.

A přitom to zatím nebylo nijak zlé. Byli tři, vrchní inspektor Rickards, jakýsi podsaditý mladý mu s váným výrazem, který mu byl představen jako detektiv Oliphant, a jeden mladí člověk v koutě, který si zřejmě vechno zaznamenával a kterého se nikdo představit neobtěoval. K výslechům jim byla vyhrazena malá místnost spojená s oddělením dozimetrie a seděli vedle sebe u malého stolku, oba v civilu. Místnost jako obyčejně mírně páchla dezinfekci. Nikdy nechápal proč, kdy se tam neprovádějí ádné lékařské úkony. Za dveřmi zůstaly viset dva bílé plátě a někdo nechal na desce registratury podnos se zkumavkami, co podtrhávalo atmosféru improvizace a amatérismu. Celá scéna se odehrála sue a velice věcně. Měl pocit, e přiel na řadu jako jeden z tuctu lidí, kteří ji znali nebo prohlásili, e ji znali, a kteří proli těmihle nebo podobnými dveřmi, aby zodpověděli stejné otázky. Takřka čekal, e ho poádají, aby si vyhrnul rukáv, a on ucítí píchnutí jehly. Věděl, e sondování, paklie k němu má dojít, přijde později. Překvapilo ho vak, jak málo se u od začátku bál. Z jakéhosi důvodu usuzoval, e je policie nadána takřka nadpřirozenou schopností vyčenichat le, e on vejde do .místnosti a okamitě na něm bude a příli znát, e ho tíí vina, e překrucuje fakta a e přiel s tajným úmyslem překazit spravedlnosti záměry.

Na jejich výzvu uvedl své jméno a adresu. Serant si je zapsal. Pak řekl takřka unaveně: Kdybyste nám, prosím vás, moh vypovědět, kde jste byl včera mezi estou a půl jedenáctou?

Vzpomněl si, e si pomyslel: Proč mezi estou a půl jedenáctou? Nali ji na břehu. Ráda si chodila večer zaplavat, větinou těsně po zprávách v devět. Tohle věděl přece kadý, přinejmením kadý, kdo ji znal. A zprávy v neděli jsou v devět deset. A pak si vzpomněl, e jistě vědí, v kolik přesně byla nalezena. Jetě asi nemají pitevní zprávu: Třeba si jetě nejsou jistí, kdy nastala smrt, nebo nechtějí lápnout vedle. Mezi estou a půl jedenáctou. Ale relevantní je rozhodně devátá hodina nebo chvíli po. Překvapilo ho, jak přesně si to dovede spočítat.

Do jedné hodiny odpoledne, kdy jsme dojedli oběd, jsem byl doma s rodiči. Pak jsem jel ke své přítelkyni slečně Karolíně Amphlettové, s kterou jsem strávil večer. Byl jsem u ní do půl jedenácté. Bydlí v bungalovu za Holtem. Je sekretářkou ředitele doktora Maira.

My víme, kde bydli, pane. A víme; kdo je. Viděl vás někdo přijídět nebo odjídět?

To asi ne. Bungalov stojí úplně o samotě a na silnici nebylo moc vozů. Ale moh mě někdo vidět odjídět, někdo z některého jiného bytu.

A co jste ten večer dělali?

Policista v rohu přestal psát, jenom přihlíel, ale nezdál se zvědavý, dokonce ani zainteresovaný, jenom mírně znuděný.

Karolína uvařila večeři a já jsem jí pomáhal. Měla u hotovou troku domácí polívky kterou jen ohřála. Měli jsme houbové omelety, ovoce, sýr, víno. Po večeři jsme si povídali. Pak jsme li do postele a milovali se.

Myslím, e do intimnějích podrobností večera nemusíme zacházet, pane. Jak dlouho se přátelíte se slečnou Amphlettovou?

Asi tři měsíce.

A kdy jste si ten večer domluvili?

Před několika dny. Kdy přesně, to si nevzpomínám.

A kdy jste přijel domů?

Krátce po tři čtvrtě na jedenáct. Na to nemám ádné svědky, dodals bohuel. Rodiče nebyli doma a nespali tu noc doma, protoe byli u mé sestry provdané v Ipswichi.

Kdy jste si domlouvali ten společný večer, tak jste věděl, e nebudou doma?

Ano. Jezdí k sestře kadou poslední neděli v měsíci. Ale to by na věci nic neměnilo. Já jen, e je mi osmadvacet. Bydlím u nich, ale nemusím jim podávat výčet toho, co dělám.

Serant se na něj podíval a řekl: Svobodný, běloch, osmadvacet let, jako by si to zaznamenával. Jonathan se začervenal a řekl si: To byla chyba. Nepokouej se chytračit, nic nevysvětluj, jenom odpovídej na otázky.

Vrchní inspektor řekl: Děkuju vám, pane, to bude prozatím vechno.

Kdy Jonathan doel ke dveřím, uslyel Rickardsův hlas. Nezachovala se k vám moc hezky, e, slečna Robartsová, v té záleitosti s pořadem v místním rozhlase, kterého jste se zúčastnil. Moje náboenství a moje zaměstnání. Poslouchal jste ho, serante?

Serant odpověděl apaticky: Ne, pane, neposlouchal. Nechápu, jak mi moh ujít. Byl jistě ohromně zajímavý. Jonathan se k nim otočil obličejem a řekl: Laskavá moc nebyla, ale jsem křesan. Člověk nečeká, e to bude vdycky lehké.

Nato řekl Rickards: Blahoslavení trpící a pronásledovaní pro jméno boí. Tak trochu vás pronásledovala, ne? No jistě to mohlo být horí. Dneska vás u aspoň nepředhazují lvům.

Serantovi to zřejmě připadlo hrozně komické.

Jonathan poprvé zauvaoval, jak se mohli dovědět, e ho Hilary kvůli tomu pořadu trochu pronásledovala. Z jakéhosi důvodu ji ta jeho krátkodobá, celkem ubohá popularita, jeho přihláení se k víře, rozzuřila. Někdo z elektrárny se o tom musel zmínit policii. Koneckonců vyslýchali spoustu lidí, ne se dostali k němu.

Ale u to má samozřejmě za sebou. Uvedl policii své alibi, své i její, a není důvod, proč by jim měli klást nějaké dalí otázky. Musí to celé pustit z hlavy. Jene věděl, e to nedokáe. A kdy si teď vzpomínal na Karolíninu historku, napadlo ho, jak je nedůsledná. Proč se rozhodla zaparkovat s vozem na oputěném úseku silnice, na té vozové cestě pod stromy? Proč se rozhodla jet s Remusem na ostroh, kdy je spousta procházek blí jejímu domovu? Byl by to pochopil, kdyby chtěla nechat psa proběhnout po pobřeí a cachtat se v moři, ale podle ní k pobřeí nedoli. A kde je důkaz, e dola k útesům teprve v deset hodin, půl hodiny poté, co nastala, jak se předpokládá, smrt Hilary Robartsové?

Pak tady byla ta historka o její matce. Zjistil, e jí prostě nevěří, e jí nevěřil, u kdy mu ji vyprávěla, á teď jí věří jetě míň. Ale to je samozřejmě něco, co si můe ověřit. V Londýně existují soukromé detektivní kanceláře, které takováhle pátrání provádějí. Ta představa ho děsila a zároveň vzruovala. Odvánost mylenky, e by se mohl dostat do opravdového styku s takovýmihle lidmi, e by jim platil, aby Karolínu pehovali, ho udivovala. Ona by od něj něco takového neočekávala, nikdo by to od něj nečekal. Ale proč by ne? Má dost peněz, aby to mohl zaplatit. Na takovém pátrání není nic zahanbujícího. Ale nejdřív musí zjistit datum jejího narození. To by nemělo být nic těkého. Znal Shirley Colesovou, nií úřednici v osobním oddělení. Někdy ho i napadlo, e se jí líbí. Do Karolíniných osobních záznamů ho nahlédnout nenechá, ale třeba se uvolí vyhledat mu jednu nevinnou informaci. Můe jí říct, e by chtěl dát Karolíně dárek k narozeninám a e se podle něj to datum u blíí. A s jejím jménem a datem narození se dají rozhodně vysledovat její rodiče. Mělo by být moné zjistit, jestli její matka ije, kde ije a v jakých finančních poměrech. V knihovně by měl být výtisk zlatých stránek londýnského telefonního seznamu, kde jsou uvedeny detektivní kanceláře. Písemně to udělat nechce, ale mohl by zatelefonovat a učinit předběný dotaz. Kdyby bylo zapotřebí, mohl by si vzít den volno a do Londýna si zajet. Říkal si: Musím to vědět. Jestli je to le, pak je le vechno; ta procházka po útesech, vechno, co mi řekla, i její láska.

Vtom uslyel, e někdo zaklepal dvakrát na dveře. Ke svému zděení zjistil, e pláče, ne hlasitě, ale e se mu tie nahrnuly do očí slzy, které sebevětí úsilí nedokáe zastavit. U jdu, křikl. U jdu. A přeel k umyvadlu a začal si mýt obličej: Kdy zvedl pohled, uviděl se v zrcadle. Připadalo mu, e mu strach, únava a duevní strast, které leí příli hluboko, ne aby se jich dokázal zbavit, znemoňují dál si uboze cokoli namlouvat, a jeho obličej, který byl, kdy nic jiného, obyčejný, známý, mu připadal stejně odporný, jak odporný asi musí být jí. Zíral na svůj obraz v zrcadle a viděl ho jejíma očima: bezvýrazné hnědé vlasy s ulpívajícími tečičkami lupů, které denní mytí amponem jenom jakoby obnovuje, zarudlé oči, které jsou troku moc blízko u sebe, vlhké, bledé čelo, na něm vyvstávají jako stigma sexuálního ostychu uhry.

Říkal si: Nemiluje mě a nikdy mě nemilovala. Vybrala si mě ze dvou důvodů: poněvad věděla, e ji miluju, a poněvad si myslela, e jsem moc hloupej, ne abych zjistil, jak to je. Ale hloupej nejsem, a zjistím to. A začnu s tou nejmení lí, se lí o její matce. Ale co jeho vlastní li, ta le rodičům, to falené alibi policii? A co ta největí le ze vech? Jsem křesan. Člověk nečeká, e to bude vdycky lehké. Není u křesan a moná e nikdy nebyl. Jeho konverze byla pouhá potřeba být uznáván, brán váně, přátelit se s malou klikou skutečných hlasatelů víry, kteří si ho aspoň cení kvůli němu samému. Ale nebyla opravdová. Nebylo na ní nic opravdového. Za jeden den poznal, e dvě nejdůleitějí věci v jeho ivotě, jeho náboenství a jeho láska, jsou klam.

Tentokrát byly ty dva údery na dveře neodbytnějí. Jeho matka zavolala: Jonathane, není ti něco? Kotlety se začínají vysouet.

Nic mi není, maminko. U jdu.

Chtělo to vak dalí minutu energického oplachování, ne vypadal jeho obličej normálně a on mohl otevřít dveře a zasednout s rodiči k večeři.

PÁTÝ DÍL

úterý 27. září a čtvrtek 29. září

33

Jonathan Reeves počkal, dokud neuviděl, e paní Simpsonová odchází z kanceláře na kávu, teprve pak se vydal do kartotéčního oddělení, kde byly uchovávány personální údaje. Vechny informace o zaměstnancích byly, jak věděl, v počítači, ale původní desky s osobními spisy jetě existovaly a paní Simpsonová je střeila, jako by to byly depozitáře nebezpečných, kompromitujících informací. Neměla daleko do penze a s počítačovými záznamy se moc nespřátelila. Pro ni byla jediná realita to, co stálo černé na bílém v úředních deskách se záznamy. Její pomocnice Shirley Colesová byla mladá, hezká osmnáctiletá dívka, která nastoupila teprve nedávno a bydlela ve vsi. Hned na začátku se jí dostalo poučení o významu ředitele a vedoucích jednotlivých oddělení, ale jetě jí nepřeel do krve rafinovanějí zákon, který prostupuje kadou organizaci a který rozliuje ty, jejich přání je nutno brát váně, a je jejich postavení jakékoliv, a ty, kteří se dají klidně ignorovat. Byla to příjemná mladá dívka, dychtivá vyhovět a vděčná za přátelské slovo.

Jsem si takřka jist, začal Jonathan, e má narozeniny na začátku přítího měsíce. Vím, e osobní záznamy jsou důvěrné, ale jde jenom o datum jejího narození. Kdybyste se na něj mohla mrknout a říct mi ho.

Věděl, e to říká rozpačitě a nervózně. Ale právě to pomohlo. Věděla, co je to rozpačitost a nervozita. Dodal: Jenom datum narození. Na mou dui. A nikomu neřeknu, jak jsem ho zjistil. Říkala mi ho, ale já ho zapomněl.

Nemám to dělat, pane Reevesi.

Já vím, ale neexistuje jiný způsob, jak bych to moh zjistit. Nebydlí u rodičů, tak se nemůu zeptat její maminky. A byl bych straně nerad, aby si myslela, e jsem zapomněl.

Nemoh byste přijít, a tady bude paní Simpsonová? Nejspí by vám to řekla. Já nemám záznamy otvírat, kdy tady není.

Vím, e bych ji o to moh poádat, ale nechce se mi. Znáte ji přece. Bojím se, e by se mi vysmála. Kvůli Karolíně. Myslel jsem, e to pochopíte: Kde je paní Simpsonová?

Má přestávku na kafe. Je tam vdycky dvacet minut. Ale měl byste zůstat stát u dveří a říct mi, kdyby někdo el.

Ale on místo toho zůstal stát vedle kartotéky a díval se, jak jde Shirley k sejfu s kombinačním zámkem a začíná točit číselníkem. Zeptal se: Můe k těmhle osobním záznamům policie, kdy o to poádá?

Kdepak, pane Reevesi, to by nebylo správné. K těm nesmí nikdo kromě doktora Maira a paní Simpsonové. Ty jsou důvěrné. Ale osobní spis slečny Robartsové policie viděla. Dr. Mair si pro něj zatelefonoval hned v pondělí ráno, jetě ne přila. Paní Simpsonová mu ho osobně odnesla. Ale to je něco jiného. Je mrtvá. Kdy je člověk mrtvý, tak je po vech tajemstvích.

Ano, odpověděl. Jakmile je člověk mrtvý, je po vech tajemstvích. A najednou viděl sám sebe v tom malém pronajatém domku v Romfordu, jak pomáhá matce třídit věci po dědečkovi, kdy starý pán zemřel na infarkt, na ty pinavé aty, na ten puch, na ten pajz se zásobou pečených bobů, které byly jeho hlavní potravou, na nepřikryté misky se zplesnivělým a zkaeným jídlem, na ty nemravné časopisy, které objevil na dně uplíku a které mu matka, v obličeji rudá jak rak, vytrhla. Ano, jakmile je člověk jednou mrtvý, je po vech tajemstvích.

Obrácená zády k němu řekla: Je to hrůza, ta vrada, co? Člověk si to ani nedovede dost dobře představit. Aspoň u někoho, koho zná. Nám v osobním oddělení to přidělalo hodně práce. Policie chtěla seznam vech zaměstnanců a jejich adresy. A kadý dostal dotazník, kde byl v sobotu večer a s kým. Vak víte. Taky jste ho dostal. Vichni jsme ho dostali.

Zámek na heslo vyadoval přesnost. Její první pokus nebyl úspěný a teď právě vytáčela opatrně číslo znova. Ach Boe, pomyslel si, proč se s tím tak srabí? Ale dveře se konečně otevřely. Zahlédl hranu malé kovové schránky. Vytáhla z ní svazek klíčů, obrátila se ke kartotéce, rychle vybrala jeden klíč a strčila ho do zámku. Při dotyku jejích prstů vyjela přihrádka. Najednou jako by ji nakazily jeho obavy. Úzkostlivě se podívala na dveře a začala rychle probírat zavěené desky.

Tady je to.

Musel se donutit, aby jí je nevytrhl. Otevřela je a on uviděl známý lutohnědý formulář, který vyplňoval i on, kdy nastupoval do elektrárny. Byla tu její ádost o její nynějí místo. To, co chtěl, leelo před ním napsané pečlivě její rukou hůlkovým písmem. Karolína Sofie St. John Amphlettová, narozená 14. října 1957 v Aldershotu v Anglii, státní příslunost britská.

Shirley zavřela desky, rychle je dala zpátky a zaoupla zásuvku. Kdy ji zamkla, poznamenala: No vidíte. Čtrnáctého října. Vlastně u brzy. Dobře e jste se o tom přesvědčil. Jak to oslavíte? Jestli počasí vydrí, tak byste si mohli udělat piknik na lodi.

Udiveně odpověděl: Na jaké lodi? My ádnou nemáme.

Karolina má. Koupila od pana Hoskina starou kajutovou jachtu, která kotví ve Wells-next-the-Sea. Vím to, poněvad dal oznámení do výkladu paní Brysonové v Lydsettu, a můj strejček Ted si říkal, e by se na ni podíval, protoe byla laciná. Ale kdy panu Hoskinovi zatelefonoval, tak mu pan Hoskin řek, e u ji prodal slečně Amphlettové z Larksokenu.

A kdy to bylo?

Před třema týdny. Ona vám to neříkala?

Pomyslel si: dalí tajemství, moná nevinné, ale přesto podivné. Nikdy neprojevila sebemení zájem o lodě ani o moře. Stará kajutová jachta. Laciná. A je podzim, ne zrovna nejpříhodnějí doba na kupování lodí.

Slyel Shirleyin hlas: Sofie je moc hezké jméno. Starodávné, ale mně se líbí. I kdy jako Sofie nevypadá, e?

Jonathan vak neviděl jenom celé její jméno a datum jejího narození. Pod tím byla jména jejích rodičů. Otec Charles Roderick St. John Amphlett, zemřelý armádní důstojník. Matka Patricia Karolína Amphlettová. Měl s sebou kus papíru vytrený ze zápisníku, a rychle si zapsal jak datum, tak jméno. To má navíc. Zapomněl, e se do dotazníku při přijímání píou i takové detaily. S touhle informací mu detektivní kancelář dokáe najít její matku bez velkých potíí.

Oddechl si, teprve kdy byly klíče vráceny do sejfu. Kdy u měl to, co potřeboval, připadalo mu nevděčné spěchat pryč. Bylo důleité zmizet, ne se vrátí paní Simpsonová, aby Shirley nebyla vy stavena nevyhnutelné otázce, co tam Jonathan pohledává, a on nebyl nucen lhát. Ale chvíli jetě okolkoval, ne se usadila u stolku. Začala navlékat sponky na papír do řetízku.

Z té vrady na mě jde přímo hrůza, opravdu, řekla. Víte, já jsem tam v neděli odpoledne byla, myslím jako přímo na tom místě, kde byla zavraděná. Jeli jsme na piknik, aby si Krytof moh hrát na břehu. Myslím jako mamka, taka, Krytof a já. Krytof je můj malý bratříček. Jsou mu teprve čtyři roky. Zaparkovali jsme s vozem na ostrohu, jenom asi padesát metrů od chalupy slečny Robartsové, ale samozřejmě jsme ji neviděli. Za celé odpoledne jsme neviděli nikoho, jenom zdálky paní Jagovou, která rozváela na kole církevní časopis.

Řekla jste to policii? zeptal se Jonathan. Předpokládám, e by je to zajímalo. Já myslím jako e by je zajímalo slyet, e jste u její chalupy nikoho neviděla.

No ovem, e jsem jim to řekla. A opravdu je to moc zajímalo. Víte, ptali se mě, jestli Krytof nevysypal na cestičku nějaký písek. A on ho skutečně vysypal. Není to legrační? Tím myslím jako, e je legrační, e je to napadlo.

A kdy jste tam teda byli? zeptal se Jonathan.

To se mě taky ptali. Nezdreli jsme se tam dlouho. Jen asi od půl druhé asi tak do půl čtvrté. Ten piknik jsme si udělali vlastně ve voze. Mamka povídala, e to není vhodná roční doba na posedávání po břehu a e bychom se nachladili. Pak jsme li po cestičce a k té malé zátočině a Krytof si postavil u moře z písku hrad. Byl tam celý astný, ale nebylo dost teplo, abychom tam my ostatní posedávali. Začal řvát a mamka ho víceméně musela odtáhnout pryč: Taka se vydal k vozu a my jsme se vlekli kousek za ním. Mamka řekla: Ten písek ti do vozu vzít nedovolím, Krytofe. Ví, e by se taka zlobil. A přinutila ho, aby převrátil kyblíček. Krytof začal samozřejmě znovu ječet. To dítě je namouvěru někdy hotovej čert. Není to legrační? Jako e jsme tam byli přímo to odpoledne?

Proč myslíte, e je ten písek tak zajímal? zeptal se Jonathan.

To se jich taka taky ptal. Ten detektiv, ten, co byl tady a vyptával se mě, řek, e by mohli najít stopu a e chtějí vyloučit, e to není nikoho z nás. Taka má za to, e tu stopu u nali. Včera večer přili za mamkou a za takou dva mladí detektivové, moc milí; a ptali se jich, jaké boty měli na nohou, dokonce je poádali, jestli si je můou odnést s sebou. No, přece by je o to neádali, ne, kdyby byli něco nenali?

To muselo být pro vaeho taku a mamku straně nepříjemné.

Kdepák, vůbec jim to nevadilo. Koneckonců jsme tam nebyli, kdy byla zavraděná, ne? Kdy jsme z ostrohu odjeli, tak jsme se vydali do Hunstantonu na čaj k babičce. Byli jsme tam a do půl desáté. Na Krytofa moc dlouho, jak řekla mamka. Představte si, e celou cestu domů ve voze prospal. Ale bylo to stejně legrační, e? e jsme tam byli právě ten den. Kdyby byla zavraděná o několik hodin dřív, tak bychom byli dokonce viděli její mrtvolu. Myslím, e na to místo na pobřeí u nikdy nepojedem. Po setmění bych tam nela ani za tisíc liber. Bála bych se, e uvidím jejího ducha. A s tím pískem je to taky legrace, e? Já jen e jestli najdou stopu, která jim pomůe chytit vraha, tak se to stalo proto, e si Krytof chtěl hrát na břehu a maminka ho donutila, aby ten písek vysypal. Tím chci říct, e to je taková maličkost. Mamka povídala, e jí to připomnělo vikářovo kázání z minulé neděle, kdy mluvil o tom, e i ná nejmení čin můe mít nedozírné následky. Já si na to nevzpomínám. Já sice ráda zpívám ve sboru, ale kázání pana Smolletta mi připadají příerně nudná.

Taková maličkost, stopa v sypkém písku. A jestli ta stopa byla v písku, který vysypal Krytof z kyblíčku, tak ji tam nechal někdo, kdo po té cestičce el v neděli po půl čtvrté odpoledne.

Kolik lidí od nás o tom ví? zeptal se. Řekla jste to kromě policie jetě někomu?

Nikomu, jenom vám. Nakázali nám, abychom s lidma o ničem nemluvili, a tak jsem o tom doteďka s nikým nemluvila. Vím, e paní Simpsonová byla zvědavá, proč jsem chtěla mluvit s vrchním inspektorem Rickardsem. Pořád mi říkala, e nechápe, co bych jim mohla říct, a e nemám připravovat policii o čas a dělat se důleitou. Nejspí si dělala starosti, protoe si myslela, e jim řeknu o té hádce, co měla se slečnou Robartsovou, kdy se ztratil osobní spis doktora Gledhilla a měl ho celou tu dobu doktor Mair. Ale vy to neřeknete, e ne? Ani slečně Amphlettové?

Ne, slíbil. Neřeknu. Ani jí.

34

V zlatých stránkách telefonního seznamu byl překvapující počet detektivních kanceláří, mezi nimi byly očividně velice malé rozdíly. Vybral si jednu z největích a zapsal si její londýnské telefonní číslo. Telefonovat z elektrárny by nebylo dobře a nechtěl čekat, a se dostane domů, kde by měl jetě méně soukromí. Kromě toho touil zatelefonovat co nejdřív. Hodlal tedy poobědvat v místním hostinci a najít si telefonní budku.

Dopoledne mu připadalo nekonečné a ve dvanáct prohlásil, e půjde na oběd o hodinu dřív, a odeel, ale nejdřív se přesvědčil, e má dost drobných. Nejblií budka byla, jak věděl, ve vsi u obchodu se smíeným zboím. Bylo to na očích vem, ale říkal si, e není zapotřebí s tím dělat tajnosti.

Na jeho zazvonění zvedla telefon pohotově jakási ena. Měl připraveno, co řekne, a ona zřejmě na jeho ádosti neshledávala nic divného. Vylo vak najevo, e to nebude tak lehké, jak doufal. Ano, odpověděla, kancelář má rozhodně za to, e podle poskytnuté informace můe určitého jedince najít, ale poplatek předem nestanoví. Vechno záleí na tom, kolik to dá práce a jak dlouho to bude trvat. Dokud není jeho objednávka formálně přijata, nemůe udat ani přibliný odhad. Můe to stát jenom dvě stě liber, ale i čtyři sta. Navrhla mu, aby jim okamitě napsal a uvedl vechny informace, jaké má, a stanovil jasně, oč mu jde. K dopisu má být připojena záloha sto liber. Samozřejmě e budou jednat rychle, ale dokud objednávku nedostanou, nemůou mu zaručit, jak dlouho to bude trvat. Poděkoval jí, řekl, e napíe, a poloil sluchátko, astný, e neuvedl své jméno. Z jakéhosi důvodu si představoval, e přijmou jeho informace po telefonu, řeknou mu, co to bude stát, a slíbí mu, e brzy dostane výsledek. Ale tohle bylo vechno moc úřední, moc drahé, moc pomalé. Uvaoval, jestli má zkusit jinou kancelář, ale pak si řekl, e v téhle brani, kde je taková konkurence, je nepravděpodobné, e by mu řekli něco povzbudivějího.

Ne se dostal zpátky do elektrárny a zaparkoval vůz, málem přesvědčil sám sebe, e by toho měl nechat. Pak ho vak napadlo, e by mohl začít pátrat sám. To jméno je značně neobvyklé, třeba v londýnském telefonním seznamu nějaká Amphlettová je, a kdy ne v londýnském, tak by moná stálo za to zkusit nějaké jiné větí město. A její otec byl voják. Třeba existuje armádní telefonní seznam, do kterého by se mohl podívat. Stálo by za to trochu pátrat, ne se zaváe k výdajům, na jaké by nemusel stačit, a představa, e má napsat detektivní kanceláři, e má hodit svou objednávku na papír, ho odrazovala. Začínal si připadat jako spiklenec, co byla nezvyklá úloha, která ho vzruovala a vyhovovala jisté stránce jeho zaloení, o ní do té doby nevěděl. Pustí se do práce sám, a kdy neuspěje, má čas si to rozmyslet.

A první krok byl pozoruhodně jednoduchý, tak jednoduchý, e se začervenal, jak mohl být tak hloupý a nepřipadnout na něj dřív. Vrátil se do knihovny a začal listovat v telefonním seznamu Londýna. Byla tam jedna P. K. Amphlettová s adresou Pont Street, SW 1. Chvíli na ni koukal, pak třesoucími se prsty vytáhl zápisník a telefonní číslo si poznamenal. Iniciály byly stejné, jaké měla Karolínina matka. Mohla to být ovem náhoda. A Pont Street mu nic neříkalo, i kdy měl za to, e SW 1 nemůe být nějaká chudá čtvr Londýna. Ale řekla by mu le, kterou můe odhalit pouhým nakouknutím do telefonního seznamu? Jenom v tom případě, e si je tak jistá tím, jakou má nad ním moc, tím, e je její otrok, jenom v tom případě, e je tak přesvědčená o jeho neschopnosti a hlouposti, e se na to můe vykalat. Chtěla, aby jí dosvědčil její alibi, a on to udělal. Ale jestli je tohle le, jestli zajede do Pont Street a zjistí, e její matka neije v chudobě, co z toho, co mu řekla dál, je pravda? Kdy přesně byla na tom ostrohu a proč? Ale tohle vechno je podezření, o kterém, jak ví, nemůe váně uvaovat. Představa, e by Karolína zabila Hilary Robartsovou, je směná. Ale proč nechtěla říct policii pravdu?

U vak věděl, jaký bude jeho dalí krok. Cestou domů zavolá na to číslo v Pont Street a bude chtít Karolínu. To přinejmením dokáe, jestli to je adresa její matky nebo není. A jestlie je, pak si vezme den volna nebo počká do soboty, najde si záminku, proč musí strávit den v Londýně, a přesvědčí se sám.

Odpoledne se nemoně vleklo a bylo těko zůstat mylenkami u práce. Kromě toho se obával, aby se neobjevila Karolína a nenavrhla mu, aby jel k ní domů. Zdálo se vak, e se mu vyhýbá; byl rád. Odeel o deset minut dřív, vymluvil se na bolení hlavy a za dvacet minut byl u znovu v telefonní budce v Lydsettu. Telefon vyzváněl takřka půl minuty, a on se u málem vzdal naděje, ale vtom ho někdo zvedl. enský hlas řekl pomalu, zřetelně číslo. Jonathan se rozhodl, e bude mluvit se skotským přízvukem. Věděl, e umí dobře napodobovat, a babička z matčiny strany byla Skotka. Nebude nic těkého mluvit tak, aby to znělo přesvědčivě. A tak řekl: Je doma slečna Amphlettová, prosím?

Nastalo dlouhé mlčení, pak ta ena řekla nevlídně: Kdo volá?

Jmenuju se John McLean. Jsme staří kamarádi.

No ne, pane McLeane. To je divné, e vás neznám a e vy zřejmě nevíte, e tady slečna Amphlettová u nebydlí.

A mohla byste mi dát její adresu, prosím vás?

Znovu nastalo mlčení. Pak ten hlas řekl: Myslím, e se mi moc nechce vám ji dávat, pane McLeane. Ale jestli jí tady chcete nechat vzkaz, postarám se, aby ho dostala.

Vy jste její matka? zeptal se.

Hlas se zasmál. Nebyl to příjemný smích. Pak řekl: Ne, její matka nejsem. U telefonu je Beasleyová, hospodyně. Ale to byste měl snad vědět.

Vtom ho napadlo, e můou existovat dvě Karolíny Amphlettové, dvě matky se stejnými iniciálami křestních jmen. Pravděpodobnost je samozřejmě malá, ale bude dobře, kdy se přesvědčí. A tak se zeptal: Je Karolina jetě pořád zaměstnaná v larksokenské elektrárně?

A tentokrát nemohlo být omylu. Kdy odpovídala, byla v jejím hlase ostrá antipatie. Paklie víte tohle, pane McLeane, tak proč mě obtěujete svýma telefonama?

A rázně poloila sluchátko.

35

Kdy Rickards přijel v úterý večer znovu do larksokenského mlýna, bylo u půl jedenácté pryč. Krátce po esté tam volal, oznámil, co má v úmyslu, a dal jasně najevo, e ta návtěva, by pozdní, je úřední. Jsou tady fakta, která by si chtěl ověřit, a potřebuje se na něco zeptat. Dalgliesh se ten den stavil v ohlaovně v Hovetonu a podal výpověď, v ní popsal, jak nael mrtvolu. Rickards tam v té chvíli nebyl, ale Oliphant, který byl zřejmě na cestě někam, se zdrel, přijal ho a krátce ho zpravil o tom, jak daleko postoupilo pátrání; nikoliv neochotně, ale s jistou oficiálností, která napovídala, e má své instrukce. A Rickards sám, kdy si stáhl sako a posadil se stejně jako posledně do křesla napravo od ohně, se tvářil troku vyplísněně. Na sobě měl tmavomodrý oblek s jemným proukem, který se zdál přes dobrý střih poněkud umolousaný, jako by přestal být oblekem parádním a byl přeřazen do druhé kategorie. Ale na jeho klátivých končetinách vypadal přesto divně a příli městsky, zvlá tady na ostrohu, a dodával Rickardsovi vzhledu mue oblečeného na neformální svatbu nebo uchazeče o místo, na ně si nedělá moc velké naděje. Ten patně zakrývaný odpor, hořkost nad neúspěchem po Hvízdalově smrti, a dokonce ta nezdolná energie z nedělního večera ho u opustily. Dalgliesh uvaoval, jestli mluvil s vrchním konstáblem a dostal nějakou radu. Paklie ano, dovedl si domyslet, jaká rada to byla. Velice podobná té, kterou by mu dal i on.

Je to k vzteku, e je na vaem písečku, ale je to jeden z nejvyích pracovníků metropolitní kriminálky. Miláček policejního ředitele. A zná ty lidi. Byl na té večeři u Mairů. Nael mrtvolu. Má uitečné informace. Vím, e je profesionál, nebude je tajit, a kdy se k němu přestanete chovat jako k soupeři, nebo jetě hůř jako k podezřelému, bude pro vás snazí je získat a oběma vám to ulehčí ivot.

Dalgliesh podal Rickardsovi whisky a zeptal se, jak se vede jeho eně.

Výborně, výborně. Ale v jeho tónu bylo něco nuceného. Předpokládám, e kdy je Hvízdal po smrti, tak se vrátí domů, podotkl Dalgliesh.

Asi by měla, viďte? Já bych byl rád, ona taky, ale je tady malý problém se Susiinou matkou. Nechce, aby se její ovečka zapletla do nějaké nepříjemnosti, zvlá ne do vrady a zvlá ne právě teď.

Kdy si člověk vezme policajta, je dost těké izolovat se od nepříjemností, i od vrad, odpověděl Dalgliesh.

Ona si nepřála, aby si Sue vzala policajta.

Dalglieshe překvapil jeho hořký tón. Znovu si s nepříjemným pocitem uvědomil, e je ádán o povzbuzení, které je ze vech lidí na světě nejméně schopen dát. Zatímco v duchu hledal chlácholivou větu, znovu se podíval na Rickardsův obličej, na ten výraz únavy, takřka poraenosti, na rýhy, které jetě prohlubovalo blikotání ohně iveného dřevem, a utekl se k praktickým záleitostem.

Jedl jste? zeptal se.

Ále, já si něco vytáhnu z lednice, a se vrátím.

Mám tady zbytky ragú od oběda, jestli chcete. Bylo by to vmiku ohřáté.

To bych neodmítl, pane Dalglieshi.

Snědl to na podnosu, který si drel na klíně, tak hltavě, jako by to bylo jeho první jídlo po kolika dnech, a jetě vytřel omáčku kůrkou chleba. Jenom jednou zvedl oči od talíře a zeptal se: To jste vařil vy, pane Dalglieshi?

Kdy člověk ije sám a nechce být v jednom kuse na někom závislý, pokud jde o jednu z podstatných stránek ivota, musí se naučit vařit aspoň jednoduchá jídla.

To by vám nevyhovovalo, e? Být na někom závislý, pokud jde o podstatné stránky ivota?

Řekl to vak bez hořkosti a podnos z prázdným talířem odnesl do kuchyně s úsměvem. Za vteřinku uslyel Dalgliesh plouchání tekoucí vody. Rickards po sobě umýval talíř.

Musel mít větí hlad, ne si uvědomoval. Dalgliesh věděl, e kdy člověk pracuje estnáct hodin denně, je oidně snadné mít za to, e se dá vegetovat jenom na kávě a na shltnutých sendvičích. Rickards se vrátil z kuchyně, opřel se v křesle dozadu a spokojeně hekl. V obličeji u měl zase barvu, a kdy promluvil, zněl mu hlas u zase jistě.

Její otec byl Peter Robarts. Pamatujete se na něj?

Ne. Měl bych?

Nevím proč. Já jsem se na něj taky nepamatoval, ale měl jsem čas si ho vyhledat. Po válce si nahrabal, ve válce si mimochodem vyslouil nějaké vyznamenání. Byl to takový ten chlap, co pase po velké příleitosti, v jeho případě to byla umělá hmota. Musely to být nádherné doby pro fikané chlapce, ta padesátá a edesátá léta. Ona byla jeho jediné dítě. K jmění přiel rychle a taky o něj rychle přiel. Z obvyklých důvodů: extravagance, okázalá tědrost, enské, rozhazování peněz, jako by si je tiskl, představa, e ho těstí neopustí. A tak. Měl kliku, e neskončil ve vězení. Hospodářská kriminálka toho na něj měla sebraného u dost, aby ho mohla obalovat, a byli by ho v několika dnech sbalili, jene ho to kleplo. Spad u Simpsona do talíře s obědem, mrtvý jako ta kachna, co měl na něm. Muselo to pro ni být těké. Jeden den byla tatínkova holčička, pro kterou nebylo nic dost dobré, a hned nato hanba, smrt, chudoba.

Relativní chudoba, opravil ho Dalgliesh, ale chudoba je vdycky relativní. Činil jste se.

Něco, i kdy ne moc, jsme se dověděli od Maira, něco jsme vyčmuchali. Policie města Londýna nám pomohla. Mluvil jsem s Wood Street. Kdysi jsem si říkal, e nic o oběti není nepodstatné, ale dnes uvauju, jestli tohle čmuchání kolem není vlastně ztráta času.

Je to jediný bezpečný způsob práce, odpověděl Dalgliesh. Obě umírá, protoe je taková, a ne jiná.

,A jakmile jednou člověk pochopí ivot, pochopí smrt. Tohle do nás hustil starý Blanco White  pamatujete se?  kdy jsem byl mladý detektiv. A co nakonec získáte? Fakta smíchaná dohromady, jako byste je vysypal z koíku na, papír. Která vlastně o nikom nic neřeknou. A u téhle oběti bylo toho, co jsme posbírali, málo. Cestovala nalehko. V té chalupě jsme toho moc důleitého nenali, ádný deník, ádné dopisy kromě dopisu jejímu právnímu zástupci, v kterém si s ním domlouvá schůzku na přítí víkend a oznamuje mu, e se nejspí bude vdávat. Mluvili jsme s ním, samozřejmě. Nezná jméno toho mue, stejně jako ho očividně nezná nikdo jiný, počítaje v to i Maira. ádné jiné důleité papíry jsme nenali, jedině kopii její poslední vůle. A na té není nic vzruujícího. Dvěma strohými právnickými větami odkazuje vechno, co má, Alexi Mairovi. Ale nezdá se mi, e by ji Alex Mair zabil kvůli dvanácti tisícům liber, které měla na sporoirovém účtu, a kvůli prakticky zchátralé chalupě, v které je nájemník. Kromě té poslední vůle a toho jediného dopisu tam byly u jenom obvyklé výpisy z bankovního konta, potvrzenky o zaplacených účtech, a bylo tam pečlivě uklizeno. Člověk by řek, jako by věděla, e umře, a tak si pečlivě uklidila ivot. Mimochodem, nebyla tam jediná známka, e by tam někdo v poslední době něco hledal. Jestli tam bylo něco, oč měl vrah zájem, a to okno rozbil, aby si to moh vzít, tak své stopy zahladil velice úspěně.

Jestlie musel rozbít okno, aby se dostal dovnitř, odpověděl Dalgliesh, tak to nejspí nebyl doktor Mair. Mair věděl, e nosí klíč v tom medailónku. Moh si ho vzít, otevřít si s ním a zase ho vrátit. Ale představovalo by to dalí riziko, e toti nechá nějaké důkazy na místě činu, a někteří vrazi se neradi vracejí k mrtvole. Jiní k tomu samozřejmě pociují naopak nutkání. Ale kdyby si Mair ten klíč vzal, musel by ho vrátit, a by tu bylo riziko sebevětí. Prázdný medailón by ukázal přímo na něj.

Cyril Alexandr Mair, řekl Rickards, ale toho Cyrila vynechává. Nejspí si myslí, e Sir Alexandr Mair bude znít lip ne Sir Cyril. Co je patného na Cyrilovi? Můj dědeček se taky jmenoval Cyril. Jsem zaujatý proti lidem, kteří nepouívají vechna svá jména. Mimochodem, byla jeho milenkou.

To vám řek?

Víceméně musel, ne? Chovali to ve velké tajnosti, ale jeden nebo dva z výe postavených pracovníků v elektrárně to museli vědět, vědět nebo mít rozhodně aspoň podezření. Je příli inteligentní, ne aby zatajil informaci, o které ví, e ji dřív nebo pozděj musíme nutně zjistit. On tvrdí, e ten poměr u skončil, sám od sebe, po vzájemné dohodě. Má se přestěhovat do Londýna. Ona chtěla zůstat tady. No, víceméně by byla musela, ledae by se vzdala svého postavení, a byla to ctiádostivá enská, to postavení pro ni bylo důleité. On tvrdí, e to, co k sobě cítili, nebylo tak silné, aby to udrely jenom příleitostné schůzky o víkendech  to jsou jeho slova, ne moje. Člověk by řek, e ten poměr byl záleitostí pohodli: Dokud byl tady, potřeboval enskou a ona chlapa. Zboí musí být po ruce. Kdy jsou dva na sta kilometrů od sebe, nemá to smysl. To je jako kupovat maso. On se stěhuje do Londýna, ona se rozhodla zůstat. V tom případě je lepí najít si jiného řezníka.

Dalgliesh si vzpomněl, e Rickards byl v otázce sexu vdycky poněkud přísný. Je dvacet let detektivem, a tak se nemohl nesetkat s nevěrou a smilstvem v nejrůznějím zakuklení, nehledě k bizarnějím a úděsnějím projevům lidské sexuality, proti nim jsou nevěra a smilstvo příjemně normální. Ale to neznamená, e s nimi souhlasí. Sloil přísahu jako policista a dodruje jí. Sloil v kostele slavnostní slib manelský a bezpochyby ho hodlá dodrovat. A přestoe má povolání, při něm nepravidelné úřední hodiny, pití, chlapský kamarádoft a společnost policistek manelství ohrouje, o tom jeho je známo, e je solidní. Je příli zkuený a v podstatě příli sluný, ne aby měl předsudky. Ale přesto měl Mair v nejednom ohledu smůlu, e tenhle případ dostal právě tenhle detektiv.

Její sekretářka, řekl Rickards, Katie Flacková, dala právě výpověď. Zřejmě se jí zdálo, e na ni klade příli velké poadavky. Nedávno dolo k hádce, e se na obědě zdruje déle, ne má. A jeden z jejích podřízených, Brian Taylor, přiznává, e pro něj práce pod ní byla nemoná a e poádal, aby byl přeloen. Mluvil o tom obdivuhodně otevřeně. Můe si to dovolit. Byl od osmi hodin na mládenecké selosti v Maids Head v Norwichi a má na to nejmíň deset svědků. A ta dívka si taky nemusí s ničím lámat hlavu. Strávila večer koukáním na televizi se svou rodinou.

Jen s rodinou? opáčil Dalgliesh.

Ne. Měla to těstí, e k nim těsně před devátou zaskočili sousedi pohovořit si o svatebních atech své dcery. Jde jí za druičku. O citronových atech s kytičkami malých bílých a lutých chryzantém. Velice vkusných. Popsala nám je podrobně. Zřejmě si říkala, e to přispěje k věrohodnosti jejího alibi. Zkrátka, ádný z nich není doopravdy podezřelý. Kdy v dneních dobách nemá někdo rád svého éfa, tak tu práci jednodue zabalí. Samozřejmě e to byl pro oba ok a byli oba tak trochu v defenzívě. Asi měli pocit, e se nechala zabít schválně, aby je dostala do nepříjemností. Ani jeden nepředstíral, e by ji byl měl rád. Ale na téhle vradě je něco víc ne jen antipatie. A tohle vás moná překvapí, pane Dalglieshi: Robartsová nebyla nijak zvlá neoblíbená u výe postavených zaměstnanců. Uznávají výkonnost a ona výkonná byla. Kromě toho se její povinnosti nedotýkaly přímo jejich. Její starostí bylo, aby elektrárna byla administrativně dobře vedená a vědečtí a techničtí zaměstnanci mohli vykonávat svou práci co nejlíp. A o to zřejmě dbala. Odpovídali mi na otázky klidně, ale nebyli nijak zvlá vstřícní. V té elektrárně vládne jakési kamarádství. Kdy má člověk pocit, e je neustále terčem kritiky nebo útoků, tak to zřejmě vyvolává jistou obezřetnost při jednání s lidma zvenčí. Jenom jeden z nich řek přímo, e ji neměl rád, Miles Lessingham. Ale vytasil se s jakýmsi alibi. Prohlauje, e byl v době, kdy zemřela, na své lodi. A netajil se svými city. Netouil po tom s ní jídat ani pít ani s ní trávit volný čas ani s ní vlízt do postele. Ale jak zdůraznil, má podobný vztah k celé řadě lidí a nic ho nenutí je zavradit. Na okamik se odmlčel, pak pokračoval: Dr. Mair vás v pátek ráno proved po elektrárně, e?

To vám řekl on? zeptal se Dalgliesh.

Doktor Mair mi neřekl nic, co mi říct nemusel. Ne, vylo to najevo, kdy jsme mluvili s jednou nií úřednicí, s jednou dívkou odsud, zaměstnanou v osobním oddělení. Taková malá povídalka. Dostal jsem z ní tak či onak spoustu uitečných věcí. Uvaoval jsem, jestli při vaí návtěvě nedolo k něčemu, co by mohlo mít nějaký význam.

Dalgliesh odolal pokuení odpovědět, e kdyby bylo dolo, tak by to byl u řekl. Byla to zajímavá návtěva a ten podnik je velice impozantní, řekl. Doktor Mair se mi pokouel vysvětlit rozdíl mezi termálním a novým tlakovodním reaktorem. Větinou mluvil velice technicky, kromě chvíle, kdy se zmínil o poezii. Miles Lessingham mi ukázal vysoký zaváecí stroj, z něho se Toby Gledhill vrhl do náruče smrti. Napadlo mě, e by s tím Gledhillova sebevrada mohla nějak souviset, ale nechápu jak. Lessinghama očividně deprimovala, a nejenom proto, e byl jejím svědkem. Na té večeři u Mairů dolo mezi ním a Hilary Robartsovou k výměně názorů, která mi byla tak trochu záhadou.

Rickards se naklonil kupředu, v obrovské ruce sklenici s whisky. Ani zvedl hlavu, řekl: Pokud jde o tu večeři u Mairů, hádám, e ta milá selost  pokud byla milá  je jádro tohohle případu. A chtěl jsem se vás na něco zeptat. Proto jsem vlastně přijel. Ta holčička, Tereza Blaneyová, kolik vlastně vyslechla z toho rozhovoru o nejnovějí Hvízdalově oběti?

Dalgliesh tuhle otázku očekával. Jenom ho překvapilo, jak dlouho Rickardsovi trvalo, ne ji poloil.

Řekl opatrně: Něco bezpochyby vyslechla. To víte, to jsem vám u říkal. Jak dlouho za těma dveřma jídelny stála, ne jsem si jí viml, nebo kolik toho z rozhovoru doopravdy vyslechla, to vám nepovím.

Vzpomínáte si, jak daleko se Lessingham ve svém vyprávění dostal do chvíle, kdy jste zpozoroval Terezu?

To tak docela přesně ne. Myslím, e popisoval mrtvolu, přesně řečeno to, co uviděl, kdy se vrátil s baterkou.

Take mohla slyet o tom řezu na čele a o těch chlupech z přirození.

Ale byla by o těch chlupech řekla tatínkovi? Měla velice zbonou matku, římskou katoličku. Ji moc dobře neznám, ale myslím si, e je neobyčejně cudná. Řekla by něco takového jemně vychovaná cudná dívka nějakému mui, i kdyby to byl její otec?

Jemně vychovaná? Cudná? Jste edesát let pozadu. Zkuste strávit půl hodiny na kterémkoli hřiti středokoláků, a uslyíte věcí, při kterých vám budou vstávat vlasy na hlavě. Dnení děti řeknou komukoli cokoli.

Tahle holčička ne.

No dobrá, ale mohla říct tatínkovi o tom řezu ve tvaru L a on si moh ty chlupy domyslet. Vichni přece věděli, hergot, e ty Hvízdalovy vrady musí mít nějaké sexuální implikace. Neznásilňoval je, ale v tom nebyl jeho plezír. Člověk nemusí být Krafft  jak se jmenuje dál?

Krafft-Ebing.

Zní to jako název nějakého sýra. Člověk nemusí být Krafft-Ebing, člověk nemusí být dokonce ani sexuálně zkuený, aby uhodl, jakých chlupů se Hvízdal zmocňoval.

Ale je to důleité, ne, opáčil Dalgliesh, kdy uvaujete o Blaneym jako o hlavním podezřelém? Byl by on nebo vůbec někdo tu vradu provedl takhle, kdyby si nebyl jist Hvízdalovými metodami? Jeho jediná naděje, e ji přiije Hvízdalovi, byla v tom, e budou odpovídat detaily. Paklie nemůete dokázat, e Tereza řekla tatínkovi jak o těch chlupech, tak o tom řezu ve tvaru L, je vae obvinění značně oslabené. Pochyboval bych, e byste ho moh vůbec vznést. Kromě toho mám dojem, e Oliphant řekl, e Blaneyho alibi potvrdila jak slečna Mairová, podle které byl opilý a byl ve tři čtvrtě na devět doma, tak jeho dcera. Neříkala, e si la ve čtvrt na devět lehnout, ale před devátou sela dolů, protoe se chtěla napít?

To sice říkala; pane Dalglieshi. Ale já vám řeknu zase tohle: ta holčička by potvrdila jakoukoli historku, jakou by se její otec rozhod říct. A ty doby jsou podezřele přesně načasované. Robartsová umře v devět dvacet nebo těsně kolem. Tereza Blaneyová si jde lehnout ve čtvrt na devět a jako na objednávku se potřebuje jít za tři čtvrtě hodiny napít. Přál bych vám ji vidět, ji i tu chalupu, ale tu jste vlastně viděl. Byly se mnou dvě policistky z oddělení pro mladistvé, které se k ní chovaly ohleduplně, jako k miminku. Ne e by to bylo zapotřebí. Seděli jsme kolem ohně v důvěrném krouku a ona měla na klíně to mrně. U jste někdy zkouel vyslýchat dítě, abyste zjistil, jestli je jeho tatínek vrah, a ono sedělo a koukalo na vás takovýma obrovskýma očima a přitom chovalo miminko? Navrhl jsem jí, aby to dítě předala jedné naí příslunici, ale kluk začal okamitě bulit, jakmile ho od ní chtěla vzít. A nechtěl ani k tatínkovi. Člověk by řek, e s ním Tereza vechno předem domluvila. A byl tam samozřejmě Ryan Blaney, při tom rozhovoru. Člověk se nesmí vyptávat dítěte bez přítomnosti rodiče, kdy si ten rodič přeje být u toho. Boe můj, a někoho za tuhle vradu zatknu, a já ho zatknu, pane Dalglieshi, tentokrát ano, tak jen doufám, e to nebude Ryan Blaney. Ty děcka u toho ztratily dost. Ale on má ze vech lidí nejpádnějí motiv a tu Robartsovou nenáviděl. Myslím, e by tu nenávist nedokázal skrýt, ani kdyby se o to pokusil, a on se o to ani nepokusil: A nejenom kvůli tomu, e ho chtěla vypudit z chalupy. Ta nenávist jde hloub. Co je u jejího kořene, to nevím. Má to moná něco společného s jeho enou. Ale já na to přijdu. Nechal děti v chalupě a el s náma k vozu. Poslední, co řek, bylo: ,Byla to zlá mrcha a jsem rád, e je po ní. Ale nezabil jsem ji, to mi nedokáete.

A vím, co mi chcete namítnout. Jago říká, e volal v sedm třicet, aby mu oznámil, e je Hvízdal po smrti. Mluvil s Terezou a ta děvenka tvrdí, e to tatínkovi vyřídila. Není důvod, proč by mu to měla nevyřídit. Myslím, e připustíme, e mu to řekla. Kdyby byl Hvízdal naivu a někde se potloukal, tak by byl Ryan nenechal děti samotné v chalupě. To by ádný svědomitý otec neudělal a veobecně se uznává, e svědomitý otec je. Mimochodem, mám na to slovo místních úřadů. Před čtrnácti dny tam poslali sociální pracovnici, aby se přesvědčila, jestli je vechno v pořádku. A řeknu vám, kdo byl iniciátorem, pane Dalglieshi. Je to toti zajímavé. Robartsová.

Vznesla nějaké určité obvinění?

Ne, tvrdila, e tam musí čas od času zajít, aby prohovořila opravy a podobně, a e jí dělá starost tíha odpovědnosti, kterou má na sobě Ryan, a tak si říkala, e by mohli potřebovat nějakou pomoc. Mluvila o tom, e viděla Terezu tahat v době, kdy měla být ve kole, domů těké nákupy, a v závěsu za ní dvojčata. A tak zavolala na místní úřad, aby tam poslali sociální pracovnici. Ta se zřejmě přesvědčila, e vechno jde tak dobře, jak jen se dá čekat. Teď u chodí dvojčata do dětského krouku a ta pracovnice nabídla dalí sluby včetně výpomoci v domácnosti, ale zjistila, e Blaney pomoc nevítá a nemá o ni zájem. Ne e bych mu to měl za zlé. Já bych taky nechtěl mít na krku nějakou sociálku.

Ví Blaney, e iniciátorkou té návtěvy byla Hilary Robartsová?

To mi místní úřad nesdělil. To není jejich způsob. A nevidím, jak by na to moh přijít. Ale jestli na to přiel, tak to značně posiluje jeho motiv, ne? Ta návtěva mohla být poslední kapka.

Ale byl by ji zavradil tímhle způsobem? opáčil Dalgliesh. Je logické, e kdyby věděl, e je Hvízdal po smrti, tak by to tuhle metodu vylučovalo.

Nemuselo by, pane Dalglieshi. Dejme tomu, e je to dvojitý bluf. Dejme tomu, e chce vlastně říct: ,Podívejte se, můu dokázat, e jsem věděl, e je Hvízdal po smrti. A zabil Hilary Robartsovou kdokoliv, tak tohle nevěděl. Tak proč nehledáte někoho, komu nikdo neřek, e se nala Hvízdalova mrtvola? A sám pámbů ví, pane Dalglieshi, e je tu jetě dalí monost. Dejme tomu, e věděl, e je Hvízdal po smrti, ale řek si, e je to záleitost posledních pár hodin. Ptal jsem se Terezy, co přesně jí George Jago řek. Pamatovala si to slovo od slova. Nebo to aspoň Jago tvrdil. Zřejmě jí řek: ,Vyřiď tatínkovi, e je Hvízdal po smrti. Spáchal sebevradu. Právě teď v Easthavenu. Ale nezmínil se o hotelu, ani kdy se tam Hvízdal zapsal. To nevěděl. Zpráva, kterou získal od svého kolegy ,U koruny a kotvy, byla velice mlhavá. Take Blaney moh předpokládat, e se Hvízdalova mrtvola nala někde venku, jenom o pět osm kilometrů dál na pobřeí. A e můe zabít beztrestně, e kadý včetně policie bude předpokládat, e si Hvízdal vybral svou poslední obě a pak skoncoval sám se sebou. Boe můj, to je přece chytré, ne, pane Dalglieshi?

Dalgliesh osobně si myslel, e je to spí chytré ne přesvědčivé, a odpověděl: Take vy máte za to, e ten rozřezaný portrét s tou vradou nesouvisí? Nedovedu si představit, e by Blaney zničil vlastní dílo.

Proč ne? Podle toho, co jsem z něj viděl, to nebylo nic extra.

Myslím, e pro něj bylo.

Ten portrét je hádanka, to vám přiznávám. A to není jediná potí. Někdo s Robartsovou pil, ne si la naposledy zaplavat, někdo, koho znala, někdo, koho pustila do chalupy. Na prkýnku na odkládání nádobí stály dvě skleničky a podle mé mínky to znamená, e pili dva lidi. Blaneyho by byla do chalupy nepozvala, a kdyby se tam objevil, pochybuju, e by ho pustila dovnitř, a u střízlivého, nebo opilého.

Ale pokud věříte slečně Mairové, namítl Dalgliesh, vae obvinění Blaneyho stejně padá. Prohlauje, e ho viděla v chalupě Na větrníku v devět čtyřicet pět, nebo chvilinku nato, a e byl přiopilý. No dobrá, moh svou opilost hrát. To by mu nedalo ádnou velkou práci. Ale co nemoh udělat, bylo zavradit Hilary Robartsovou přiblině v devět dvacet a u v devět pětačtyřicet být zpátky doma, to by byl musel jet vozem nebo dodávkou, a tu neměl.

Nebo na kole, podotkl Rickards.

To by musel lapat hezky rychle. Víme, e zemřela po tom, co se vykoupala, ne předtím. Vlasy měla u kořínků jetě vlhké, kdy jsem ji nael. Take nejspí máte pravdu, kdy určujete dobu, kdy zemřela, na devět patnáct a na devět třicet. A on si nemohl vzít kolo a jet zpátky podél pobřeí. Byl příliv, byl by musel jet přes valouny, a to by bylo obtínějí ne jet po cestě. Existuje jenom jeden úsek pobřeí, kde jde člověk po suchém písku i při přílivu, a to je ta malá zátočina, kam si chodila Hilary zaplavat. A kdyby byl jel po cestě, tak by ho byla viděla slečna Mairová. Potvrdila mu alibi, které se vám podle mého nepodaří vyvrátit.

Ale on jí alibi nepotvrdil, e? opáčil Rickards. Ona říká, e byla v chalupě sama do devíti a něco, pak si jela pro ten portrét. Ona a ta hospodyně ze Staré fary, paní Dennisonová, jsou jediné dvě osoby, které byly na té večeři u slečny Mairové a které se nepokusily vytasit se s nějakým alibi. A má motiv. Hilary Robartsová byla milenka jejího bratra. Vím, e nám tvrdí, e to u skončilo, ale na to máme jenom jeho slovo. Dejme tomu, e měli v úmyslu se vzít, a se on odstěhuje do Londýna. Obětovala ivot bratrovi. Je svobodná. Nemá pro své emoce ádný jiný ventil. Proč ustupovat jiné enské, právě kdy se mají Mairovi splnit jeho ambice?

Dalgliesh si pomyslel, e je to příli pohodlné vysvětlení vztahu, který mu i při tom málu, co se o něm dověděl, připadal sloitějí. A tak odpověděl: Je to úspěná spisovatelka z povolání. Řekl bych, e u sám úspěch představuje jakési emocionální naplnění, za předpokladu, e ho potřebuje. Připadala mi jako velice soběstačná ena.

Já myslel, e píe kuchařky. Říkáte tomu snad být úspěná spisovatelka z povolání?

Knihy Alice Mairové jsou vysoce ceněné a nesmírně výnosné. Máme stejného nakladatele. Kdyby si musel vybrat mezi námi dvěma, tak by nejspí dal přednost tomu, zbavit se mě.

Take podle vás by pro ni jeho manelství mohla být úleva, zbavilo by ji jejích povinností? A se o něj pro změnu stará a vaří mu některá jiná enská?

Copak on potřebuje enskou, která by se o něj starala? Teoretizovat o lidech a jejich emocích je nebezpečné, ale pochybuju, e k němu pociuje takovouhle manelskou, skoro mateřskou povinnost nebo e ji on potřebuje či vyaduje.

Jak se na něj tedy díváte, na ten jejich vztah? Koneckonců spolu ijou, nebo aspoň větinu času. Má ho ráda, nebo se tak aspoň veobecně soudí.

Asi by spolu neili, kdyby se rádi neměli, paklie se to dá nazvat spoluitím. Jak jsem vyrozuměl, ona je velice často pryč, shání materiál pro své knihy, a on má v Londýně byt. Jak můe někdo, kdo se s nimi setkal jenom u stolu při večeři, proniknout k jádru jejich vztahu? Já bych řekl, e jsou k sobě navzájem loajální, e si věří a jeden druhého si váí. Zeptejte se jich.

A ona na něj neárlí, na něj ani na jeho milenku?

Pokud ano, je natolik chytrá, aby to nedávala najevo.

No dobrá, pane Dalglieshi, vezměme si jiný scénář. Dejme tomu, e u měl Robartsové dost, dejme tomu, e na něj naléhala, aby si ji vzal, e se chtěla vzdát svého postavení a přestěhovat se s ním do Londýna. Dejme tomu, e mu začínala být na obtí. Neměla by Alice Mairová pocit, e by s tím měla něco udělat?

Například vymyslet a provést neobyčejně důmyslnou vradu, aby zbavila bratra dočasné nepříjemnosti? Neznamená to, e nelogicky přeháníte sesterskou oddanost?

Ach, ale to přece není dočasná nepříjemnost, ne, tyhle umanuté enské! Přemýlejte. Kolik znáte chlapů, kteří byli donuceni k manelství, do kterých se jim nechtělo, jen proto, e ta enská měla silnějí vůli ne oni? Nebo protoe nevydreli vechny ty scény, slzy, výčitky; emocionální vydírání?

Těko ho mohla vydírat, odpověděl Dalgliesh, na základě jejich vztahu. ádný z nich nebyl enatý. Nikoho nepodváděli. Nebudili veřejné pohorení. A nedovedu si představit nikoho, a mue či enu, kdo by dokázal dohnat Alexe Maira k něčemu, co nechce udělat. Vím, e je nebezpečné docházet k snadným závěrům, i kdy přesně tohle v posledních pěti minutách děláme, ale připadá mi, e je to člověk, který si ije a vdycky il podle vlastních představ.

Co by v něm mohlo vyvolat zlobu, kdyby se mu v tom někdo pokusil zabránit.

Take teď obsazujete do role vraha jeho?

Do role silně podezřelého člověka.

A co ten pár v tom karavanu? zeptal se Dalgliesh: Existuje nějaký důkaz, e věděli o Hvízdalových metodách?

ádný jsme neobjevili, ale do jaké míry si člověk můe být jistý? On, Neil Pascoe, jezdí v té své dodávce po kraji, popíjí v místních hospodách. Moh slyet nějaké řeči. Kadý policajt, který na tom případu pracuje, nemusel být diskrétní. Zatajili jsme podrobnosti před novináři, ale to neznamená, e o nich nikdo nemluvil. Má jakési alibi. Odjel s dodávkou na jih od Norwiche promluvit si s chlapíkem, který mu napsal, e má zájem o SJE, o tu jeho protinukleární organizaci. Měl zřejmě jakousi naději, e tam zaloí skupinu. Poslal jsem za tím chlapíkem dva detektivy. Tvrdí, e spolu byli a do osmi dvaceti, kdy Pascoe odjel domů  nebo aspoň kdy řek, e jede domů. Ta dívka, s kterou ije, Amy Cammová, tvrdí, e se vrátil ke karavanu v devět a e zbytek večera strávili spolu. Já odhaduju, e se vrátil troku pozděj. S tou dodávkou by to musel dost kalit, aby se dostal z Norvviche do Larksokenu za čtyřicet minut. A má motiv, jeden z nejpádnějích. Kdyby byla Hilary Robartsová nestáhla svou alobu pro pomluvu, tak ho to mohlo zničit. A v zájmu té Cammové je jeho alibi podpořit. Zařídila se v karavanu s dítětem velice pohodlně. A řeknu vám jetě něco, pane Dalglieshi, měli kdysi psa. Vodítko jetě visí v karavanu.

Ale viselo by tam, kdyby ho jeden z nich nebo oba pouili k ukrcení Robartsové?

Někdo si ho moh vimnout. Mohli si říct, e by bylo podezřelejí ho zničit nebo scliovat, ne ho tam nechat. Samozřejmě jsme si ho vzali, ale nebylo to o moc víc ne formalita. Robartsová neměla nikde odřenou kůi. Nebudou na ní ádné stopy. A i kdy se nám podaří získat otisky, budou to jeho a její. Budem samozřejmě dál ověřovat vechna alibi. Kadého toho zatraceného zaměstnance elektrárny, a je jich tam přes pět set. To byste neřek, co? Kdy tam jeden přijde, skoro nevidí ivou dui. Zdá se, e se pohybujou po krajině stejně neviditelně jak ta energie, co vyrábějí. Větina z nich bydlí v Cromeru nebo v Norwichi. Nejspí chtějí být někde, kde je blízko kola a obchody. Jenom hrstka z nich dala přednost bydlení v blízkosti elektrárny. Větina z nedělní denní ichty byla doma dávno před desátou, dívali se ve ví počestnosti na televizi nebo byli někde s přáteli. Ověříme si, jestli měli pracovně něco společného s Robartsovou. Ale je to jenom formalita. Vím, kde mám hledat své podezřelé, mezi hosty na té večeři. Zásluhou Lessinghamovy neschopnosti udret jazyk za zuby se dověděli dvě podstatná fakta: e chlupy nacpané do její pusy byly chlupy z přirození a e to znamení na jejím čele mělo tvar L. Co velice příjemně zuuje nae pole působnosti. Alex Mair, Alice Mairová, Margaret Dennisonová, sám Lessingham a za předpokladu, e Tereza opakovala ten rozhovor tatínkovi, můete přidat Blaneyho. No dobrá, třeba se mi nepodaří vyvrátit jeho alibi, ani jeho, ani Mairovo, ale pokusím se o to ze vech sil.

Za deset minut vstal a prohlásil, e je čas, aby jel domů. Dalgliesh s ním vyel k vozu. Mraky visely nízko, země a obloha byly zahalené jakousi vechno smazávající temnotou, v ní se studený třpyt elektrárny jakoby přiblíil, a nad mořem leel bleděmodrý jas podobající se nějaké právě objevené Mléčné dráze. Ani ta tvrdá zem, na kterou v té černotě dolapovali, jim nepomáhala v orientaci, a tak na několik vteřin zaváhali, jako by těch deset metrů k vozu, podobajícímu se ve světle linoucím se z otevřených dveří plující vesmírné lodi, představovala odyseu po nebezpečné, nepevné zemi. Nad nimi bíle hnuly mlčenlivé lopatky mlýna, nadané latentní silou. Dalgliesh na okamik podlehl představě, e se začnou pomalu otáčet.

Na tomhle ostrohu je to samý kontrast, řekl Rickards. Kdy jsem dnes ráno odjíděl od karavanu, stál jsem na těch nízkých písčitých svazích a díval se k jihu. Nebylo tam nic ne stará rybářská plachetnice, stočené lano, převrácená bedýnka a to příerné moře. Takhle to musí vypadat u takřka tisíc let. Ale pak jsem se podíval k severu a uviděl ten děsivý kolos elektrárny. Támhle je, třpytí se a třpytí. A já ho vidím ze stínu větrného mlýna. Mimochodem, běhá jetě? Myslím jako mlejn.

Snad jo, odpověděl Dalgliesh. Lopatky se otáčejí, ale u nemele. Původní mlýnské kameny jsou v dolní komoře. Tu a tam zatouím vidět, jak se lopatky pomalu otáčejí, ale odolám. Nevím jistě, jestli bych je dokázal zastavit, jakmile bych je jednou spustil. A poslouchat celou noc, jak vrou, to by mi vadilo.

To u byli u vozu, ale Rickardsovi, který se s rukou na dvířkách zastavil, se zřejmě nechtělo nastoupit. Uli jsme notný kus cesty, e, řekl, od tohohle mlýna k elektrárně? Kolik to je? est a půl kilometru přes ostroh a tři sta let pokroku. Ale kdy si vzpomenu na ty dvě mrtvoly v márnici, uvauju, jestli jsme udělali vůbec nějaký pokrok. Tatínek by řek něco o prvotním hříchu. Byl to laický kazatel. Tatínek. Měl to vechno sesumírované.

Stejně jako můj, kdy na to přijde, pomyslel si Dalgliesh, a odpověděl: astný tatínek. Nastala chvíle mlčení, kterou přeruilo neodbytné zazvonění telefonu, otevřenými dveřmi jasně slyitelné. Radi jetě počkejte, řekl Dalgliesh. Můe to být pro vás.

Bylo. Oliphantův hlas se zeptal, jestli je tam vrchní inspektor Rickards. Doma není a jedno z čísel, co tam nechal, je Dalglieshovo.

Rozhovor byl krátký. Rickards se ani ne za minutu vrátil zpátky k němu do otevřených dveří. Mírná melancholie několika posledních minut zmizela a jeho krok byl sviný.

Mohlo to počkat do zítřka, ale Oliphant chtěl, abych to věděl. Můe to znamenat průlom, který jsme potřebovali. Volala toti laboratoř. Zřejmě na tom pracovali nonstop. Oliphant vám asi řek, e jsme nali lápotu.

Zmínil se o ní. Na pravé straně stezky v jemném písku. Ale nesdělil mi ádné podrobnosti.

A Dalgliesh, úzkostlivě dbalý, aby v Rickardsově nepřítomnosti nemluvil o případu s niím policistou, se nezeptal. Právě nám to potvrdili. Je to otisk podráky bot, kterým se říká čmeldové. Pravá noha. Velikost deset. Mají na podráce vzorek, jaký jiné boty nemají, a na kadé patě je lutý čmelák. Určitě je znáte. A kdy Dalgliesh neodpověděl, pokračoval: Propánaboha, Dalglieshi, neříkejte, e je máte taky. Bez téhle komplikace bych se obeel.

Ne, nemám, čmeldové jsou na mě moc módní. Ale nedávno jsem jeden pár viděl, tady na ostrohu.

Na čích nohou?

Na ničích. Chvíli přemýlel, pak řekl: U si vzpomínám. Bylo to ve středu ráno, den na to, co jsem přijel, jsem vzal několikery aty své tety a s nima dvoje střevíce a odvez je na Starou faru pro církevní dobročinný bazar. Mají tam v bývalé přípravně dvě bedny, kam můou lidi odkládat věci, co u nechtějí. Zadní dveře byly jako obyčejně ve dne otevřené, a tak jsem se neobtěoval a neklepal. Mezi botami byl jeden pár čmeldů. Nebo přesněji řečeno jsem viděl patu jedné boty. Zřejmě tam byla i druhá, ale tu jsem neviděl.

Byla nahoře?

Ne, asi tak v jedné třetině odshora. Myslím e byly v průhledném plastikovém pytlíku. Jak říkám, celý pár jsem neviděl, ale jednu patu s tím nezaměnitelným lutým čmeláčkem jsem zahlíd. Moná e to byly boty Tobyho Gledhilla, Lessingham se zmínil, e kdy se zabil, měl na nohou čmeldy.

A vy jste je tam nechal. Chápete, pane Dalglieshi, jak je to důleité, co říkáte?

Ano, chápu, jak je důleité, co říkám, a ano, nechal jsem tu botu tam. Chtěl jsem bazaru něco věnovat, a ne ukrást.

Jestli tam byl pár, řekl Rickards, a zdravý rozum napovídá, e byl, pak je moh vzít kdokoliv. A jestli u v té bedně nejsou, tak je zřejmě někdo vzal. Pohlédl na svítící ciferník svých hodinek a dodal: Tři čtvrtě na dvanáct. Kdy myslíte, e chodí paní Dennisonová spát?

Dalgliesh odpověděl rozhodně: Podle mě určitě dřív. A těko la spát, aby si nedala na zadní dveře závoru. Jestli je někdo vzal a u tam nejsou, tak se tam dnes večer vrátit nemůou.

To u byli u vozu. Rickards, s rukou na dvířkách, neodpověděl, ale upíral jakoby v zamylení pohled přes ostroh. Jeho vzruení, pečlivě krocené a nevyslovené, bylo stejně zřejmé, jako by byl zabuil pěstmi na kapotu vozu. Pak odemkl dvířka a vklouzl dovnitř. Reflektory prořízly temnotu jako světlomety.

Kdy stáhl okýnko, aby mohl říct konečně sbohem, Dalgliesh poznamenal: Asi jsem se vám měl zmínit o něčem, co se týká Meg Dennisonové. Nevím, jestli si vzpomínáte, ale je to ta učitelka, kolem které se točil ten rasistický skandál v Londýně. Nejspí se jí u tolik navyptávali, e toho má dost. To znamená, e ta rozmluva s ní nebude moná pro vás tak snadná.

Ne to řekl, pečlivě si to promyslel, poněvad věděl, e to můe být chyba. A taky byla. Poznámka, i kdy pečlivě formulovaná, hodila jiskru skrytému antagonismu, který si uvědomoval při kadém svém jednání s Rickardsem.

Chcete tím říct, pane Dalglieshi, odpověděl Rickards, e to moná nebude lehké pro ni. U jsem s tou dámou mluvil a dověděl jsem se něco o její minulosti. Vyadovalo to velkou odvahu, hájit své zásady tak, jak je hájila ona. Někdo by moh říct velkou paličatost. ena, která je něčeho takového schopná, má kurá k čemukoli, neřek byste?

36

Dalgliesh pozoroval světla vozu, dokud Rickards nedojel k pobření silnici a nezatočil doprava. Pak zamkl dveře a začal se zběným úklidem před spaním. Kdy si znovu celý večer probíral, přiel na to, e se mu s Rickardsem o jeho páteční dopolední návtěvě v larksokenské elektrárně nechtělo mluvit zevrubněji a e byl velice málo sdílný, pokud lo o jeho reakce, snad proto, e byly komplikovanějí a ten podnik působil impozantněji, ne očekával. Byl poádán, aby přijel do tři čtvrtě na devět, protoe ho Mair chce provést osobně a musí pak jet na schůzku s obědem do Londýna. Na začátku jeho návtěvy se zeptal: Co víte a jaderné elektřině?

Velice málo. Moná e by bylo moudřejí předpokládat, e nic.

V tom případě bychom měli začít obvyklým úvodem o zdrojích radioaktivity a tím, co se myslí jadernou elektřinou, jadernou energií a atomovou energií, ne začneme s obchůzkou po elektrárně. Poádal jsem Milese Lessinghama, aby se k nám jakoto vedoucí provozu připojil.

Tím začaly dvě pozoruhodné hodiny. Dalglieshe, doprovázeného dvěma instruktory, oblékli do ochranného oděvu a pak ho z něj zase svlékli a zkontrolovali kvůli radioaktivitě; byl takřka nepřetritě zaplavován proudem faktů a čísel. Přestoe byl laik, uvědomoval si, e je elektrárna neobyčejně efektivně řízená a e v jejím čele stojí klidná, kompetentní, uznávaná osobnost. Alex Mair ho zřejmě provázel proto, e ho povaoval za význačného návtěvníka, a byl neustále při věci, v jednom kuse nevtíravě pozorný, kadým coulem velitel. A zaměstnanci, se kterými se Dalgliesh setkal, na něj zapůsobili zápalem, s jakým trpělivě vysvětlovali svou práci slovy, jim mohl inteligentní laik porozumět. Cítil v jejich odbornosti zanícenost pro jadernou energii, která v některých případech přecházela v kombinaci potlačovaného nadení a obranného postoje, který byl vzhledem k ambivalentnímu vztahu veřejnosti k jaderné energii nejspí přirozený. Kdy jeden inenýr řekl: Je to nebezpečná technologie, ale potřebujeme ji a máme ji pod kontrolou, slyel v tom nikoli aroganci vědecké jistoty, nýbr úctu k ivlu, který ovládali, takřka námořníkův vztah lásky a nenávisti k moři, které je jak jeho uznávaným nepřítelem, tak jeho přirozeným prostředím. Jestli ho tou obchůzkou chtěli uklidnit, pak se jim to do jisté míry podařilo. Jestli je jaderná elektřina v něčích rukou bezpečná, pak je to právě v těchhle. Ale do jaké míry a jak dlouho bezpečná?

Stál tam ve velké strojovně s turbínou, v uích mu pulzovalo a Mair předkládal fakta a cifry o tlacích, voltech a vypínacím výkonu. Stál tam v ochranném oblečení a díval se dolů, kde vyhořelé články leí sto dní jako zlověstné ryby pod vodou rybníka s chladivem, ne se odelou do Sellafieldu na recyklaci. Doel a k břehu a prohlédl si chladicí zařízení a kondenzátory. Ale nejzajímavějí na té návtěvě byla reaktorová hala. Mair, kterého odvolalo jeho pípátko, je na chvíli opustil a Dalgliesh s Lessinghamem osaměli. Stáli na vysokém můstku a dívali se na černé zaváecí ploiny obou reaktorů. U jednoho reaktoru byl jeden ze dvou obrovitých zaváejících strojů. Dalgliesh si vzpomněl na Tobyho Gledhilla a podíval se na svého společníka. Lessinghamův obličej byl napjatý a tak bílý, a se Dalgliesh obával, e Lessingham omdli. Po chvíli takřka jako automat odříkávající lekci, kterou se naučil nazpamě, řekl:

V kadém reaktoru je 26 488 palivových elementů, které tam zaváecí zařízení ukládá v průběhu pěti a desetiletých cyklů. Kadý zaváecí stroj je přiblině sedm metrů vysoký a váí 115 tun. Vejde se do něj 14 palivových elementů a kromě toho dalí komponenty, jich je zapotřebí k výměně paliva. Tlaková nádoba má silný ochranný obal z litiny a zhutněných dřevěných částí. To, co vidíte nahoře na stroji, je zařízení k dopravě palivových elementů. Je tu i zařízení, které spojuje zaváecí stroj s reaktorem, a televizní kamera, kterou lze pozorovat, co se děje uvnitř.

Odmlčel se a podíval se na Dalglieshe. Dalgliesh si viml, jak jeho třesoucí se ruce prudce sevřely zábradlí. Nikdo z nich nepromluvil. Sevření netrvalo ani deset vteřin. Nato Lessingham řekl: ok je zvlátní jev. Po celé týdny se mi zdálo, e pozoruju, jak Toby padá. Pak ten sen najednou ustal. Myslel jsem, e se u dokáu podívat dolů na zaváecí ploinu reaktoru a ten obraz mi nevyvstane v hlavě. A větinou to tak je. Koneckonců to je moje pracovitě. Ale ten sen se mi znovu vrací a někdy, jako například teď, vidím, jak tam Toby leí, tak jasně, jako bych měl halucinaci.

Dalgliesh měl pocit, e kdyby řekl cokoliv, vechno by bylo banální. Lessingham pokračoval: Byl jsem u něj první. Leel na břie, ale já jsem ho nedokázal otočit. Nemoh jsem se přimět, abych se ho dotkl. A taky jsem nemusel. Věděl jsem, e je mrtvý. Zdál se straně malý, bez kloubů, jako hadrový panák. Uvědomoval jsem si jenom ty bizarní obrázky lutých čmeláčků na patách jeho bot. Paneboe, jak jsem byl rád, kdy jsem se těch zatracených bot zbavil.

Take Gledhill na sobě neměl ochranné oblečení. Nespáchal sebevradu v náhlém popudu.

Musel umět dobře plhat, podotkl Dalgliesh.

Ach ano, to uměl. To byl ten nejmení z jeho talentů.

A pak bez jakékoli zřetelné změny v hlase začal popisovat reaktor a postup při zakládání nového paliva do reaktorové zóny. Za pět minut se k nim vrátil Mair. Po skončení obchůzky se cestou zpátky do své kanceláře náhle zeptal: Slyel jste o Richardovi Feynmanovi?

O tom americkém f’yzikovi? Viděl jsem o něm před několika měsíci v televizi pořad, jinak by mi to jméno nic neříkalo.

,Pravda je mnohem obdivuhodnějí, řekl Feynman, ,ne si kterýkoli umělec v minulosti představoval. Proč o ní nemluví dnení básníci? Vy jste básník, ale tenhle podnik, ta energie, co produkuje, ta krása konstrukce, ta velkolepost vás nijak zvlá nezajímá, viďte? Vás ani ostatní básníky?

Ale zajímá. To ovem neznamená, e na to dovedu dělat vere.

Ne, vae náměty jsou předvídatelnějí, e? Jak to je?

Dvacet procent Pánubohu a jeho svatým,

dvacet procent přírodě a jejím jevům

a celý zbytek nářkům chlapů,

kteří nebo které honí enské.

Dalgliesh odpověděl: Těch dvacet procent Pánubohu a jeho svatým se u sníilo, ale těch enských je víc ne kdy jindy,

A ten chudák tam venku, ten norfolský Hvízdal, v tom taky není, jak předpokládám, poezie.

Je to člověk. A proto vhodný námět pro poezii.

Ale ne takový, jaký byste si zvolil vy?

Dalgliesh by byl mohl odpovědět, e básník si svůj námět nevolí, e si námět volí jeho. Ale jeden z důvodů, proč utekl do Norfolku, byl ten, e se chtěl vyhnout diskusím o poezii, a i kdyby rád s někým o svém psaní mluvil, tak by to nebylo s Alexem Mairem. Překvapilo ho vak, jak málo mu jsou ty otázky proti mysli. Mít tohohle člověka rád bylo těké, ale neváit si ho nemoné. A jestlie zavradil Hilary Robartsovou, pak stojí Rickards před stralivým protivníkem.

Kdy vyhrábl poslední havý popel, znovu si s neobyčejnou jasností vybavil okamik, kdy stál s Lessinghamem a díval se na temnou zaváecí ploinu reaktoru a pod ním tie pracovala ta mocná záhadná síla. Uvaoval, jak dlouho bude trvat, ne se ho Rickards zeptá, proč si vrah vlastně vybral právě tenhle druh bot.

37

Rickards věděl, e má Dalgliesh pravdu. Přepadnout paní Dennisonovou tak pozdě večer by bylo neomluvitelné. Ale nedokázal jet kolem Staré fary, aby nezpomalil a neohlédl se, jestli tam nespatří nějakou známku ivota. Nespatřil. Dům stál, temný a mlčenlivý, za keři, je ohýbal vítr. Kdy veel do vlastního ztemnělého domu, pocítil náhle nepřekonatelnou únavu. Ale musel jetě vyřídit nějaké papírování, ne půjde do postele, včetně závěrečné zprávy o pátrání ve věci Hvízdal. Bylo zapotřebí zodpovědět trapné otázky, musela se připravit obhajoba, která by obstála v případě, e by musel odrazit obvinění, jak soukromá, tak veřejná, e je policie neschopná, má na ulicích málo pochůzkářů, spoléhá se příli na techniku a málo na staré dobré pátrací metody. A to vechno, ne bude moct začít zkoumat poslední hláení o zavradění Robartsové.

Ne ze sebe sházel aty a plácl sebou obličejem na postel, byly skoro čtyři hodiny. Zřejmě si někdy během noci uvědomil, e je mu zima, protoe kdy se probral, zjistil, e je přikrytý, a kdy natáhl ruku k lampičce na nočním stolku, s hrůzou konstatoval, e zaspal budíka a e je skoro osm hodin. Okamitě byl úplně vzhůru, odhodil přikrývky a vyklopýtal z postele, aby se na sebe podíval v zrcadle na toaletce své eny. Toaletku ve tvaru ledvinky zdobil růový a bílý kytičkovaný voál, hezká souprav a stojánku na prstýnky a podnosu, která stála dosud na svém místě, a po straně zrcadla visela hadrová panenka, kterou Susie vyhrála jako dítě na jedné pouti. Chyběly jenom kelímky s líčidly, jejich nepřítomnost mu najednou připadala stejně bolestná, jako by byla Susie mrtvá a někdo ty bezvýznamné pozůstatky jejího ivota odstranff. Co má cokoliv, uvaoval, kdy se sklonil, aby na sebe v zrcadle lépe viděl, v téhle růovobílé naprosto enské lonici společného s tím hranatým obličejem, s tím hranatým muským tělem? Znovu proil pocit, který se ho zmocnil na začátku, kdy se sem za měsíc po svatební cestě přestěhovali, e mu v tom domě vlastně nic nepatří. Dokud byl mladý detektiv, bylo by ho udivilo, kdyby mu někdo řekl, e bude mít jednou takovýhle dům se těrkovanou příjezdovou cestou, s půljitrem zahrady a se salónem a s jídelnou, se vemi těmi pečlivě vybranými kusy nábytku, které dodnes voní neporuenou novotou a pokadé mu připomenou chvíli, kdy veel do obchodního domu v Oxford Streeet, kde si je se Susií vybírali. Ale teď kdy tu Susie nebyla, znovu se tu necítil doma, jako by byl jen tak tak trpěným a opovrhovaným hostem.

Natáhl si upan, otevřel dveře malé místnosti na jiní straně domu, z které se měl stát dětský pokoj. Postýlka byla stejně jako záclony světle citrónová a bílá. Přebalovací stůl s dolní přihrádkou pro potřeby miminka a se zavěenou takou na čisté plínky stál u zdi. Na tapetách bylo hotové srocení králíčků a skákajících jehňátek. Nemohl uvěřit, e by tam jednou spalo jeho dítě.

A neodmítal ho jenom dům. Kdy tam nebyla Susie, nemohl někdy ani uvěřit, e je skutečně enatý. Seznámili se na kulturním zájezdu do Řecka, na který se přihlásil pro změnu místo své obvyklé osamělé prázdninové turistiky. Susie byla jedna z mála mladích en na lodi, cestovala s maminkou, vdovou po zubním lékaři. Dnes si uvědomoval, e to byla Susie, která ho uhnala, která se rozhodla pro manelství, která si ho vyhlídla dávno předtím, ne jeho napadlo vybrat si ji. Ale to uvědomění, kdy se dostavilo, bylo spí lichotivé ne znepokojivé, a koneckonců mu nebylo nijak proti mysli. Dosáhl v ivotě stadia, kdy se u tu a tam kochal idealizovaným obrazem eny, která čeká doma, manelského pohodlí, někoho, ke komu by se mohl po skončení dne vracet, dítěte, je bude jeho vkladem do budoucnosti, někoho, pro koho bude pracovat.

A Susie si ho vzala navzdory protestům své matky, která ze začátku jako by tě iniciativě nahrávala, snad proto, e si uvědomovala, e je Susii dvacet osm a e čas pracuje proti ní, ale která, jakmile jednou bylo zasnoubení jisté, dala jasně najevo, e její jediné dítě mohlo pochodit líp, a zvolila taktiku, je měla tu chybu napravit a je spočívala v tom, e se ostentativně pustila do velkého taení za jeho společenskou převýchovu. Ale ani ona na tom domě nedokázala najít jedinou chybu. Stál ho vekeré jeho úspory a hypotéka byla tak vysoká, e vyí by jeho příjem u neunesl, ale byl pevným symbolem dvou věcí, které pro něj byly nejdůleitějí, symbolem manelství a jeho povolání.

Susie byla kolená sekretářka, ale zřejmě toho ráda nechala. Kdyby byla chtěla dál pracovat, byl by ji v tom podporoval, stejně jako by byl podporoval kterýkoli zájem, jaký by projevila. Ale byl radi, e je astná a spokojená s domem a zahradou, e v něm čeká, a se on po skončeném dnu vrátí. Nebylo to takové to manelství, jaké je dnes v módě, nebylo to manelství, jaké si větina manelských párů nemůe dovolit. Ale bylo to manelství, jaké chtěl, a byl vděčný, e ho chce i ona.

Kdy se brali, tak do ní nebyl zamilovaný, to dneska věděl. Byl by po pravdě řečeno prohlásil, e skoro ani neví, co to slovo znamená, protoe nemá v ádném případě nic společného s těmi polozahanbujícími záleitostmi, s jeho poniujícími dřívějími zkuenostmi se enami. A přesto toho slova pouívají nejenom básníci a spisovatelé, nýbr celý svět, a zdá se, e instinktivně, a moná i z vlastní zkueností vědí přesně, co znamená. Někdy měl pocit člověka podivně postieného, zbaveného jakéhosi veobecného nezcizitelného práva, pocit někoho, kdo se narodil bez chuti nebo bez čichu. A kdy se za tři měsíce po líbánkách do Susie zamiloval, připadalo mu, e objevil něco, co zná, ale co sám nikdy neproil, e se jeho oslepené oči najednou otevřely do reality světla, barev a tvarů. Dolo k tomu jednu noc, kdy poprvé nala rozko v jeho milování a napůl s pláčem a napůl se smíchem se k němu přitiskla a začala mu přerývaně eptat něnůstky. Sevřel ji pevně v náručí a v tom okamiku, který se zdál okamikem udiveného poznání, pochopil, e tohle je láska. Ten okamik poznání byl naplněním i slibem, nikoli koncem hledání, nýbr začátkem objevování. Nenechával prostor pro nějaké pochyby. Jeho láska, jednou rozpoznaná, mu připadala nezničitelná. V jejich manelství budou moná okamiky, kdy budou oba neastní a budou mít starosti, ale to manelství nemůe být nikdy ničím mením, ne bylo v onom okamiku. Je skutečně moné, říkal si teď, e by ho mohla váně ohrozit, paklie ne přímo zničit, první váná zkouka, její rozhodnutí ustoupit matčině vypočítané kombinaci zastraování a zapřísahání a odjet od něho, kdy se má narodit jejich první dítě? A bude poprvé dret v náručí to děátko, tak chce být u toho. Takhle mu třeba ani neřeknou, e jí začaly porodní bolesti. Obraz, který ho vytrvale pronásledoval před usnutím, a i kdy se pak probudil, jeho fantazii, obraz tchyně, jak stojí vítězoslavně na porodním sále s jeho dítětem v náručí, prohlubovala jeho nevraivost vůči ní takřka v stihomam.

Na pravé straně toaletky byla ve stříbrném rámečku jedna jejich svatební fotografie, braná po svatebním obřadu; byla by moná mohla slouit jako specifické zdůraznění společenských rozdílů mezi oběma rodinami. Susie se na ní o něj zlehka opírala, její pobledlý, bezbranný obličej vypadal mladí ne na jejích osmadvacet let a její světlá hlava s věncem květin mu sahala sotva k ramenům. Květiny  poupata růí. a konvalinky  byly umělé, ale v jeho vzpomínce na ten den vydávaly v tu chvíli vůni. Z jejího obličeje s váným úsměvem se nedalo vyčíst nic, ani to, co celá ta bílá tajuplnost rozhodně symbolizovala. Pro tohle jsem pracovala, tohle chci, toho jsem dosáhla. On se díval přímo do aparátu a trpělivě se podvoloval fotografování, které, jak se ukázalo, bylo posledním snímkem po té zdánlivě nekonečné řadě fotografií. Rodinná skupinka byla konečně proputěna. Tohle je Susie a on v úředně stvrzeném manelském chomoutu. To fotografování, jak mu teď při zpětném pohledu připadalo, byla nejdůleitějí část celé ceremonie, obřad sám byl jenom úvod k tomu sloitému seskupování a přeskupování různě vytafírovaných cizích lidí podle jakési hierarchie, kterou tak docela dobře nechápal, ale kterou měl ten tyranizující fotograf zřejmě v malíčku. Znovu uslyel tchynin hlas: Ano, trochu neobrouený diamant, bohuel, ale je velice schopný. Prý má na vrchního konstábla.

No, na vrchního konstábla nemá, to věděla, ale aspoň nedokázala najít vady na domě, který obstaral pro její jediné dítě.

Telefonovat bylo jetě brzo, věděl, e by mu jeho tchyně, která vstává pozdě, tu první mrzutost svého dne pěkně osladila. Ale jestli si nepromluví se Susií teď, bude moná večer, kdy k tomu bude dalí příleitost, pozdě. Okamik stál, shlíeje na telefon u postele, ale nechtělo se mu po něm natáhnout ruku. Kdyby situace vypadala jinak, kdyby. nebylo téhle nové vrady, nasedl by do rovera, odjel na sever do Yorku a přivezl ji domů. Kdyby byl u toho, tak by moná nala sílu postavit se matce na odpor. Takhle bude muset cestovat sama nebo s matkou, paklie bude paní Cartwrightová trvat na tom, e pojede s ní. No, on to nějak přeije, kdy bude trvat na tom, e přijede, a třeba to bude pro Susii lepí, ne kdyby musela podniknout tu dlouhou cestu vlakem sama. Ale chce ji mít doma. Chce ji mít tady v tomhle domě.

Zdálo se mu, e telefon vyzvání nemoně dlouho. Zvedla ho tchyně a s unavenou odevzdaností, jako by to byl od rána u dvacátý telefon, oznámila číslo.

Tady Terry, paní Cartwrightová, řekl. Je Susie vzhůru?

Nikdy jí neřekl maminko. Tenhle nesmysl nedokázal vypustit z úst a ona to, aby byl spravedlivý, ani nikdy nenavrhla.

No, teď u asi je, ne? Susie teď nespí moc dobře a potřebuje se vyleet. A včera se vás snaila dovolat celý večer. Počkejte u telefonu.

A pak se přinejmením za minutu ozval nesmělý hlásek: Terry?

Jsi v pořádku, miláčku?

Ano, vechno je výborný. Maminka mě včera odvezla k doktorovi Mainovi. Staral se o mě, kdy jsem byla malá. Dohlíí na mě a říká, e vechno pokračuje moc dobře. Zamluvil mi v místní nemocnici pro vechny případy postel.

Take u i to zařídila, pomyslel si trpce a na okamik se mu v hlavě uhnízdila zrádná mylenka, e si to ty dvě moná naplánovaly, e to tak Susie vlastně chce. Řekl: Mrzí mě, e jsem včera nemoh zůstat dýl u telefonu. Měli jsme fofr. Ale rád bych, abys věděla, e je Hvízdal po smrti.

Stálo to ve vech novinách, Terry. Je to báječná zpráva. Jsi v pořádku? Jí dobře?

Výborně. Je mi výborně. Jsem unavený, ale jinak v pořádku. Podívej, miláčku, tahle nová vrada je něco jiného. Nehoníme dalího několikanásobného vraha. Je po nebezpečí. Bojím se, e není naděje, e bych se moh utrhnout a přijet pro tebe, ale moh bych ti přijet naproti do Norwiche. Myslí, e bys to stihla jetě dneska? Dvě minuty před třetí jede rychlík. Kdyby chtěla přijet i maminka a zůstat tady, dokud se děátko nenarodí, tak je samozřejmě vítaná.

No, vítaná ne, ale není to tak moc velká cena.

Počkej u telefonu, Terry. Maminka ti něco chce.

Pak se po dalí dlouhé odmlce ozval hlas její matky: Susie zůstane tady, Terry.

Hvízdal je po smrti, paní Cartwrightová. Je po nebezpečí.

Já vím, e je Hvízdal po smrti. Ale dolo u vás k dalí vradě, ne? Ten vrah je jetě na svobodě a vy jste ten, kdo po něm jde. Mimino se má narodit ani ne za dva týdny a Susie teď ze veho nejvíc potřebuje dostat se od vrad a od smrti. Musím mít v první řadě na paměti její zdraví. Potřebuje trochu rozmazlování a laskavosti.

To měla tady taky, paní Cartwrightová.

Snad jste dělal, co jste moh, ale nejste přece jakivo doma, ne? Včera večer vám volala čtyřikrát. Opravdu si s váma potřebovala promluvit, Terry, a vy jste tam nebyl. To není dobře, to není v téhle době dobře. Polovinu nocí trávíte tím, e někde chytáte nebo nechytáte vrahy. Já vím, e je to vae povolání, ale vůči Susii to není fér. Nechci, aby se mému vnoučeti při porodu něco přihodilo. V takovéhle době je místo mladé dívky u její matky.

Já myslel, e místo eny je u jejího manela.

Ach Boe, řekl si, takhle slova jsem neměl vypoutět z pusy. Zalila ho vlna naprosté beznaděje, v které bylo znechucení sebou samým, vztek i zoufalství. Jestli nepřijede dneska, řekl si, tak u nepřijede. Miminko se narodí v Yorku a její matka ho bude dret v náručí dřív ne já. Zatne ty svoje pařáty do obou, hned a navdycky. Věděl, jak silné pouto váe vdovu a její jediné dítě. Nebylo dne, aby Susie mamince netelefonovala, někdy volala i víckrát. Věděl, s jakými obtíemi a trpělivostí ji odstavoval od té nenechavé mateřské náruče. Teď dal paní Cartwrightové dalí zbraň. V jejím hlase zazněla vítězosláva.

Nevykládajte mi, kde je místo manelky, Terry. Za chvíli začnete mluvit o Susiiných povinnostech. A co vae povinnosti k ni? Řek jste jí, e se nemůete utrhnout a přijet pro ni, a já v ádném případě nepřipustím, aby se moje vnouče narodilo ve vlaku. Susie zůstane tady, dokud nebude rozřeený ten poslední případ vrady a dokud si nenajdete čas pro ni přijet.

A telefon cvakl a zmlkl. Pomalu poloil sluchátko a stál a čekal. Třeba Susie zazvoní znovu. Mohl by samozřejmě zavolat on, ale zoufalá beznaděj mu napovídala, e by to nemělo smysl. Nepřijede. A nato telefon zazvonil. Chňapl po sluchátku a řekl dychtivě: Haló? Haló?

Byl to vak jenom serant Oliphant, který mu volal z ohlaovny v Hovetonu hned po ránu, aby mu dal na vědomí, e byl buď celou noc vzhůru, nebo urval jetě míň spánku ne on. Jeho čtyři hodiny v té chvíli Rickardsovi připadaly jako přepych.

Snaí se vás dovolat vrchní konstábl, pane. Řek jsem jeho sekretářce, e nemá smysl volat domů. e u jste asi na cestě.

Za pět minut u na cestě budu. Ale ne do Hovetonu, na Starou faru v Larksokenu. Pan Dalgliesh nám dal s těma čmeláčkama dobré vodítko. Čekejte na mě za tři čtvrtě hodiny před farou. A měl byste hned zavolat paní Dennisonové. Řekněte jí, aby nechala zadní dveře zamčené a nevpoutěla do domu nikoho, dokud nepřijedem. Ale nepoplate ji, jenom řekněte, e bychom jí chtěli poloit jednu nebo dvě otázky a byli bychom radi, kdybychom si s ní mohli promluvit hned ráno, ne bude mluvit s někým jiným.

Paklie Oliphanta ta zpráva vzruila, podařilo se mu to zakrýt. Nezapomněl jste, řekl, e ná mluvčí dojednal na desátou hodinu tiskovku, pane? Bill Starling z místního rozhlasu na mě dotírá, ale řek jsem mu, e bude muset počkat. A myslím, e by vrchní konstábl rád věděl, jestli zveřejníme pravděpodobnou hodinu smrti.

A vrchní konstábl nebyl jediný. Bylo by bývalo uitečné utajit přiblinou hodinu smrti, člověk by se tím vyhnul kategorickému prohláení, e to nemůe být Hvízdalova práce. Ale dřív nebo později budou muset s barvou ven, a jakmile bude k dispozici pitevní nález, bude těké odráet neodbytné otázky masmédií. A tak odpověděl: Nevydáme ádnou úřední informaci, dokud nebudem mít písemnou zprávu o pitvě.

Tu u máme, pane. Doktor Maitland-Brown se tady cestou do pitálu stavil, asi před dvaceti minutama. Litoval, e na vás nemůe počkat, aby si s váma promluvil.

To určitě, pomyslel si Rickards. Samozřejmě e by mu byl nic neřekl. Doktor Maitland-Brown neklábosil s niími aremi. Ale v ohlaovně vládlo jistě příjemné ovzduí veobecného sebeuspokojení nad tím, e oba vykračují do nového dne tak časně. Není důvod, odpověděl, proč by měl čekat. Vechno, co od něj potřebujem, bude v jeho hláeni. Otevřete ho a řekněte mi stručný výtah.

Slyel, jak sluchátko uklo na stole. Ani ne minutu panovalo mlčení, nato Oliphant řekl: ádné známky pohlavního styku. Nébyla znásilněna. Byla to zřejmě neobyčejně zdravá ena, dokud jí někdo nehodil něco kolem krku a neukrtil ji. Dobu, kdy nastala smrt, můe po tom, co viděl obsah jejího aludku, stanovit poněkud přesněji, ale svůj první odhad nezměnil. Mezi půl devátou a devíti pětačtyřiceti, ale jestli ji chceme stanovit na devět dvacet, nemá námitky. A nebyla těhotná, pane.

Dobře, serante. Sejdeme se před Starou farou asi tak za tři čtvrtě hodiny.

Ale ani ho nenapadne začít ten namáhavý den bez snídaně. Rychle si odloupl z balíčku v ledničce dva plátky slaniny, vloil je do grilu, který zapnul na nejvyí stupeň, pak strčil do zásuvky kávovou konvici a sáhl po hrnečku. Má čas na hrneček silné kávy. Pak ty plátky slaniny dá mezi dva krajíčky chleba a sní si je ve voze. Kdy za čtyřicet minut projíděl Lydsettem, myslel na předelý večer. Nenavrhl Adamu Dalglieshovi, aby jel s policií ke Staré faře. Nebylo to zapotřebí. Měl přesné, jednoznačné informace a bylo zbytečné, aby jim náčelník metropolitní policie ukazoval nějakou bednu s vyřazenými botami. A byl tu jetě dalí důvod. Pil klidně Dalglieshovu whisky, jedl jeho gulá, nebo jak tomu Dalgliesh říká, a přitom debatoval o důleitých aspektech pátrání. Co jiného ne svou práci mají koneckonců společného? Ale to rozhodně jetě neznamená, e chce mít Dalglieshe u toho, kdy tu práci bude vykonávat. Předelý večer byl rád, e se stavil v mlýně, byl vděčný, e se nemusí vracet do svého prázdného domu, e můe druně posedět u ohně, iveného dřevem, a e mu je aspoň na závěr toho večera dobře po těle. Ale jakmile nebyl v Dalglieshově společnosti, vrátila se mu ta stará nepříjemná nejistota, která se s tak znepokojující naléhavostí vynořila u Hvízdalovy smrtelné postele. Věděl, e toho člověka nebude nikdy stoprocentně brát, a věděl i proč. Stačilo si vzpomenout na jednu příhodu, aby ho ihned zalila vlna staré antipatie. A přitom to bylo u skoro dvanáct let a pochyboval, e se Dalgliesh na tu příhodu pamatuje. To je samozřejmě to podstatné na jeho provinění, e toti slova, která jemu, Rickardsovi, zůstala v paměti celá ta léta a kterými ho tenkrát pokořil a takřka zničil jeho sebedůvěru jakoto detektiva, mohl Dalgliesh tak snadno vyslovit a zřejmě tak rychle zapomenout.

Dolo k tomu v malé horní místnosti úzké peluňky za Edgware Road, obě byla padesátiletá prostitutka. Kdy ji nali, byla mrtvá u přes týden, a puch v té zaneřáděné, dusné barabizně byl tak odporný, e si musel přitisknout k ústům kapesník, aby se nepozvracel. Jeden z detektivů neměl to těstí. Rozběhl se k oknu a chtěl ho otevřít a málem by to byl stihl, ale rám byl přilepený pínou. On sám nedokázal polknout, jako by měl najednou otrávené chrchle. Kapesník, který si drel na ústech, byl promočený slinami. Prostitutka leela nahá mezi lahvemi, pilulkami a nedojedeným jídlem jako nějaký nestydatý rozkládající se kus masa jenom třicet čísel od vrchovatého nočníku, ke kterému se u nedostala. Ale ten přispíval k tomu smradu v místnosti ze veho nejméně. Kdy odeel soudní lékař, obrátil se Rickards k nejbliímu detektivovi a řekl: Propánakrále, nemůem to odsud vynést?

A vtom uslyel ve dveřích Dalglieshův hlas, podobající se vihnutí biče: Neříkáme to, serante, ale mrtvolu. Nebo jestli je vám to milejí, ,tělo, ,obě nebo i zesnulou, jestli chcete. To, nač se díváte, byla ena. Dokud ila, nebyla ,to, a ani teď není ,to.

Jeho tělo na tu vzpomínku dodnes reagovalo. Cítil, jak se mu stahuje aludek, tu horkou vlnu vzteku. Neměl to samozřejmě nechat jen tak, takovouhle veřejnou výtku si neměl nechat líbit, aspoň ne před ostatními detektivy. Měl se tomu arogantnímu pacholkovi podívat do tváře a říct mu pravdu, i kdyby ho to stálo jeho distinkce.

Ale teď u to není ena, pane, ne? Tohle u přece není lidská bytost, ne? A kdy to není lidská bytost, co to potom je?

Právě ta nespravedlivost ho hryzla. Existoval tucet jeho kolegů, kteří by si tu chladnou výtku zasluhovali, ale on ne. Nikdy se od té doby, co se dostal ke kriminálce, nedíval na obě jako na nedůleitý kus masa, nikdy nepocioval chlípnou, tak trochu zahanbující rozko z pohledu na nahé tělo, zřídkakdy se podíval na sebezneuctěnějí, sebeselejí, sebeohavnějí obě bez trochy soucitu, a často se na ni díval s bolestí. Ta slova se tenkrát naprosto vymykala jeho povaze, vylítla z něj z beznaděje a únavy po devatenáctihodinovém dni, z neovládnutelného fyzického odporu. Měl smůlu, e je zaslechl inspektor Dalgliesh, jeho chladný sarkasmus dokázal člověka zdeptat víc, ne kdy ho prostě seřval některý jiný policista. Pracovali spolu pak jetě půl roku. O té příhodě u nikdy nepadlo ani slovo. Dalgliesh byl očividně s jeho prací spokojený. Nebo aspoň nedolo k ádným dalím výtkám. Také ovem ne k nějaké pochvale. On sám se ke svému nadřízenému choval úzkostlivě korektně. Dalgliesh dělal, jako by k té příhodě nikdy nedolo. Pokud svých slov později litoval, nikdy to neřekl. Asi by ho udivilo, kdyby se dověděl, jak trpce, takřka neodvolatelně jsou mu zazlívána. Ale Rickards dnes poprvé zauvaoval, jestli i Dalgliesh nebyl tenkrát v nějakém stresu, jestli ho k těm slovům něco nedohnalo, jestli nehledal v těch trpkých slovech jenom úlevu. Koneckonců neztratil právě před časem svou enu a své novorozené dítě? Ale co to mělo společného s mrtvou prostitutkou v londýnském bordelu? Přesto měl vědět co a jak. To bylo jádro věci. Měl znát svého člověka. Rickardsovi připadalo, e pamatovat si tuhle příhodu tak dlouho a s takovým vztekem je takřka paranoidní. Ale pomylení, e je Dalgliesh na jeho písečku, to vechno přivolalo zpátky. Staly se mu u horí věci, dostalo se mu vánějích výtek a zapomněl na ně. Ale na tohle zapomenout nedokázal. Kdy seděl v larksokenském mlýně u ohně a pil Dalglieshovu whisky, s hodností jenom o málo nií ne on, na svém písečku neohrozitelný, tak se mu zdálo, e by se ta minulost dala odsunout stranou. Ale v téhle chvíli věděl, e ne. Nebýt té vzpomínky, mohli se z něj a Dalglieshe stát přátelé. Takhle si ho váí, obdivuje, cení si jeho názoru, dokonce mu s ním je dobře, ale jak si řekl, rád ho mít nikdy nemůe.

38

Oliphant nečekal před Starou farou ve voze, nýbr stál nedbale, se skříenýma nohama, opřený o kapotu a četl svůj plátek. Bezpochyby chtěl budit dojem člověka, který posledních deset minut marní čas. Kdy se vůz přiblíil, narovnal se. Podal Rickardsovi noviny a řekl: Hodili sebou, pane. Asi se to dalo čekat.

Článek nebyl na první straně, zabíral dvě stránky uprostřed listu a měl. černé mezititulky a palcový nápis U nikdy! Pod ním bylo jméno kriminálního zpravodaje listu. Rickards četl:

Dnes jsem se dověděl, e Nevilla Pottera, který byl identifikován jako Hvízdal a spáchal v neděli v hotelu Balmoral sebevradu, vyslýchala policie u na začátku svého pátráni, ale vyloučila ho. Otázka zní proč? Policie věděla, jak člověk, kterého hledá, přiblině vypadá. e je to samotář. Pravděpodobně svobodný nebo rozvedený. e je nespolečenský. e je to někdo, kdo má vůz a zaměstnání, při něm musí být večer venku. Neville Potter takový člověk byl. Kdyby ho byli odhalili, kdy ho poprvé vyslýchali, bylo by to zachránilo ivot čtyřem nevinným enám. To jsme se z toho fiaska s yorkshirským Rozparovačem vůbec nepoučili?

Obvyklý předvídatelný blábol. Zavraděné oběti enského pohlaví jsou bud prostitutky, které si zřejmě zaslouí, co se jim stalo, nebo nevinné eny.

Jak el po příjezdové cestě ke Staré faře, rychle přelétl pohledem zbytek článku. Argumentovalo se v něm, e se policie příli spoléhá na počítače, na mechanické pomůcky, na rychlé vozy, na techniku. Je na čase vrátit se k policajtovi obchůzkáři. Jaký má smysl strkat bezpočet dat do počítače, kdy obyčejný detektiv nedokáe rozpoznat očividného podezřelého? Článek vyjadřoval některé Rickardsovy názory, ale proto pro něj nebyl o nic přijatelnějí.

Hodil ho zpátky Oliphantovi a řekl: To chtějí říct, e bychom byli mohli Hvízdala dostat, kdybychom na kadou venkovskou křiovatku postavili jednoho uniformovaného maníka? Řek jste paní Dennisonové, e přijedem, a poprosil ji, aby na faru nepoutěla ádné návtěvy?

Nezdála se tím moc potěená. Povídala, e jediná návtěva, jaká by mohla přijít, by byl někdo z ostrohu, a jaký by mu pak měla udat důvod, e zavírá dům před svými přáteli. Zatím tady nikdo nebyl, nebo aspoň ne u předního vchodu.

A zadní vchod jste zkontrolovali?

Řek jste, abych na vás čekal před farou, pane. Vzadu jsem nebyl. To nebyl moc slibný začátek. Ale jestli se Oliphantovi s jeho obvyklou beztaktností podařilo znepřátelit si paní Dennisonovou, nedala, kdy otevřela dveře, najevo ádnou známku rozmrzelosti a uvítala je s vánou zdvořilostí. Rickards si znovu pomyslel, jak je s tou svou starodávnou krásou, kterou lidi asi v době, kdy byla v módě, nazývali krásou ípkové růe, půvabná. I její oblečení působilo anachronicky jemně, neměla obligátní kalhoty, ale edou skládanou sukni a svetr stejné barvy a pod ním modrou halenku s jedinou ňůrou perel. Přes svůj zdánlivý klid vak byla velice bledá, pečlivě nanesená růová rtěnka působila na bezkrevné pokoce křiklavě a ramena drela, jak si viml, pod tenkou vlněnou látkou strnule.

Pojďte dál do salónu, pane vrchní komisaři, řekla, vysvětlete mi, oč tady vlastně jde. A předpokládám, e byste si vy i vá pan serant rádi vypili troku kávy.

Jste hodná, paní Dennisonová, ale obávám se, e nemáme čas. Doufám, e vás nezdríme dlouho. Hledáme boty, zvané čmeláčci, a máme důvod se domnívat, e jsou ve vaí bedně se starým atstvem. Mohli bychom se do ní podívat, prosím vás?

Vrhla na ně rychlý pohled, ale neřekla nic a provedla je zadními dveřmi v předsíni a pak krátkou chodbičkou vedoucí k dalím dveřím se závorou. Sáhla na ni, závoru lehce odoupla a oni se ocitli v druhé, kratí chodbičce s dladicovou podlahou proti hrozivě mohutným zadním dveřím, které měly závoru nahoře i dole. Z kadé strany chodbičky byla jedna místnost. Dveře do pravé byly otevřené.

Paní Demůsonová je zavedla dovnitř a řekla: Odloené atstvo necháváme tady. Jak u jsem řekla panu serantu Oliphantovi, kdy mi telefonoval, včera v pět jsem zastrčila obě závory na dveřích a nechala je zavřené. Ve dne je obyčejně otvírám, aby sem mohl kadý, kdo nese nějaké staré věci, vejít a zase odejít a nemusel se obtěovat a klepat.

Co znamená, poznamenal Oliphant, e se sem ty věci můou nejenom dávat, ale i odsud odnáet. Nemáte strach, e vám někdo něco ukradne?

Jsme v Larksokenu, pane serante, ne v Londýně. Místnost, vydladičkovaná, s cihlovými zdmi a jedním oknem vysoko u stropu, musela původně slouit buď jako kuchyňská přípravna, nebo moná jako spí. K čemu se pouívá teď, bylo okamitě jasné. U zdi stály dvě bedny, ta nalevo asi do tří čtvrtin plná bot, a ta napravo se změtí pásků, taek a pánských kravat svázaných dohromady. Vedle dveří byly dvě dlouhé police. Jedna byla plná velijakých krámů, álků a podálků, dárečků z pouti, malých soek, talířů, misek; dále tam bylo přenosné rádio a noční lampička s popraskaným a upiněným stínidlem. Na druhé poličce stála řada starých, značně otrhaných knih, větinou paperbacků. K nií polici byly přiroubované řady háčků, na nich visela ramínka s nejrůznějím atstvem lepí kvality, pánské obleky, saka, dámské aty a dětské oblečení, a na některých u byl připendlený útrek papíru s cenou. Oliphant tam nestál víc ne dvě minuty, přehlédl místnost a obrátil pozornost k bedně s obuví. Nepřehraboval se v ní ani minutu a u se přesvědčil, e tam čmeláčci nejsou, ale pak začal za přihlíení

Rickardse a paní Dennisonové hledat systematicky. Vytáhl vechny páry, větinou svázané tkaničkami, do jednoho. Odkládal je stranou, dokud nebyla bedna s obuví prázdná, a pak je stejně systematicky narovnal zpátky. Rickards vytáhl z aktovky pravou botu čmeláčků a podal ji paní Dennisonové.

Boty, které hledáme, vypadají takhle. Nevzpomínáte si, jestli byl někdy v bedně celý pár, a pokud byl, kdo ho přines?

Okamitě odpověděla: Neuvědomila jsem si, e se jim říká čmeláčci, ale máte pravdu, v bedně takovýhle pár byl. Přinesl ho pan Miles Lessingham z larksokenské elektrárny. Poádali ho, aby odnesl oblečení toho mladého mue, který se v Larksokenu zabil. I dva z obleků, co tady visí, patřily Tobymu Gledhillovi.

Kdy sem pan Lessingham ty boty přines, paní Dennisonová?

To si tak docela přesně nevzpomínám. Myslím, e to bylo někdy k večeru asi tak týden potom, co se pan Gledhill zabil, někdy ke konci minulého měsíce. Ale na to se budete muset zeptat jeho, pane vrchní inspektore. Třeba si vzpomene přesněji.

A on je přines k přednímu vchodu?

No ano. Povídal, e na čaj nezůstane, ale přece jen chvíli mluvil v salónu s paní Copleyovou. Pak sem přinesl kufr atstva, který jsme spolu vybalili. Ty boty jsem strčila do plastikového pytlíku.

A kdy jste je viděla naposled?

To si nevzpomenu, pane vrchní inspektore. Já sem moc často nechodím, jen tu a tam, kdy mám ocenit nějaké oacení. A kdy sem přijdu, tak se vdycky do bedny s obuví nekoukám.

Ani abyste se přesvědčila, jestli někdo něco nepřines?

To ano, to občas udělám, ale pravidelné prohlídky neprovádím.

Jsou to velice nápadné boty, paní Dennisonová.

Já vím, a kdybych se byla v poslední době v bedně hrabala, tak bych je určitě viděla nebo si vimla, e tam u nejsou. Jene jsem to neudělala. Bojím se, e opravdu nemůu říct, kdy je někdo vzal.

Kolik lidí zná tenhle systém?

Větina lidí z ostrohu, a kadý zaměstnanec elektrárny, který nám pravidelně dává vete. Obyčejně přijede vozem, samozřejmě, cestou domů, a někdo, jako pan Lessingham, zazvoní u předních dveří. Občas od nich jejich pytlíky převezmu u dveří nebo mi oni oznámí, e je nechávají vzadu. Tady se toti bazary nepořádají, ty se konají v říjnu na radnici v Lydsettu. Ale pro ostroh a pro elektrárnu je to příhodná sběrna a pan Sparks nebo pan Jago z ,Místního hrdiny pak den nebo dva před prodejem přijede s dodávkou a vechno to naloí.

Ale vidím, e jste na některé věci dala u cenu.

Ale ne na vechny, pane vrchní inspektore. To jen, e tu a tam víme o lidech, kterým by se některé ty věci mohly líbit, a ti si je pak koupí, ne je dáme do prodeje.

Zdálo se, e ji to doznání přivedlo do rozpaků. Rickards zauvaoval, jestli z toho nemají prospěch Copleyovi. O prodejních bazarech věděl. Jeho maminka pomáhala s kadoročním církevním bazarem. Pomocníci čekali, e si budou smět vybrat. To byla jejich výsada. A proč ne? Odpověděl: Chcete říct, e kdokoliv místní, kdo chce nějaké atstvo, třeba pro děti, ví, e si je tady můe koupit?

Začervenala se. Viděl, e ji ta poznámka a moná výběr zájmena uvedly do rozpaků. Lidi z Lydsettu obyčejně čekají a na hlavní prodej, odpověděla. Koneckonců by to lidem z vesnice nestálo za to pořád sem běhat a dívat se, co jsme sebrali. Ale někdy prodám něco někomu z ostrohu. Koneckonců se bazar pořádá, aby se pomohlo církvi. Není důvod, proč by se něco nemohlo prodat předem, kdy to někdo místní chce. Zaplatí přirozeně stanovenou cenu.

A kdo čas od času něco chtěl, paní Dennisonová?

Příleitostně si koupil něco pro děti pan Blaney. A panu Copleyovi pasovalo jedno tvídové sako pana Gledhilla, a tak ho koupila paní Copleyová. Asi před čtrnácti dny se přijel podíval Neil Pascoe, jestli bychom neměli něco, co by se hodilo pro Timmyho.

To bylo předtím nebo potom, co sem pan Lessingham přivez ty boty? zeptal se Oliphant.

To si nevzpomínám, pane serante. Radi se zeptejte jeho. Nikdo z nás se do bedny s obuví nekoukal. Pan Pascoe měl zájem o teplé svetříky pro Timmyho. Koupil si dva. Na poličce v kuchyni je plechovka s penězi.

Take lidi si ty věci neberou sami a nenechávají tady peníze?

To ne, pane vrchní inspektore. To by nikoho ve snu nenapadlo.

A co ty pásky? Mohla byste nám říct, jestli nechybí některý pásek nebo řemen?

Odpověděla s nečekaným výbuchem netrpělivosti: Jak bych mohla? Podívejte se sám. Ta bedna je doslova změ řemenů, pásků, starých kabelek a átků. Jak bych mohla vědět, jestli něco chybí nebo kdy to někdo vzal?

Překvapilo by vás, zeptal se Oliphant, kdyby vám někdo rek, e máme svědka, který viděl ty boty v téhle bedně minulou středu ráno?

Dokázal vyslovit i tu nejprostí a nejnenápadnějí otázku tak, e zněla jako obvinění. Ale jeho neomalenost, hraničící někdy s urálivostí, byla obvykle pečlivě uváena a Rickards přiel zřídkakdy do pokuení uvést ji na pravou míru, protoe věděl, e má své přednosti. Byl to koneckonců Oliphant, kdo málem otřásl Mairovým klidem. Ale snad by si měl uvědomit, e mluví s bývalou učitelkou. Paní Dennisonová k němu obrátila mírně káravý pohled, který by byl vhodnějí vůči provinilému dítěti.

Nejspí jste dobře neposlouchal, co jsem říkala, pane serante. Neměla jsem potuchy, e ty boty někdo vzal. Jak by mě tedy mohlo překvapit, kdybych se dověděla, kdy je kdo viděl naposledy? otočila se k Rickardsovi: Jestli se o tom máme bavit dál, nebylo by pro nás pro vechny příjemnějí jít do salónu, ne tady postávat?

Rickards doufal, e tam bude aspoň tepleji.

Dovedla je po chodbě do předního pokoje, který měl výhled k jihu přes hrbolatý trávník na houtinu bobkoviní, rododendronů a větrem orvaných keřů, je velice zdárně oddělovaly dům od silnice. Místnost byla veliká a ne o moc teplejí ne ta, z ní odeli, jako by ani nejzářivějí podzimní slunce nedokázalo proniknout těmi okenními rámy s těkými zřasenýmí sametovými záclonami. A vzduch tam byl troku zatuchlý, páchl letidlem, pot-pourri a tak trochu těkým jídlem, jako by byl jetě prosycený dávno zkonzumovanými viktoriánskými odpoledními čaji. Rickards takřka očekával, e uslyí ustot krinoliny.

Paní Dennisonová nerozsvítila a Rickards měl pocit, e ji o to ani nemůe poádat. V tom poloeru měl dojem, e rozeznává solidní mahagonový nábytek, stolečky přeplněné fotografiemi, pohodlně vyčalouněné lenoky s ountělými ochrannými povlaky a tolik obrazů v ozdobných rámech, e dodávaly místnosti tísnivou atmosféru zřídkakdy navtěvované venkovské galerie. Zdálo se, e si paní Dennisonová ten chlad, kdy u ne ero, uvědomuje, protoe se sehnula a zapnula obě spirály elektrických kamínek po pravé straně obrovské ozdobné mříe, pak se uvelebila zády k oknu a pokynula Rickardsovi a Oliphantovi k pohovce, na jejích nepodajných, tvrdých poltářích pak seděli bok po boku jak svíčky. Paní Dennisonová seděla a čekala, ruce sloené v klíně. Zdála se v té místnosti s těkým tmavým mahagonem, s atmosférou nudné úctyhodnosti mení a Rickardsovi připadalo, e mezi opěradly obrovského křesla svítí jako nějaké bledé, nehmotné malé straidlo. Přemýlel o jejím ivotě na ostrohu v tomhle osamělém a rozhodně těko zvládnutelném stavení, přemýlel, co hledá na tom větrem bičovaném pobřeí, kam utekla, a jestli to tady nala.

Kdy se rozhodlo, zeptal se, e důstojný pán a paní Copleyová odjedou ke své dceří?

Minulý pátek, potom, co byla zavraděna Kristina Baldwinová. Jejich dcera o ně měla u nějaký čas velké obavy a naléhala na ně, aby odsud odjeli, ale teprve a ta poslední vrada, ke které dolo tak blízko, je přesvědčila. Měla jsem je odvézt v neděli večer do Norwiche k vlaku v osm třicet.

A to bylo veobecně známo?

Nejspí se o tom mluvilo. Dalo by se říct, e to bylo veobecně známo mezi lidmi, kterým to známo být můe. Pan Copley to musel zařídit s bohoslubami, které čas od času vykonával. Řekla jsem v krámě paní Brysonové, e budu potřebovat jenom půl litru mléka denně místo obvyklého litru a čtvrt. Ano, dalo by se říct, e to bylo veobecně známo.

A proč jste je do toho Norwiche nedovezla, jak bylo dojednáno?

Protoe kdy dobalovali, tak se porouchal vůz. Myslela jsem, e jsem to u vysvětlila. Asi tak v půl sedmé jsem ho vytáhla z garáe a předjela s ním ke vchodu. To byl jetě v pořádku, ale kdy jsem je konečně ve čtvrt na osm naloila a chystali jsme se vyjet, u nenastartoval. A tak jsem zavolala panu Sparksovi do lydsettské opravny a vyjednala s ním, e je doveze svým taxíkem.

Bez vás?

Ne stačila odpovědět, Oliphant vstal, přeel k stojací lampě vedle svého křesla a beze slova rozsvítil. Paní Dennisonovou zaplavila silná záře. Rickards si na okamik pomyslel, e bude protestovat. Nazvedla se v křesle, ale pak se zase posadila a pokračovala, jako by se nic nestalo.

Neměla jsem z toho dobrý pocit. Byla bych bývala mnohem radi, kdybych je mohla doprovodit k vlaku, ale pan Sparks mohl tu zakázku vzít jedině pod podmínkou, e pak bude pokračovat dál do Ipswiche, kde musí nabrat nějakého pasaéra. Ale slíbil, e je doprovodí a do vagonu. A nejsou to samozřejmě děti, aby nedokázali bezpečně vystoupit v Liverpool Street. Ostatně je to konečná stanice. A jejich dcera jim měla přijít naproti.

Proč mluví, jako by se hájila? pomyslel si Rickards. Těko můe předpokládat, e je nějak moc podezřelá. Ale na druhé straně proč ne? Poznal méně nepravděpodobné vrahy. Rozeznával tucet drobných příznaků strachu, které nemohly ujít ádnému zkuenému policistovi. Třesoucí se ruce, je se snaila ovládnout, kdy na ně zabloudil očima, nervózní cukání v koutku jednoho oka, neschopnost klidně posedět, kterou vzápětí vystřídala nepřirozená vynucená nehybnost, napětí v hlase, a pohled, v něm se mísil vzdor s odevzdaností, kterým se mu dívala odhodlaně do očí. Kadý z těchhle příznaků mluvil u sám o sobě o přirozeném stresu. A vechny dohromady vypovídaly o jakési hrůze. Předelý večer Dalglieshovi zazlíval jeho varování. Velice se podobalo naučení, jak má vykonávat svou práci. Ale třeba měl pravdu. Třeba má před sebou enskou, která musela snést u víc agresívních otázek, ne kolik snese. Ale musí dělat svou práci.

A to jste zavolala ten taxík hned? zeptal se. Ani jste se nepokusila zjistit, co s tím vozem je?

Nebyl čas mordovat se s něčím pod kapotou. Kromě toho nejsem mechanik. Nikdy jsem vozům moc nerozuměla. Měla jsem těstí, e jsem včas zjistila, e nenastartuje, a jetě větí těstí, e mi pan Sparks mohl vyhovět. Okamitě přijel. Copleyovi u začínali být hrozně nervózní. Jejich dcera je čekala. Vechno bylo dojednané. Záleelo jim na tom, aby ten vlak stihli.

Kde je ten vůz obyčejně, paní Dennisonová?

To jsem vám snad u řekla, pane vrchní inspektore. V garái.

V zamčené?

Na dveřích je visák. Jenom takový malý. Asi není moc zajitěná, kdyby se do ní někdo chtěl dostat, ale nikdo se o to nikdy nepokusil. Kdy jsem la pro vůz, tak zamčená byla.

Tři čtvrtě hodiny předtím, ne jste měli odjet.

Ano. Nechápu, co tím chcete říct. Je to důleité?

Jenom mě to zajímá, paní Dennisonová. Proč tak brzo?

U jste někdy musel naloit zavazadla pro dva starí lidi, kteří odjídějí na neurčitou dobu? Pomáhala jsem paní Copleyové s dobalováním. Asi tak minutu mě nepotřebovala, a tak mě napadlo, e to je vhodná příleitost vytáhnout vůz.

A co stál vůz před domem, tak jste ho měla neustále pod dohledem?

To samozřejmě ne. Byla jsem zaměstnaná kontrolováním, jestli mají Copleyovi vechno, co potřebujou, a domlouvali jsme, co tady musím zařídit v době, kdy budou pryč, farní záleitosti, několik telegramů.

A to se odbývalo kde?

V pracovně pana Copleye. Paní Copleyová byla ve své lonici.

A ten vůz stál bez dozoru na příjezdové cestě?

Chcete snad říct, e ho někdo schválně pokodil?

No, to by bylo troku bizarní, ne? Kdo vás na ten nápad přived?

Vy, pane vrchní inspektore. Jinak by mě to vůbec nenapadlo. A souhlasím s váma, e je to bizarní.

A kdy ve tři čtvrtě na deset volal pan Jago z ,Místního hrdiny a oznámil vám, e se nala Hvízdalova mrtvola, tak jste udělala co?

Nebylo tady nic; co bych byla mohla udělat. Nevěděla jsem, jak bych Copleyovy zarazila. U byli přes hodinu na cestě. Zavolala jsem jejich dceři do jejího londýnského klubu a podařilo se mi ji chytit, jetě ne se vydala do Liverpool Street. Odpověděla mi, e u si vechno zařídila a e kdy u jsou na cestě, můou klidně týden zůstat u ní: Po pravdě řečeno se vrátí domů zítra odpoledne. Paní Duncanová-Smithová byla odvolána, jela pomáhat oetřovat přítelkyni.

Jeden z mých lidí s panem Sparksem mluvil, řekl Rickards. Byl by vás rád ujistil, e jsou Copleyovi bezpečně na cestě. Zvonil vám, jakmile se k tomu dostal, ale nikdo to nebral. To bylo asi ve čtvrt na deset, asi tak v době, kdy se k vám snail dozvonit pan Jago.

To jsem byla asi v zahradě. Byla krásná měsíčná noc a neměla jsem nikde stání. Potřebovala jsem se dostat z domu.

Přestoe byl Hvízdal, jak jste měla za to, jetě na svobodě?

Je to divné, pane vrchní inspektore, ale já jsem neměla z Hvízdala moc velký strách. Tahle hrozba mi vdycky připadala vzdálená, poněkud nereálná!

A dál ne do zahrady jste nela?

Podívala se mu zpříma do očí. Dál ne do zahrady jsem nela.

A přesto jste neslyela telefon?

Je to velká zahrada.

Ale byla tichá noc, paní Dennisonová.

Neodpověděla.

Zeptal se tedy: A kdy jste se vrátila z té osamocené toulky po setmění?

Já bych se o procházce po zahradě nevyjádřila jako o osamocené toulce po setmění. Dejme tomu, e jsem byla venku asi tak pět minut.

A kdy jste se doslechla, e byla zavraděna slečna Robartsová, paní Dennisonová? Kdy jsme se seli v chalupě U mučednice, bylo jasné, e to pro vás není ádná novinka.

Já myslela, e u to víte, pane vrchní inspektore. V pondělí krátce po sedmé mě volala slečna Mairová. Ona se to dověděla od bratra, kdy se vrátil v neděli pozdě večer potom, co se byl podívat na mrtvolu, ale o půlnoci mě nechtěla vyruovat, zvlá s tak skličující zprávou.

A byla ta zpráva skličující i pro vás, madam? zeptal se Oliphant. Vdy jste slečnu Robartsovou skoro neznala. Proč by měla být pro vás tak skličující?

Paní Dennisonová se na něj dlouze zadívala, pak se otočila a řekla: Jestli máte za to, e mi musíte tu otázku poloit, pane serante, jste si jist, e jste se neminul povoláním?

Rickards vstal, e půjdou. Doprovodila ho k předním dveřím. Kdy odcházeli, otočila se k němu a řekla mu s nečekaným důrazem: Pane vrchní inspektore, já nejsem hloupá. Vechny ty otázky o botách. Zřejmě jste na místě vrady nali lápotu a myslíte si, e ji tam mohl zanechat vrah. Ale čmeláčci nejsou přece nic neobvyklého. Ty mohl mít na nohou kdokoliv. Fakt, e se ztratil Gledhillův pár, můe být jen shoda okolností. Nemusel je nikdo vzít se zlým úmyslem. Mohl je ukrást kdokoliv, kdo potřeboval sportovní boty.

Oliphant se na ni podíval: Ach, já myslím, e ne, madam, vy ano? Jak u jste sama sotva před půlhodinou řekla, tady jsme v Larksokenu, ne v Londýně. A obdařil ji samolibým úsměvem svých tlustých rtů.

39

Rickards by byl rád mluvil s Lessinghamem okamitě, ale tiskovka svolaná na deset znamenala, e se rozmluva bude muset posunout na pozdějí dobu, a aby se vechno zkomplikovalo jetě víc, telefonát do larksokenské elektrárny mu prozradil, e si Lessingham vzal ten den volno, ale nechal tam vzkaz, e je k dosaení ve své chalupě za Blakeney. Natěstí byl doma a Oliphant s ním bez dalího vysvětlování dojednal schůzku na poledne.

Přijeli o necelých pět minut později a byli tím víc zklamaní, kdy dojeli k tomu nízkému stavení ze dřeva a z cihel stojícímu u pobření cesty o jeden a půl kilometru dál na sever od vesnice a Lessinghama doma nenali. Na předních dveřích byl připíchnutý tukou psaný vzkaz.

Kdo se mnou chce mluvit, najde mě na Volavce, která kotví u blakeneyského mola. To platí i pro policii.

Drzoun jeden zatracená! naříkal Oliphant. A jako by se mu nechtělo uvěřit, e podezřelý člověk můe schválně nespolupracovat; zkusil dveře, nakoukl oknem a pak zmizel za domem. Kdy se vrátil, oznámil: Je to barabizna. Potřebovala by přejet tětkou. Vybral si divný místo k bydlení. Tyhle močály jsou v zimě pěkně pustý. Člověk by řek, e kolem sebe bude chtít mít troku ivota.

Rickards v duchu souhlasil, e místo, které si Lessingham zvolil, je zvlátní. Stavení vypadalo, jakoby to kdysi byla obydlí dvě a někdo je přestavěl na jedno. A přestoe mělo hezké proporce a jistý melancholický půvab, vypadalo na první pohled neobydlené a zanedbané. Lessingham byl koneckonců výe postavený inenýr nebo technik. Rickards si v tom okamiku nemohl vzpomenout co. Rozhodně tady neil proto, e by byl chudý.

Nejspí chce být blízko své lodi, řekl. Na tomhle pobřeí není moc míst, kde se dá kotvit. Měl na vybranou buď tohle místo nebo Wells-next-the-Sea.

Kdy nastoupili zpátky do vozu, Oliphant přejel stavení nevraivým pohledem, jako by za tím loupajícím se nátěrem schovávalo nějaké tajemství, které by z něj dokázalo vyrazit několik pořádných kopanců. Zapnul si pás a zavrčel: A a dojedem k molu, tak tam nejspí najdem vzkaz, abychom to zkusili v hospodě.

Ale Lessingham byl tam, kde napsal, e bude. Za deset minut, byli u mola: seděl na oputěném břehu na převrácené přepravce, před sebou přívěsný motor. Vedle něj kotvila desetimetrová plachetnice, která měla uprostřed kajutu. Bylo jasné, e jetě nezačal pracovat. Mezi prsty, je se zdály příli bez ivota, ne aby něco udrely, mu visel poměrně čistý hadr. Lessingham zkoumal motar; jako by představoval neřeitelný problém. Kdy se nad něj postavili a on zvedl pohled, Rickardse vyděsila změna, co se s ním udála. Za pouhé dva dny jako by zestárl a deset let. Byl bos a na sobě měl vyrudlou modrou námornickou kajdu a pod ní ke kolenům sahající dínové ortky, jejich okraje byly podle módy roztřepené. Ale to leérní oblečení jako by jenom podtrhovalo jeho městskou bledost, kůi napjatou na irokých licních kostech a stíny podobající se rámům pod hluboko zapadlýma očima. Je přece napůl námořník, pomyslel si Rickards. Léto bylo sice patné, ale stejně je zvlátní, e nevyprodukovalo větí opálení ne tuhle nedomrlou barvu.

Lessingham nevstal a bez úvodu řekl: Měli jste těstí; e jste mě zastihli, kdy jste volali. Den volna je příli velký dar, ne abych ho strávil mezi čtyřmi stěnami, zvlá teď. Říkal jsem si, e si můem právě tak dobře pohovořit tady.

Ne tak docela, odpověděl Rickards, lepí by to bylo někde, kde je větí soukromí.

Tady je soukromí a dost. Místní obyvatelé poznají policajta na první pohled. Samozřejmě, jestli ode mě chcete protokolární výpověď nebo pomýlíte na to, mě zatknout, pak bych dal přednost policejní stanici. Nerad svůj dům nebo člun zamořuju. A dodal: Myslím jako nepříjemnými pocity.

Oliphant nehnul ani brvou, jenom se zeptal: Proč si myslíte, e bychom vás chtěli zatknout? Zatknout za co, přesně řečeno? A dodal: Pane. Ale vyslovil to slovo jako nějakou hrozbu.

Rickards ucítil, e se v něm vzdouvá podrádění. To byl celý Oliphant, nechtěl přijít o dobrý servis. Jene tenhle dětinský výpad ztěí ulehčí vyetřování. Lessingham se podíval na Oliphanta a přitom zvaoval, jestli je nutné na jeho otázku odpovědět.

Bůhví. Předpokládám, e byste si dokázali něco vymyslet, kdybyste si zamanuli. Pak jako by si teprve teď uvědomil, e ti dva musí stát, postavil se. No dobrá, tak snad abychom li na palubu.

Rickards nebyl námořník, ale připadalo mu, e ta dřevěná loď je stará. V kajutě, kam museli vejít sehnutí, byl po celé délce úzký mahagonový stůl a z kadé strany jedna lavice. Lessingham se posadil proti nim. Dívali se na sebe přes půl metru letěného dřeva, obličeje tak blízko, a měl Rickards pocit, e cítí pach svých společníků, muskou směsici potu, teplé vlny a Oliphantovy vodičky po holení, jako by vichni tři byli zvířata v nějaké klaustrofobické kleci. Stěí mohlo existovat místo nevhodnějí k výslechu a Rickardse napadlo, jestli by to Adam Dalgliesh zařídil líp, ale hned k sobě za to pomylení pocítil opovrení. Uvědomoval si vedle sebe Oliphantovu hromotluckou postavu, uvědomoval si, e se jeden druhého dotýká stehny, i jeho nepřirozené teplo, a musel potlačit nutkání kousek si od něj odsednout.

To je vae loď, pane? zeptal se.

Ta, s kterou jste plachtil minulou neděli večer?

Neplachtil, pane vrchní inspektore, nebo aspoň ne po větinu času. Nebyl dost velký vítr. Ale ano, je to moje loď a je to ta, na které jsem strávil minulou neděli.

Zřejmě jste si pokodil trup. Na pravoboku je dlouhý krábanec, který se zdá nový.

To jste bystrý, e jste si ho vim. Otřel jsem se o vodárenskou vě elektrárny. Byla to nepozornost. Naplachtil jsem se v těch vodách a a. Kdybyste byli přijeli o pár hodin pozděj, tak u jsem to měl přetřené.

A jetě pořád tvrdíte, e jste nebyl ani chvíli na dohled od pobřeí, kde se naposled koupala slečna Robartsová?

Na to jste se mě u ptali, kdy jsme spolu mluvili v pondělí. Přijde na to, co myslíte slovy ,na dohled. Kdybych se díval kukátkem, byl bych na pobřeí dohlíd, ale můu vás ujistit, e jsem se nedostal ani na půl míle od něj a e jsem nikde nepřistál. A vzhledem k tomu, e jsem ji moh těko zavradit a nevystoupit na břeh, tak mi to připadá nezvratné. Ale předpokládám, e jste nejeli celou tu cestu sem jen proto, abyste si poslechli, jak opakuju svoje alibi.

Oliphant dal s obtíemi ruku dolů na lavici, chmátl vedle sebe, vzal pár čmeláčků a postavil je na stůl, hezky srovnané vedle sebe. Rickards pozoroval Lessinghamův obličej. Lessingham se sice okamitě ovládl, ale přesto nedokázal zakrýt úděsné poznání v očích a sevření svalů kolem úst. Ty boty, netknuté, nové, edobílé, s malým čmeláčkem na kadé patě jako by vévodily celé kajutě. Jakmile je Oliphant postavil, u jim nevěnoval pozornost.

Ale byl jste jině od vodárenské věe, řekl. To krábnutí je na pravoboku. Zřejmě jste mířil na sever, pane Lessinghame, kdy jste si ten člun pokrabal.

Kdy jsem byl asi tak padesát metrů za věemi, obrátil jsem směrem k domovu. Neměl jsem v úmyslu plout dál ne k elektrárně.

A co ty boty, pane Lessinghame, zeptal se Rickards, viděl jste někdy takovéhle boty?

Samozřejmě. To jsou čmeldové. Kadý si je nemůe dovolit, ale větina lidí je zná.

Viděl jste je na nohou někoho, kdo pracuje v Larksokenu?

Ano, měl je Toby Gledhill. Kdy spáchal sebevradu, jeho rodiče mě poádali, jestli bych neodnes jeho svrky. Nebylo toho mnoho. Toby cestoval nalehko, ale řek bych, e tam byly asi dva obleky, obvyklé kalhoty a bundy a asi est párů bot. Byly mezi nima i sportovní boty. Upřímně řečeno skoro nové. Koupil si je asi deset dní předtím, ne se zabil. Měl je na nohou jenom jednou.

A co jste s nima udělal?

Udělal jsem ze veho toho atstva ranec a odnes ho na Starou faru pro přítí církevní bazar. Copleyovi mají vzadu v domě malou místnost, kde můou lidi nechávat vyřazené věci. Doktor Mair čas od času vyvěsí na tabuli oznámení s ádostí, aby lidi darovali vechno, co nechtějí. Stát se součástí obce patří k naí politice, aby vichni na ostrohu byli jedna astná rodina. Moná e nechodíme moc do kostela, ale ukazujem svou dobrou vůli tím, e věnujem pravověrným své odloené atstvo.

Kdy jste odvez věci pana Gledhilla na Starou faru?

Přesně si nevzpomínám, ale myslím, e to bylo čtrnáct dní po jeho smrti. Tuím, e těsně před víkendem. Nejspí v pátek estadvacátého srpna. Třeba si vzpomene paní Dennisonová. Pochybuju, e by mělo smysl ptát se paní Copleyové, i kdy jsem s ní tenkrát mluvil.

Take jste je předal paní Dennisonové.

Ano. Upřímně řečeno jsou zadní dveře fary obyčejně ve dne otevřené a kadý tam můe vejít a nechat tam, cokoliv chce. Ale říkal jsem si, e by tentokrát bylo líp předat věci oficiálně. Nebyl jsem si tak docela jist, e budou vítané. Někteří lidi jsou pověrčiví a nechtějí kupovat aty těch, co právě zemřeli. A jenom je tam nechat mi připadalo nevhodné.

A co se stalo na Staré faře?

Nic moc. Paní Dennisonová otevřela dveře a pozvala mě do salónu, kde byla paní Copleyová, a já jsem jí vysvětlil, proč jsem přijel. Pronesla obvyklé nicneříkající fráze o Tobyho smrti a paní Derinisonová se mě zeptala, jestli bych chtěl čaj. Odmít jsem a el za ní chodbou do zadní místnosti, kde ty krámy skladujou. Je tam i velká bedna s botama. Páry jsou svázané tkaničkami a naházené do bedny. Měl jsem Tobyho atstvo v kufru, a tak jsme ho s paní Dennisonovou vybalili. Povídala, e ty obleky jsou opravdu moc pěkné, ne aby se rozprodaly na bazaru, a zeptala se mě, jestli bych měl něco proti tomu, kdyby je prodala jednotlivě, samozřejmě za předpokladu, e peníze dostane církev. Říkala si, e by takhle mohla dostat víc. Měl jsem za to, e uvauje, jestli by jedno sako nemoh potřebovat pan Copley. Řek jsem jí, a si s tím dělá, co chce.

A co se stalo s těma čmeláčkama? Ty jste hodil do bedny s ostatními páry bot?

Ano, ale v plastikovém pytlíku. Paní Dennisonová prohlásila, e jsou v příli dobrém stavu; ne aby se jen tak hodily k ostatním a upinily se. Odela a vrátila se s pytlíkem. Zřejmě si nebyla jistá, co má udělat s obleky; a tak jsem řek, `e tam ten kufr nechám. Koneckonců to byl Tobyho. Dal by se prodat s ostatním na bazaru. Popel k popelu, prach k prachu, vete k vetei. Byl jsem rád, kdy jsme to měli za sebou.

Četl jsem samozřejmě o sebevradě doktora Gledhilla; řekl Rickards. Pro vás to muselo být obzvlá smutné, kdy jste viděl na vlastní oči, jak se to stalo. Psalo se o něm, e to byl velice nadaný mladý mu.

Byl to tvůrčí vědec. Mair vám to potvrdí, jestli vás to z nějakého důvodu zajímá. Samozřejmě e kadá dobrá věda je tvůrčí, a se vám humanitní obory snaí namluvit cokoliv; ale jsou vědci, kteří mají obzvlátní vidění, kteří mají na rozdíl od pouhého talentu génia, imaginaci a nezbytnou trpělivost a svědomitost. Někdo, u nevím kdo, to vyjádřil poměrně přesně takhle: Větina z nás jde dopředu, postupuje bolestně, metr po metru. Oni se vak snáejí za nepřátelskými liniemi padákem. Byl mladý, bylo mu teprve čtyřiadvacet. Mohlo se z něj stát cokoliv.

Rickards si pomyslel, e cokoliv, ale taky nic, jako z větiny mladých géniů. Smrt v mladém věku propůjčuje nakrátko něco jako nesmrtelnost. Nepoznal ádného mladého detektiva, který přiel náhodou o ivot, aby nebyl okamitě prohláen za potenciálního vrchního konstábla. Co přesně v elektrárně dělal, co bylo jeho úkolem? zeptal se.

Pracoval s Mairem na jeho studiích o bezpečnosti PWR. Stručně řečeno jde o chování jádra v abnormálních podmínkách. Toby o tom se mnou nikdy nediskutoval, nejspí věděl, e bych těm sloitým počítačovým kódům nerozuměl. Já jsem jenom obyčejný inenýrek. Mair hodlá tu studii uveřejnit, ne nastoupí nové místo, o kterém se uká, e ho dostane, bezpochyby pod jmény jich obou a s patřičným uznáním svému spolupracovníkovi. Jediné, co z Tobyho zbyde, bude jeho jméno pod Mairovým jménem na jedné vědecké práci.

Mluvil straně unaveně a pak s pohledem k otevřeným dveřím udělal náznak pohybu, jako by chtěl vstát a vyjít z té klaustrofobické kajuty na vzduch. Pak vak s očima jetě pořád na dveřích řekl: Nemá smysl vám vysvětlovat, kdo byl Toby, neporozuměli byste tomu. Jenom bych připravoval o čas vás i sebe.

Jste o tom zřejmě pevně přesvědčen, pane Lessinghame.

To jsem, to jsem. Proč, to vám nedovedu vysvětlit tak, abych vás neurazil. Tak to radi nekomplikujme a drme se faktů. Heleďte se, Toby byl výjimečný člověk. Byl chytrý, hodný, krásný. Kdy najdete u nějakého člověka jen jednu z těchhle vlastností, tak je to těstí, ale kdy u někoho najdete vechny tři, je to velká vzácnost. Miloval jsem ho. On to věděl, protoe jsem mu to řek. On mě nemiloval a nebyl homosexuál. Ne e by vám do toho něco bylo. Říkám vám to jenom proto, e to je fakt a e člověk má jednat s fakty, a e kdy jste se jednou rozhodli o Tobyho se zajímat, bude líp, kdy si o něm uděláte správný obraz. A je tady jetě jeden důvod. Zřejmě se snaíte vyhrabat vekerou pínu, jakou dokáete objevit. A tak bych radi, abyste se fakta dověděli ode mě, a ne nějaké povídačky od ostatních.

Rickards: Take mezi vámi nebyl ádný sexuální vztah?

Vzduch najednou prořízl ostrý skřek a na světlíku zabuila bílá křídla. Někdo zřejmě venku krmí racky.

Lessingham sebou trhl, jako by ten zvuk slyel poprvé. Pak sebou plácl zpátky na lavici a spí unaveně ne vztekle odpověděl: Herdek, co to má co společného s vradou Hilary Robartsové?

Nejspí vůbec nic, a v tom případě si tu informaci necháme pro sebe. Ale v tomhle stadiu rozhoduju o tom, co můe nebo nemůe být relevantní, já.

Dva týdny předtím, ne zahynul, jsme spolu strávili noc. Jak u jsem řek, byl to hodný člověk. Bylo to poprvé a naposledy.

A ví se o tom?

V místním rozhlase jsme to nevytrubovali, ani jsme o tom nenapsali do místního plátku a ani jsme o tom nevyvěsili zprávu v závodní kantýně. Samozřejmě e se o tom nevědělo, proč by se kruci mělo?

Záleelo by na tom, kdyby se to vědělo? Bylo by to některému z vás vadilo?

Ano, vadilo, oběma. Vadilo by mi to, protoe člověku vadí, kdy lidi dělají veřejně vtipy na jeho sexuální ivot. Samozřejmě e by nám to bylo vadilo. Kdy zahynul, tak mi na tom přestalo záleet, aspoň pokud jde o mě. O smrti přítele se dá říct jedno, osvobodí člověka od tolika věcí, které pokládal za důleité.

Osvobodí pro co? pomyslel si Rickards. Pro vradu, pro ten obrazoborecký čin protestu a vzdoru, pro ten jediný krok přes nevyznačenou nehájenou hranici, který jakmile ho jednou učiníme, oddělí člověka navdycky od jeho bliních? Rozhodl se vak, e se té otázky, která byla nabíledni, zdrí.

Místo toho se zeptal: Co jeho rodina? Otázka zněla nevinně a banálně, jako by jen tak rozmlouval o společném známém.

Měl otce a matku. Co víc? Jakou jinou rodinu má člověk?

Ale Rickards se rozhodl být trpělivý. Nebylo to pro něj nic lehkého, protoe poznal bolest, kdy se mu v celé napjaté, obnaené intenzitě ocitla tak blízko před obličejem. A tak odpověděl mírně: Já se ptám, z jakého prostředí pocházel? Měl bratry a sestry?

Jeho otec je venkovský pastor. Matka ena venkovského pastora. Byl jedináček. Jeho smrt je takřka zabila. Kdybychom to byli mohli zařídit tak, aby to vypadalo jako neastná náhoda, tak bychom tu byli udělali. Kdyby byla pomohla le, tak bych jim byl lhal. Hervec, proč se neutopil? To, by byl zůstal aspoň nějaký prostor pro pochyby. To jste myslel tím prostředím?

Pomáhá nám to doplnit si obraz. Nato se odmlčel a pak mu takřka ledabyle poloil tu klíčovou otázku. Věděla Hilary Robartsová, e jste spolu vy a Tobiá Gledhill strávili noc?

Co to můe mít společného

No dobrá, vaím úkolem je botaničit na hřbitově. Znám vá systém. Vytáhnete z nás vechno, co se vám chytí do sítě, a co nechcete, odhodíte. Během toho procesu se dovíte spoustu tajemství, která nemáte právo se dovědět, a způsobíte spoustu bolesti. Tohleto vás snad těí? Tohle vás rajcuje?

Prostě mi odpovězte na otázku, pane Lessinghame.

Ano, Hilary to věděla. Zjistila to takovou tou náhodou, ke které zřejmě dojde v jednom případu z miliónu, ale která vlastně není ve skutečném ivotě nic moc zvlátního ani neobvyklého. Jela kolem mého domu, kdy jsme s Tobym krátce po půl osmé ráno odjíděli. Vzala si ten den volno, zřejmě vyrazila z domova brzy a měla někam namířeno. Kam, na to nemá smysl se mě ptát, protoe to nevím. Předpokládám, e měla jako větina ostatních lidí přátele, které čas od času navtěvovala. Tím chci říct, e i ji někdo musel mít rád.

Mluvila někdy o tom setkání, s váma nebo s někým, koho znáte?

Nikomu to na nos nevěela. Myslím, e to povaovala za příli cennou informaci, ne aby ji házela sviním. Měla ráda moc, a tohle rozhodně určitá moc byla. Kdy jela kolem, tak zvolnila takřka do kroku a zadívala se mi přímo do očí. Mám ten pohled v paměti: bylo v něm pobavení, které se změnilo v pohrdání a pak ve vítězoslávu. A moc dobře jsme si porozuměli. Ale ani slovem se mi o tom nikdy nezmínila.

A mluvila o tom s panem Gledhillem?

Ach ano, s ním o tom mluvila. Proto spáchal sebevradu.

Jak víte, e s ním o tom mluvila? On vám to řek?

Ne.

Chcete snad naznačit, e ho vydírala?

Chci naznačit, e byl neastný, rozhaený, nejistý ve vech aspektech svého ivota, svého výzkumu, své budoucnosti, své sexuality. Vím, e ho fyzicky přitahovala. Chtěl ji. Byla to taková ta dominantní, fyzicky ádoucí enská, která senzitivní muské, jako byl Toby, přitahuje. Myslím, e to věděla a e toho zneuívala. Nevím, kdy ho utrhla a co mu řekla, ale vím bezpečně, e nebýt Hilary Robartsové, byl by dnes naivu. A jestli myslíte, e by to pro mě moh být motiv, abych ji zavradil, tak to máte sakra pravdu. Ale nezabil jsem ji, a protoe jsem ji nezabil, nepodaří se vám najít důkaz, e jsem ta udělal. Kousek mého já, jen velice malý kousek, vlastně lituje, e je mrtvá. Neměl jsem ji rád a myslím, e nebyla astná ani nějak zvlá uitečná. Ale byla zdravá, inteligentní a mladá. Smrt by měla být vyhrazena starým, nemocným a unaveným. Vane z toho na mě pocit ,sunt lacrimae rerum. I smrt nepřítele nám zřejmě něco ubírá nebo se to aspoň člověku v jistém rozpoloení zdá. To ovem neznamená, e bych si přál, aby byla naivu. Ovem, třeba jsem předpojatý, moná i nespravedlivý. Kdy byl Toby astný, neexistoval rozjásanějí člověk. Kdy byl neastný, sestoupil si do svého soukromého pekla. Třeba by ho tam byla mohla dostihnout, pomoct mu. Já ne, to vím. Člověk můe těko utěovat přítele, kdy má podezření, e se na to ten druhý dívá jako na pokus dostat ho do postele.

Jste obdivuhodně upřímný, poznamenal Rickards, prozrazujete svůj motiv. Ale neposkytl jste nám jediný konkrétní důkaz, e Hilary Robartsová tak či onak zavinila smrt Tobyho Gledhilla.

Lessingham se mu podíval přímo do očí a zřejmě chvíli uvaoval, pak odpověděl: Kdy u jsem vám toho řek tolik, tak vám to můu dopovědět. Kdy el kolem mě na smrt, tak mi něco řek. Řek mi: ,Vyřiď Hilary, e u si nemusí dělat starosti. U jsem si vybral. Pak u jsem ho viděl, jenom jak plhá po zaváecím stroji. Vteřinu na něm balancoval, pak skočil dolů na vrek reaktoru. Chtěl, abych viděl, jak umírá, a taky jsem to viděl.

Symbolická obě, řekl Oliphant.

Hrůzostranému bohu nukleárního těpení? Říkal jsem si, e by to někdo z vás moh vyjádřit takhle, serante. Ale to byla vulgární reakce. To by bylo straně nevkusné a teatrální. Vdy jediné, po čem touil, bylo co nejrychlejc si zlámat vaz, hergot. Odmlčel se, jako by o tom uvaoval, pak pokračoval: Sebevrada je zvlátní fenomén. Výsledek se nedá vzít zpátky. Je konec. U ádná dalí volba. Ale k tomu ukvapenému činu dochází zřejmě straně často. Mení nezdar, okamitá deprese, počasí, dokonce i nepodařená večeře. Byl by Toby umřel, kdyby byl strávil předelou noc se mnou, místo aby byl sám? Pokud byl sám.

Chcete tím říct, e nebyl?

Neexistuje důkaz ani pro, ani proti a nikdy existovat nebude. Ale při soudním vyetřování se uvedlo pozoruhodně málo důkazů pro cokoli. Byli tam tři svědci, já a jetě dva, kteří viděli, jak zahynul. Nikdo nebyl v jeho blízkosti, nikdo ho nemoh strčit, nemohla to být neastná náhoda. Ani já, ani nikdo jiný nepodal svědectví o jeho duevním stavu. Dalo by se říct, e to bylo vědecky vedené vyetřování. Drelo se faktů.

A kde myslíte, e strávil noc předtím, ne zahynul? zeptal se klidně Oliphant.

Jaký pro to máte důkaz?

ádný, který by obstál před soudem. Jenom e jsem ho mezi devátou a půlnocí třikrát volal a e se nehlásil.

Ale to jste policii ani koronerovi neřek?

Naopak. Ptali se mě, kdy jsem ho viděl naposledy. Bylo to v kantýně, den předtím, ne zahynul. Zmínil jsem se o tom, e jsem ho volal, ale nikdo to nepokládal za důleité. Proč by měl? Co to dokazuje? Moh být venku na procházce. Moh se rozhodnout nebrat telefony. Na tom, jak zahynul, nebyla ádná záhada. Ale teď, jestli nic nenamítáte, bych odsud rád vypad a pokračoval v čistění toho zatraceného motoru.

Kdy se mlčky vraceli k vozu, Rickards řekl: Arogantní pacholek, co? Dal nám nepokrytě najevo svůj názor. Vysvětlovat cokoliv policii nemá smysl. Nemůe říct proč, a nebýt přitom hrubý. Prostě nemůe. Jsme moc tupí, hloupí a necitliví, ne abychom pochopili, e vědecký výzkumný pracovník nemusí být nutně technokrat bez fantazie, e člověk můe litovat, e je nějaká enská mrtvá, a přitom si nemusí bezpodmínečně přát, aby byla naivu, a e sexuálně přitalivý hoch by moh být ochoten vlízt do postele s kterýmkoli pohlavím.

Byl by to moh udělat, řekl Oliphant, kdyby byl pustil naplno motor. Musel by doplout k pobřeí severně od místa, kde se koupávala, a dret se čáry přílivu, abychom nenali jeho stopy. Prohlíel jsem pobřeí důkladně, pane; aspoň jeden a půl kilometru na sever i na jih. Identifikovali jsme stopy pana Dalglieshe, ale jinak byl břeh nahoru netknutý.

Ach ano, byl by se musel dret od místa, kde dolo k vradě, hodně daleko. Ale s tou nafukovací dingou moh přistát celkem bez problémů na oblázcích. Jsou tam úseky, které jsou prakticky celé kamenité nebo s úzkými pruhy písku, které moh přeskakovat.

A co ta stará pobření opevnění, ty kusy betonu? Dostat se ke břehu v kterémkoli místě směrem na sever, odkud by tam snadno doel, a přitom neriskovat, e přijde o loď, by bylo těké.

Ale nedávno to riskoval, ne? Jak je vidět podle toho krábance na boku. Nemůe dokázat, e narazil na vodárenské věe. A vyjadřoval se o té věci chladnokrevně, ne? Klidně přiznal, e kdybychom byli přijeli o hodinu pozděj, byla by loď u opravená. Ne e by mu ten nový nátěr nějak pomoh, důkaz by to stejně byl. No dobrá, dejme tomu, e se mu podařilo přimanévrovat s lodí co nejblí ke břehu. Dejme tomu sto metrů na sever od místa, kde byla Hilary nalezena, pak se moh dostat přes kameny mezi stromy a počkat klidně v jejich stínu. Nebo moh naloit do dingy skládací kolo a přistát v bezpečnějí vzdálenosti. Za přílivu dolapat na kole podle břehu nemoh, ale kdyby jel po pobření cestě bez světla, tak by nic neriskoval a bylo by to bezpečnějí. Pak se moh vrátit k lodi a znovu ji zakotvit v Blakeney, kde by právě vrcholil příliv. S noem ani s botama by neměl ádné problémy, prostě by je hodil přes palubu. Dáme si tu loď samozřejmě prohlídnout, samozřejmě s jeho souhlasem, a rád bych, aby stejnou cestu bez cizí pomoci podnik některý ná přísluník. Jestli máme mezi svýma lidma zkueného námořníka, tak na to polete jeho. Jestli ne, seeňte nějakého místního a jeďte s ním. Musíme to změřit na minutu. A měli bychom se poptat u rybářů, co loví kraby podél cromerské cesty. Někdo z nich byl třeba ten večer venku a viděl jeho loď.

Jak je to od něj laskavé, pane, řekl Oliphant, e nám naservíroval svůj motiv na talíři.

Tak laskavé, e se nemůu zbavit úvah, jestli to není kouřová clona, která nám má zastřít něco, co nám neřek.

Ale kdy si Rickards připevnil bezpečnostní pás, napadla ho dalí monost. Lessingham neřekl nic o svém vztahu k Tobymu Gledhillovi, dokud mu on nepoloil otázku o čmeláčcích. Musel vědět  jak by mohl nevědět , e ty boty tu vradu jetě víc spojují s obyvateli ostrohu a zvlá se Starou farou. Není ta jeho nová upřímnost k policii spí úmyslná snaha odvést podezření od dalího podezřelého ne nutkání někomu se svěřit? A jestli je, u kterého podezřelého je největí pravděpodobnost, e vyvolal tenhle excentrický rytířský čin?

40

Ve čtvrtek ráno jel Dalgliesh nakupovat do vesnického krámu v Lydsettu. Jeho teta dělala své velké nákupy větinou v místě a on v té praxi pokračoval, částečně proto, aby se zbavil hryzení svědomí, e má druhý domov, by jakkoli dočasný. Vesničané zpravidla nepociovali k víkendovým hostům nenávist, přestoe jejich chalupy byly po větinu roku prázdné a jejich přínos k vesnickému ivotu minimální, ale byli radi, kdy nepřijíděli s vozy, jejich kufry byly plné jídla od iirmy Harrod nebo Fortuna či Mason.

A být zákazníkem Brysonova nároního krámu nebyla ádná obě. Byl to nehonosný venkovský krám s klinkajícím zvonkem na dveřích, krám, který se, jak ukazovaly zahnědlé fotografie viktoriánské vesnice, vnějkově za posledních sto dvacet let moc nezměnil. Uvnitř vak prodělal za poslední čtyři léta víc změn ne za celou svou historii. A u to bylo proto, e vzrostl počet víkendových domovů, nebo proto, e byli vesničané zmlsanějí, krám dnes nabízel čerstvé italské těstoviny, celou řadu francouzských i anglických sýrů, draích druhů demů, marmelád i dusů, hořčic a výběr velijakých lahůdek a cedule hlásala, e krám denně rozváí čerstvé francouzské pečivo.

Kdy dojíděl do postranní ulice, musel se vyhnout starému těkopádnému kolu s velkým proutěným koíkem, které stálo opřené o chodník, a kdy veel, zjistil, e právě dokončuje své nákupy Ryan Blaney. Paní Brysonová zařinčela pokladnou a uloila do pytlíku tři hnědé bochníky, balíčky cukru, kartony mléka a celou řadu konzerv. Blaney se na Dalglieshe podíval krví podlitýma očima, krátce mu pokývl a odeel. Jetě nemá svou dodávku, pomyslel si Dalgliesh, kdy pozoroval, jak Blaney nakládá do koíku obsah jednoho pytlíku a druhé dva zavěuje na řídítka. Paní Brysonová se otočila k Dalglieshovi, přivítala ho úsměvem, ale neřekla nic. Byla příli chytrá obchodnice, ne aby touila vyslouit si pověst klepny nebo se otevřeně zaplétala do místních rozepří, ale Dalglieshovi připadalo, e se v ovzduí vznáí její nevyřčený soucit s Blaneym, a nejasně tuil, e ho jako policistu pokládá za částečně zodpovědného, i kdy nevěděl tak docela jistě proč a zač. Rickards nebo jeho podřízení se určitě vesničanů vy ptávali na obyvatele ostrohu, zvlá na Ryana Blaneyho. Třeba nebyli dost taktní.

Za pět minut zastavil a otevřel vrata, která uzavírala příjezd na ostroh. Na svahu na druhé straně, který dělil úzkou cestu od rákosím obrostlého příkopu, seděl jakýsi vandrák. Byl fousatý a měl na hlavě kostkovanou tvídovou čepici, zpod ní mu a takřka na ramena spadaly dva úhledné culíky hrubých edivých vlasů, sepjatých gumičkou. Jedl jablko, které si krájel noem s krátkou rukojetí na kusy, a ty si házel do úst. Dlouhé nohy v tlustých manestrových kalhotách měl roztaené před sebou, jako by takřka schválně stavěl na odiv černobíloedivé sportovní boty, jejich očividná novota silně kontrastovala s jeho ostatním oblečením. Dalgliesh zavřel vrata, přeel k němu a podíval se do dvou jasných inteligentních očí v pohublém a větrem olehaném obličeji. Jestli tohle je vandrák, pak je to vzhledem k tomu bystrému pohledu; k tomu výrazu sebevědomé nezávislosti a čistotě bílých, poměrně jemných rukou vandrák velice neobvyklý. Ale byl rozhodně příli obtíený, ne aby to mohl být normální stopař. Jeho sako barvy khaki vypadalo jako z armádního výprodeje a měl je přepásané irokým koeným páskem, na něm visel na provázku smaltovaný hrneček, kastrůlek a pánvička. Na kraji vedle něho stál malý, ale napěchovaný batoh.

Dobré jitro, řekl Dalgliesh. Promiňte, jestli se vám budu zdát drzý, ale jak jste přiel k těm botám?

Hlas, který mu odpověděl, zněl inteligentně, poněkud pedantsky. Mohl, jak si Dalgliesh pomyslel, patřit bývalému řediteli koly.

Doufám, e nechcete prohlásit, e jsou to vae. Litoval bych, kdyby nae známost, i kdy bude bezpochyby krátká, měla začínat diskusí o vlastnictví.

Ne, moje nejsou. Jen jsem uvaoval, jak dlouho u jsou vae.

Mu dojedl jablko. Okrojek hodil přes rameno do příkopu, čepel zavíráku očistil o trávu, ne nů pečlivě zastrčil do kapsy, a řekl: Smím se zeptat, jestli je ten dotaz výsledkem  s prominutím  nezřízené, trestuhodné zvědavosti, nepřirozeného podezírání spolusmrtelníka nebo touhy zakoupit si podobný pár? V tom posledním případě vám, jak se obávám, nemůu pomoct.

Nic z toho. Ale  je to dotaz důleitý. Nejsem drzý ani podezíravý.

Ale ani nějak zvlá otevřený či explicitní, pane. Mimochodem, jmenuju se Jonah.

A já Adam Dalgliesh.

Ták mi, Adame Dalglieshi, udejte jediný dobrý důvod, proč bych měl odpovědět na vai otázku, a dostanete odpověď.

Dalgliesh se na chvíli odmlčel. Teoreticky je tu monost, e má před sebou vraha Hilary Robartsové, i kdy tomu ani na okamik neuvěřil. Rickards mu předelý večer volal a oznámil, e ty boty u v bedně s odloeným atstvem nejsou, protoe měl zřejmě pocit, e je Dalglieshovi tou krátkou zprávou povinován. Ale to neznamená, e je vzal tenhle vandrák, a taky to nedokazuje, e je to jeden a tý pár. V neděli večer, začal, byla tady na pobřeí ukrcena jedna mladá ena. Jestli jste ty boty v poslední době nael nebo je dostal nebo v nich chodil minulou neděli po ostrohu, měla by to vědět policie. Nali jasnou lápotu. Je důleité ji identifikovat třeba u jen proto, aby mohli při pátrání vyloučit toho, kdo je měl na nohou.

No, to je aspoň jasné. Mluvíte jako policajt. Bude mi lito, jestli uslyím, e policajt jste.

Tenhle případ mi nepatří. Ale policajt jsem a vím, e místní kriminálka hledá boty čmeláčky.

A tohle, jak mám za to, jsou čmeláčci. Já je povaoval prostě za boty.

Nemají ádnou nálepku, jenom pod jazykem. To je prodejní trik firmy. Chce, aby se čmeldy poznaly, ale aby z nich nekřičelo jméno. Jestli to ovem jsou čmeldy, pak mají na kadé patě lutého čmeláka.

Jonah neodpověděl, jenom náhlým, mocným kmitem vyhodil obě nohy do vzduchu, několik vteřin je tam nechal a pak je zase spustil.

Nikdo z nich několik okamiků nepromluvil, a se pak Jonah zeptal: Chcete říct, e mám na nohou boty vraha?

Je moné, ale jenom moné, e jsou to boty, co měl na nohou, kdy ji zavradil. U chápete, jak je to důleité?

Bezpochyby mě o tom vy nebo někdo z lidí vaeho druhu přesvědčí.

Slyel jste o norfolském Hvízdalovi?

To je nějaký pták?

Několikanásobný vrah!

A tyhle boty jsou jeho?

Je u po smrti. Tahle poslední vrada byla narafičená tak, aby to vypadalo, e ji spáchal on. Chcete říct, e jste o něm neslyel?

Někdy dostanu do rukou noviny, kdy potřebuju papír k přízemnějím účelům. Dá se jich spousty vybrat z popelnic. Utvrzujou mě v přesvědčení, e tenhle svět není nic pro mě. Ale jen málokdy je čtu. Ten vá vradící Hvízdal mi zřejmě uel. Odmlčel se a pak dodal: Co se ode mě teď čeká? Mám za to, e mě máte v hrsti.

Jak u jsem vám řek, odpověděl Dalgliesh, není to můj případ. Já jsem od metropolitní policie. Ale kdyby vám nevadilo zajet se mnou ke mně domů, tak bych zavolal policistovi, který to má na starosti. Není to daleko. Bydlím na ostrohu v larksokenském mlýně. A jestli máte zájem vyměnit ty boty za některé z mých, je to to nejmení, co vám můu nabídnout. Jsme skoro stejně velcí. Měl bych mít jedny, které vám budou.

Jonah s překvapivou čilostí vstal. Dalgliesh cestou k vozu řekl: Nemám skutečně právo se vás na nic ptát, ale uspokojte mou zvědavost. Jak jste k nim přiel?

Byly mi darovány, jak by se dalo říct, velice neikovným způsobem někdy v neděli v noci. Přiel jsem na ostroh po setmění a vydal se k svému obvyklému nočnímu útulku v těchhle končinách. Je to polozasypaný betonový bunkr poblí útesu. Myslím, e se mu říká pevnůstka. Asi ho znáte.

Znám. Řek bych, e to není zvlá zdraví prospěné místo, kde strávit noc.

To mi nemusíte povídat. Ale má jednu výhodu  soukromí. Ostroh je stranou od obvyklé trasy spolupoutníků. Zpravidla sem jednou ročně zavítám a zůstanu den nebo dva. Do pevnůstky ani neprí, ani nefouká, a protoe je průzor obrácený k moři, můu si tam rozdělat ohýnek beze strachu, e mě při tom někdo nachytá. Odstrčím vechno svinstvo stranou a nevímám si ho. Můu vám tuhle taktiku vřele doporučit.

Zamířil jste přímo k ní?

Ne, jak u je mým zvykem, vykonal jsem nejdřív návtěvu na Staré faře. Ti starí manelé, co tam bydlí, jsou obvykle tak laskaví, e mi dovolí pouít jejich kohoutek. Chtěl jsem si naplnit láhev na vodu. Jene náhodou nebyl nikdo doma. V dolních oknech se svítilo, ale kdy jsem zazvonil, nikdo neotevřel.

V kolik to bylo asi hodin, nevzpomínáte si?

Nemám hodinky a mezi západem a východem slunce nevěnuju času moc pozornosti. Ale kdy jsem el ve vsi kolem kostela sv. Ondřeje, tak jsem si viml, e hodiny ukazujou půl deváté. Na Starou faru jsem dorazil pravděpodobně asi ve čtvrt na deset, nebo o chvíli pozděj.

A co jste udělal pak?

Věděl jsem, e venku u garáe je kohoutek. Tak jsem si dovolil naplnit si láhev bez ptaní. Myslím, e by mi stěí zazlívali, e jsem si vzal troku čisté vody.

Viděl jste nějaký vůz?

Jeden stál na příjezdové cestě. Gará byla otevřená, ale jak jsem u řek, neviděl jsem iváčka. Pak jsem el rovnou do svého úkrytu. To u jsem byl nesmírně unavený. Napil jsem se vody, sněd kůrku chleba s kouskem sýra a usnul. Ty boty mi někdo hodil v noci dveřmi do bunkru.

Hodil, ne podal? zeptal se Dalgliesh.

Jasně. Někdo, kdo by do bunkru veel, by mě musel vidět. Je rozhodně pravděpodobnějí, e je dovnitř hodil. V jednom ipswichském kostele je postranní kazatelna. Minulý týden jsem na ní četl: ,Bůh dává kadému ptáčku jeho červa, ale do hnízda mu ho nehází. V tomhle případě to očividně udělal.

A ty boty dopadly na vás a nevzbudily vás? Jsou těké.

Jak u jsem řek, mluvíte jako policajt. Uel jsem v neděli pětatřicet kilometrů. Mám čisté svědomí a spím tvrdě. Kdyby mi byly dopadly na obličej, tak by mě byly bezpochyby vzbudily. Ale takhle jsem je nael a druhý den ráno, kdy jsem se probudil.

Hezky srovnané vedle sebe?

Vůbec ne. Bylo to tak, e jsem se probudil a převrátil z levého boku na záda. Vtom jsem pod sebou ucítil něco tvrdého, a tak jsem krtl sirkou. Ten hrbol byla jedna bota. Druhou jsem nael u nohy.

Nebyly svázané dohromady?

Kdyby byly, váený pane, tak bych byl stěí nael jednu u zadku a druhou u nohy

A nebylo vám to divné? Koneckonců jsou ty boty prakticky :nové, a není to zrovna ten druh bot, který by někdo zahazoval.

Samozřejmě e mi to bylo divné. Ale na rozdíl od přísluníka vaeho povolání nejsem posedlý touhou najít pro vechno vysvětlení. Nenapadlo mě, e mám povinnost zjistit vlastníka nebo ty boty odnést na nejblií policejní stanici. Pochybuju, e by mi byli za mou námahu poděkovali. A tak jsem přijal vděčně, co mi osud nebo Bůh seslal. Moje staré boty u dodělávaly. Najdete je v pevnůstce.

A nazul jste se do těchhle.

Ne hned. Byly moc vlhké. Počkal jsem, a uschnou.

Vlhké v některých místech nebo celé?’

Celé. Někdo je pečlivě umyl. Pravděpodobně je strčil pod kohoutek.

Nebo v nich el mořem.

Čuch jsem si k nim. Mořem nepáchly. To nebyla mořská voda.

Vy to poznáte?

Můj milý pane, já dovedu svých smyslů pouívat. A nos mám zvlá bystrý. Poznám rozdíl mezi mořskou vodou a vodou z kohoutku. Poznám podle pachu země, v kterém jsem okrese.

To u zahnuli na křiovatce nalevo a měli v dohledu vysoké bílé lopatky větrného mlýna. Několik okamiků seděli v druném mlčení.

Nato řekl Jonah: Máte asi právo vědět, jakého člověka zvete pod svou střechu. Já jsem, pane, moderní černá ovce rodiny, která se posílá do kolonií. Vím, e se původně lidi, jako jsem já, posílali do kolonií, ale dnes jsou příbuzní blahovolnějí a já bych byl rozhodně z pachů a barev anglické krajiny vykázán moc nerad. Můj bratr, vzor občanské bezúhonnosti a nadějný význačný přísluník své obce, převádí ročně ze svého bankovního konta na mé tisíc liber pod podmínkou, e ho nikdy neuvedu do rozpaků a nevetřu se k němu. Ten zákaz, abych tak řek, se vztahuje jen na město, kde je starostou, ale jeliko spolu se svými plánovači u dávno zničil ráz, který kdysi mělo, krtl jsem ho bez lítosti ze svého programu. Můj bratr je neúnavný v dobrých skutcích a dalo by se říct, e patřím k těm, kterým se dostává jeho dobročinnosti. Byl vyznamenán Jejím Veličenstvem. Dostal sice jenom Řád britského impéria, ale má rozhodně naději na vyí ocenění.

Připadá mi, e se z toho vaemu bratrovi podařilo vyváznout lacino.

Vy byste byl ochotný platit víc, abyste se pojistil, e se nikdy neobjevím?

To ne. Jenom mám za to, e vám těch tisíc liber má umonit se ivit, a napadlo mě, jak se vám to daří. Jeden tisíc liber jakoto roční úplatek by moh být pokládán za velkomyslný, ale jakoto renta to rozhodně k ivotu dost není.

Abych svému bratru nekřivdil, byl by ochoten ten roční příspěvek valorizovat podle maloobchodních cen. Je  jak by se dalo říct  přímo posedlý tím, aby se jako občan neprohřeil proti tomu, co se sluí a patří. Ale já jsem mu řek, e dvacet liber týdně je víc ne dost. Nemám dům, neplatím čini, neplatím ádné poplatky, nemusím topit, svítit, nemám telefon ani vůz. Neznečiuju sám sebe ani své ivotní prostředí. Mui, který se neuiví za takřka tři libry denně, musí buď chybět iniciativa, nebo musí být otrokem nezřízených vání. Indický venkovan by ty peníze povaoval za luxus.

Indický venkovan by neměl takové problémy, aby mu nebyla zima. V zimě to musí být prekérní.

Krutá zima je opravdu tvrdá zkouka. Ne e bych si stěoval. V zimě jsem vdycky nejzdravějí. A sirky jsou laciné. Nikdy jsem se nenaučil ty skautské kousky se zvětovacím sklem a s třením dřívek. Natěstí znám půl tuctu sedláků, kteří jsou ochotní mě nechat vyspat se v jejich stodole. Vědí, e nekouřím, e nenadělám, e ráno budu pryč. Ale člověk nikdy nemá zneuívat laskavosti. Lidská laskavost je jako vadný kohoutek, první výtrysk je třeba ohromující, ale zdroj brzy vyschne. Mám pravidelný roční program a to je taky uklidňuje. V jednom statku pětatřicet kilometrů odsud na sever budou brzy říkat: ,Není u na čase, aby se tady stavil Jonah? Zdraví mě spí s úlevou ne shovívavě. Kdy jsem jetě naivu, jsou naivu i oni. A nikdy neebrám. Nabídkou zaplatit se dosáhne mnohem víc. Kdy u vrat statku řeknu: ,Mohli byste mi prodat pár vajíček a čtvrt litru mlíka?  za předpokladu, e vytáhnu hotové peníze  obyčejně mi to vynese est vajec a půl litru. Není vdycky nejčerstvějí, ale člověk nemůe klást na velkomyslnost lidí příli velké poadavky.

A co knihy? zeptal se Dalgliesh.

Á, teď jste, pane, narazil na jednu potí. Klasiky si můu číst ve veřejných knihovnách, i kdy člověka někdy popudí, e toho musí nechat, poněvad je čas jít. Jinak se spolíhám na antikvariátní paperbacky ze stánků. Jeden nebo dva stánkaři mi povolujou knihu si vyměnit nebo mi při druhé návtěvě vrátěj peníze. Je to pozoruhodně laciná forma veřejné půjčovny knih. Pokud jde o oblečení, jsou tu dobročinné bazary, výprodeje a ty uitečné krámy, kde se prodávají věci z armádních přebytků. Kadé tři roky uetřím ze svého kapesného na nový vyřazený armádní plá.

Jak dlouho u takhle ijete? zeptal se Dalgliesh.

U skoro dvacet let, pane. Větina vandráků je k politování, protoe to jsou otroci svých vání, obyčejně alkoholu. Člověk, který nemá ádné přání kromě toho, e se chce najíst, vyspat a chodit po světě, je opravdu svobodný.

Ne tak docela, namítl Dalgliesh. Zřejmě máte bankovní konto a jste závislý na té tisícovce liber.

To je pravda. Myslíte, e bych byl svobodnějí, kdybych si ji nebral?

Moná nezávislejí. Ale asi byste musel pracovat.

Pracovat neumím a ebrat se stydím. Natěstí Pán přizpůsobuje vítr své ostříhané ovečce. Mrzelo by mě, kdybych svého bratra připravil o uspokojení z jeho dobroty. Pravda, mám bankovní konto, na které mi chodí moje roční podpora, v tomhle ohledu jsem konformní. Ale protoe můj příjem závisí na mém odloučení od bratra, moh bych si ty peníze těko přebírat osobně, a moje eková kníka spolu s tou plastikovou kartičkou má velice příznivý účin na policii, kdy projeví, jak se tu a tam stává, drzý zájem o mou činnost. Neměl jsem ponětí, e taková plastiková kartička je zárukou úctyhodnosti.

ádný přepych? ádné jiné potřeby? Pití? enské? zeptal se Dalgliesh.

Jestli myslíte pod slovem enské sex, tak moje odpověď zní ne. Já, pane, před pitím a před sexem utíkám.

Pak před něčím prcháte. Mohl bych namítnout, e člověk, který prchá, není nikdy úplně svobodný.

A směl bych se vás zeptat, pane, před čím utíkáte na tenhle oputěný ostroh vy? Jestli před brutalitou svého povolání, tak máte prazvlátní smůlu.

A teď ta brutalita zasáhla do vaeho ivota. Promiňte.

Není co promíjet. Člověk, který ije s přírodou, je na brutalitu zvyklý a dokáe se druit se smrtí. V anglickém ivém plotě je víc brutality ne v nejhorích velkoměstských ulicích.

Kdy dojeli do mlýna, zavolal Dalgliesh Rickardsovi. Nebyl v ohlaovně, ale byl tam Oliphant, který řekl, e okamitě přijede. Nato odvedl Dalgliesh Jonaha nahoru, aby si prohlédl půl tuctu párů bot, které měl s sebou ve mlýně. S velikostí nebyly problémy, ale ne se Jonah rozhodl, vyzkouel si je vechny a kadou botu dobře prozkoumal. Dalgliesh byl v pokuení říct, e prostý ivot a odpírání nezkazilo jeho hostu oko pro dobrou kůi. S lítostí toti přihlíel, jak si vybírá jeho oblíbený nejdraí pár.

Jonah přeel po lonici, dívaje se spokojeně na své nohy, a pak řekl: Zdá se, e jsem udělal dobrý obchod. Ty čmeláčky mi přily právě vhod, ale k opravdovému chození se moc nehodily, a tak jsem je hodlal, a se mi naskytne monost, vyměnit za jiné. Putování má málo pravidel a jsou prostá, ale nezbytná. Doporučuju vám je. Snate se mít prázdná střeva, jednou týdně se koupejte, noste na těle bavlnu nebo vlnu a na nohou kůi.

Za čtvrt hodiny byl host uvelebený v křesle, v ruce hrneček s kávou, a jetě pořád se s uspokojením díval na své nohy. Oliphant se dostavil promptně. Byl sám, jenom s řidičem. Veel do obývacího pokoje a vnesl tam auru chlapské výkonnosti a autoritativnosti. Jetě ne ho Dalgliesh představil, řekl Jonahovi: Musel jste vědět, e na ty boty nemáte právo. Jsou nové. U jste někdy slyel o zatajeném nálezu?

Okamik, pane serante, přeruil ho Dalgliesh. Odtáhl Oliphanta stranou a tie mu řekl: Chovejte se k panu Jonahovi zdvořile. A ne stačil Oliphant vznést protest, dodal: No dobrá, já to řeknu za vás, abych vám uetřil námahu. Není to můj případ. Ale je to můj host. Kdyby byli vai lidi prohledali v pondělí ostroh důkladněji, mohli jsme být vichni tři téhle trapné situace uetřeni.

Padá na něj váné podezření, pane Dalglieshi. Má ty boty.

Má taky nů, řekl mu Dalgliesh, a přiznává, e byl v neděli večer na ostrohu. Beze veho se k němu chovejte jako k váně podezřelému, jestli najdete motiv nebo důkaz, e věděl, jak Hvízdal vradí nebo aspoň e existoval. Ale proč ho nevyslechnout, ne dojdete k snadnému závěru, e je vinen?

Vinen nebo nevinen, pane Dalglieshi, odpověděl Oliphant, je to důleitý svědek. Nevidím, jak bychom mu mohli dovolit odsud odejít.

A já zase nevidím zákon, podle kterého mu v tom můete zabránit. Ale to je vá problém, pane serante.

Za několik minut nato vedl u Oliphant Jonaha k vozu. Dalgliesh vyel ven ho vyprovodit. Ne si Jonah vlezl dozadu, tak se k němu otočil.

To setkání s váma byl můj neastný den, Adame Dalglieshi.

Ale pro spravedlnost moná astný.

Á, spravedlnost. To je brane, v které pracujete? Podle mě s ní začínáte trochu pozdě. Tahle planeta zvaná Země se řítí do záhuby. Ta betonová pevnost na kraji znečistěného moře můe zapříčinit definitivní tmu. Jestli ne, tak to udělá nějaké jiné lidské bláznovství. Přichází doba, kdy vichni vědci i Bůh budou muset krtnout vekeré experimenty. Á, vidím vám na obličeji určitou úlevu. Říkáte si, e ten podivný vandrák je přece jen blázen. U ho nemusíte brát váně.

V dui s vámi souhlasím, odpověděl Dalgliesh, ale moje geny jsou optimističtějí.

Víte to. Vichni to víme. Jak jinak si člověk můe vysvětlit chorobu moderní doby. A a se snese ta definitivní tma, tak umřu, stejně jako jsem il, v nejbliím suchém příkopě. A nato se nečekaně mile usmál a dodal: S vaima botama na nohou, Adame Dalglieshi.

41

Dalgliesh byl po setkání s Jonahem podivně neklidný. V mlýně bylo zapotřebí vyřídit spoustu velijakých úkolů, ale nechtělo se mu prostě do ádného z nich. Instinkt ho nabádal, aby nasedl do jaguára a odjel velikou rychlostí někam daleko. Vyzkouel vak u ten prostředek příli často, ne aby věřil v jeho účinnost. A se vrátí, mlýn tu bude stát dál a problémy nebudou vyřeené. Snadno rozeznal příčinu své nespokojenosti. Frustrovalo ho, e se zapletl do případu, který mu nikdy nebude patřit, ale od kterého se nemůe distancovat. Vzpomněl si na pár slov, co řekl Rickards, ne se ten večer, kdy dolo k vradě, definitivně rozeli.

Moná e se vám do toho nechce plíst, pane Dalglieshi, ale jste do toho zapletený. Třeba byste byl radi, kdybyste se u té mrtvoly nenachomýtnul, ale u jste se nachomýtnul.

Připadalo mu, e on sám pouil velice podobných slov v jednom svém případě vůči jednomu podezřelému. Teď začínal chápat, proč byla tehdy tak patně přijata. V náhlém popudu odemkl mlýn a vylezl po ebříku do nejhořejího poschodí. Tady, jak předpokládal, nacházela teta svůj klid. Třeba do něj ta místnost také vlije trochu té ztracené spokojenosti. Ale vekeré jeho naděje, e tady nebude ruen, byly zklamány.

Jak se díval z jiního okna přes ostroh, padlo mu do očí jedoucí kolo. Ze začátku bylo moc daleko, ne aby zjistil, kdo na něm jede, ale pak poznal Neila Pascoa. Nikdy spolu nemluvili, ale jako vichni obyvatelé ostrohu se znali od vidění. Pascoe lapal s neohrabanou rázností, pomáhaje si rameny, hlavu sklopenou nad řídítky. Ale kdy dojel blí k mlýnu, najednou zarazil, postavil obě nohy na zem, upřel oči k mlýnu, jako by ho viděl poprvé, pak slezl a přes zarostlý terén kolo převedl.

Dalgliesh byl vteřinku v pokuení předstírat, e není doma. Pak si uvědomil, e před mlýnem stojí jaguár a e Pascoe třeba při tom dlouhém pohledu rozpoznal v okně jeho obličej. A má ta návtěva účel jakýkoli, zřejmě se jí nevyhne. Přeel k oknu nad vchodem, otevřel ho a zavolal dolů: Hledáte mě?

Byla to rétorická otázka. Koho jiného by mohl Pascoe očekávat, e najde v larksokenském mlýně? Dalgliesh, shlíeje dolů na pozdviený obličej, na ty řídké vyráející vousy, ho viděl podivně zmeneného a sraeného, jako nějakou bezbrannou, velice alostnou postavu, která drí své kolo, jako by se jím chtěla chránit.

Pascoe zavolal proti větru: Moh bych s váma mluvit?

Upřímná odpověď by byla zněla: Kdy jinak nedáte. Ale Dalgliesh měl pocit, e to není odpověď, kterou by mohl překřiknout svitění větru, aby se nezdál nezdvořilý. Naznačil ústy: Jdu dolů.

Pascoe opřel kolo o zeď mlýna a el za Dalglieshem do obývacího pokoje.

My se vlastně neznáme, řekl, ale asi jste o mně slyel. Jsem Neil Pascoe z karavanu. Je mi líto, e sem lezu, kdy touíte po troce klidu. Řekl to rozpačitě, jako obchodní cestující, který se u dveří snaí eventuálního zákazníka upokojit, e není podvodník.

Dalgliesh byl v pokuení odpovědět: Moná e touím po klidu, ale není zřejmě moc pravděpodobné, e ho budu mít. Místo toho se vak zeptal: Kávu?

Pascoe odpověděl, jak se dalo předvídat: Jestli vás moc neobtěuju.

Neobtěujete. Právě jsem si ji chtěl uvařit.

Pascoe el za ním do kuchyně a zůstal stát opřený o zárubeň dveří, předstíraje nepřesvědčivě klid, ne Dalgliesh umlel kávu a zapnul konvici. Napadlo ho, e od svého příjezdu do mlýna strávil značně času připravováním jídla a pití pro nezvané návtěvníky. Kdy domlel, řekl Pascoe takřka divoce: Potřebuju s váma mluvit.

Jestli o té vradě, pak byste měl mluvit s vrchním inspektorem Rickardsem, a ne se mnou. Není to můj případ.

Ale vy jste nael mrtvolu.

To by ke mně mohlo za jistých okolností obrátit podezření. Ale nedává mi to právo zasahovat do případu jiného policisty mimo oblast mé působnosti. Nejsem pověřen vyetřováním toho případu. Ale to víte, nejste přece hlupák.

Pascoe, nespoutěje oči z bublající tekutiny, odpověděl: Já jsem nečekal, e budete nějak moc rád, a mě uvidíte. Nebyl bych sem jezdil, kdyby tady byl někdo jiný, s kým bych si moh promluvit. Existujou věci, o kterých s Amy nemůu diskutovat.

Pokud budete mít na paměti, s kým mluvíte.

S policistou. To je, jako kdy je někdo kněz. Neustále ve slubě. Jednou kněz, vdycky kněz.

To není ani dost málo, jako kdy je někdo kněz. ádná záruka o zachování zpovědního tajemství a ádné rozhřeení. Právě to se vám snaím vysvětlit.

Pak u neřekli nic, dokud nebyla káva nalitá do dvou hrnečků a Dalgliesh je neodnesl do obývacího pokoje. Posadili se kadý z jedné strany krbu. Pascoe si vzal hrneček, ale jako by nevěděl, co si s ním počít. Seděl a točil s ním v rukou, díval se do kávy, neudělal jediný pokus se napít. Za okamik řekl: Jde o Tobyho Gledhilla, toho chlapce z elektrárny  no vlastně to byl jetě chlapec , který spáchal sebevradu.

Slyel jsem o něm, odpověděl Dalgliesh.

Pak asi taky víte, jak se zabil. Skočil na vrek reaktoru a zlámal si vaz. To se stalo v pátek dvanáctého srpna. Dva dny předtím, ve středu, za mnou asi tak v osm hodin večír přiel. Byl jsem v karavanu sám, Amy odjela s dodávkou do Norwiche nakoupit a řekla, e by ráda la na jeden film a e se vrátí pozdě. Já jsem hlídal Timmyho. Pak se ozvalo zaklepání a on tam stál. Znal jsem ho, samozřejmě. Nebo jsem aspoň věděl, kdo to je. Viděl jsem ho jenom jednou nebo dvakrát při dnech otevřených dveří v elektrárně. Obyčejně si udělám čas a jdu tam. Nemůou mi v tom zabránit a získám tím příleitost poloit jednu nebo dvě nepříjemné otázky, kterými oponuju jejich propagaci. A myslím, e se zúčastnil několika veřejných rozprav o novém tlakovodním reaktoru. Samozřejmě nás nikdo nepředstavil. Nedokázal jsem se domyslet, co ode mě chce, ale pozval jsem ho dál a nabíd mu pivo. Měl jsem zapnutá kamínka, protoe se potřebovala usuit hromada Timmyho věcí, take v karavanu bylo velké vedro a poměrně vlhko. Kdy se na ten večer rozpomínám, tak mi to připadá, e ho vidím tím mlným oparem. Kdy vypil pivo, tak se zeptal, jestli bychom nemohli jít ven. Zdál se neklidný, jako by v tom karavanu trpěl klaustrofobií, a několikrát se zeptal, kdy čekám Amy zpátky. A tak jsem vytáh Tommyho z postýlky, strčil ho do batohu na záda a pak jsme se vydali podél pobřeí na sever. Kdy jsme doli a k zříceninám opatství, tak mi řek, proč přiel. Vyrukoval s tím celkem bez velkých okolků. Doel k závěru, e jaderná energie je příli nebezpečná a e dokud nerozřeíme problém radioaktivního odpadu, neměli bychom dalí atomové elektrárny stavět. Pouil přitom jednoho prapodivného výrazu: Je nejenom nebezpečná, je demoralizující.

Řekl, jak k tomu závěru doel? zeptal se Dalgliesh.

Myslím, e v něm rostl mnoho měsíců a korunu mu pravděpodobně nasadil Černobyl. Povídal, e se nedávno stalo jetě něco, co přispělo k tomuhle jeho názoru. Co, to mi neřek, ale slíbil, e mi to řekne, a bude mít víc času si to rozmyslet. Zeptal jsem se ho, jestli jenom nechá svého zaměstnání a půjde od toho, nebo jestli je ochotnýˇ nám pomoct. Odpověděl, e nám podle svého názoru musí pomoct. Vzdát se svého místa by nestačilo. Bylo to pro něj těké a bylo vidět, jak je to těké. Obdivoval své kolegy a měl je rád. Řek, e to jsou vědci oddaní své věci a velice inteligentní lidi, kteří věří v to, co dělají. Jene on u věřit nedokáe. Nemá předem promylené, co dál, nebo aspoň ne moc dobře. Byl v tom stavu, v jakém jsem já teď, prostě si o tom potřeboval pohovořit. Nejspí jsem se mu k tomu zdál ta nejvhodnějí osoba. Samozřejmě e věděl o SJE. Podíval se na Dalglieshe a poněkud prostodue dodal: To znamená Stop jaderné energii. Kdy se tady objevil návrh na nový reaktor, tak jsem utvořil malou místní skupinku proti. Tím myslím skupinku normálních zainteresovaných místních usedlíků, ne nějaký mocnějí celonárodní útvar. Nebylo to snadné. Větina lidí se snaí předstírat, e tady vlastně ádná elektrárna není. A řada lidí ji samozřejmě vítá, protoe zajiuje pracovní příleitosti, nové zákazníky v obchodech a v hospodách. Větina protestů proti novému reaktoru nepřila stejně odtud, to byli lidi z Hnutí za zákaz atomových zbraní, Přátel země, Greenpeace. Samozřejmě e jsme je vítali. Mají těké kanóny. Ale přesto jsem pokládal za důleité zaloit něco tady, i kdy asi nejsem ádný spolkař. Rád si dělám svoje.

A Gledhill byl pro vás velký úlovek, řekl Dalgliesh. Jeho slova byla ve své důsanosti takřka hrubá.

Pascoe se zarděl a pak se mu podíval do očí. To taky hrálo roli. Asi jsem si to v té chvíli uvědomil. A taky jsem projevil určitý zájem. Já jen, e jsem věděl, jak důleité by bylo, kdyby k nám přeel. Ale asi mi taky zalichotilo, e přiel nejdřív za mnou. SJE neměla po pravdě řečeno ádný velký dopad. I ty iniciály byla chyba. Chtěl jsem něco, co by si lidi lehce zapamatovali, ale SJE je troku směné. Dovedu si domyslet, e podle vaeho názoru bych byl asi věci prospěl víc, kdybych se byl přidal k některé u existující nátlakové skupině, místo abych si pěstoval vlastní ego. A měl byste pravdu.

Říkal vám Gledhill, jestli o tom mluvil s někým z elektrárny? zeptal se Dalgliesh.

Povídal, e ne, zatím ne. Myslím, e toho se právě nejvíc děsil. Obzvlá mu byla proti mysli představa, e by to měl říct Milesovi Lessinghamovi. Kdy jsme pak li podél břehu s Timmym, který napůl spal a drncal mě do zad, mluvilo se mu volněji a myslím, e se mu ulevilo. Vykládal mi, e je do něj Lessingham zamilovaný. On sám nebyl homosexuál. Nevěděl, co vlastně je. Lessinghama ovem ohromně obdivoval a měl pocit, e ho tak nějak nechává ve tychu. Budil dojem, e má ve vem zmatek, v názorech na jadernou energii, ve svém osobním ivotě, ve své kariéře, ve vem.

Pascoe jako by si najednou uvědomil, e drí v ruce hrneček s kávou, sklonil hlavu a začal dlouhými loky srkat, jako by měl zoufalou ízeň. Kdy dopil, postavil hrneček na podlahu a utřel si rukou ústa.

Byl teplý večer po detivém dnu, řekl, večer novoluní. Je to divné, jak si to pamatuju. li jsme hned nad čarou přílivu po oblázcích. A pak se tam zničehonic zjevila ona, Hilary Robartsová, právě se vynořovala z pěny. Měla na sobě jenom spodní díl bikinek a na okamik zůstala stát. Voda jí crčela z vlasů, které se jí v té straidelné noci leskly světlem, je jako by za té hvězdnaté noci vycházelo z moře. Potom se pomalu vydala po břehu směrem k nám. Myslím, e jsme tam stáli takřka jako hypnotizovaní. Měla na kamenech rozdělaný malý ohýnek z větviček. Vichni tři jsme k němu přistoupili. Sebrala ručník, ale neomotala si ho kolem sebe. Vypadala  no, vypadala nádherně, na kříi se jí leskly kapičky vody a mezi ňadry jí visel medailónek, který nosila. Vím, e to zní směně a  ano, jako fráze, ale vypadala jako bohyně, která vystoupila z moře. Mě vůbec nevzala na vědomí, ale podívala se na Tobyhho a řekla: ,Jsem ráda, e tě vidím, Toby. Nechce zajít ke mně do chalupy na drink a na něco k jídlu? Tak obyčejná slova. Slova, která zní úplně nevinně. Jene nevinná nebyla.

Myslím, e nebyl schopen jí odolat. A řek bych, e bych toho nebyl schopen ani já. Aspoň ne v tom okamiku. A věděl jsem přesně, co dělá, a stejně tak ona. ádala ho, aby si vybral. Jestli si vybere mně, znamená to jen potíe, ztrátu zaměstnání, osobní nepříjemnosti, moná dokonce hanbu. A kdy si vybere ji, znamená to jistotu, úspěch v povolání, úctu sobě rovných, kolegů. A lásku. Myslím, e mu nabízela lásku. Věděl jsem, k čemu dojde v chalupě, jestli s ní odejde, a on to taky věděl. Ale el. Neřek mi ani dobrou noc. Přehodila si ručník přes rameno a otočila se k nám zády, jako by si byla naprosto jistá, e za ní půjde. A taky el. A za dva dny nato, v pátek dvanáctého srpna, spáchal sebevradu. Nevím, co mu řekla. To u se nikdo nedoví. Ale myslím si, e to po tom setkání u na něj bylo moc. Nelo o to, čím mu vyhroovala nebo e by mu vůbec vyhroovala. Ale nebýt toho setkání na břehu, tak by byl podle mě dodnes naivu. Ona ho zabila.

A při soudním vyetřování ne vylo nic z toho najevo? zeptal se Dalgliesh.

Ne, nic. Není důvod, proč by mělo. Mě jako svědka nevolali. Vyřídilo se vechno ohromně diskrétně. Alexovi Mairovi lo moc o to, aby se o tom nepsalo. Jak jste si nejspí vim, kdy se něco stane v atomové elektrárně, píe se o tom málokdy. Ze vech se stali odborníci na zatuovávání věcí.

A proč mi to vechno vykládáte?

Chci mít jistotu, e je to informace, kterou by se měl Rickards dovědět. Ve skutečnosti vám to ovem vykládám proto, e to musím někomu říct. Proč jsem si vybral vás, to nevím. Promiňte.

Upřímná, i kdy ne moc laskavá odpověď by byla zněla: Vybral jste si mě v naději, e tu informaci předám Rickardsovi a tím vás zbavím odpovědnosti. Ale místo toho řekl: Uvědomujete si, samozřejmě, e by tuhle informaci měl dostat Rickards?

Měl? Právě to bych rád věděl jistě. Je to nejspí obyčejný strach člověka, který má jednat s policií. Co jim to bude platné? Nevzbudí to v nich podezření

? Nemůe to ukázat na někoho, kdo je třeba nevinný? Předpokládám, e vy máte důvěru v poctivost policie, kdybyste neměl, nebyl byste detektiv. Ale my ostatní víme, e se můou věci zvrtnout, e nevinný můe být pronásledovaný, vinný se vyvlíct z obvinění, e policie není vdycky tak zásadová, jak předstírá. Já vás neádám, abyste mu to řek místo mě, tak zpozdilý nejsem. Ale není mi jasné, v jakém smyslu je to relevantní, co by to na věci změnilo? Oba jsou mrtví. Není mi jasné, jak by policii ta informace o jejich setkání, kdybych jí to prozradil, mohla pomoct chytit vraha slečny Robartsové. A ani jednomu to ivot nevrátí.

Dalgliesh nalil Pascoeovi dalí álek a řekl: Ovem e by to změnilo. Naznačujete, e Hilary Robartsová mohla Gledhilla vydírat, aby zůstal na svém místě. A kdy mohla vydírat jednoho, mohla vydírat i někoho jiného. Kadá informace o slečně Robartsové můe být relevantní, pokud jde o její zavradění. A nedělejte si moc těkou hlavu z nevinných podezřelých. Nehodlám předstírat, e při vyetřování vrady nikdy ádný nevinný netrpí. Samozřejmě e trpí. Kadého, kdo má by jen vzdálenou spojitost s vradou, to potrefí. Ale vrchní inspektor Rickards není ádný hlupák a je to sluný člověk. Pouije pro své pátrání jenom to, co je relevantní, a co je relevantní a co ne, o tom rozhodne sám.

Tohle je ujitění, co jsem chtěl slyet. No dobrá, tak já mu to řeknu.

Honem dopil kávu, jako by u chtěl být pryč, rozloučil se prostým pozdravem, nasedl na kolo a skloněný proti větru začal zuřivě lapat po cestě. Dalgliesh odnesl zamyleně hrnečky zpátky do kuchyně. To vylíčení Hilary Robartsové, jak se vynořuje z vln jako lesknoucí se bohyně, bylo pozoruhodně ivé. Ale jeden detail neodpovídal skutečnosti. Pascoe se zmínil o medailónku s klíčem mezi jejími ňadry. Dalgliesh si vzpomněl, co řekl Mair, kdy stál a shlíel na leící mrtvolu. Ten medailónek, co má kolem krku, ten jsem jí dal dvacátého devátého srpna k narozeninám. Ve středu 10. srpna ho jetě na krku mít nemohla. Pascoe bezpochyby Hilary Robartsovou s medailónkem mezi nahými ňadry vystupovat z moře viděl, ale nemohlo to být 10. srpna.

ESTÝ DÍL

sobota 1. října a čtvrtek 6. října

42

Jonathan se rozhodl, e se svou návtěvou Londýna a s dalím pátráním počká do soboty, kdy bude méně pravděpodobné, e se ho maminka bude vyptávat, proč podniká cestu do londýnského vědeckého muzea, kdeto kdyby si vzal den volno, vyvolávalo by to jako vdycky dotazy, kam má namířeno a proč. Ale pokládal za moudré strávit půl hodiny v muzeu, a ne se vydal do Pont Street a ocitl se před tím obytným blokem, byly u tři hodiny pryč. Jeden fakt byl okamitě zřejmý: nikdo, kdo bydlí v tomhle domě a má hospodyni, nemůe být chudý. Dům byl jeden z řady honosných viktoriánských domů, napůl kamenných, napůl cihlových, se sloupy po stranách lesklých černých dveří a měl ve dvou přízemních oknech ozdobné skleněné tabulky sloené z koleček připomínajících dna zelených lahví. Dveře byly otevřené a bylo jimi vidět do čtvercové chodby, dláděné černobílým mramorem, dolní část zábradlí ozdobného schoditě z tepaného eleza a dveře zlaté výtahové kabiny. Napravo stál portýrův stolek, za ním seděl mu v uniformě. Jonathan, který si zoufale nepřál, aby ho tam viděl se potloukat, rychle dveře přeel a uvaoval o dalím postupu.

Na jedné straně nebylo zapotřebí nic ne najít cestu k nejblií stanici podzemky, vrátit se na nádraí a nasednout na první vlak do Norwiche. Co si předsevzal, to u vykonal. U ví, e mu Karolina lhala. Říkal si, e by měl být zděený, smutný, jak z její li, tak z licoměrnosti, s jakou ji odhaluje. Myslel si, e je do Karolíny zamilovaný. Je do ní zamilovaný. V minulém roce takřka neuplynula hodina, aby se jí v mylenkách nezabýval. Byl tou její světlou, odtaitou, rezervovanou krásou posedlý. Čekával na rohu některé chodby, kterou by mohla jít, jako kolák, byl rád, kdy u mohl jít do postele, nikým neruen leet, poddávat se tajným erotickým představám a probouzet se s úvahami, kde a jak by se mohli zase sejít. Jeho lásku nemohlo v ádném případě zabít ani to, e mu u patřila, ani to, e objevil její zradu. Tak proč je potvrzení její zrady takřka příjemné, dokonce vítané? Měl by být zničený. Místo toho pociuje uspokojení, které se blíí vítězoslávě. Lhala, takřka bezstarostně, spoléhajíc na to, e je moc zamilovaný, moc okouzlený, moc hloupý, ne aby o tom, co ona povídá, vůbec zapochyboval. A kdy teď zjistil pravdu, tak se jazýček na vahách jejich vztahu mírně přesunul. Jetě si nebyl jist, jak té informace vyuije. Nael v sobě energii a odvahu jednat, ale jestli bude mít i odvahu s tím objevem před ni předstoupit, je jiná záleitost.

S očima na dlaebních kostkách přeel rychle na konec Pont Street, pak se otočil a stejnou cestou se vrátil, pokoueje se uspořádat si rozbouřené city, které byly v takovém zmatku, a se zdálo, e se tahají o to, který bude mít navrch: úleva, lítost, znechucení, vítězosláva. Ale bylo to celé tak snadné. Vechny překáky, kterých se obával, počínaje spojením s detektivní kanceláří a konče hledáním výmluvy, proč jede ten den do Londýna, zdolal snadněji, ne by byl pokládal za moné. Tak proč se neodváit dalího kroku? Proč nezískat naprostou jistotu? Znal jméno hospodyně, slečny Beasleyové. Můe ji poádat o rozmluvu, můe říct, e se před rokem nebo před dvěma seznámil s Karolínou, třeba v Paříi, e ztratil její adresu a rád by se s ní spojil. Kdy bude jeho povídačka jednoduchá, kdy odolá pokuení ji vyperkovávat, nemůe tu hrozit ádné nebezpečí. Věděl, e Karolína byla v létě v roce 1986 na dovolené v Paříi. On tam byl v téme roce. To byl jeden z faktů, které vyly najevo při rozhovorech na jejich prvních schůzkách, při nezávazném povídání o cestování a o obrazech, při pokusu najít společnou půdu. stejné zájmy. No, aspoň e v té Paříi byl. Viděl Louvre. Můe říct, e se seznámili tam.

Bude samozřejmě zapotřebí udat jiné jméno. Pouije otcova křestního jména. Percival. Charles Percival. Je líp si zvolit něco mírně neobvyklého. Příli obyčejné jméno by samozřejmě vyznělo jako falené. Řekne, e bydlí v Nottinghamu. Chodil tam na univerzitu a to město zná. Kdy si člověk dovede vybavit známé ulice, je jeho smylenka věrohodnějí. Potřebuje, aby jeho li vyrůstaly ze zdání pravdy. Můe říct, e tam byl zaměstnaný jako laboratorní technik v nemocnici. A kdyby se vyskytly nějaké dalí otázky, tak je odrazí. Ale proč by se měly vyskytnout?

Donutil se vejít do chodby sebevědomě. Jetě před čtyřiadvaceti hodinami by mu bylo zatěko pohlédnout portýrovi do očí. Teď, plný sebejistoty, e bude mít úspěch, řekl: Jdu ke slečně Beasleyové do bytu číslo tři. Řekněte jí, e jsem přítel slečny Amphlettové.

Portýr vstal od stolku recepčního a odeel do své kanceláře telefonovat. Jonathan si pomyslel: Co mi bráni, abych prostě vyel nahoru po schodech a zaklepal na dveře? Pak si uvědomil, e by portýr okamitě slečně Beasleyové zatelefonoval a upozornil ji, aby ho nepoutěla do bytu. Mají tady určitě bezpečnostní opatření, i kdy nijak zvlá dokonalá.

Portýr se za půl minuty vrátil a řekl: V pořádku, pane. Běte nahoru. Je to v prvním poschodí.

Výtah nepouil. Ty dvojité mahagonové dveře s číslem z vyletěné mosazi, s dvěma bezpečnostními zámky a s kukátkem uprostřed byly v přední části domu. Uhladil si vlasy, stiskl zvonek a donutil se upírat pohled s předstíranou lhostejností na kukátko. Z bytu nebylo nic slyet. Těké dveře, před nimi čekal, jako by vyrostly v odstraující barikádu, kterou by se pokusil ztéct jenom namylený blázen. Kdy si představil oko, které si ho kukátkem prohlíí, musel překonat okamité nutkání utéct. Ale pak lehce zarachotil řetízek, ozval. se zvuk odemykaného zámku a dveře se otevřely.

Od chvíle, co se rozhodl do toho bytu zajít, byl příli zaměstnaný vymýlením toho, co řekne, ne aby nějak vědomě myslel na slečnu Beasleyovou. Slovo hospodyně vyvolávalo představu střízlivě oblečené eny středního věku, přinejhorím troku blahosklonné a odstraující, přinejlepím uctivé, povídavé, dychtivé pomoct. Skutečnost byla tak bizarní, e sebou viditelně trhl překvapením a nato se začervenal nad svým omylem. Byla malá, straně hubená, měla rovné rudě zlaté vlasy, u kořínků bílé a očividně obarvené, jejich lesklá přilbice jí spadala a na ramena. Světle zelené oči měla obrovské a mělce posazené, spodní víčka povislá a podlitá krví, take se zdálo, e oční bulvy plavou v otevřené ráně. Ple měla straně bílou a s výjimkou vystouplých lícních kostí, na nich ji měla tak napjatou, e vypadala jako tenký papír, zbrázděnou bezpočtem drobných vrásek. V kontrastu s nenalíčenou průsvitnou pletí vypadala její tenká ústa jako rám křiklavého karmínu. Na nohou měla pantoflíčky s vysokými podpatky, na sobě kimono a v náručí drela malého, skoro lysého psíka s vyvalenýma očima, jeho tenký krček obepínal obojek zdobený drahými kameny. Několik vteřin jen mlčky stála a prohlíela si ho, s psíkem přitisknutým k tváři.

Jonathan, jeho pečlivě opatrovaná sebedůvěra rychle vyprchávala, řekl: Nezlobte se, e obtěuju. Hledám slečnu Karolínu Amphlettovou. Jsem její přítel.

No, tady ji nenajdete. Hlas, který u znal, byl u tak drobounké eny neočekávaný: hluboký, chraplavý, ale nikoli nepříjemný.

Promiňte, řekl, asi jsem u jiných Amphlettových. Karolína mi dala adresu u před dvěma lety, ale já ji ztratil, a tak jsem to zkusil s telefonním seznamem.

Já neříkám, e jste u jiných Amphlettových, jenom e tady Karolínu nenajdete. Ale vypadáte naprosto nekodně a zbraň zřejmě nemáte, tak snad abyste el dál. V těchhle zločineckých dobách opatrnosti nezbývá, ale na Baggotta se člověk můe spolehnout. Kolem něj projde jen málo podvodníků. Jste podvodník, pane

?

Percival. Charles Percival.

Musíte prominout moje déshabillé, pane Percivale, ale odpoledne zpravidla neočekávám ádné návtěvy.

Proel za ní čtvercovou halou a pak dvojími dveřmi do místnosti, která byla očividně salón. Ukázala rozkazovačně na pohovku sedací soupravy před krbem. Byla nepohodlně nízká a měkká jako postel a na obou koncích měla tlusté třásně. Slečna Beasleyová pomalu, jako by si schválně dávala na čas, přela a usadila se s psíkem na klíně proti němu do elegantního vysokého uáku. Zadívala se na Jonathana upřeným, bezúsměvným, pronikavým pohledem inkvizitora. Věděl, e musí působit stejně neotesaně a neohrabaně, jak si připadá; stehna měl zabořená do měkkého čalounění, pičatá kolena a takřka u brady. Pes, lysý, jako by ha někdo stáhl z kůe a bez ustání se třesoucí jak tvor ílící zimou, se otočil nejdřív k němu, pak zvedl prosebné vyboulené oči k ní. Koený obojek s velkými koláči červených a modrých kamenů silně tíil křehoučký krček.

Jonathan odolal pokuení rozhlédnout se po místnosti, ale přesto jako by mu kadý její detail pronikal do vědomí. Mramorový krb a nad ním olej viktoriánského důstojníka v ivotní velikosti, s bledým arogantním obličejem a kudrnou. světlých vlasů spadající takřka a na tvář, důstojníka, který byl neuvěřitelně podobný Karolíně, čtyři vyřezávaná křesla s vyívanými sedátky postavená u zdi, světlá naletěná podlaha s hrubě tkaným kobercem, uprostřed místnosti stolek ve tvaru bubnu a přístavné stolky s fotografiemi ve stříbrných rámečcích. V místnosti pronikavě páchla barva a terpentýn. Někde v bytě se zřejmě malovalo.

Po okamiku mlčenlivého zkoumání řekla: Tak vy jste Karolínin přítel: To mě překvapuje, pane

pane

bohuel jsem zapomněla, jak se jmenujete.

Percival, Charles Percival, odpověděl rozhodně.

Já jsem slečna Oriole Beasleyová. Dělám tady hospodyni. Jak u jsem řekla, překvapuje mě to, pane Percivale, ale kdy říkáte, e jste Karolínin přítel, tak samozřejmě věřím vaemu slovu.

Snad bych neměl říkat přítel. Setkal jsem se s ní jenom jednou. V Paříi, v roce 1986. Chodili jsme spolu po Louvru. Ale rád bych se s ní seel znovu. Dala mi svou adresu, jene já ji ztratil.

To je ale nedbalost. Take jste čekal dva roky, ne jste se rozhod ji vypátrat. Proč právě teď, pane Percivale? Zřejmě jste tu netrpělivost dokázal dva roky krotit.

Věděl, jak asi v jejích očích vypadá a mluví: nesebevědomě, plae, rozpačitě. Ale to je přece přesně to, co se od člověka, který je takový jelimánek, e věří, e dokáe vzkřísit mrtvý, krátkodobý cit, očekává. Jsem toti na pár dní v Londýně, řekl. Jsem zaměstnaný v Nottinghamu jako laborant v tamějí nemocnici. A nemám zrovna moc příleitostí jezdit na jih. Byl to vlastně jen okamitý nápad, pokusit se najít Karolínu.

Jak vidíte, tak tady není. Nebydlí po pravdě řečeno v tomhle domě u od svých sedmnácti let, ale jsem jenom hospodyně, a tak nemám moc právo podávat náhodným tazatelům informace, kdo kde z rodiny právě je. Řek byste, e jste náhodný tazatel, pane Percivale?

Snad tak vypadám. Nael jsem toti to jméno v telefonním seznamu, a tak jsem si řek, e to stojí za pokus. Samozřejmě e se se mnou třeba nebude chtít sejít.

To je podle mě víc ne pravděpodobné. A samozřejmě máte nějakou legitimaci, něco, co by potvrdilo, e jste pan Charles Percival z Nottinghamu.

To bohuel nemám. Nenapadlo mě



Ani kreditkartu nebo řidičák? Zdá se, e jste přiel podivně nevyzbrojený, pane Percivale.

Něco, co zaznělo v tom hlubokém, arogantně kultivovaném hlase, ta kombinace uráky a pohrdání, ho popíchlo ke vzdoru. Nejsem z plynárny, řekl. Nechápu, proč bych se měl legitimovat. Jenom jsem se přiel zeptat. Doufal jsem, e ji zastihnu, nebo třeba paní Amphlettovu. Promiňte, jestli jsem vás nějak urazil.

Neurazil jste mě. Kdybych se nechala tak snadno urazit, tak bych nebyla zaměstnaná u paní Amphlettové. Ale bohuel jste nezastihl ani ji. Paní Amphlettová odjídí vdycky koncem září do Itálie a pak letí na zimu do panělska. Překvapuje mě, e vám to Karolína neřekla. V její nepřítomnosti se starám o byt. Paní Amphlettová nemá ráda melancholii podzimu a studenou zimu. Bohaté dámy nemusí snáet to ani ono. To je vám jistě dobře známo, pane Percivale.

A tady byl konečně začátek, který potřeboval. Přinutil se podívat do těch straných krvácejících očí a odpověděl: Mám dojem, e mi Karolína říkala, e její matka je chudá, e přila o vechny peníze, kdy je investovala do podniku Petera Robartse, do jeho továrny na umělé hmoty.

Ta slova na ni neobyčejně zapůsobila. Zarděla. se dokrvava. Od krku a na čelo se jí jako nějaká vyráka rozlila rozmazaná skvrna. Zdálo se mu to jako věčnost, ne se zmohla na odpověď, ale kdy se na ni přec jen zmohla, ovládala hlas dokonale.

Buď jste jí schválně neporozuměl, pane Percivale, nebo máte pamě na finanční fakta stejně nespolehlivou jako na adresy. Nic takového vám Karolína nemohla říct. Její matka zdědila ve svých jednadvaceti letech po dědečkovi celé jmění a nikdy z něj nepřila o jedinou penci. To můj skrovný kapitál  deset tisíc liber, paklie vás to zajímá  byl nemoudře investován do čachrů na pohled důvěryhodného darebáka. Ale Karolína by tuhle malou osobní tragédii stěí svěřovala cizímu člověku.

Nenapadalo ho, co na to říct, ne a ne najít nějaké věrohodné vysvětlení, výmluvu. Měl vak důkaz, který potřeboval. Karolína lhala. Byl by měl být plný vítězoslávy, e jeho podezření bylo ospravedlněno, jeho malý tah korunován úspěchem. Místo toho ho vak na okamik zalila úděsná deprese a přesvědčení, které mu připadalo stejně hrozivé jako iracionální, přesvědčení, e ten důkaz o Karolínině věrolomnosti byl vykoupen straně draze.

Zavládlo mlčení, během něho si ho dál prohlíela, ale neříkala nic. Pak se najednou zeptala: Co si myslíte o Karolíně? Zřejmě na vás udělala dojem, jinak byste netouil po tom, obnovit s ní známost. A bezpochyby jste ji měl celé ty dva roky v hlavě.

Já myslím  já myslím, e je rozkoná.

Je, viďte? Jsem ráda, e vám připadá rozkoná. Byla jsem její bona, její chůva, paklie je nutné pouít toho směného výrazu. Dalo by se říct, e jsem ji vychovala. Překvapuje vás to? Neodpovídám asi té oblíbené představě chůvy. Teplý klín, zástěra s laclem, Medvídek Pú, abákova dobrodruství, modlitbička před spaním, ,Sněz tu kůrku, nebo se ti nebudou vlnit vlasy. Ale měla jsem svoje metody. Paní Amphlettová provázela pana generála po jeho zámořských postech, a tak jsme byly samy, jenom my dvě. Paní Amphlettová byla toho názoru, e dítě má mít stálý domov, za předpokladu, e ho nemusí poskytovat ona. Samozřejmě kdyby byla Karolína syn, tak by to byla jiná. Amphlettovi si dcer nikdy moc necenili. Karolína měla kdysi bratra, který se v patnácti letech zabil ve voze jednoho přítele. Karolína jela s ním, ale vyvázla z toho bez jediného krábnutí. Myslím, e jí to rodiče nikdy neodpustili. Nedokázali se na ni podívat, aby nedali najevo, e se jim zabilo to nesprávné dítě.

Jonathan si pomyslel: Nechci to poslouchat, nechci to slyet. A odpověděl: Nikdy mi neřekla, e měla bratra. Ale o vás se zmínila.

Skutečně? Tak ona s váma o mně mluvila. To mě opravdu překvapuje, pane Percivale. Promiňte, ale čekala bych, e budete ten poslední, s kým o mně bude mluvit.

Pomyslel si: Ví to. Neví pravdu, ale ví, e nejsem Charles Percival z Nottinghamu. A kdykoliv se setkal s pohledem těch zvlátních očí, v nich bylo nepochybné podezření smíené s pohrdáním, tak mu připadalo, e ta enská je členkou jakéhosi enského spiknutí, v kterém je od začátku neastnou, opovrhovanou obětí. To vědomí rozdmychávalo jeho vztek a posilovalo ho. Ale neřekl nic.

Za okamik pokračovala: Paní Amphlettová si mě nechala, i kdy Karolína odela z domova a i kdy zemřel generál. Ale zemřel asi není vhodný výraz pro vojáka. Snad bych měla říct, kdy byl povolán k vyí slubě, přeloen na nejvyí velitelství, odvelen k nebeským plukům. Nebo to platí jenom o Armádě spásy? Mám dojem, e k nebeským plukům odchází jenom Armáda spásy.

Karolína mi říkala, e její otec byl voják z povolání, odpověděl.

Nebyla nikdy moc důvěřivá dívka, ale vy jste si zřejmě její důvěru získal, pane Percivale. Take si teď radi říkám hospodyně ne chůva. Moje zaměstnavatelka mi toho najde na práci hodně, i kdy tady není. Abychom v Londýně s Maxiem jen pobírali peníze na stravu a povyráeli se, to by nelo, viď, Maxie? To opravdu ne. Sem tam něco odborně uiju. Odesílám za ní soukromé dopisy. Musím platit účty. Musím dávat čistit její perky. Musím dávat malovat byt. Paní Amphlettová straně patně snáí pach barvy. A samozřejmě, e Maxie musí mít denně svůj pohyb. V útulcích pro psy mu to vůbec nesvědčí, viď, ty můj poklade? Zajímalo by mě, co se se mnou stane, a odejde na slávu boí Maxie?

Na to se nedalo nic odpovědět a ona od něj ani odpověď neočekávala. Po chvíli mlčení, během něho zvedla psovi packu a jemně si s ní přejíděla po obličeji, pokračovala: Staří Karolínini přátelé zřejmě najednou straně touí se s ní setkat. V úterý se po ní zase někdo ptal telefonicky. Nebo to bylo ve středu? Ale třeba jste to byl vy, pane Percivale?

Ne, odpověděl, udiven, jak snadno dokáe lhát. Ne, já netelefonoval. Pokládal jsem za lepí prostě to zkusit a přijít.

Ale věděl jste, s kým chcete mluvit. Věděl jste, jak se jmenuju. Řek jste moje jméno Baggotovi.

Tak snadno se nachytat nedá. Odpověděl: Pamatoval jsem si ho. Jak u jsem vám řek, Karolína o vás mluvila.

Třeba by bývalo rozumnějí nejdřív zavolat. Mohla jsem vám vysvětlit, e tady není, uetřit vám čas. To je divné, e vás to nenapadlo. Ale ten druhý přítel mluvil jinak. Úplně jinak. Myslím, e to byl Skot. Vá hlas, pane Percivale, zní s prominutím velice bezbarvě a bezvýrazně.

Jestli máte pocit, e mi nemůete dát Karolininu adresu, tak snad abych el. Promiňte, jestli jsem přiel nevhod.

Co kdybyste jí napsal dopis, pane Percivale? Věnovala bych vám jeden papír. Myslím, e dávat vám její adresu by nebylo správné, ale můete se spolehnout, e za ní polu jakoukoli zprávu, jakou mi svěříte.

Take není v Londýně?

Ne, v Londýně není u přes tři roky a tady u nebydli od svých sedmnácti let. Ale vím, kde je. Jsme ve styku. Můete mi klidně svůj dopis předat.

Řekl si: Tohle je zřetelná past. Ale ke psaní mě nemůe přinutit. Nesmí tady zůstat můj rukopis, Karolína by ho poznala, i kdybych se ho pokusil změnit. Já ho napíu radi a pozděj, řekl, a budu mít víc času si rozmyslet, co jí chci sdělit. A polu to na tuhle adresu, abyste to mohla poslat za ní.

S radostí, pane Percivale. Ale teď u asi budete chtít jít. Moná e pro vás ta návtěva nebyla tak prospěná, jak jste doufal, ale asi jste se dověděl, co jste se přiel dovědět.

Ani se vak nepohnula a on si na okamik připadal v pasti, přikován na místo, jako by ho ty nepříjemně měkké a povolné poltáře drely ve svěráku. Tak trochu čekal, e hospodyně vyskočí a zastoupí mu cestu ke dveřím, e o něm prohlásí, e je podvodník, zamkne ho v bytě a pak zavolá policii nebo portýrovi. Co by si počal? Pokusil by se zmocnit se klíčů násilím a uniknout jí, počkal by, a přijde policie, a pak by se pokusil prolhat si cestu na svobodu? Ale jeho chvilkový panický strach pominul. Vstala, vykročila ke dveřím a beze slova je otevřela. Nezavřela je za ním a on si uvědomil, e tam čeká, s třesoucím se psem v náručí, a oba se dívají, jak odchází. Na odpočivadle se otočil, aby se s ní posledním úsměvem rozloučil. To, co viděl, ho na okamik přibilo na místo, ale pak se takřka rozeběhl po schodech a prolítl chodbou k otevřeným dveřím. V ivotě neviděl v lidském obličeji tolik nenávisti.

43

Celá ta akce Jonathana vyčerpala víc, ne by byl věřil, a ne doel k Liverpool Street, padla na něj straná únava. Nádraí se opravovalo  bylo v rekonstrukci, jak hlásaly velké cedule, které měly uklidnit pasaéry a dodat jim náladu  a pro měnilo se v řinčící, nepřehledné bluditě provizorních chodníčků a ukazatelů, v něm bylo opravdu těké najít ten který vlak. Zahnul za nesprávný roh a zjistil, e je na krytém prostranství s lesklou podlahou, a na okamik ho to tak dezorientovalo, jako by se ocitl v hlavním městě nějaké cizí země. Při svém ranním příjezdu tak zmatený nebyl, ale teď i samo nádraí zintenzívňovalo jeho pocit, e se jak fyzicky, tak duevně odváil na neznámou půdu.

Jakmile se vlak dal do pohybu, opřel se dozadu a zavřel oči, e si rozebere celý ten den i své protichůdné pocity. Ale místo toho takřka okamitě usnul a probral se, teprve kdy vlak vjíděl do norwichského nádraí. Ten spánek mu vak udělal dobře. Vykročil k zámeckému parkoviti, plný čerstvé energie a optimismu. Věděl, co udělá. Vydá se okamitě vozem do bungalovu, předestře Karolíně důkazy, e mu lhala, a zeptá se jí, proč. Nemohl se s ní dál vídat a předstírat, e nic neví. Jsou milenci. Měli by mít jeden k druhému důvěru. Paklie ji něco trápí nebo má z něčeho strach, je tady od toho on, aby ji uklidnil a utěil. Věděl, e Hilary zavradit nemohla. U jen to pomylení bylo znesvěcení. Ale kdyby neměla strach, tak by byla nelhala. Něco tady není v pořádku. Mohl by ji přemluvit, aby la na policii a vysvětlila, proč lhala a proč donutila ke li jeho. Mohli by jít spolu, doznat se společně. Nepoloil si otázku, jestli se s ním bude chtít setkat, ani jestli bude doma, kdy je sobota večer. Věděl jedině to, e ta záleitost se musí mezi nimi okamitě vyřeit. Jeho rozhodnutí je správné a nevyhnutelné a kromě toho se teď cítí trochu silnějí v kramflekách. Pokládala ho za prostoduchého a hloupého budikničemu. No, tak jí ukáe, e se spletla. Od téhle chvíle bude jejich vztah trochu jiný. Bude mít sebevědomého milence, který nebude v jejích rukou jako vosk.

Za čtyřicet minut u jel vozem temnou, rovnou, bezvýraznou krajinou k bungalovu. Kdy se objevil po jeho levici v dohledu, Jonathan zpomalil a znovu ho udeřilo do očí, jak je osamělý a nehezký, a znovu zauvaoval, proč si, kdy je tolik vesnic blí u Larksokenu a kdy jsou Norwich a pobřeí tak půvabné, pronajala právě tuhle odpudivou, takřka zlověstně vyhlíející krabičku z hrubých červených cihel. U to slovo bungalov mu připadalo směné, vyvolávalo obraz předměstských zástaveb podél silnic, měácké počestnosti, starých lidí, kteří nezvládnou schody. Karolina by měla bydlet ve věi s volnou vyhlídkou na moře.

A pak ji uviděl. Z příjezdové cesty vyrazil stříbrný golf, který přidal plyn a zamířil na východ. Karolina měla na světlých vlasech něco, co vypadalo jako vlněná čapka staená do očí, ale přesto jí okamitě poznal. Jestli poznala ona jeho nebo jeho fiestu, to nevěděl, ale instinktivně lápl na brzdu a nechal ji, dokud mu takřka nezmizela z očí, a teprve pak se rozjel za ní. A jak čekal v té tiché, rovné krajině, slyel Remusův hysterický těkot.

Překvapilo ho, jak snadné je neztratit ji z očí. Někdy mu kolemjedoucí vůz pohled na stříbrného golfa zakryl a občas, kdy zpomalila kvůli semaforům nebo jela přes vesnici, musel rychle zmírnit rychlost, aby si neuvědomila, e ho má v patách. Projeli Lydsettem, pak zabočila doprava přes ostroh. To u dostal strach, e ho poznala, e u ví, e ji někdo sleduje, ale pokračovala v jízdě zřejmě bezstarostně. Kdy se vypořádala s vraty, počkal, a mu zmizela za svahem, ne se za ní zase vydal, potom zastavil, zhasl světla vozu a el dál pěky. Viděl, e někoho přibrala do vozu, reflektory na okamik osvítily tíhlou dívku s čírem světlých vlasů, na konečkách oranových. Vůz zabočil k severu po pobření cestě, pak kousek do vnitrozemí směrem k elektrárně, pak znovu na sever. Za čtyřicet minut u znal její cíl, molo ve Wells-next-the-Sea.

Zaparkoval fiestu vedle golfu a el za nimi, nespoutěje r očí Karolíninu modrobílou čapku. ly rychle, zřejmě nemluvily a ádná z nich se neohlédla. U mola se mu na okamik ztratily, ale pak uviděl, e nastupují do nějaké lodi. Teď má příleitost. Musí s Karolínou mluvit. Takřka se k nim rozběhl. U byly na palubě. Bylo to malé plavidlo, ne delí ne pět metrů, s nízkou kajutou uprostřed a s přívěsným motorem. Obě dívky stály v kokpitu. Kdy k nim doel, Karolina se k němu otočila. Co tady dělá, herdek?

Chci s tebou mluvit. Sleduju tě od chvíle, cos vyjela od bungalovu.

To vím, ty blázne. Viděla jsem tě skoro celou cestu v zrcátku. Kdybych ti byla chtěla ujet, tak by to nebylo nic těkýho. Co kdyby sis přestal hrát na pióna? Nesluí ti to a ani to neumí.

Neřekla to vztekle, jenom s jakou.si podráděnou únavou.

Karolino, odpověděl, ,,musím s tebou mluvit.

Tak to nech na zejtřek. Nebo tady počkej, jestli musí. Za hodinu jsme zpátky.

A kam jede? Co to provádí?

Co bych prováděla, propánakrále. Tohle je loď, moje loď. A támhle je moře. Chcem si s Arny udělat malý výlet.

Amy, řekl si, jak se jmenuje ta Amy? Ale Karolína ji nepředstavila. Chabě namítl: Ale vdy je pozdě. Je tma a začíná padat mlha.

No tak je tma a mlha. Vak je říjen. Podívej se, Jonathane, co kdyby sis hleděl svýho a jel domů k mamince?

Dělala něco v kokpitu. Naklonil se a chytil se boku lodi. A ucítil, e člunem pohupuje příliv. Karolíno, řekl, prosím tě, dovol mi si s tebou promluvit. Nikam nejezdi! Já tě mám rád.

O tom pochybuju.

Na Amy jako by oba zapomněli. Řekl zoufale: Vím, es mi lhala, e tvou maminku zničil otec Hilary Robartsové. To není pravda, nic z toho. Podívej, jestli ses dostala do nějakého maléru, tak ti chci pomoct. Musíme si promluvit. Takhle to dál nejde.

Do ádného maléru jsem se nedostala, a i kdyby, tak jsi poslední člověk, na kterého bych se obrátila. A pus, je to moje loď.

Nato, jako by to bylo mezi nimi to nejdůleitějí, řekl: Tvoje loď? Nikdys mi neřekla, e má loď.

Neřekla jsem ti spousty věcí.

A pak najednou pochopil. Pro pochybnosti u nezbýval prostor. Take nic z toho nebyla pravda, nic? Nemá mě ráda, nikdys mě ráda neměla.

Ráda, ráda, ráda. Přestaň u to slovo v jednom kuse blekotat, Jonathane. Heleď se, bě domů. Postav se před zrcadlo a dobře se na sebe podívej. Jak sis kdy moh myslet, e to byla pravda. Pravda, to jsem já a Amy. Kvůli ní zůstávám v Larksokenu. A ona kvůli mně. Teď to ví.

Vyuilas mě.

Věděl, e mluví jako ufňukaný kluk.

Ano, vyuila jsem tě. Vyuili jsme jeden druhého. Kdy jsme spolu vlezli do postele, tak jsem já vyuila tebe a ty mě. To je sex. A jestli chce co vědět, tak jsem se při tom nadřela jak vůl a obracel se mi z toho aludek.

Přes své mučivé zoufalství v ní cítil nervozitu, která s ním neměla nic společného. Ta krutost byla úmyslná, ale nebyl v ní vztek. Kdyby byl, byla by snesitelnějí. Jeho přítomnost ji drádila, ale byla pro ni jen mení vyruení z důleitějích úvah. Konec lana se smekl z pacholete. Nastartovala motor a loď vycouvala od mola. A on si poprvé pořádně viml té druhé dívky. Co přijel, neřekla ani slovo. Stála mlčky vedle Karolíny v kokpitu, bez úsměvu, lehce se chvějíc, aby se tak řeklo bezbranně. Jonathan si pomyslel, e na jejím dětském obličeji vidi výraz nechápavého soucitu a nato ho začaly típat slzy a loď i její pasaérky se proměnily v beztvarou rozmazanou skvrnu. Počkal, dokud mu na temné hladině takřka nezmizely z očí, ale pak se rozhodl jinak. Najde si hospodu, dá si pivo a něco k jídlu a počká, a se ty dvě vrátí. Nemůou být pryč dlouho, brzy nastane odliv. A on se musí dovědět pravdu. Nemůe strávit dalí noc v té nejistotě. Stál na molu a vyhlíel na moře, jako kdyby měl tu lodičku s jejími dvěma pasaérkami jetě v dohledu, pak se otočil a dovlekl se do nejblií hospody.

44

Klidný vzduch rozechvíval nepřirozeně hlasitý zvuk motoru. Amy tak trochu čekala, e se otevřou vechny dveře a lidi se rozeběhnou k molu, e uslyí protestující hlasy, které za nimi budou volat. Karolina udělala jakýsi pohyb a hluk přeel v tiché mumlání. Loď se hladce vzdalovala od mola. Amy řekla vztekle: Kdo to je? Co to bylo za sopla?

Jeden kluk z Larksokenu. Jmenuje se Jonathan Reeves. Není důleitej.

Pročs mu řekla tu le? Pročs mu řekla tu le o nás dvou? Nejsme ádný milenky.

Protoe jsem musela. Ale co na tom záleí. Není to důleitý.

Pro mě je. Dívej se na mě, Karolíno, kdy s tebou mluvím.

Ale Karolina se dál vyhýbala jejím očím. Odpověděla klidně: Počkej, a budem dál od přístavu. Musím ti něco říct, ale chci se dřív dostat na hlubinu a potřebuju se soustředit. Bě na pici a hlídej.

Amy zůstala chvíli nerozhodně stát, ale  pak poslechla a přesunula se opatrně po úzké palubě, přidrujíc se okraje nízké stříky kajuty. Nijak zvlá ji netěilo, e ji má Karolína v hrsti. Nemělo to nic společného s penězi, které dostávala nepravidelně, anonymně na své potovní konto nebo si je brala v úkrytu v zříceninách opatství. Nelo o to vzruení a ten tajný pocit moci, který získala, kdy se přidala k tomu spiknutí. Snad se po té první schůzce v hospodě v Islingtonu, jejím výsledkem bylo, e se dala naverbovat do akce Ptačí křik, podvědomě rozhodla, e bude loajální a posluná, a kdy teď přila zkouka, nedokázala se toho nevyřčeného závazku zbavit.

Kdy se ohlídla zpátky, viděla, e světla přístavu slábnou, okna se proměňují v malé zářící čtverečky a pak v pendlíkové hlavičky. Jak stála na přídi, motor se rozprskal, nabral víc ivota a ona si uvědomila obrovskou sílu Severního moře pod svýma nohama, i sykot dělicích se vod, viděla hladké, jako nafta černé viny vynořující se z mlhy, cítila, jak se loď nazvedává, chvěje a pak zase dosedá. Po deseti minutách pozorování opustila své stanovitě, dola zpátky do kokpitu a řekla: Hele, u jsme hezkej kus od pevniny. Co se stalo? Muselas mu to říkat? Já vím, e se mám od lidí z Larksokenu dret stranou, ale najdu si ho a řeknu mu pravdu.

Karolína stála dosud nehybně u kormidla a dívala se přímo před sebe. V levé ruce drela kompas. Nevrátíme se, řekla. Kdy to chce vědět.

Ne stačila Amy otevřít pusu, Karolína pokračovala: Hele, jen nezačni hysterčit nebo mě přesvědčovat. Má právo na vysvětlení, a jestli bude zticha, tak se to doví. Nemám na vybranou. Musí se dovědět pravdu, nebo aspoň kus pravdy.

Jakou pravdu? O čem to mluví? A proč se nevrátíme? Řeklas, e se zdríme jen asi hodinku. Řeklas, e jedeme na moře na schůzku s několika soudruhama a e dostanem nový instrukce. Nechala jsem tam Neilovi lístek, e nepřijdu moc pozdě. Musím zpátky k Timmymu!

Ale Karolína se na ni ani tentokrát nepodívala, jenom řekla: Nevrátíme se, protoe se vrátit nemůem. Kdy jsem tě verbovala v tom londýnském squatu, tak jsem ti neřekla pravdu. Nebylo to v tvém zájmu a já jsem nevěděla, do jaké míry ti můu věřit. A ani já jsem tenkrát neznala celou pravdu, jenom tolik, kolik jsem potřebovala vědět. Organizace takhle postupuje. Tady nejde o převzetí Larksokenu kvůli právům zvířat. Se zvířatama to nemá nic společného. Taky nejde o ohroené velryby a nemocné tuleně a zvířata týraná v laboratořích ani o oputěné psy a vůbec o ádné pofiderní utrpení, které tě trápí. Tady jde o něco mnohem významnějího, tady jde o lidstvo a jeho budoucnost. Jde o to, jak si zorganizujem svět.

Mluvila velice tie a nesmírně důrazně. Amy překřikla hluk motoru. Já tě neslyím! Já tě patně slyím. Vypni ten motor!

Jetě ne. Čeká nás jetě velký kus cesty. Máme se s nima sejít na přesně určeném místě. Musíme plout k jihovýchodu, pak se orientovat podle elektrárenského zařízení v moři a happisburghského majáku; doufám, e ta mlha nezhoustne.

S kým? S kým se máme sejít?

Jejich jména neznám a nevím, jaké postavení v organizaci mají. Jak u jsem ti řekla, vichni se dovíme jenom tolik, kolik toho potřebujem opravdu vědět. Moje instrukce jsou, e kdyby se ta akce prolátla, mám zavolat na jedno číslo a oni nasadí nouzovou jednotku, která mě odveze. Proto jsem si koupila tuhle loď a pojistila se, aby byla pořád připravená. Bylo mi řečeno, kdy přesně nás naberou. Pak nás dopraví do Německa, obstarají falené papíry, novou totonost a zařadí nás do organizace a najdou nám místo.

Mně teda ne, hervec! Amy se podívala zděeně na Karolínu. To jsou teroristi, e jo? A ty jsi jedna z nich. Jsi blbá teroristka!

A co jiného jsou agenti kapitalismu? odpověděla klidně Karolína. Co jiného jsou armády, policie, soudy? Co jsou průmyslníci a mnohonárodní korporace, které ovládají tři čtvrtiny obyvatel planety a drí je v chudobě a v hladu? Nepouívej slova, kterým nerozumí.

Tomuhle slovu rozumím. A nech si ten povýenej tón. Zbláznila ses nebo co? Co to má v plánu, propánakrále, pokodit reaktor, uvolnit vechnu tu radioaktivitu, horí ne Černobyl, zabít vechno na ostrohu, Timmyho, Neila, Sazi a Whisky?

Pokozovat reaktor ani uvolňovat nějakou radioaktivitu muset nebudem. Jakmile se jednou zmocníme elektráren, bude stačit hrozba, e je máme v rukou.

Elektráren? Kolika elektráren? Kterejch?

Jedné tady, jedné ve Francii, jedné v Německu. Bude to koordinovaná akce, která bude stačit. Nejde o to, co můem udělat, a se jich zmocníme, jde o to, co si lidi budou myslet, e můem udělat. Válka vyla z módy a je zbytečná. My nepotřebujem armády. My potřebujem jenom několik kolených, inteligentních a věci oddaných soudruhů s potřebnými znalostmi. To, čemu ty říká terorismus, můe změnit svět a způsobí to mení ztráty na lidských ivotech ne ta smrtonosná vojenská mainérie, na které můj otec zaloil svou kariéru. Mají s námi společné jenom jedno. Voják musí být připraven za svou věc umřít. No, a my taky.

K tomu nemůe dojít! vykřikla Amy. Vlády nepřipustěj, aby k tomu dolo!

U k tomu dochází a vlády to nemůou zarazit. Nejsou natolik jednotné a nemají k tomu vůli. Tohle je jenom začátek.

Amy se na ni podívala a řekla: Zara tu loď. Já chci vystoupit.

A doplavat na břeh? Buď se utopí nebo zmrzne na rampouch. A je mlha!

Amy si nevimla, jak mlha zhoustla. V jednom okamiku se jí zdálo, e vidí v dálce jako hvězdy pobření světla, e takřka vidí čerň přelévajících se vlň, e je vidí před sebou. Ale teď se vude kolem pomalu a neúprosně roziřovala studená, lepkavá vlhkost. Vykřikla: Proboha, dovez mě zpátky. Musí mě vysadit. Vysaď mě. Já chci k Timmymu. Já chci k Neilovi.

To nemůu, Amy. Hele, jestli nechce k té organizaci patřit, tak to prostě řekni, a přijede člun. Vysaděj tě někde na břehu. Ne třeba akorát na tomhle břehu, ale někde tě vysaděj. Lidi, kterým se to nelíbí, přijímat nechcem. U takhle budou dost velké potíe, aby ti opatřili novou identitu. Ale jestli k nám patřit nechce, jestli do toho jít nechce, tak proč jsi zabila Hilary Robartsovou? Myslí, e touíme po vyetřování vrady, která se točí kolem Larksokenu, po pozornosti policie, po tom, aby byl Rickards prakticky od rána do večera v podniku, zkoumal minulost vech podezřelých, aby nic nezůstalo utajené? A kdyby tě Rickards zatkl, jak bych si mohla být jistá, e se nesesype, e mu neřekne o téhle akci a nepíchne vechny svoje komplice?

Zbláznila ses, vykřikla Amy. Jsem na lodi s enskou, který straí ve věi! Já jsem ji nezabila.

Tak kdo? Pascoe? To je skoro stejně nebezpečné.

Jak ji moh zavradit? Vracel se domů z Norwiche. Lhali jsme Rickardsovi, pokud jde o čas, ale Pascoe se vrátil ke karavanu ve čtvrt na deset, strávili jsme spolu a s Timmym celej večer. Ale o tý záleitosti, o tom, e jí Hvízdal pořezal čelo, o těch chlupech, o ničem z toho jsme nevěděli. Já myslela, es ji zabila ty.

Proč bych ji měla zabíjet?

Poněvad se dověděla o vaí akci. Copak to není důvod, proč utíká, e ti nic jinýho nezbývá?

Má pravdu, e mi nic jinýho nezbývá. Ale ne kvůli Robartsové. Nic se nedověděla. Jak by mohla? Ale někdo na něco přiel. Tady nejde jenom o vradu Hilary Robartsové. Začali si o mně zjiovat, co a jak. Zpravodajská sluba. Dostali nějaké vodítko, nejspí od některé německé buňky nebo od nějakého agenta z IRA.

Jak to ví? Třebas utíká pro nic za nic.

Je tady moc shod okolností. Například ta poslední pohlednice, co jsi schovala v zříceninách opatství. Říkala jsem ti, e tam byla vrácená jinak. Někdo ji čet.

Moh ji najít kdokoliv. A ten vzkaz mu nemoh nic říct. Mně taky nic neřek.

e by ji někdo nael na konci září, kdy se u nejezdí na pikniky? To ji nael a zase ji tam pečlivě vrátil? A to není vechno. Zjiovali si o mně věci v maminčině bytě. Maminka má hospodyni, kdysi to byla moje chůva. Dodneka mně volá. Ta mi to říkala. Pak u jsem nečekala. Vyslala jsem signál, e to balím.

Světla, která se občas objevila na břehu po jejich pravoboku, byla rozmazaná mlhou, ale jetě viditelná. A chod motoru u nezněl tak neodbytně, byly to takřka laskavé, druné zvuky. Nebo jsem si na ně moná u zvykla, řekla si Amy. Ale připadalo jí divné, e plují temnotou tie a vytrvale a ona poslouchá Karolínin hlas, který říká neuvěřitelné věci, který mluví o terorismu, o útěku a e zradě stejně klidně, jako by Karolína dojednávala podrobnosti nějakého pikniku. A Amy potřebovala poslouchat, potřebovala se dovědět. Přistihla se při otázce: Kde ses s nima seznámila, s těma lidma, co pro ně pracuje?

V Německu, bylo mi tenkrát sedmnáct. Moje chůva byla nemocná, a tak jsem musela trávit letní prázdniny s rodiči. Tatínek tam byl posádkou. Moc si mě nevímal, ale zato si mě vim někdo jiný.

Ale to u je moc let.

Umí čekat, a stejně tak já.

A ta tvoje chůva-hospodyně, ta je taky členkou organizace Ptačí křik?

Ta nic neví, vůbec nic. To je ten poslední člověk, kterého bych si vybrala. Je to hloupá stará bláznivka, která si skoro ani nezaslouí tu postel a jídlo, ale pro maminku je někdy uitečná a stejně tak pro mě. Ona maminku nenávidí, a tak jsem jí řekla, e si maminka o mně zjiuje, jak iju, a aby mi dala vdycky vědět, kdyby někdo volal nebo mě přiel navtívit. Pomáhá jí to snáet ivot s maminkou. Dodává jí to pocit, e je důleitá, pomáhá jí to věřit, e k ní mám nějaký vztah, e ji mám ráda.

A má? Má ji ráda?

Kdysi jsem měla. Dítě musí mít někoho rádo. Ale vyrostla jsem z toho a vyrostla jsem i z ni. No, někdo zkrátka telefonoval a někdo mě přiel navtívit. V úterý volal nějaký Skot nebo někdo, kdo předstíral, e je Skot. A dneska mě tam přiel někdo navtívit.

Kdo to byl?

Mladej chlap, říkal, e se se mnou seznámil ve Francii. Co je le. Byl to podvodník. Byl z MI5. Kdo jiný by ho byl moh poslat?

Ale to přece nemůe vědět jistě. Aspoň ne tak jistě, abys hned poslala signál, abys veho nechala, aby ses jim vydala na milost a nemilost.

Můu. Hele, kdo jiný by to moh být? Jsou tady tři různá f’akta: ta pohlednice, ten telefon a ta návtěva. Nač mám jetě čekat? A mi kontrapioná vykopne dveře?

Jak vypadal, ten chlap?

Byl mladej. Nervózní. Ne moc hezkej. A ani zvlá věrohodnej. Nepřesvědčil ani chůvu.

Divnej typ chlapa od rozvědky. To se nezmůou na nic lepího?

Měl to být někdo, s kým jsem se seznámila ve Francii a komu jsem se líbila a kdo by se chtěl se mnou zase sejít a kdo v sobě nakonec nael troufáka přijít mě navtívit do bytu. Samozřejmě e musel působit mladě a nervózně. Musel to být právě někdo takovýhle. Těko by si vybrali ostříleného čtyřicetiletého veterána z ministerstva. Dokáou si vybrat pro kadý úkol správného člověka. To patří k jejich řemeslu. A taky to ten správný člověk byl. Třeba nechtěli, aby se zdál. věrohodný. Třeba mě chtěli postrait, abych nějak zareagovala, třeba mě chtěli vyplait z hnízda.

Vak jsi taky zareagovala, ne? Ale jestli to je omyl, jestli je to vechno tvůj omyl, co udělaj, ty lidi, co pro ně pracuje? Tím, es utekla, jsi akci Ptačí křik zlikvidovala.

Ta akce je v čudu, ale budoucnost není ohroená. Moje instrukce zněly telefonovat, kdybych měla jasný důkaz, e nás někdo odhalil. A ten mám. A to není vechno. Mám odposlouchávaný telefon.

To se nedá nikdy tvrdit s jistotou.

S jistotou ne, ale já to vím.

Amy zničehonic vykřikla: Cos udělala s Remusem? Nakrmilas ho, nechalas mu tam vodu?

Samozřejmě e ne. Musí to vypadat jako neastná náhoda. Musí se mít za to, e jsme lesbičky a e se milujem a e jsme si vyjely lodí večer na moře a utopily se. Musí se mít za to, e jsme chtěly být na moři jenom pár hodin. Krmím ho v sedm. A ho najdou, musí mít hlad a ízeň.

Ale co kdy tě začnou hledat a v pondělí? Bude ílet, těkat a kňučet. Nablízku není nikdo, kdo by ho uslyel, ty mrcho jedna zatracená!

Najednou se na Karolínu vrhla, začala jí nadávat a sápat se jí po obličeji. Ale Karolína byla silnějí. Sevřela jí zápěstí jako do ocelových náramků a odhodila ji na dřevěný bok. Amy se slzami vzteku a sebelítosti zaeptala: Ale proč? Proč?

Kvůli věci, za kterou stojí za to umřít. Takových moc na světě není.

Aby kvůli tomu člověk umřel, za to nestojí nic, leda snad druhej člověk, někdo, koho má ráda. Pro Timmyho bych umřela.

To není ádný cíl, to je sentimentalita.

A a budu chtít umřít za nějakou věc, tak si ji vyberu sama, to si pi. A nebude to terorismus. Nebudou to hajzlové, který strkaj do hospod bomby, vyhazujou mý přátele do povětří a kterým jsou obyčejný lidi uma fuk, protoe my přece nejsme důleitý, ne?

Muselas přece něco tuit, odpověděla Karolína. Nejsi sice vzdělaná, ale taky ne hloupá. Kdybych si tím nebyla jistá, tak bych si tě nevybrala. Nikdy ses mě na nic neptala; a i kdyby ses byla ptala, byla bych ti neodpověděla, ale nemohla sis přece myslet, e vynakládám takovou námahu jen kvůli poděeným koatům nebo zabitým tulením mláďatům.

Nemyslela jsem si to? uvaovala Amy. Moná e pravda byla taková, e věřila jejich záměrům, ale nikdy nevěřila, e je provedou. Nepochybovala o jejich vůli, jenom o jejich schopnostech. A kromě toho to byla legrace patřit k nějakému spiknutí. Líbilo se jí to vzruení, to vědomí, e má před Neilem tajemství, to napůl předstírané mrazení v zádech, kdy po setmění odcházela z karavanu a schovávala pohlednice ve zříceninách opatství. Tu noc, co ji málem načapali paní Dennisonová a pan Dalgliesh, byla schovaná za rozbitým vlnolamem a div se nerozesmála nahlas. A ty peníze jí taky přicházely vhod: byl to příli velkomyslný obnos za tak malý úkol. A měla svůj sen, sen o praporu, jeho podobu jetě neznala, ale jen bude vztyčen nad elektrárnou a vynutí si úctu, poslunost, okamitou reakci. Řeknou celému světu: Nechte toho. Koukejte toho nechat. Budou mluvit ve jménu zvířat zavřených v zoologických zahradách, ohroených velryb, tuleňů, kteří onemocněli ze znečitěných vod, zvířat trýzněných v laboratořích, vyděeného dobytka hnaného na jatka, kde cítí pach krve a vlastní smrt, slepic, natlačených na sebe tak, e nemůou ani klovat, ve jménu celého toho týraného vykořisovaného světa zvířat. Ale to byl jenom sen. Realita jsou tahleta tenká prkna pod jejíma nohama, ta tmavá dusivá mlha, ty olejovité vlny, naráející na jejich křehké plavidlo. Realita je smrt, ádná jiná realita neexistuje. Vechno v jejím ivotě od chvíle, kdy se seznámila s Karolínou v té islingtonské hospodě a pak se spolu vracely do squatu, směřovalo k tomuhle okamiku pravdy, k téhle hrůze.

Já chci k Timmymu, zanaříkala. Co bude s mým dítětem? Já chci ke svýmu děátku.

Vak ho nebude muset opustit, aspoň ne na trvalo. Najdou způsob, jak vás svíst dohromady.

Nebuď labu. Jak by moh ít s bandou teroristů? Odepíou ho jako kadýho jinýho.

A co tvoji rodiče? řekla Karolína. Nevezmou si ho? Nemohli by se o něj starat oni?

Ty ses zbláznila. Utekla jsem z domu, protoe můj nevlastní táta mlátil mámu. Kdy začal se mnou, tak jsem zdrhla. Myslí, e bych jemu nebo jí dala Timmyho?

Její matka zřejmě měla ráda, kdy ji někdo tloukl, nebo aspoň to, co přicházelo po tom. Během těch dvou let, ne utekla, získala jedno poučení. Spi jenom s chlapem, který tě chce víc ne ty jeho.

A co Pascoe? zeptala se Károlína. Ví jistě, e nic netuí?

Samozřejmě e ne. Nebyli jsme dokonce ani milenci. Netouil po mně a já netouila po něm.

Ale byl tu někdo, po kom touila, a najednou si ivě vybavila, jak leí s Alexem mezi dunami, pach moře, písku a potu, jeho váný ironický obličej. No, o Alexovi Karolíně nepoví. Má aspoň jedno tajemství. A taky si ho nechá.

Myslela na to, jak podivnými cestami dola k tomuhle okamiku svého ivota, na tohle místo. Třeba kdyby se topila, tak by se před ní v jednom záblesku objevil, jak se to tvrdí, celý její ivot, vechno, co kdy zaila, poznala, a třeba by v posledním okamiku před zánikem pochopila, jaký to vechno mělo smysl. Ale takhle viděla svou minulost jen jako řadu barevných diapozitivů, které cvakají rychle za sebou, jako obraz, který se objeví jen v okamiku emoce, je zmizí takřka dřív, ne ji proije. Najednou se prudce roztřásla a řekla: Je mi zima.

Já jsem ti říkala, aby sis vzala něco teplého, a jinak nic. Ten svetr není dost.

Já nic teplejího nemám.

Na ostrohu? A co nosí v zimě?

Neil mi půjčuje svůj kabát. Střídáme se. Kdo z nás jde ven, veme si kabát. Říkali jsme si, e bysme pro mě třeba sehnali kabát mezi těma odloenýma věcma na Starý faře.

Karolína si stáhla bundu a řekla: Na, navleč si to.

Ne, to je tvoje. Já ji nechci.

Navleč si ji.

Povídám, e ji nechci.

Ale přesto si jako dítě nechala od Karoliny strčit ruce do rukávů a posluně stála, dokud neměla bundu zapnutou. Pak si sedla na bobek, takřka se vmáčkla pod úzkou lavičku táhnoucí se podél celé lodi, aby se zbavila hrůzy z těch tie se hrnoucích vln. Zdálo se jí, e poprvé kadým nervem cítí tu neúprosnou moc moře. Ve svých představách viděla, jak její bledé neivé tělo klesá těmi kilometry mokré temnoty na mořské dno ke kostrám dávno utopených námořníků, tam, kde mezi ebrovím starých lodí plavou lhostejní mořtí ivočichové. A ta mlha, u ne tak hustá, ale z jakýchsi záhadných důvodů jetě děsivějí, se proměnila v ivého tvora, který tie krouí kolem a nehlučně dýchá a okrádá ji o vzduch, a ona zjiuje, e lapá po dechu a e jí ta vlhká hrůza proniká do vech pórů. Nemohla uvěřit, e by někde mohla být pevnina, osvětlená okna za staenými záclonami, světlo linoucí se zpod dveří hospody, smějící se hlasy, lidi sedící v teple a bezpečí. Viděla karavan, jak ho vídala, kdy se vracívala po setmění z Norwiche, tu solidní dřevěnou krychli, která jako by byla kořeny vrostlá v ostrohu a vzdorovala vichřicím i moři, viděla teplou záři v jejích oknech, spirálu kouře stoupajícího z komínu. Myslela na Timmyho a na Neila. Jak dlouho bude Neil čekat, ne zavolá policii? Není to člověk, který jedná ukvapeně. Koneckonců Amy není dítě, má právo odejít. Třeba nepodnikne do rána nic. A třeba bude čekat dál. Ale na tom nezáleí. Policie stejně nemůe nic dělat. Nikdo kromě té oputěné postavy na molu neví, kde jsou, a i kdy spustí poplach, bude u pozdě. Nemělo smysl věřit ani v realitu těch teroristů. Ona a Karolína se z té černé mokroty nedostanou. Budou jezdit pořád dokola, dokud jim nedojdou pohonné látky, a nakonec je vítr zaene na moře, dokud je neobjeví někdo, kdo hledá na břehu, co moře vyvrhlo.

Přestala mít pojem o ubíhajícím čase. Rytmický chod motoru ji ukolébával, nikoli do klidu, nýbr do otupělé rezignace, v ní si uvědomovala jenom to, e ji do zad tlačí dřevo a e Karolína stojí, nervózní, bez hnutí v kokpitu.

Motor zhasl. Několik vteřin bylo naprosté ticho. A pák se loď mírně zakolébala a ozvalo se vrzání dřeva a pleskání vody. Vdechla tu dusivou mokrotu, ucítila, jak jí kajdou proniká chlad do kostí. Připadalo jí nemoné, e by je někdo mohl na téhle pusté a prázdné vodní pláni najít, ale jestli je najdou, to jí u bylo jedno.

Jsme tady, řekla Karolina. Tady se s náma mají setkat. Musíme prostě jezdit dokola, dokud nepřiplujou.

Amy znovu uslyela motor, ale tentokrát byl jeho chod takřka neznatelný. A najednou vechno pochopila. Nepředcházely tomu ádné vědomé úvahy, byla to jenom omračující, úděsná jistota, která ji přepadla stejně zřetelně, jako by ji viděla před sebou. Nastala vteřina, v ní se jí srdce zastavilo a pak jeho mocné údery uvedly její tělo v ivot. Takřka vyskočila: Nevysaděj mě na břehu, e ne? Viď? Zabijou mě. Ty to ví. Vědělas to celou tu dobu. Přivezlas mě sem, aby mě tady zabili.

Karolína, upírající oči na obě světla, na to neustále blikající světlo majáku a na obrys elektrárny třpytící se v moři, chladně odpověděla: Nebuď hysterická.

Nemůou riskovat, aby mě pustili. Moc toho vím. A samas říkala, e bych jim nebyla moc uitečná. Hele, musí mi pomoct. Řekni jim, jak jsem byla uitečná, dělej, jako e stojí za to si mě nechat. Kdybych se dostala na břeh, tak bych nějak zdrhla. Ale musím dostat anci. Karolíno, tys mě do toho dostala. Musí mi pomoct. Musím se dostat na břeh. Poslouchej mě! Poslouchej mě, Karolíno! Musíme si promluvit.

Já tě poslouchám. Ale to, co říká, je směný.

Směný? Směný, Karolíno?

Věděla, e ji nesmí prosit. Měla chu se Karolíně vrhnout k nohám a zaječet na ni: Podívej se na mě. Jsem člověk. Jsem enská. Chci ít. Moje dítě mě potřebuje. Nejsem sice ta nejlepí máma, ale jsem jediná, kterou má. Pomoz mi. A s instinktivní moudrostí, zrozenou ze zoufalství, pochopila, e by poníené prosby, chytání za ruce, vzlyky a kňouravé zapřísahání Karolínu jenom odradily. Na tom, co řekne, závisí její ivot. Musí zůstat klidná, dovolávat se rozumu. Nějak musí najít ta správná slova. Nejde jenom o mě, jde i o tebe, řekla. Tohle můe bejt volba mezi ivotem a smrtí pro nás obě. Tebe taky nebudou chtít. Dokuds byla zaměstnaná v Larksokenu, dokuds jim mohla poskytovat detaily o chodu elektrárny, o tom, kdo má slubu a kdy, tak tě mohli potřebovat. Teď jsi riziko! Stejně jako já. Mezi náma není ádnej rozdíl. Co pro ně můe udělat, aby tě ivili, aby ti obstarávali novou totonost? Místo v jiný elektrárně ti najít nemůou. A jestli po tobě skutečně la rozvědka, tak jde po tobě dál. Ta jen tak snadno neuvěří v neastnou náhodu, kdy moře nevyhodí nae mrtvoly na břeh. A na břeh je nevyhodí, e? Aspoň ne, kdy nás zabijou, a to mají v úmyslu. Co pro ně znamená o dvě mrtvoly víc? Proč se s nima setkáváme tady? Proč tak daleko? Mohli nás přece nabrat mnohem blí k pevnině. Mohli nás vyzvednout letadlem, jestli nás skutečně potřebujou. Karolíno, vra se. Jetě není pozdě. Můe těm lidem, těm lidem, co pro ně pracuje, říct, e by to bejvalo bylo nebezpečný, e byla moc hustá mlha. Najdou si jinou cestu, jak tě dostat ven, pokud chce ven. Já o tom nikomu nic neřeknu, to bych se neodváila. Za to ti ručím svým ivotem. Můe se vrátit, bude to vypadat, jako e si dvě přítelkyně vyjely lodí a v pořádku se vrátilyˇ. Jde o můj ivot, Karolíno, ale můe jít i o tvůj. Dalas mi svou bundu. Teď tě ádám, abys mi nebrala můj ivot.

Karolíny se ani nedotkla. Věděla, e nesprávné gesto, moná jakékoliv gesto, by mohlo být osudné. Ale věděla i to, e se ta mlčenlivá postava, dívající se strnule před sebe, rozhoduje. A jak upírala oči na ten strnulý, napjatý obličej, tak si poprvé v ivotě uvědomila, e je úplně sama. I její milenci, které v té chvíli viděla jako přecházející procesí napjatých, ádostivých obličejů a hmatajících, pátrajících rukou, byli jenom náhodní cizí lidi, kteří jí na okamíček poskytli iluzi, e se ivot dá sdílet s druhým. Ani Karolínu nezná, nikdy ji nepozná, nikdy nepochopí, co z její minulosti, moná z dětství ji dovedlo k tomuhle nebezpečnému spiknuti, k tomuhle rozhodnému okamiku. Jejich těla byla tak blízko u sebe, e obě slyely, takřka cítily dech té druhé. Ale obě byly samy, stejně samy, jako kdyby na tom irém moři nebylo ádné jiné plavidlo, ádná dalí ivá due. Snad je jim souzeno, aby zemřely spolu, ale obě můou absolvovat jenom vlastní smrt, protoe obě ily jenom vlastní ivot. A není tu u nic, co by se dalo říct. Promluvila ve prospěch své věci a vechna slova u byla vyřčena. A u jen čekala v temnotě a tichu, aby se dověděla, jestli bude ít, či zemře.

Připadalo jí, e se zastavil čas. Karolina natáhla ruku a vypnula motor. Amy v tom straidelném tichu slyela nějaké neodbytné buení, tlukot svého srdce. A pak promluvila Karolína. Hlas jí zněl klidně, přemítavě, jako by před ní Amy postavila nějaký těký problém, k jeho řeení je zapotřebí přemýlet.

Musíme se dostat od místa, kde se s nima máme setkat. Nemáme dost rychlou loď, abychom jim ujely, kdy nás objeví a začnou pronásledovat. Nae jediná naděje je zhasnout vechny světla, zmizet odsud a leet a nehejbat se a doufat, e nás v té mlze nenajdou.

Nemůeme zpátky do přístavu?

Není čas. Je to přes patnáct kilometrů a budou mít silný motor. Jestli nás objeví, tak jsou v několika vteřinách u nás. Nae jediná naděje je mlha.

A nato uslyely mlhou tlumený, ale zřetelný zvuk blíící se lodi.

Instinktivně přely v kokpitu k sobě a čekaly, neodvaujíce se ani eptnout. Obě věděly, e jejich jediná naděje je ticho, mlha a monost, e jejich malé plavidlo neobjeví. Ale hluk motoru sílil, a přeel v pravidelný vibrující hukot, o kterém věděly, z které strany přichází. A pak, kdy si u myslely, e se loď vynoří z temnoty a najede do nich, přestal hluk sílit a Amy usoudila, e kolem nich pomalu krouí. Najednou vykřikla. Mlhu prořízlo světlo reflektoru a plně osvítilo jejich obličeje. Oslepilo ji tak, e neviděla nic ne jeho obrovský kuel, v něm se částečky mlhy vznáely jako stříbřitá zrníčka prachu. Drsný hlas s cizím přízvukem zavolal: Je to Skřivan z wellského přístavu?

Okamik bylo ticho a pak Amy uslyela Karolinin hlas. Ne. Jsme parta čtyř přátel z Yarmouthu, ale pravděpodobně ve Wellsu přirazíme. Jsme v pořádku. Pomoc nepotřebujeme, díky.

Světlo reflektoru se vak ani nepohnulo. Jejich člun jako by byl zavěen v záplavě světla mezi mořem a oblohou. Ubíhaly vteřiny. Dál u nebylo řečeno nic. Nato světlo zhaslo a obě znovu uslyely zvuky vzdalujícího se motoru. Jetě okamik vyčkávaly, bály se promluvit, pak se obě oddaly zoufalé naději, e se jim ta lest vydařila. Ale hned pochopily. Znovu je zalilo světlo. A motor se rozeřval a loď zamířila z mlhy přímo na ně, take Karolína stačila jenom přitisknout ledovou tvář k Amyině a říct: Odpus mi to. Odpus.

A pak se nad nim zhmotnil velký trup. Amy uslyela praskot třítícího se dřeva a jejich loď vyskočila nad vodu. Amy cítila, jak letí nekonečnou mokrou tmou a pak padá a padá v prostoru i čase, s roztaenýma rukama i nohama. Pak ji udeřilo moře a oblila ji zima tak ledová, e několik vteřin necítila vůbec nic. Kdy vyplula na hladinu, vrátilo se jí vědomí a začala lapat po dechu, ale u si neuvědomovala ten chlad, cítila jenom bolest, jako by jí hruď drtil nějaký kovový pás, děs, hrůzu, a zoufale bojovala, aby udrela hlavu nad vodou, aby přeila. O obličej se jí otřelo něco tvrdého, ale plavalo to dál. Mrskla sebou, a hrabala rukama, a nahmátla prkno z lodi. Skýtalo aspoň nějakou naději. Spočinula na něm rukama a pocítila blahodárnou úlevu, e se u nemusí namáhat. Teď dokázala racionálně uvaovat. To prkno by ji mohlo nést a do ranního rozednění, do doby, kdy se mlha zvedne. Jene dávno předtím umře zimou a vy čerpáním. Její jedinou nadějí je doplavat ke břehu, ale kterým směrem je pobřeí? Kdyby se zvedla mlha, viděla by světla, moná dokonce světlo v karavanu. Neil by na ni mával. Ale to je hloupost. Karavan je odsud celé kilometry, Neil u bude zoufalý strachem. A nedodělala ty obálky. Moná e Timmy po ní pláče. Musí se vrátit k Timmymu.

Ale nakonec k ní bylo moře milosrdné. Chlad, který jí umrtvoval pae tak, e u se nedokázala dret prkna, umrtvil i její vědomí. Kdy ji naly reflektory znovu, u o sobě nevěděla. A kdy se loď obrátila a najela plnou rychlostí do jejího těla, u nemyslela ani neměla strach. A pak u bylo ticho a tma a v místě, kde byla na moři rudá skvrna, se pohupovalo jediné prkno.

45

Ne Rickards dojel v sobotu večer domů, bylo osm pryč, ale stejně byl doma dřív ne obvykle a měl poprvé po týdnech pocit, e má před sebou celý večer se vím, co nabízí: v klidu snědené jídlo, televizi, rádio, neuspěchané nenamáhavé dohánění vech domácích prací, telefonní rozhovor se Susií, monost jít si brzy lehnout. Ale neměl nikde stání. Měl před sebou několik hodin volného času, jene nevěděl, co si s nimi počne. Na okamik uvaoval., jestli si nemá zajet na osamělou večeři do některé restaurace, ale ta námaha s vybíráním podniku, to vydání a dokonce ta otrava se zamlouváním stolu mu připadaly neúměrné jakémukoliv eventuálnímu poitku. Osprchoval se a převlékl, jako by horká voda představovala rituál, který z něj spláchne jeho zaměstnání, vradu i neúspěch a který můe dodat večeru před ním nějaký smysl, nějaké potěení. Pak si otevřel fazolovou konzervu, ogriloval čtyři párky a dvě rajčata a odnesl si podnos do obýváku, e se bude při jídle dívat na televizi.

V devět dvacet televizor vypnul, ale několik minut jetě poseděl s podnosem na klíně a nehýbal se. Říkal si, e musí vypadat jako jeden moderní obraz, který viděl, Mu s podnosem, strnulá postava sedící v obyčejném prostředí, které se proměnilo v neobyčejné, dokonce zlověstné. Jak seděl a snail se sebrat energii, aby aspoň umyl nádobí, přepadla ho obvyklá deprese, pocit, e je ve vlastním domě cizincem. Kdy pil Dalglieshovu whisky, připadal si v tom ohněm ozářeném pokoji s kamennými zdi larksokenského mlýna víc doma ne tady ve vlastním obýváku, kde ve známém tvrdém křesle jí vlastní jídlo. A nebylo to jenom tím, e v protějím křesle neseděla Susie, e tam seděl jenom její přízrak v nejvyím stupni těhotenství. Přistihl se, e ty dva pokoje porovnává, e hledá klíč k svým rozporný m reakcím na prohlubující se skleslost, ji ten obyvák částečně symbolizuje a částečně vyvolává. Nebylo to jenom tím, e v mlýně hořel opravdový oheň ivený dřevem, od kterého odletovaly praskající skutečné jiskry a který voněl podzimem, kdeto tenhle byl jenom umělý, nebylo to ani tím, e. Dalglieshův nábytek byl starý, oblýskaný staletým uíváním, rozestavěný jenom pro pohodlí, nikoliv pro parádu, a nebylo to dokonce ani tím, e Dalglieshovy obrazy byly originální oleje a skutečné akvarely, ani tím, e celá ta místnost byla zařízená bez jakékoliv viditelné známky toho, e by cokoliv v ní bylo samo o sobě povaováno za něco cenného. Dospěl k rozhodnutí, e ten rozdíl je předevím v knihách, v těch dvou zdech s policemi, na nich jsou knihy vech dob a podob, knihy pouívané, které někdo rád čte i bere do ruky. Jeho a Susiina malá sbírka byla v lonici. Susie prohlásila, e ty knihy jsou moc různorodé, moc otrhané, ne aby si zaslouily být v místnosti, které se říká salón. A nebylo jich mnoho.

V posledních letech měl tak málo času na čtení  řádka moderních dobrodruných románů v paperbackovém vydání, čtyři svazky z klubu čtenářů, jeho byl několik let členem, několik vázaných cestopisů, policejní příručky, Susiiny odměny ze koly za vnějí úpravu a ruční práce. Ale dítě má být vychováváno mezi knihami. Kdesi četl, e nejlepí moné vykročení do ivota je být obklopen knihami, mít rodiče, kteří dítě vedou ke čtení. Moná e by měli na obou stranách krbu začít budovat poličky: Dickens, ve kole se mu líbil, samozřejmě Shakespeare a nejvýznačnějí angličtí básníci. Jeho dcera  ani on, ani Susie nepochybovali, e to bude děvčátko  se naučí milovat poezii.

Ale to vechno bude muset počkat. Můe začít tím, e aspoň uklidí. Uvědomil si, e atmosféru nezajímavosti a rádoby honosnosti v místnosti má na svědomí i to, e je vude plno píny. Vypadalo to tam jako v neuklizeném hotelovém pokoji, na kterém nikomu nezáleí, protoe není očekáván ádný host, a těm několika, co by mohli přijít, by to bylo stejně jedno. Uvědomil si, e si měl nechat paní Adcockovou, která k nim kadou středu docházela na tři hodiny uklízet. Ale měli ji jenom v posledních dvou měsících Susiina těhotenství. Skoro se s ní nesetkával a bylo mu protivné pomylení, e má celkem cizí osobě svěřit klíče od domu  spí z lásky k soukromí, ne e by jí nevěřil. A tak pres Susiiny obavy dal paní Adcockové zálohu a řekl jí, e to zvládne sám. Teď přidal nádobí od večeře k hoře porcelánu v myčce a ze uplíku vzal z úhledně naskládané hromádky jednu prachovku. Na vech vodorovných plochách byly vrstvy prachu. V obývacím pokoji přejel prachovkou po okenním parapetu a s údivem se podíval na tmavou mouhu černé píny.

Pak přeel do haly. Brambořík na stolku vedle telefonu z jakési neznámé příčiny zael, přestoe ho denně v poklusu zalil, nebo moná právě proto. Stál s prachovkou v ruce, uvaoval, jestli ho má vyhodit nebo jestli se dá jetě zachránit, ale vtom jeho ui zachytily zachřustění kol na těrku. Otevřel dveře a nato je rozevřel dokořán tak prudce, e se zhouply zpátky a zámek zapadl. A u byl u taxíku a bral něně do náruče tu nakynutou postavu.

Miláčku, ach, miláčku, proč jsi nezavolala?

Opřela se o něj. S lítostí se díval na tu bílou průsvitnou ple, na ty mouhy pod očima, připadalo mu, e i pod tlustým tvídem kabátu cítí pohyby svého dítěte.

Spěchala jsem. Maminka la jenom navtívit paní Blekinsopovou o kus dál u cesty. Stačila jsem jenom zatelefonovat si pro taxík a nechat jí tam vzkaz. Musela jsem přijet. Nezlobí se na mě?

Ach, moje milovaná, můj miláčku. Není ti nic?

Jsem jenom unavená Zasmála se. Zabouch sis dveře. Musí odemknout mým klíčem.

Vzal si od ní kabelku, nahmatal klíč a peněenku a zaplatil taxikáři, který mezitím přenesl její jediný kufr ke dveřím. Rickardsovi se tak třásly ruce, e takřka nedokázal strčit klíč do zámku. Pak ji přenesl přes práh a posadil do křesla v hale.

Zůstaň chvíli sedět, miláčku, jen co se postarám o kufr.

Terry, ten brambořík zael. Moc jsi ho zalíval.

Ne. Zahynul steskem po tobě.

Zasmála se. Byl to hlasitý, astný, spokojený, perlivý smích. Měl chu vzít ji do náruče a hlasitě vykřiknout. Najednou řekla váně: Volala maminka?

Jetě ne, ale vak zavolá.

A pak jako na povel zazvonil telefon. Chňapl po něm. Kdy tentokrát čekal, a se ozve tchynin hlas, neměl vůbec ádný strach, ádné obavy. Susie je svým nádherným jednoznačným činem vymanila oba z dosahu destruktivní moci své matky. Cítil, e se zbavil svého zoufalství, jako by ho z něj vynesla nějaká obrovská vlna, která ho navdycky postavila pevnýma nohama na skálu. Uplynula vteřinka, v ní viděl Susiin úzkostlivý pohled tak jasně, a to v něm vyvolalo bolestivou křeč. Neohrabaně vstala, opřela se o něj a vklouzla rukou do jeho. Ale ten, kdo volal, nebyla paní Cartwrightová.

Telefonoval Jonathan Reeves, řekl Oliphant, a přepojili ho na mě. Říká, e si Karolína Amphlettová a Amy Cammová vyjely s lodí na moře. U jsou pryč tři hodiny a je čím dál hustí mlha.

A proč volá policii? Měl se spojit s pobření hlídkou.

To u udělal, pane. Proto netelefonoval. Nestrávil minulý nedělní večer s Amphlettovou. Amphlettová byla na ostrohu. Chtěl nám oznámit, e nám lhala. Stejně jako on.

No, nejspí nejsou sami. Hned ráno si ze veho nejdřív pro ně dojedem a vyslechnem si, jaké pro to mají vysvětlení. Ona se bezpochyby s nějakým vytasí.

Oliphant nechápavě odpověděl: Ale proč by lhala, kdyby neměla co tajit? A nejde jenom o to falené alibi. Reeves tvrdí, e svůj milostný vztah jenom předstírali, e ona jenom dělala, jako e ho má ráda, aby utajila svůj lesbický vztah ke Cammové. Podle mě v tom ty enské jely spolu. Amphlettová musela vědět, e si Robartsová chodí večer zaplavat. To věděli vichni zaměstnanci z Larksokenu. A ona pracuje s Mairem, s nikým mením. Je jeho osobní sekretářka. Moh jí říct vechny detaily o té večeři u své sestry, o Hvízdalových metodách. Zmocnit se čmeldů by nebyl ádný problém. Cammová věděla o té bedně s veteí, i kdy Amphlettová ne. Její dítě mělo odtamtud oblečení.

Zmocnit se těch bot by problém nebyl. Ale vzít si je na nohy by mohlo představovat určité potíe. Ani jedna z těch enských není tak velká, odpověděl Rickards.

Oliphant jeho námitku, kterou nejspí pokládal za dětinskou, odbyl slovy: Ale vdy by byla neměla čas si je ozkouet. Je líp popadnout moc velký pár ne moc malý, je lip mít boty měkké ne z nepodajné kůe. A Cammová má motiv. Dvojí. Vyhroovala Robartsové, kdy Robartsová strčila do jejího dítěte. Máme svědectví paní Jagové, e se pohádaly. A jestli Cammová chtěla zůstat dál v karavanu, v blízkosti své milenky, bylo zapotřebí zarazit tu alobu proti Pascoeovi, kterou Robartsová podala. A Cammová takřka s určitostí věděla přesně, kam si Robartsová chodí večer zaplavat. Kdy jí to neřekla Amphlettová, tak jí to asi řek Pascoe. Přiznal se, e se tu a tam vykrad a pehoval ji. Sviňáček. A je tady jetě něco. Ta Cammová má vodítko na psa, pamatujete se? A Amphlettová taky, kdy u jsme tak u toho. Reeves řek, e byla v neděli večer na ostrohu venčit psa.

Na místě zločinu jsme nenali ádné stopy psích tlapek, serante. Nevzruujme se. Mohla být na místě zločinu, ale ten pes ne.

Tak ho nechala ve voze, pane. Třeba ho neměla s sebou, ale to vodítko podle mě pouila. A je tady jetě něco. 1ý dvě vinné skleničky v chalupě V mateřídouce. Podle mě byla Karolína Amphlettová u Robartsové, ne si la Robartsová naposledy zaplavat. Je to Mairova osobní sekretářka. Robartsová by ji bez řeči pustila dovnitř. Vechno zapadá dohromady, pane. Je to jasný, nezpochybnitelný případ.

Rickards si pomyslel, e je nezpochybnitelný jako slovo lháře. Ale Oliphant měl pravdu. Něco na tom je, i kdy tu zatím není ani zrníčko důkazu. Nesmí připustit, aby jeho pocity k tomu člověku zatemnily jeho soudnost. A je tu jeden nepříjemně nepochybný fakt. Kdy zatkne dalího podezřelého, bude tahle teorie vzhledem k nedostatku jakéhokoli neotřesitelného důkazu hotový dar nebes pro kadého obhájce.

Je to důmyslné, řekl, ale postavené jen a jen na indiciích. V kadém případě to můe počkat do zítřka. Teď večer nemůem nic dělat.

Měli bychom si promluvit s Reevesem, pane. Moh by do rána svou povídačku změnit.

Promluvte si s ním vy. A dejte mi vědět, a se Cammová s Amphlettovou vrátí. Uvidíme se v osm ráno v Hovetonu. Dojedem si pro ně. A nechci, aby je někdo vyslýchal, ádnou z nich, dokud s nima zítra nepromluvím já. Rozuměno?

Ano, pane. Dobrou noc.

Kdy poloil sluchátko, Susie řekla: Jestli myslí, e bys měl jet, miláčku, tak si o mě nedělej starosti. Kdy u jsem doma, tak mi bude dobře.

Není to nutné. Oliphant to zvládne. Je rád, kdy můe převzít velení. Dopřejme mu, aby moh ukázat, jaké je eso.

Ale já ti nechci překáet, miláčku. Mamka říkala, e ti tady beze mě bude dobře.

Otočil se a vzal ji do náruče. Ucítil své teplé slzy na jejím obličeji a řekl: Jak mi můe být dobře, kdy tady nejsi.

46

Za dva dny nato vyplavilo moře tři kilometry na jih od Hunstantonu dvě mrtvoly, nebo aspoň to, co umonilo jejich identifikaci. V pondělí ráno zjistil jeden berní úředník na penzi, který venčil na břehu svého dalmatince, e zvíře očichává cosi zapleteného do chaluh, je se převalují a klouou na kraji moře, a to cosi vypadalo jako kus bílého tuku. Kdy doel bli, pohltila to ustupující vlna, nato se toho zmocnil dalí náraz, vyvrhl mu to k nohám a on najednou s nevěřící hrůzou zíral na enské torzo, v pase úhledně přepůlené. Vteřinku stál jako zkamenělý a hleděl, jak se v prázdném důlku levého oka točí vír přílivu, který nadnáí její zplihlá ňadra. Odvrátil se a důkladně se vyzvracel, pak se jako opilý dopotácel po oblázcích na břeh. Za sebou vlekl za obojek psa.

Tělo Karoliny Amphlettové, nezohavené, vyhodil tý příliv, a s ním prkna lodi a kus střechy kajuty. To vechno nael na břehu při své pravidelné výpravě nekodný paběrkovač Pitomeček Billy. Do očí mu nejdřív padlo dřevo, a tak s radostnými výkřiky dovlekl prkna na břeh. Kdy měl kořist zajitěnou, obrátil nechápavou pozornost k utopené dívce. Nebyla to první mrtvola, kterou za těch čtyřicet let, co paběrkoval na břehu, nael, a věděl, co musí udělat, komu to musí oznámit. Nejdřív ji vzal v podpaí a dotáhl z dosahu přílivu. Pak tie zakňučel, jako by truchlil nad svou neikovností, nad tím, jak málo dívka reaguje, a klekl si vedle ní, stáhl si sako a přikryl jím její roztrhané tričko a kalhoty.

Dobrý? zeptal se. Dobrý?

Potom natáhl ruku, opatrně dívce odhrnul z očí prameny vlasů a jemně se kolébaje jí začal zpívat jako malému dítěti.

47

Ve čtvrtek odpoledne zael Dalgliesh třikrát ke karavanu, ale Neil Pascoe nebyl ani jednou doma. Nechtělo se mu telefonovat a zjiovat si, jestli se u vrátil. Nepřipadl na ádnou kloudnou výmluvu, proč s ním chce mluvit, a pokládal za nejlepí, kdy to bude vypadat, jako e tu návtěvu zahrnul do své procházky a rozhodnutí zajít ke karavanu je výsledkem okamitého popudu. Říkal si, e by to za jistých okolností mohla být návtěva kondolenční, ale znal Amy Cammovou jen od vidění, a tak mu ta výmluva připadala falená a nepřesvědčivá. Krátce po páté, kdy se u začínalo eřit, to zkusil znovu. Tentokrát byly dveře karavanu dokořán, ale po Pascoeovi ani vidu, ani slechu. Jak tam Dalgliesh stál a váhal, začal nad okrajem útesu stoupat oblak kouře, po něm se objevil malý záleh plamene. Ve vzduchu bylo najednou plno tiplavého pachu ohně.

Podíval se z okraje útesu dolů na ten nezvyklý výjev. Pascoe si vybudoval z velkých kamenů a kusů betonu ohnitě, ve kterém si rozdělal z chrastí oheň a vysypával do něj papíry, kartotéční lístky, krabice, láhve a něco, co vypadalo jako nejrůznějí atstvo. Hromada, čekající na spálení, byla zatíená mříkami Timmyho postýlky, aby ji neodnáel sílící vítr. I ta byla bezpochyby určena plamenům. Po straně leela jako provizorní neúčinný větrolam pinavá povalená matrace. Pascoe měl na sobě jenom umolousané ortky a kmital jak dementní ďábel, oči v zčernalém obličeji jako bílé talířky, pae a nahou hruď lesklou potem. Kdy Dalgliesh sklouzl po písčitém svahu útesu a přeel k ohni, vzal Pascoe jeho příchod na vědomí pokývnutím hlavy. A se zoufalým spěchem začal vytahovat zpod mříek postýlky malý ooupaný kufřík. Nato vyskočil a s rozkročenýma nohama zůstal stát na irokém okraji ohnitě. V rudé záři plamenů se mu lesklo celé tělo, které se v tom okamiku zdálo průhledné, jako by bylo ozářené zevnitř; z ramen mu stékaly krupičky potu, je vypadaly jako krev. S výkřikem zvedl kufr nad oheň a prudce ho rozevřel. Vypadla z něj prka dětského oblečení veselých barev a plameny vyskakovaly jako ivé jazyky, chňapaly ve vzduchu po vlněném atstvu a dělaly si z něho pochodně, které na okamik vzplály a hned na to zčernalé padaly do středu ohně. Pascoe chvíli stál, ztěka dýchaje, pak s napůl jásavým a napůI zoufalým výkřikem seskočil. Dalgliesh chápal, a tak trochu i sdílel jeho vytrení nad tím bouřlivým společným působením větru, ohně a vody. Jak jazyky ohně po kadém závanu větru zahučely a zasyčely, viděl chvějícím se oparem áru převalující se vlny jakoby zbrocené krví. Kdy Pascoe vysypal do ohně jednu krabici papíru, zuhelnatělé pozůstatky se zvedly a roztančily jako ílení ptáci, otíraly se Dalglieshovi o obličej a usazovaly se na suchých kamenech nahoře jako nějaké černé strupy. Dalgliesh cítil, jak ho kouř típe do očí.

Není to znečiování pobřeí? křikl na Pascoa.

Pascoe se k němu otočil, a překřikuje hukot ohně, poprvé promluvil: Co na tom? Znečiujeme přece celou tu zatracenou planetu.

Dalgliesh na něj křikl v odpověď: Zaházejte to kamením a nechte to na zítřek. Dnes večer je na pálení moc větrno.

Čekal, e ho Pascoe bude ignorovat, ale ta slova kupodivu vrátila zřejmě jeho společníka realitě. Nadení a elán jako by z něj vyprchaly. Podíval se na oheň a řekl hlue: Asi máte pravdu.

Pascoe shodil z hromady krámů rýč a zrezivělou lopatu. Oba mui začali nabírat oblázky s pískem a házet je na plameny. Kdy vztekle zasyčel a dohasl poslední červený jazyk, Pascoe se otočil a vydal se po chřustajících kamenech po břehu k útesu. Dalgliesh el za ním. Otázka, které se tak trochu obával  To jste přiel schválně? Proč se mnou chcete mluvit?  nebyla vyslovena a zřejmě ani zvaována.

V karavanu zavřel Pascoe kopnutím dveře, dosedl těce za stůl a zeptal se: Chcete pivo? Nebo je tady čaj. Kafe mi dolo.

Nechci nic, děkuju.

Dalgliesh seděl a díval se, jak Pascoe tápe k ledničce. Kdy se vrátil ke stolu, utrhl uzávěr plechovky s pivem, zaklonil hlavu a takřka jedním nepřetritým proudem si pivo nalil do krku. Pak s plechovkou v ruce bez slova přepadl zpátky dopředu. ádný z nich nepromluvil. Dalglieshovi připadalo, e si jeho společník skoro ani neuvědomuje, e tam Dalgliesh jetě je. V karavanu byla tma a Pascoeův obličej na druhé straně půlmetrové dřevěné desky stolu byl nezřetelný ovál, v něm se nepřirozeně leskla bělma očí. Pascoe se vymotal na nohy, zahučel něco o sirkách, za několik vteřin se ozvalo krtnutí a zasyčení a jeho ruce se natáhly po petrolejce na stole. V rozjasňující se záři vypadal jeho obličej pod tím nánosem píny a pod těmi čmouhami od kouře bezkrevný a vyzáblý a oči otupené bolestí. Karavanem otřásal vítr, nikoli neetrně, nýbr v pravidelných jemných záchvěvech, jako by ho kolébal neviditelnou rukou. Posunovací dveře na odděleném konci byly otevřené a na úzké posteli byla vidět hromada dámského oblečení a na ní změ kelímků a lahviček. Jinak se zdál karavan uklizený, ale holý, nebyl to domov, spí prozatímní, patně vybavené přístřeí, i kdy se v něm jetě vznáel nezaměnitelný dětský pach mléka a výměků. Stejně jako v jejich duích se tam vznáel přízrak Timmyho a jeho mrtvé matky.

Po několika minutách mlčení zvedl Pascoe oči k Dalglieshovi: Spálil jsem vechny svoje materiály i ostatní krámy SJE. Nejspí jste si to domyslel. Nebyla stejně k ničemu. Dělal jsem SJE, jen abych uspokojil svou potřebu být důleitý. Kdy jsem k vám přiel do mlýna, tak jste to víceméně sám řek.

Skutečně? Ale k tomu jsem neměl právo. Co budete dělat?

Odjedu do Londýna a najdu si zaměstnání. Univerzita mi stipendium na dalí rok nechce prodlouit. Nemám jim to za zlé. Nejradi bych se vrátil na severovýchod, ale v Londýně mám asi větí naději.

Jaké zaměstnání?

Jakékoliv. Je mi úplně fuk, co budu dělat, pokud si vydělám nějaké peníze a pokud o ně nebude stát nikdo jiný.

Co se stalo s Timmym? zeptal se Dalgliesh.

Vzala si ho obec. Mají jakýsi dětský domov nebo něco podobného. Včera si pro něj přily dvě sociální pracovnice. Moc sluné enské, ale nechtěl s nima jít. Ječel, musely mi ho vyrvat z náruče. Co je to za společnost, která dělá s dětma takovéhle věci?

Nejspí jim nic jiného nezbývalo, odpověděl Dalgliesh. Musí naplánovat jeho budoucnost na dlouhé roky. Koneckonců u vás nemoh zůstat věčně.

Proč ne? Staral jsem se o něj přes rok. A aspoň bych z té lamastyky něco měl.

Nali Amyiny rodiče?

Neměli k tomu jetě moc času, ne? A a je najdou, tak mi to asi neřeknou. Timmy tady il přes rok, ale prarodiče, které nikdy neviděl a kterým na něm asi pendrek záleí, přicházejí v úvahu spí ne já.

Jetě pořád drel prázdnou plechovku. Pomalu s ní otočil v rukou a pak řekl: Co mě opravdu mrzí, je ta fale. Já myslel, e je tady ráda. Ach, ne e má ráda mě, ale e je ráda, e dělám to, co dělám. Ale jenom to hrála. Jenom mě vvuívala. Vyuívala ten karavan, aby byla blízko Karolíny.

Ale moc se vídat nemohly, namítl Dalgliesh.

Co já vím? Nejspí se vykrádala ven, kdy jsem tady nebyl. Chodila na schůzky se svou milenkou. Timmy tady musel trávit hodiny a hodiny sám. A neměla zřejmě ráda ani jeho. Kočky pro ni znamenaly víc ne on. Ty si vzala paní Jagová. Bude jim u ní dobře. Amy chodila někdy v neděli odpoledne pryč. Prohlaovala, e má v písečných dunách schůZku se svým milencem. Myslel jsem, e to je vtip. Potřeboval jsem věřit, e je to vtip. A celou tu dobu trávila s Karolínou, milovala se s ní a obě se mi vysmívaly.

e byly milenky, na to máte jen Reevesovo svědectví, odpověděl Dalgliesh. Karolína mu mohla taky lhát.

Ne, nelhala. Já to vím. Vyuívaly nás, mě i Reevese. Amy nebyla  e, sexuálně chladná. Bydleli jsme tady spolu přes rok. Druhou noc  e  se nabídla, e ke mně pude do postele. Ale chtěla mi tím jenom platit za jídlo a za byt. Tenkrát by to nebývalo bylo správné od ádného z nás. Ale po nějaké době jsem asi začal doufat. Já chci říct, e během toho, co jsme tady spolu ili, jsem ji začal mít rád. Ale ona nikdy doopravdy netouila po mé blízkosti. A kdy se vracela z těch nedělních procházek, tak jsem to věděl. Namlouval jsem si, e to nevím, ale poznal jsem to. Zdála se celá rozjásaná. Zářila těstím.

Poslyte, odpověděl Dalgliesh, je pro vás opravdu tak důleitý ten vztah ke Karolíně, pokud je to pravda? Copak nic z toho tady, cit, přátelství, péče o Timmyho, nic z toho neplatí, jen proto, e si nala sexuální ivot mimo stěny tohohle karavanu?

Zapomenout a odpustit, poznamenal trpce Pascoe. Říkáte to, jako by to bylo tak lehké.

Zapomenout asi nedokáete, nebo moná ani nechcete. Ale nevidím, proč musíte říkat odpustit. Nikdy vám přece neslibovala víc, ne vám dávala.

Opovrhujete mnou, e?

Dalglieshe napadlo, jak je ta egocentričnost hluboce neastných lidí oklivá. Musel mu vak jetě poloit pár otázek, a tak řekl: A nenechala nic, ádné papíry, ádné záznamy, ádný deník, nic, co by dokládalo, co dělala na ostrohu?

Nic. A vím, co tady dělala, proč sem přila. Aby byla nablízku Karolíně.

Měla nějaké peníze? I kdy jste ji ivil, musela mít nějaké vlastní prostředky.

Trochu hotovosti vdycky měla, ale jak k ní přicházela, to nevím. Nikdy mi to neřekla a mně se nechtělo jí ptát. Vím, e podporu nebrala. Prohlaovala, e nechce, aby kolem ní sociálka čenichala a kontrolovala, jestli spolu spíme. Nezazlíval jsem jí to. Ani já jsem to nechtěl.

A potu dostávala?

Čas od času pohlednici. Vlastně dost pravidelně. Take musela mít známé v Londýně. Co s nima dělala, to nevím. Nejspí je zahazovala. V karavanu není nic ne její aty a líčidla a ty spálím přítě. Pak tady nezbyde nic, co by svědčilo, e tady kdy bydlela.

A pokud jde o tu vradu; řekl Dalgliesh, myslíte, e Karolína Amphlettová zavradila Robartsovou?

Moná. Je mi to jedno. Na tom u nezáleí. I kdy ji nezabila, tak si z ní Rickards udělá obětního beránka, z ní a z Amy.

Ale vy nevěříte, e by Amy mlčela k vradě?

Pascoe se na něj podíval se zoufalstvím a vztekem nechápavého dítěte: To nevím. Heleďte se, vdy já jsem ji vlastně neznal. Tím chci říct, e nevím. Ale co je Timmy pryč, tak je mi to vlastně jedno. A mám v sobě straný zmatek, vztek na to, co mi vyvedla, na to, jaká byla, a zároveň je. mi lito, e je mrtvá. Nevěděl jsem, e člověk můe pociovat vztek i lítost zároveň. Měl bych po ní truchlit, ale jediné, co cítím, je příerný vztek.

No ovem, odpověděl Dalgliesh. Člověk můe cítit vztek a zároveň smutek. To je nejobvyklejí reakce člověka, který někoho ztratil:

Pascoe se zničehonic rozplakal. Prázdná plechovka ukla o stůl, Pascoe k ní sklonil hlavu a ramena se mu roztřásla. enské, pomyslel si Dalgliesh, si dovedou s alem poradit líp ne my. Tolikrát viděl, jak nějaká policejní příslunice vzala instinktivně do náruče truchlící matku, ztracené dítě. Někteří mui to samozřejmě taky dokázali. Například svého času Rickards. On sám to dokáe slovy, ale slova jsou koneckonců jeho řemeslo. To, co ti s opravdu lechetným srdcem dělají spontánně, jejich ochota se někoho dotknout a dovolit mu, aby se on dotkl jich, mu připadalo straně těké. Říkal si: Předstírám tady něco, co nejsem. Kdybych nepředstíral, tak bych moná i já měl pocit, e na to stačím.

Myslím, e se vítr trochu utiil, řekl. Co kdybychom spálili i ten zbytek a uklidili tu spou na břehu?

Uplynula celá hodina, ne se mohl Dalgliesh vydat do mlýna. Kdy se u dveří karavanu loučil s Pascoem, přikodrcala po trávě modrá fiesta s mladým muem za volantem.

To je Jonathan Reeves, řekl Pascoe. Byl zasnoubený s Karolínou Amphlettovou, nebo si to aspoň myslel. Vodila ho za nos stejně jako Amy mě. Byl tady jednou nebo dvakrát na kus řeči. Říkali jsme si, e bychom si mohli zajít k ,Místnímu hrdinovi na partičku kulečníku.

Není to hezký pohled, pomyslel si Dalgliesh, ti dva. chlapi, které spojuje společný smutek a kteří nacházejí společně útěchu nad věrolomností svých enských v pivu a v kulečníku. Ale Pascoe chtěl zřejmě Reevese představit a Dalgliesh zjistil, e tiskne překvapivě pevnou ruku a vyslovuje slova soustrasti.

Jetě pořád tomu nemůu uvěřit, řekl Jonathan Reeves. Ale to nejspí říká kadý, komu někdo nenadále umřel. A nemůu se zbavit pocitu, e to byla moje vina. Měl jsem jim v tom zabránit.

Byly to dospělé enské, odpověděl Dalgliesh. Dá se předpokládat, e věděly, co dělají. Kdy jste je nechtěl vytáhnout z lodi násilím, co by bylo těko proveditelné; pak nevidím, jak jste jim v tom mohl zabránit.

Reeves umíněně opakoval: Měl jsem jim v tom zabránit. A dodal: Pořád se mi vrací jeden sen, no vlastně taková noční můra. Stojí u mé postele s dítětem v náručí a říká mi: ,Je to tvoje vina. Jen tvoje.

Pascoe řekl: Karolína k vám přichází s Timmym?

Reeves se na něj podíval, jako by ho překvapilo, e tak těko chápe, a řekl: Karolína ne. Ale Amy. Amy, s kterou jsem se neznal. Amy, která stojí, z vlasů jí crčí voda, drí v náručí dítě a říká mi, e je to moje vina.

48

Přesně za hodinu odjel Dalgliesh z ostrohu a zamířil na západ po A 1151. Po dvaceti minutách zahnul k jihu po úzké venkovské silnici. U se snesla tma a přes měsíc a přes hvězdy ve výce pluly nízké letící mraky, podobající se otřepané dece, kterou honí vítr. Jel rychle a bez váhání, skoro si neuvědomuje, jak s ním skučící vichr cloumá. Jel po téhle trase jenom jednou, brzy po ránu tého dne, ale radit se s mapou nepotřeboval.

Věděl, kam jede. Po obou stranách nízkého ivého plotu se rozprostírala černá, nezbrázděná pole. Světla vozu tu a tam postříbřila zkroucený strom ohýbající se ve větru nebo na okamik jako by hledáčkem osvítila nevidomé průčelí nějakého statku, zachytila svítící pendlíkové hlavičky očiček nějakého nočního ivočicha, který hupskal do bezpečí. Cesta netrvala dlouho; ani ne padesát minut, ale jak hleděl upřeně před sebe a automaticky přehazoval rychlosti, měl chvílemi pocit, e neví, kde je, jako by u jel tou bezútěnou temnotou ploché, tajemné krajiny nekonečné hodiny.

Cihlová vila ze začátku viktoriánské éry stála na kraji vesnice. Brána k těrkové příjezdové cestě byla otevřená. Dalgliesh pomalu projel mezi zmítajícími se bobkoviněmi a vrzajícími větvemi buku ve výce a zarazil jaguára vedle tří vozů, je u diskrétně parkovaly u domu. Obě řady předních oken byly temné a jediná árovka osvětlující vchod Dalglieshovi nepřipadala jako přívětivé znamení, e v domě někdo bydlí, ale spí jako zlověstná nápověď nějakého tajného ivota. Nemusel zvonit. Nastraené ui zaznamenaly přibliující se auto, take v okamiku, kdy doel ke dveřím, mu otevřel tý podsaditý domovník s veselým obličejem, který ho pozdravil ráno, kdy tam byl Dalgliesh poprvé. Měl na sobě stejně jako předtím modrou kombinézu tak elegantního střihu, e vypadala jako uniforma. Dalgliesh zauvaoval, jakou tam má domovník vlastně funkci. Je to ofér, stráce, holka pro vechno? Nebo má snad nějaký speciálnějí, zlověstnějí úkol?

Jsou v knihovně, pane, řekl. Donesu vám kávu. Přál byste si nejdřív pár sendvičů, pane? Je tam kousek hovězího nebo bych vám na ně moh dát plátek sýra.

Jenom kávu, odpověděl Dalgliesh. Děkuju.

Čekali na něj v téme malém pokoji vzadu v domě. Měl stěny obloené světlým dřevem, jenom jedno okno, hranatý arkýř s těkými závěsy z vybledlého modrého sametu. Přes to pojmenování nebyl účel místnosti jasný. Pravda, stěna proti oknu byla lemovaná poličkami na knihy, ale bylo na nich jenom asi půl tuctu v kůi vázaných svazků a hromady starých periodik, která vypadala jako nedělní barevné přílohy. Místnost působila podivně zneklidňujícím dojmem, dojmem provizória, ale přitom nikoliv nepohodlně, jako nějaká pravidelná zastávka, v ní se dočasní obyvatelé snaí cítit jako doma. Kolem ozdobného mramorového krbu bylo rozstavěno est různorodých křesel, větinou koených, a u kadého stál stolek na víno. Protějí konec pokoje zabíral moderní jídelní stůl z obyčejného dřeva a se esti idlemi. Ráno na něm byly zbytky od snídaně a vzduch byl prosycený dusivě těkou vůní slaniny a vajíček. Ale pozůstatky u byly odklizeny a místo nich na něm stál podnos s lahvemi a se sklínkami. Dalgliesh se podíval, jaké víno pijí, a pomyslel si, e si neijí patně.

Plný podnos dodával místnosti atmosféru dočasně přívětivého pokoje, v něm vak u moc dalího, co by bylo přívětivé, není. Vzduch mu připadal značně studený, v krbu při kadém zakvílení větru v komíně zaustil ozdobný papírový vějíř a dvouspirálové elektrické těleso, které stálo za mříkou před krbem, nestačilo ani na tak nevelikou, přecpanou místnost.

Kdy Dalgliesh veel, obrátily se k němu tři páry očí. Clifford Sowerby stál u krbu v přesně stejné pozici, v jaké ho Dalgliesh viděl naposledy. V tom formálním obleku a sněhobílé koili vypadal stejně svěe jako v devět hodin dopoledne. Stejně jako předtím dominoval i teď celé místnosti. Byl to tělnatý typ, který se obvykle pokládá za hezkého a má sebejistotu a zdrenlivou blahosklonnost ředitele koly nebo úspěného bankéře. ádný zákazník, jeho konto je silně aktivní, se nemusí bát vejít do jeho kanceláře. Dalgliesh se s ním sice setkával teprve po druhé, ale pocítil znovu jakýsi instinktivní neklid, který se zdál iracionální. Přestoe to byl člověk nelítostný a nebezpečný, nedokázal si Dalgliesh během těch hodin, co spolu nebyli, vybavit přesně jeho obličej ani jeho hlas.

Nic takového by se o Billovi Hardingovi říct nedalo. Dík svým víc ne sto osmdesáti centimetrům, bledému pihovatému obličeji a ktici rezatých vlasů dospěl očividně k názoru, e u něj anonymita nepřichází v úvahu, a tak si můe klidně dovolit výstřednost. Na sobě měl kostkovaný oblek z tlustého tvídu a puntíčkovanou kravatu. Poněkud namáhavě se zvedl z nízkého křesla, doloudal se k drinkům, a kdy Dalgliesh prohlásil, e si počká na kávu, zůstal nerozhodně stát s lahví whisky v ruce, jako by nevěděl, co si s ní počít. Ale od rána tu byl jeden přírůstek. U knihovny stál se sklenicí v ruce Alex Mair, jako by ho zajímala ta hromádka v kůi vázaných svazků a navrených časopisů. Kdy Dalgliesh veel, otočil se, dlouze, zamyleně se na něj podíval a pak mu pokývl. Byl z těch tří čekajících muů určitě nejpohlednějí a nejinteligentnějí, ale jako by z něj cosi  sebedůvěra nebo energie  vyprchalo. Zdál se scvrklý a silně ztrápený, jako by ho něco bolelo.

Sowerby, v očích s těkými víčky výraz pobavenosti, řekl: Připálil jste si vlasy, Adame. Páchnete, jako byste se hrabal v ohni.

Vak taky jo.

Mair se ani nepohnul, ale Sowerby a Harding se usadili kadý z jedné strany krbu. Dalgliesh si odtáhl křeslo mezi ně. Čekali, dokud nepřila káva a Dalgliesh nedrel v ruce álek. Sowerby se opíral v křesle dozadu a díval se na strop, jako by byl ochoten čekat celou noc.

Tak co, Adame, řekl konečně Bill Harding.

Dalgliesh postavil álek a vylíčil přesně, co se stalo od jeho příjezdu ke karavanu. Vylíčil to celé z hlavy. Neměl ádné poznámky, které by si byl udělal, a nebylo to ani zapotřebí. Své vyprávění skončil slovy: Take se můete uklidnit. Pascoe věří v to, z čeho se podle mě stane oficiální verze, e toti ty dívenky byly milenky, vydaly se nemoudře na výlet lodí, náhodou se v mlze potopily a někdo je přejel. Myslím, e vám ani nikomu jinému nebude u dělat potíe. Jeho energie dělat potíe mu zřejmě dola.

Sowerby odpověděl: A Cammová nenechala v karavanu nic inkriminujícího?

Moc pochybuju, e měla něco, co by tam mohla nechat. Pascoe říká, e si přečet jednu nebo dvě pohlednice, co jí přily, ale e to byly větinou obvyklé bezvýznamné fráze, pozdravy z cest. Cammová je zřejmě zahazovala. A on s mou pomocí zničil pozůstatky po jejím ivotě na ostrohu. Pomoh jsem mu donést zbytek jejího oblečení a líčidla dolů k ohni. Zatímco je pálil, měl jsem monost se vrátit a důkladně to tam prohledat. Nic tam nebylo.

To je od vás hezké, Adame, řekl obřadně Sowerby, e jste to pro nás udělal. Je jasné, e Rickards není, pokud jde o nae zájmy, natolik v obraze, abychom se na něj mohli spolehnout. A vy jste měl samozřejmě jednu výhodu, kterou on nemá. Pascoe se na vás dívá spí jako na přítele ne jako na policistu. To je zřejmé z té jeho dřívějí návtěvy v larksokenském mlýně. Z jakéhosi důvodu vám důvěřuje.

To jste mi vysvětlil u ráno, odpověděl Dalgliesh. ádost, kterou jste ke mně vznesli, mi připadala za těchto okolností rozumná. K terorismu se nestavím naivně ani laxně. Poádal jste mě, abych něco udělal, a tak jsem to udělal. Mám ovem dojem, e byste měli Rickardse do případu víc zasvětit, ale to je vae věc. A dostal jste svou odpověď. Jestli byla Cammová zapletená do něčeho s Amphlettovou, pak se s tím Paseoeovi nesvěřila. Nepodezírá ani jednu z nich. Myslí si, e s ním Cammová ila jen proto, aby byla nablízku své milence. Pascoe je přes své liberální smýlení stejně jako kadý jiný ochoten věřit, e enská, která se nesnaí vlízt k němu do postele, musí být buď frigidní, nebo lesbička.

Sowerbymu uklouzl úklebek. Řekl: Kdy jste hrál na tom břehu Ariela k jeho Prosperovi, tak se samozřejmě nedoznal, e by byl zabil Robartsovou? Moc na tom nezáleí, ale člověk je od přírody zvědavý.

Dostal jsem instrukce pohovořit s ním o Amy Cammové, ale o vradě nemluvil. Myslím, e skutečně nevěří, e by Amy při vradě Robartsové pomáhala, ale je mu vlastně jedno, jestli ji ty dvě zavradily nebo ne. Vy jste přesvědčen, e ji zavradily?

To není důleité, odpověděl Sowerby. Přesvědčen o tom musí být Rickards, a já bych řek, e je. Mimochodem, setkal jste se nebo mluvil jste s ním dneska?

Volal kolem poledne, jenom krátce, podle mě hlavně proto, aby mi oznámil, e se jeho ena vrátila domů. Z jakéhosi důvodu měl za to, e mě to bude zajímat. Pokud jde o tu vradu, zdá se, e dochází k názoru, e to Cammová a Amphlettová upletly společně.

Asi má pravdu, poznamenal Harding.

Jaký pro to má důkaz? opáčil Dalgliesh. A protoe se nesmí dovědět, e aspoň jedna z nich byla podezřelá z terorismu, kde má motiv?

Harding odpověděl netrpělivě: Ale jděte, Adame, jaký pravdivý důkaz čeká, e získá? A odkdy je motiv první úvaha? Kromě toho měla motiv aspoň Cammová. Je tu nejmíň jeden svědek, e se odpoledne tu neděli, co dolo k vradě, pohádaly. A Cammová hájila zuřivě Pascoa a byla ve spojení s nátlakovou skupinou, kterou on zaloil. Ta aloba by ho byla zničila a jeho organizaci navdycky zlikvidovala. I takhle je to oemetná záleitost. Cammová chtěla, aby Robartsová nebyla, a Amphlettová ji zavradila. Tenhle názor tady veobecně převládne a Rickards s ním bude souhlasit. Abychom k němu byli spravedliví, nejspí mu i věří.

Cammová e hájila zuřivě Pascoa? řekl Dalgliesh. Kdo to tvrdí? Pro tenhle předpoklad není ádný důkaz.

Ale nějaký důkaz má, ne? Ano, připoutím, e jsou to jen indicie, ale nic víc u nezískáme. Amphlettová věděla, e se Robartsová chodí večer koupat. To věděla prakticky celá elektrárna. A tak si zkonstruovala falené alibi. Cammová měla jako vichni ostatní přístup k té místnosti s veteí na Staré faře. A Pascoe přiznává, e mohlo být čtvrt na deset, kdy se vrátil z Norwiche. Dobrá, časově to vychází jen tak tak, ale kdyby si byla Robartsová la zaplavat dřív ne obvykle, nebylo by to vyloučené. Dá se na tom vystavět přijatelné obvinění. Ne takové, které by ospravedlnilo její zatčení, kdyby byla naivu, ale dostatečné, aby bylo těko usvědčit kohokoliv jiného.

Byla by Amy Cammová odela od svého dítěte?

Proč ne? Nejspí spalo, a i kdyby ne, a začalo křičet, kdo by ho slyel? Propánakrále, snad nechcete říct, e to byla dobrá máma, Adame? Nakonec od něj taky odela, ne? A navdycky, mimochodem. I kdy to nemusela mít v úmyslu. Jestli se ptáte mě, ten kluk nebyl na ebříčku hodnot své mámy zrovna vysoko.

Take vy tvrdíte, odpověděl Dalgliesh, e matka, kterou bezvýznamný útok na její dítě navzteká tak, e ho pomstí vradou, nechá to dítě samotné v karavanu a jede si na moře se svou přítelkyní. Nebylo by pro Rickardse těké sloučit tahle dvě fakta?

Sowerby poněkud netrpělivě odpověděl: Bůhví, jak Rickards co slučuje. Natěstí se ho na to nemusíme ptát. Mimochodem, Adame, vím o jednom pozitivním motivu. Robartsová mohla Amphlettovou podezřívat. Koneckonců byla zástupkyně správního ředitele. Byla inteligentní, svědomitá  a moc svědomitá, neříkal jste to, Maire?

Vichni otočili oči k mlčenlivé postavě stojící u police s knihami. Mair klidně odpověděl: Ano, svědomitá byla. Ale pochybuju, e byla tak svědomitá, aby objevila spiknutí, které mně uniklo. Otočil se zpátky a znovu si začal prohlíet knihy.

Nastal okamik rozpačitého mlčení, které přeruil Bill Harding. Jako by byl Mair nepromluvil, řekl bryskně: Take kdo měl lepí místo, odkud by se dalo vyčenichat hnízdo zrady? Moná e Rickards nemá ádný nezvratný důkaz a odpovídající pádný motiv, ale v zásadě to nejspí dá dohromady správně.

Dalgliesh vstal, přeel ke stolu a řekl: Vidím, e by vám vyhovovalo, kdyby se ten případ dal uzavřít. Ale kdybych ho vyetřoval já, tak bych nechal desky otevřené.

Sowerby sue odpověděl: To je mi jasné. Buďme tedy vděční, e ho nevyetřujete vy. Ale necháte si ty svoje pochybnosti pro sebe, Adame, e? O tom je snad zbytečné mluvit.

Tak proč o tom mluvíme?

Postavil álek s kávou zpátky na stůl. Uvědomoval si, e Sowerby a Harding hlídají kadý jeho pohyb, jako by byl podezřelý a mohl se pokusit zničehonic zmizet. Vrátil se ke křeslu a řekl: Jak si Rickards nebo kdokoliv vysvětluje ten výlet lodí?

Odpověděl zase Harding: Nemusí si nic vysvětlovat. Proboha, vdy to byly milenky. Zachtělo se jim vyjet si na moře. Koneckonců to byla loď Amphlettové. Nechala vůz na břehu vem na očích. Nevzala si s sebou nic a Amy taky ne. Nechala Pascoeovi lístek, e se vrátí asi za hodinu. Podle Rickardsova názoru i názoru ostatních to vypadá na neastnou náhodu. A kdo můe tvrdit, e to nebyla? Nedostali jsme se k Amphlettové tak blízko, abychom ji vyděsili a ona vzala nohy na ramena, aspoň ne v té době.

A u ní doma nenali vai lidi nic?

Harding se podíval na Sowerbyho. Na takovou otázku by radi neodpovídal. Tahle otázka neměla zaznít. Po pauze odpověděl Sowerby: Ani ň. ádné rádio, ádné dokumenty, ádný důkaz, e by byla něčeho členkou. Jestli chtěla opravdu vzít roha, tak za sebou před odchodem důkladně zametla.

Dobrá, řekl Bill Harding, jestli opravdu zpanikařila a zdrhla, zůstává tady jediná záhada, proč tak překotně? Jestli zabila Robartsovou a říkala si, e je policie u blízko, mohla to být poslední kapka. Ale policie blízko nebyla. Mohla to být ovem jen obyčejná vyjíďka po moři nebo obyčejná neastná náhoda. Nebo je mohla obě zabít jejich strana. Jestli larksokenský plán padl, tak je mohli soudruzi postrádat. Co by si s nima pak počali, propánakrále? Vybavili je novou identitou, novými papíry, propaovali je do nějaké atomové elektrárny v Německu? Řek bych, e by jim nestály za tu námahu.

Je tady nějaký důkaz, zeptal se Dalgliesh, e to byla neastná náhoda? Hlásila některá loď, e utrpěla v té mlze pokození přídě, případně e se s něčím srazila?

Zatím ne, odpověděl Sowerby. A pochybuju, e bude. Ale jestli Amphlettová skutečně patřila k té organizaci, která ji, jak máme podezření, získala, tak by ta organizace neměla ádné skrupule postarat se v zájmu své věci o dvě nedobrovolné mučednice. Musela přece vědět, s jakými lidmi má co dělat. Mlha by jim pomohla, ale mohli do té lodi taky najet, i kdyby mlha nebyla. Nebo, kdy u jsme tak u toho, vzít je na svou loď a zabít je jinde. Ale předstírat nehodu byl rozumný postup, zvlá kdy měli k dobru tu mlhu. Já bych to udělal taky tak. To by udělal, pomyslel si Dalgliesh. A bez skrupulí.

Harding se otočil k Mairovi a řekl: Vám nebyla nikdy ani dost málo podezřelá?

To u jste se mě ptal. Ani dost málo. Překvapilo mě  a dokonce troku podrádilo , e u mě nechtěla zůstat jako sekretářka, kdy jsem dostal to nové místo, a jetě víc mě překvapil její důvod. Jonathan Reeves není zrovna chlap, o kterém bych předpokládal, e si ho vybere.

Ale bylo to chytré, poznamenal Sowerby. Bezvýznamný mladík, kterého můe ovládat. Který není moc inteligentní. Který je do ní zamilovaný. Mohla ho odkopnout, kdykoli se jí zachtělo, a on by se nikdy nedovtípil proč. A proč by měl kdo mít kdy nějaké podezření? Sexuální přitalivost je prostě iracionální.

Chvíli mlčel, pak dodal: Viděl jste někdy tu druhou dívku, tu Amy? Slyel jsem, e byla jednou, kdy byl den otevřených dveří, v elektrárně, ale nepředpokládám, e byste si ji pamatoval.

Mairův obličej byl jako bílá maska. Myslím, e jsem ji jednou viděl, odpověděl. Světlé odbarvené vlasy, buclatý, dost hezký obličej. Nesla na ruce dítě. Mimochodem, co se s tím chlapcem stane? Nebo je to holčička?

Řek bych, e se o něj budou starat, dokud neobjeví otce nebo prarodiče, odpověděl Sowerby. Asi skončí v pěstounské péči nebo ho někdo adoptuje. Zajímalo by mě, nač proboha tahle matka myslela.

Harding najednou vehementně namítl: Copak tihle lidi někdy myslí? Ničemu nevěří, jsou nevyrovnaní, nemají ádné rodinné vztahy, ádnou loajalitu. Kadý závan s nima zavíří jak s papírem. A kdy najdou něco, v co můou věřit, něco, co jim dává iluzi, e jsou důleití, co si vyberou? Násilí, anarchii, nenávist a vradu.

Sowerby se na něj překvapeně a trochu pobaveně podíval a řekl: Ideály, pro které podle jejich názoru stojí za to umřít. V tom je samozřejmě jádro toho problému.

Jenom protoe se jim umřít chce. Kdy si neumí poradit se ivotem, hledej výmluvu, věc, o které si dovede namluvit, e stojí za to pro ni umřít, a vyhoví své touze odejít ze světa. Kdy má těstí, vezme s sebou takových deset dalích chudáků, lidí, kteří si s ivotem poradit dovedou, kteří umřít nechtějí. A je tu vdycky ten poslední sebeklam, ta konečná domýlivost. Mučednictví. Osamělí a neschopní blázni po celém světě budou zatínat pěsti, vykřikovat tvoje jméno, nosit tabule s tvojí podobiznou a ohlíet se kolem sebe po někom, po kom by mohli házet bomby, střílet a koho by mohli zmrzačit. A pokud jde o tu dívku, o tu Amphlettovou, ta se nemohla vymlouvat ani na chudobu. Tatínek byl vyí armádní důstojník, byla zajitěná, měla dobré vzdělání, výsady, peníze. To vechno měla.

Sowerby mu odpověděl slovy: Co měla, to víme, ale nemůeme vědět, co neměla.

Harding ho ignoroval: A co hodlali udělat s Larksokenem, kdyby se ho zmocnili? Nevydreli by ani půl hodiny. Byli by potřebovali experty, programátory.

Myslím, e se dá předpokládat; řekl Mair, e věděli, co a koho potřebujou, a e měli vymyleno, jak ho sem dostanou.

Do Anglie? Jak?

Třeba lodí.

Sowerby se na něj podíval a poněkud netrpělivě namítl: Ale neudělali to. Nemohli to udělat. A naím úkolem je se postarat, aby to nikdy udělat nemohli.

Nastala chvilka ticha, a potom řekl Mair: Dominantní v té dvojici byla nejspí Amphlettová. Zajímalo by mě, jaké argumenty nebo jaká lákadla pouila. Připadalo mi, e ta druhá  Amy  je stvoření pudové, té se nejspí kvůli nějaké politické teorii umřít nechtělo. Ale to je očividně soud povrchní. Viděl jsem ji jenom jednou.

Kdy je neznáme, řekl Sowerby, tak nemůem vědět jistě, kdo byla ta dominantní partnerka. Ale já bych skoro určitě řek, e to byla Amphlettová. O Cammové nic nevíme a nebyla ani v podezření. Pravděpodobně ji získali jako spojku. Kontakt s organizací musela mít Amphlettová, musela se s nima příleitostně setkávat, kdy kvůli ničemu jinému, tak kvůli instrukcím. Ale jistě si dávali pozor a nenavazovali styk přímo s ní. Cammová nejspí dostávala ifrované zprávy, které určovaly čas a místo přítí schůzky, a pak je předávala dál. Pokud jde o její důvody, ona se svým ivotem spokojená nebyla.

Bill Harding se naklonil nad stůl a nalil si velkou whisky. Hlas měl zastřený, jako by byl opilý. Větinu lidí ivot neuspokojuje. Svět tady není od toho, aby nás uspokojoval. To není důvod k tomu, chtít ho zlikvidovat.

Sowerby se usmál jízlivým, povýeným úsměvem a ledabyle odpověděl: Třeba si říkali, e právě tohle děláme my.

Dalgliesh s Mairem za čtvrt hodiny odeli. Kdy stáli u svých vozů a odmykali je, Dalgliesh se ohlédl a viděl, e domovník dosud čeká u otevřených dveří.

Přesvědčuje se, e opravdu odjídíme z pozemku, řekl Mair. Jsou to zvlátní lidi! Zajímalo by mě, jak přili Karolíně na stopu. Zřejmě se nemá smysl na to ptát, protoe dávali najevo, e nám to nemají v úmyslu říct.

Ne, říct nám to nechtěli. Takřka určitě dostali echo od německé zpravodajské sluby.

A ten dům! Jak pro vechno na světě objevují takováhle místa? Myslíte, e jim ten dům patří, nebo e si ho půjčují, najímají či se do něj prostě vloupají?

Ten dům patří pravděpodobně některému jejich přísluníkovi, který je u v penzi. Ten nebo ta jim nechává rezervní klič k takovémuhle příleitostnému pouití.

A předpokládám, e u asi balí kufry. Opraují nábytek, stírají otisky prstů, dojídají jídlo, vypínají elektriku. A za hodinu nikdo nepozná, e tam kdy byli. Opravdu přechodní návtěvníci. Ale v jednom se pletou. Mezi Amy a Karolínou nebyl nikdy ádný sexuální vztah. To je nesmysl.

Řekl to s tak neobyčejným důrazem a přesvědčením, takřka se vztekem, e Dalgliesh okamik uvaoval, jestli pro něj Karolína Amphlettová nebyla něco víc ne jen sekretářka. Mair rozhodně tuil, co si jeho společník myslí, ale ani to nevysvětlil, ani nepopřel. Dalgliesh řekl: Jetě jsem vám nepoblahopřál k vaemu novému postavení.

Mair vklouzl na své sedadlo a nastartoval. Dveře vozu vak nechal jetě otevřené a mlčenlivý dozor u dveří jetě trpělivě čekal.

Děkuju vám, řekl Mair. Ty tragické události v Larksokenu mě částečně připravily o pocit zadostiučinění, ale je to přesto nejdůleitějí místo, jaké asi kdy budu zastávat.

A kdy se Dalgliesh otočil, dodal: Take vy si myslíte, e na ostrohu jetě pořád ije vrah?

Vy ne?

Ale Mair neodpověděl a místo toho se zeptal: Kdybyste byl Rickards, jak byste postupoval dál?

Soustředil bych se na to, abych zjistil, jestli Blaney nebo Tereza neodeli tu neděli večer z chalupy Na Větrníku. Paklie jeden z nich odeel, byl by pro mě ten případ uzavřený. Není to případ, který bych dokázal doloit důkazy, ale myslím, e by odpovídal pravdě.

49

Dalgliesh vyjel z příjezdové cesty jako první, ale Mair, který prudce přidal, ho na prvním rovném úseku silnice předjel a náskok si udrel. Představa, e pojede celou tu cestu a do Larksokenu za jaguárem, byla pro něj z jakéhosi důvodu nepřijatelná. Ale to nebezpečí nehrozilo. Dalgliesh dokonce i jezdil jako policista a dodroval, i kdy jen tak tak, nejvyí povolenou rychlost. A ne dojeli na hlavní silnici, Mair u v zrcátku světla jaguára neviděl. Jel takřka automaticky, oči upřené před sebe, skoro si neuvědomuje černé tvary ohýbajících se stromů, je kolem něj pádily jako zrychlený film, ani odrazová sklíčka vyskakující v té nepřetrité záři reflektorů.

Čekal, e na ostrohu bude silnice volná, a tak kdy vyjel na vrek mírného hřebenu, zpozoroval reflektory sanitky, a kdy u bylo takřka pozdě. Trhl prudce volantem, sjel ze silnice, zabrzdil na travnatém okraji a pak seděl a poslouchal to ticho. Připadalo mu, e s ním emoce, které poslední tři hodiny úzkostlivě potlačoval, cloumají jako vítr s vozem. Musí ukáznit své mylenky, uspořádat je a najít význam těch neuvěřitelných pocitů, které ho děsí svou krutostí a iracionalitou. Je moné, aby úleva, co pociuje, úleva, e Amy u neije a e u mu nehrozí nebezpečí, e u nemůe dojít k nějaké trapné situaci, a fakt, e se zmítá bolestí a lítostí tak ohluující; jako by mu někdo trhal lachy, jsou obojí jenom zármutek? Musel se dret, aby nezačal tlouct hlavou do volantu. Byla tak bezprostřední, tak nádherná, tak zábavná. A vdycky drela slovo. Neseel se s ní od té poslední odpolední schůzky v neděli, kdy dolo k té vradě, a ona neudělala jediný pokus se s ním písemně ani telefonicky spojit. Dohodli se, e jejich poměr musí skončit a e o něm oba pomlčí. Ona ze své strany tu úmluvu dodrela, a on věděl, e ji dodrí. A teď je mrtvá. Vyslovil její jméno nahlas: Amy, Amy, Amy. Najednou zalapal po dechu tak zprudka, e mu to div nepotrhalo svaly, jako by ho chytila první bolest při infarktu, a pak ucítil, jak mu po tvářích stékají slzy blahodárné úlevy. Neplakal od svých chlapeckých let, a i v téhle chvíli, kdy mu tekly slzy proudem a on cítil na rtech tu překvapivě slanou chu, si říkal, e ty minuty emocí jsou prospěné a léčivé. Byl jí je dluen, a jakmile skončí a on zaplatí daň alu, tak ji dokáe vypudit z hlavy, stejně jako má v úmyslu vypudit ji ze srdce. U za půl hodiny, kdy nastartoval, upnul své mylenky na tu sanitku a zvaoval, s kým z té hrstky obyvatel ostrohu uhání do nemocnice.

50

Jak ti dva sanitáři jeli s nosítky po zahradní cestě, kubl vítr cípem červené deky a vydul ji. Řemeny ji sice přidrely, ale Blaney se takřka vrhl na Terezino tělo, jako by ho chtěl zoufale ochránit před něčím nebezpečnějím, ne je vítr. Sunul se vedle ní po cestičce, bokem jako krab, ohnutý, a drel ji pod dekou za ruku. Byla horká, vlhká a straně drobounká a Blaneymu připadalo, e v ní cítí kadičkou křehkou kostičku. Chtěl Tereze poeptat něco povzbudivého, ale měl z hrůzy sucho v krku, a kdy se pokusil promluvit, brada mu drkotala, jako by měl třesavku. A nevěděl, čím by ji měl utěit. Byla tu a příli čerstvá vzpomínka na jinou sanitku, na jiná nosítka, na jinou cestu. Skoro se ani neodvaoval na Terezu se podívat, aby na jejím obličeji neviděl; co viděl na obličeji její maminky. Ten výraz bledé, odtaité odevzdanosti, který znamená, e u se od něj, od něj i od vech světských záleitostí ivota i od jeho lásky vzdaluje, vchází do země stínů, kam za ní on nemůe a kde ani není vítán. Snail se najít útěchu ve vzpomínce na bodrý hlas doktora Entwhistla.

Vak se z toho dostane. Je to jenom slepé střevo. Poleme ji okamitě do nemocnice. Večer ji budou operovat, a kdy bude mít těstí, tak se vám vrátí za pár dní. Ale ne aby pracovala v domácnosti, aby bylo jasno. O tom vem si pak pohovoříme. Ale teď pojďme k telefonu. A přestaňte propadat panice, člověče. Na slepák se neumírá.

Ale u na něj lidi umřeli. Umřeli v narkóze, umřeli, protoe se přidal zánět pobřinice, umřeli, protoe se chirurg dopustil nějaké chyby. Četl o takových případech. Propadal beznaději.

Kdy zvedli opatrně nosítka a oupli je lehce a zkueně do sanitky, otočil se a ohlédl se na chalupu. Nenáviděl ji, nenáviděl ji za vechno, co mu napáchala, co ho přinutila udělat. Je stejně jako on prokletá. Paní Jagová stála mlčky u dveří s Toníčkem v nezkueném náručí a po kadém svém boku měla jedno dvojče. Blaney zavolal do Místního hrdiny o pomoc a George Jago ji tam okamitě dovezl, aby zůstala s dětmi, ne se Blaney vrátí. Neměl nikoho jiného, koho by o to mohl poádat. Volal Alici Mairové do chalupy U mučednice, ale ozval se mu jenom záznamník. Paní Jagová zvedla Toníčkovu ručičku a zamávala mu s ní na rozloučenou, pak se sklonila a řekla něco dvojčatům. I ona posluně zamávala. Blaney si vlezl do sanitky, její dveře se pevně uzavřely.

Sanitka, mírně se kolíbajíc, předrncala cestu, a jakmile byla na úzké silnici, která vedla přes ostroh do Lydsettu, přidala rychlost. Najednou zabočila, a ho takřka vyhodila ze sedadla, a zdravotník, sedící proti němu, zaklel.

Nějakej blázen, jede, jak kdy to ukrad.

Ale Blaney neodpověděl. Seděl a u Terezy, ruku jetě pořád v její. Přistihl se, e se modlí, jako by přemlouval Boha, ve kterého od svých sedmnácti let nevěřil: Nenech ji umřít. Netrestej ji za mě. Uvěřím. Udělám, co chce. Můu se změnit, můu se chovat jinak. Potrestej mě, ale ne ji. Ach Boe, nech ji ít.

A najednou stál znovu na tom stralivém hřbitově u kostela, poslouchal drmolící hlas otce McKeea s Terezou po svém boku, její studenou ruku ve své. Země byla pokryta umělou trávou, ale jeden kopeček hlíny byl ponechán holý a Blaney znovu uviděl tu čerstvě rozkopanou lutou zem. Nevěděl, e norfolská půda můe mít tak sytou barvu. Z jednoho věnce spadla bílá květina, malé, ztrápené bezejmenné poupě se pendlíkem, který propichoval obalený stonek. Zmocnilo se ho takřka neovládnutelné nutkání to poupě zvednout, ne ho spolu s hlínou naberou lopatou a hodí do hrobu, vzít ho domů, strčit ho do vody a nechat ho zahynout v klidu. Musel se nutit, aby zůstal stát, aby se nesehnul a nesebral ho. Ale neodváil se, a tak tam zůstalo, zasypané a pohřbené pod prvními hroudami.

Vtom zaslechl Terezin epot a sklonil se k ní tak hluboko, aby ji slyel, a cítil její dech: Umřu, tatínku?

Prosím tě!

Takřka ta slova vykřikl, zaječel vzdorně smrti v tvář a uvědomil si, e se zdravotník nazvedl na sedátku. Odpověděl klidně: Slyelas, co říkal doktor Entwhistle. Je to jenom slepák.

Chtěla bych mluvit s otcem McKeem.

A zejtra. Po operaci. Já mu to vyřídím. Zajde za tebou. Nezapomenu. Slibuju ti to. Ale teď klidně le.

Já ho chci teď, tati, před operací. Musím mu něco říct.

Řekne mu to zejtra.

Můu to říct tobě? Potřebuju to někomu říct hned.

Takřka vztekle odpověděl: Zejtra, Terezo. Nech to na zejtra. A pak, zděen svým sobectvím, zaeptal: Tak mi to řekni, miláčku, kdy musí, a zavřel oči, aby neviděla jeho hrůzu, jeho beznaděj.

Zaeptala: Ten večer, co byla zavraděná paní Robartsová, jsem se vykradla ven a byla jsem ve zříceninách opatství. Viděla jsem ji, jak utíká do moře. Já jsem tam byla, tati.

Na tom nezáleí, zachraplal. U mi nic neříkej.

Ale já chci. Měla jsem ti to říct dřív. Prosím tě, tati.

Poloil jí na ruku i druhou svou ruku a odpověděl: Tak mi to řekni.

Byl tam jetě někdo. Viděla jsem ji, jak jde přes ostroh k moři. Paní Dennisonová.

Vlna po vlně rozlila se v něm úleva, podobná teplému očiujícímu letnímu moři. Chvíli bylo ticho, pak znovu uslyel její hlas: Řekne to někomu, tati, policii?

Ne, odpověděl, jsem rád, es mi to svěřila, ale není to důleitý. Nic to neznamená. Jenom se chtěla projít při měsíčku. Neřeknu to nikomu.

Ani to, e jsem byla ten večer na ostrohu?

Ne, odpověděl pevně. Ani to. Rozhodně ne teď. Ale o tom, co bychom měli dělat, si pohovoříme a po operaci. A poprvé uvěřil, e bude nějaké po operaci.

51

Pracovna pana Copleyho na Staré faře byla vzadu a měla výhled na neudrovaný trávník a tři řady od větru okubaných keřů, kterým Copleyovi říkali okrasná zahrada. Byla to jediná místnost na faře, do které by Meg ani ve snu nenapadlo vstoupit bez zaklepání, a byla pokládána za jeho soukromou místnost, jako kdyby jetě spravoval farnost a potřeboval klidnou svatyni, kde by si připravoval týdenní kázání a dával rozhřeení farníkům, kteří potřebovali poradit. Tady četl kadý den ranní i večerní modlitby, kterých se zúčastňovala jenom jeho ena a Meg, jejich tiché enské hlasy mu odpovídaly a četly přísluné vere almů. Kdy u nich byla Meg první den, řekl jí jemně, ale bez okolků: Slouím kadý den ve své pracovně dvě hlavní bohosluby, ale prosím vás, nemějte pocit, e se jich musíte účastnit, paklie nechcete.

Rozhodla se, e se jich účastnit bude, ze začátku ze zdvořilosti, ale pak proto, e ten denní obřad, ty krásné, polozapomenuté kadence nabádající k víře dávaly jejím dnům vítaný řád. A připadalo jí, e i jeho pracovna jako jediná ze vech místností toho veskrze oklivého, ale pohodlného domu představuje v tom slzavém údolí nenaruitelné bezpečí, skálu věků, do ní vechny ty zavilé, neodbytné vzpomínky na kolu, banální nepříjemnosti kadodenního ivota, dokonce i hrůza před Hvízdalem a hrozba elektrárny bijí nadarmo. Pochybovala, e se ta místnost nějak moc změnila od doby, co se v ní usídlil první viktoriánský pastor. Jedna stěna byla obloená knihami, teologickými, s kterými se, jak měla dojem, pan Copley radil u málokdy. Starý mahagonový stůl býval obvykle prázdný a Meg měla podezření, e pan Copley tráví větinu času v lenoce, z které je výhled do zahrady. Tři stěny byly ověené obrazy. Veslařská osmička z jeho univerzitních dnů, ve směně malých čapkách nad vánými fousatými mladými obličeji. Ordinandi jeho teologické fakulty. Fádní akvarely ve zlatých rámečcích, upomínka na velkou cestu některého viktoriánského předka, rytiny s norwichskou katedrálou, chrámová loď ve Winchesteru, velký osmistěn katedrály v Ely. Jediný krucifix visel po straně ozdobného viktoriánského krbu. Meg připadal straně starý a pravděpodobně cenný, ale nechtělo se jí na to ptát. Kristovo tělo bylo tělo mladého mue, vypjaté v posledních mukách, otevřená ústa jako by triumfálně nebo vzdorně volala k Bohu, který ho opustil. Vechno ostatní v pracovně bylo nenápadné a neruivé: nábytek, předměty, obrazy, vechno vypovídalo o pořádku, jistotě, naději. Kdy teď zaklepala a poslouchala, a uslyí laskavé dál pana Copleyho, napadlo ji, e hledá útěchu jak v té místnosti, tak u jejího obyvatele.

Kdy vstoupila, seděl v lenoce. Udělal nemotorný, ztuhlý pohyb, jako by chtěl vstát. Nevstávejte, prosím, řekla. Nemohla bych si s vámi několik minut soukromě pohovořit? Viděla, e mu ve vybledlých očích na okamik vzplály obavy. Pomyslela si: Bojí se, e dám výpověď. A tak rychle, ale jemně a odhodlaně dodala: Jako s knězem. Ráda bych se s vámi o něčem poradila jakoto s knězem.

Odloil knihu. Viděla, e je to ta, kterou si minulý týden on a jeho ena vybrali z pojízdné knihovny, nejnovějí H. R. F. Keating. Jak on, tak Dorothy Copleyová četli rádi detektivky a Meg vdycky mírně podrádilo, e oba pokládají za samozřejmé, e si ji přečte vdycky dřív on. Tahle nepříhodná připomínka jeho mírného manelského sobectví nabyla v tom okamiku nepřiměřené důleitosti. Meg zauvaovala, proč ji vůbec napadlo, e by jí mohl pomoct. Ale je správné kritizovat ho za výsady, které mu před padesáti třemi lety přiřkla v manelství sama Dora Copleyová a které dodnes ohleduplně dodruje? Chci se s ním poradit jako s knězem, a ne jako s manelem, pomyslela si. Instalatéra bych se taky nezeptala, jak se chová ke své eně a dětem, ne bych ho pustila ke kapající nádri.

Naznačil jí rukou, aby se posadila do druhé lenoky, a Meg si ji přitáhla proti němu. Pečlivě a rozváně si označil stránku koenou zálokou, odloil román stejně zboně, jako by to byla kniha modliteb, a sloil na něm ruce. Připadalo jí, e zpozorněl. Naklonil se mírně dopředu, s hlavou na stranu, jako by byl ve zpovědnici. Neměla, z čeho by se mu zpovídala, jenom mu chtěla poloit otázku, která byla tak jednoduchá, a se jí zdálo, e se dotýká samé podstaty její ortodoxní, neotřesitelné, ale ne slepé křesanské víry.

Kdy stojíme před nějakým rozhodnutím, dilematem, řekla, jak poznáme, co je správné?

Zdálo se jí, e vidí v jeho mírném laskavém obličeji povolovat napětí, jako by byl vděčný, e ta otázka není tak těká, jak se obával. Ale s odpovědí si dal na čas.

To nám řekne svědomí, kdy mu budeme naslouchat.

To je ten tichý, slabý hlásek, který má být hlasem Boím?

Nikoliv má být, Meg. Svědomí je hlas Boí, hlas Ducha svatého, který v nás přebývá. V kolektě o svatoduní neděli se skutečně modlíme, abychom doli ve vem k správnému úsudku.

S jemnou neústupností odpověděla: Ale jak si můeme být jistí, e to, co slyíme, není hlas ná, nae podvědomé přání? Poselství, kterému tak pozorně nasloucháme, je určitě formováno naí zkueností, naí osobností, naím zděděným charakterem, naí vnitřní potřebou. Dokáem se osvobodit od plánů a tueb svých srdcí? Nemůe nám nae svědomí říkat to, co chceme slyet ze veho nejvíc?

Poznal jsem, e ne. Svědomí mě obvykle nabádalo jednat proti mým tubám.

Nebo aspoň proti tomu, co jste v té chvíli za své tuby pokládal.

Ale to u ho moc tiskla ke zdi. Seděl klidně a rychle mrkal, jako by hledal inspiraci ve starých kázáních, ve starých homiliích, v známých textech. Na okamik se odmlčel a pák odpověděl: Poznal jsem, e člověku pomáhá, kdy pokládá svědomí za nějaký nástroj, dejme tomu strunný. To poselství je v hudbě, ale kdy ten nástroj neudrujeme v pořádku a nehrajeme na něj neustále a pravidelně a pilně na něm necvičíme, pak z něho moc nedostaneme.

Vzpomněla si, e hrával amatérsky na housle. Dnes u měl ruce moc revmatické, ne aby udrely nástroj, který dodnes leel v pouzdru na sekretáři. Moná e ta metafora jemu něco říká, ale jí nedávala smysl.

Ale i kdy mi mé svědomí říká, odpověděla, co je správné, myslím jako správné podle zákonů morálky, nebo dokonce podle zákonů státu, nemusí to jetě znamenat, e tím moje odpovědnost končí. Dejme tomu, e bych poslechla svoje svědomí, udělala, co mi říká, a někomu tím ublíila, dokonce ho ohrozila.

Musíme udělat to, o čem jsme přesvědčeni, e je to správné, a důsledky ponechat Bohu.

Ale kadé lidské rozhodnutí musí brát v úvahu pravděpodobné důsledky. To je rozhodně podstata toho rozhodnutí. Jak můeme něco oddělit od důsledků?

Pomohlo by vám, řekl, kdybyste mi prozradila, co vás trápí, toti paklie máte pocit, e mi to prozradit můete?

Není to moje tajemství, a tak vám ho prozradit nemůu, ale můu vám uvést příklad. Dejme tomu, e vím, e někdo pravidelně krade svému zaměstnavateli. Kdy to na něj řeknu, dostane výpověď, jeho manelství bude ohroeno, jeho ena a děti utrpí újmu. Třeba mám pocit, e si ten obchod nebo ta firma můe spí dovolit přijít o pár liber týdně, ne abych způsobila vekerou tu bolest nevinným lidem.

Chvíli mlčel, pak odpověděl: Svědomí by vám mohlo napovědět, abyste si radi pohovořila s tím zlodějem ne s jeho zaměstnavatelem. Vysvětlila mu, e víte o jeho krádeích, přemluvila ho, aby s nimi přestal. Ty peníze by se samozřejmě musely vrátit. Chápu, e by to v praxi mohlo představovat potíe.

Dívala se, jak chvíli se svratěným čelem zápasí s těmi potíemi a představuje si toho pomyslného manela a otce zloděje, dívala se, jak ten morální problém navléká na ivé tělo. Ale co kdy nepřestane nebo nemůe přestat krást? nadhodila.

Nemůe? Jestli jsou ty krádee výsledkem neodolatelného nutkání, pak samozřejmě potřebuje lékařskou pomoc. Ano, jistěe, to by se muselo zkusit, i kdy já v psychoterapii moc velkou víru nemám.

A co kdy nepřestane ani pak nebo slíbí, e přestane, ale krade dál?

I tak musíte udělat, co vám svědomí napovídá, e je správné. Důsledky nemůem vdycky předem odhadnout. V případě, který jste tady předloila, to znamená nechat ty krádee pokračovat a nezarazit je, je to schvalování nepravosti. Jakmile člověk jednou objeví, co se děje, nemůe předstírat, e to neví, nemůe se zříct odpovědnosti. Vědomost s sebou vdycky nese odpovědnost. To platí stejně pro Alexe Maira v larksokenské elektrárně jako pro tuhle pracovnu. Prohlásila jste, e by to ublíilo dětem toho viníka, kdybyste to řekla. Ale vdy jim u ubliuje nepoctivost jejich otce, a stejně tak jeho eně, která z ní má prospěch. A kromě toho musíte vzít v úvahu dalí zaměstnance: třeba jsou neprávem podezíráni. Ta nepoctivost, pokud není odhalena, se můe zvětovat, take nakonec by mohla postihnout jeho enu i děti víc, ne kdyby byla zaraena hned. Proto je bezpečnějí soustředit se na to, abychom dělali, co je správné, a důsledky přenechali Bohu.

Měla chu odpovědět: I kdy si u nejsme jisti, jestli Bůh existuje? I kdy to vypadá jenom jako jeden ze způsobů, jak se vyhnout osobní odpovědnosti, o které jste mi právě řek, e se jí nemůeme a nemáme vyhýbat? Ale pak si s pocitem provinění uvědomila, e Copley najednou vypadá unaveně, a neuel jí jeho rychlý pohled na knihu.

Chtěl se vrátit k inspektorovi Ghotovi, k tomu Keatingově jemnému indickému detektivovi, který se přesto, e si mnohým není jist, nakonec k výsledku dopracuje, protoe to je román. A v románu se problémy dají rozlousknout, zlo přemoct, spravedlnost obhájit a i smrt je jenom záhada, která se v poslední kapitole rozřeí. Je u hodně starý. Není spravedlivé ho obtěovat. Měla chu poloit mu ruku na rukáv a říct, e je vechno v pořádku, aby se tím netrápil. Ale jenom vstala, a kdy říkala tu chlácholivou le, to oslovení, kterého nikdy předtím nepouila, znělo naprosto přirozeně.

Děkuju vám, otče. Moc jste mi pomoh. U je mi to jasné. A vím, co mám dělat.

52

Meg znala kadý zákrut i úskalí zarostlé zahradní cestičky vedoucí k brance, kterou se dalo projít na ostroh, tak dobře, e se skoro ani nemusela řídit poskakujícím měsíčkem své baterky; připadalo jí, e vítr, který byl v Larksokenu vdycky rozmarný, u neduje tak vztekle. Ale kdy dola k mírnému vrku, odkud u měla v dohledu světlo u dveří chalupy U mučednice, vítr znovu nabral na síle a zacloumal s ní, jako by ji chtěl odtrhnout od země, zavířit s ní a odnést ji zpátky do úkrytu a klidu fary. Nebojovala s ním, jenom se mu s hlavou skloněnou a s takou přes rameno, která ji bouchala do boku, na hlavě si přidrujíc oběma rukama átek, vzpírala, dokud ten zuřivý nápor nepolevil a ona se nemohla narovnat. I obloha byla bouřlivá, hvězdy sice svítily jasně, ale ve veliké výce, a měsíc se freneticky potácel mezi cáry mraků jako lampion z tenkého papíru. Probojovávala si cestu k chalupě U mučednice s pocitem, e kolem ní celý ostroh chaoticky víří, a ona u neví, jestli je ten řev v jejích uích vítr, její krev nebo moře třítící se o pobřeí. Kdy konečně celá udýchaná dola k dubovým dveřím, poprvé si vzpomněla na Alexe Maira a zauvaovala, co udělá, kdy bude doma. V duchu se podivila, e ji ta monost nenapadla dřív. Ale věděla, e se s ním není schopna setkat tváří v tvář, aspoň ne teď, aspoň zatím. Na její zazvonění jí vak přila otevřít Alice. Jste sama? zeptala se Meg.

Ano, jsem. Alex je v Larksokenu. Pojďte dál, Meg.

Meg si svlékla kabát a stáhla átek, pověsila si je v chodbě a la za Alicí do kuchyně. Alice se zřejmě zabývala korekturami. Usedla znovu ke stolku, otočila se na otáčecí idli obličejem k Meg a váně se na ni zadívala. Meg jako obyčejně zaujala křeslo u ohně. Několik okamiků obě mlčely. Alice na sobě měla dlouhou hnědou sukni z jemné vlny, halenku zapnutou a ke krku a přes ni volný, dlouhý zřasený chalát bez rukávů s úzkými hnědými a lutohnědými prouky, který sahal a takřka na podlahu. Dodával jí kněskou důstojnost, takřka velebný vzhled vyrovnané, naprosto uvolněné a nonalantní autoritativnosti. V krbu plápolal ohýnek ivený poleny a plnil místnost tiplavým podzimním pachem, v komínu naříkal a přátelsky kvílel vítr, tlumený tlustými zdmi ze estnáctého století. Co chvíli se prodral a dolů ke krbu, polena zaplápolala, oivla a zapraskala. To Alicino oblečení, zář ohně, pach hořícího dřeva, přebíjející jemnějí vůni bylin a teplého chleba, znala Meg z mnoha klidných společných večerů s Alicí a bývaly jí milé. Ale tenhle večer byl stralivě jiný. Po dnením večeru u pro ni moná nebude tahle kuchyně domovem.

Vyruila jsem vás? zeptala se.

Jak vidíte, ale to neznamená, e to vyruení nevítám. Meg se sehnula a vytáhla z kabely na rameno velkou hnědou obálku.

Přinesla jsem vám prvních pár stránek korektur. Udělala jsem, co jste říkala, přečetla jsem si text a označovala jenom tiskové chyby.

Alice si vzala obálku, ale nepodívala se na ni, odloila ji na stůl a řekla: To je přesně to, co jsem chtěla. Jsem tak posedlá přesností receptů, e mi tisková chyba občas uteče. Doufám, e vás to moc neotravovalo.

Ne, bavilo mě to. Připomínalo mi to recepty slavné Elizabeth Davidové.

Doufám, e ne moc. Je tak báječná, e mám ustavičně strach, abych se jí nedala moc ovlivnit.

Nastalo mlčení, během něho si Meg říkala: Mluvíme, jako by pro nás ten dialog někdo napsal, ne zrovna jako dvě cizí osoby, ale jako lidi, kteří si dávají pozor, co říkají, poněvad prostor mezi nimi je nabitý nebezpečnými mylenkami. Jak dobře ji vlastně znám? Co mi kdy o sobě řekla? Jenom pár detailů ze svého ivota s otcem, kusé informace, několik vět prohozených při naich rozhovorech, které na okamik jako sirka osvětlí hranice obrovského neprobádaného terénu. Já jsem jí o sobě svěřila takřka vechno, své dětství, ty rasové problémy ve kole, Martinovu smrt. Ale bylo to kdy rovnocenné přátelství? Ví toho o mně víc ne kterákoli jiná ivá bytost. Jediné, co já vlastně vím o ní, je to, e je dobrá kuchařka.

Uvědomovala si vytrvalý, takřka tázavý pohled své přítelkyně, která po chvíli řekla: Ale snad jste se neprobojovávala tím větrem, jen abyste mi přinesla zpátky padesát stránek korektur.

Musím s vámi mluvit.

Vdy se mnou mluvíte.

Meg neuhnula před jejím neochvějným pohledem a odpověděla: O těch dvou dívkách. O Karolíně a o Amy. Lidi říkají, e zavradily Hilary Robartsovou. Věříte tomu i vy?

Ne, proč se ptáte?

Já tomu taky nevěřím. Počítáte s tím, e se jim to policie pokusí připsat?

Alicin hlas zněl chladně. Neřekla bych. Není to trochu divoká představa? A proč by měla? Vrchní inspektor Rickards na mě působí dojmem sluného a svědomitého policisty, i kdy není moc inteligentní.

No, ale hodí se jim to do krámu, ne? Obě podezřelé jsou mrtvé. Případ je uzavřen. U ádní dalí mrtví.

A jsou podezřelé? Zdá se, e váni toho Rickards svěřuje víc ne mně.

Neměly alibi. Ten mladík z Larksokenu, s kterým měla, být Karolína zasnoubená  Jonathan Reeves, e?  se zřejmě doznal, e spolu ten večer nestrávili. Karolína ho donutila ke li. To u ví větina zaměstnanců z Larksokenu. A rozneslo se to samozřejmě po celé vesnici. Mně to volal George Jago.

Co na tom, e neměly alibi. To neměl leckdo  například vy. Nemít alibi není důkaz o vině. Ani já jsem ho mimochodem neměla. Byla jsem celý večer doma, ale pochybuju, e bych to mohla dokázat.

A to byl konečně okamik, kterým se Meg od té vrady obírala  okamik pravdy, kterého se obávala. Suchými, nepohyblivými rty se zeptala: Ale doma jste nebyla, e? Řekla jsem vrchnímu inspektorovi Rickardsovi, e ano, kdy jsem tady v pondělí ráno seděla v kuchyni, ale pravda to nebyla.

Nastal okamik ticha. Nato Alice klidně odpověděla: To jste mi přila říct?

Vím, e se to dá vysvětlit, Je směné, e se vůbec ptám. To jen e mi to ne a ne jít z hlavy. A jste moje přítelkyně. Přítelkyně by měla mít právo se zeptat. Mezi námi by měla být upřímnost, důvěra, víra.

Zeptat se nač? Musíte mluvit jako psycholog v manelské poradně?

Zeptat se, proč jste řekla policii, e jste tady v devět byla. Nebyla jste tu. Zato já ano. Kdy Copleyovi odjeli, tak jsem najednou pocítila potřebu vás vidět. Snaila jsem se vám zatelefonovat, ale odpověděl mi jenom záznamník. Vzkaz jsem nenechala. Nemělo to smysl. A tak jsem se sem vydala. V chalupě nikdo nebyl. Světlo v obývacím pokoji a v kuchyni svítilo, ale dveře byly zamčené. Volala jsem na vás. Hrál gramofon, hodně hlasitě. Chalupa byla plná vítězoslavné hudby. Ale nikdo tady nebyl.

Alice chvíli seděla a mlčela, pak klidně odpověděla: la jsem se projít, uít si měsíčního svitu. Nečekala jsem ádnou náhodnou návtěvu. Kromě vás sem ádné náhodné návtěvy nechodí a myslela jsem, e vy jste v Norwichi. A udělala jsem své obvyklé samozřejmé opatření proti vetřelcům, zamkla jsem dveře. Jak jste se dostala dovnitř?

Vaím klíčem. Jistě jste na něj nezapomněla, Alice. Dala jste mi před rokem klíč. Od té doby ho mám.

Alice se na ni podívala a Meg viděla, jak se jí v obličeji vynořuje vzpomínka, dokonce zármutek, a ne se na okamik odvrátila, dokonce náznak jakéhosi smutného úsměvu. Zapomněla, řekla, úplně. To je zvlátní! Ale moná e bych si z toho nebyla dělala hlavu, ani kdybych si to byla uvědomila. Koneckonců jsem si myslela, e jste v Norwichi. Ale neuvědomila jsem si to. Máme tolik klíčů od chalupy, některé tady, některé v Londýně. Ale vy jste mi nikdy nepřipomenula, e ho máte.

Jednou ano, hned na začátku, a vy jste mi tehdy řekla, abych si ho nechala. A já blázen jsem si myslela, e ten klíč něco znamená: důvěru, přátelství, náznak, e je mi chalupa vdycky otevřená. Řekla jste mi, e ho třeba jednou budu potřebovat pouít.

Alice se hlasitě rozesmála a řekla: A taky jste ho pouít potřebovala. Jaká ironie! Ale to se vám nepodobá  vejít bez pozvání v době, kdy tady nejsem. To jste nikdy neudělala.

Ale já jsem nevěděla, e tady nejste. Bylo rozsvíceno a zvonila jsem a slyela tu hudbu. Kdy jsem zazvonila po třetí a vy jste pořád nela, tak jsem dostala strach, e jste třeba nemocná a nejste s to přivolat pomoc. A tak jsem si odemkla. Vela jsem do příboje nádherných tónů. Poznala jsem je. Byla to Mozartova Symfonie g moll. Martinova nejmilejí. Vybrala jste si zvlátní skladbu.

Já jsem si ji nevybrala. Jenom jsem zapnula přehrávač. Co jsem si měla podle vás vybrat? Requiem, na znamení, e odela jedna due? Jene já na dui nevěřím.

Meg pokračovala, jako by byla neslyela: Prola jsem do kuchyně. I tam se svítilo. Bylo to prvně, co jsem do ní vela sama. A najednou jsem si v ní připadala cizí. Měla jsem pocit, e nic z toho, co tam je, se mnou nemělo jakivo nic společného. Měla jsem pocit, e tam nemám ádná práva. Proto jsem odela a nenechala vám ádný vzkaz.

Alice smutně odpověděla: Měla jste naprostou pravdu. Neměla jste tady ádná práva. A potřebovala jste mě tak nutně vidět, e jste se vydala sama pěky přes ostroh, ačkoliv jste jetě nevěděla, e je Hvízdal po smrti?

Já jsem se nebála. Ostroh je tak oputěný. Není tady kde číhat a věděla jsem, e a dojdu do vaí chalupy, tak tam budete vy.

Ne, vy hned tak strach nedostanete, e? A máte strach teď?

Z vás ne, ale ze sebe. Mám strach ze svých mylenek.

Take chalupa byla prázdná. Co mi řeknete dál? Zřejmě máte jetě něco.

A Meg pokračovala: Ta zpráva na vaem záznamníku. Kdybyste ji byla v osm deset skutečně převzala, tak byste byla volala do Norwiche na nádraí a nechala mi tam vzkaz, abych vás zavolala. Věděla jste, jak neradi odjídějí Copleyovi k dceři. To nikdo jiný na ostrohu nevěděl. Copleyovi o tom nikdy nemluvili a já taky ne, s nikým kromě vás. Byla byste zavolala, Alice. Byla byste to dala ohlásit přes nádraní rozhlas a já bych je byla dovezla domů. To by vás bylo napadlo.

Jedna le Rickardsovi, řekla Alice, která se mi mohla hodit, protoe jsem se chtěla vyhnout nepříjemnosti, a jedno opomenutí z nedbalosti. Je to vechno?

Ten nů. Ten prostřední nů ve vaem palku. Nebyl tam. V té chvíli mi to samozřejmě nic neřeklo, jen ten palek vypadal nějak jinak. Byla jsem tak zvyklá vídat pět noů srovnaných podle velikosti, a kadý v jeho těrbině. Teď u tam zase je. A byl tam, kdy jsem sem přila v pondělí po té vradě. Ale v neděli večer tady nebyl.

Měla chu vykřiknout: Přece byste ho nepouila! Alice, přece byste ho na mě nevzala! Místo toho se donutila pokračovat, snaíc se mluvit klidně, snaíc se neprosit o ujitění, o pochopení.

A kdy jste druhý den ráno volala a řekla mi, e je Hilary mrtvá, tak jsem se o své návtěvě nezmínila. Nevěděla jsem, čemu mám věřit. Nelo o to, e bych vás podezírala. To bych byla nedokázala, a jetě pořád to nedokáu. Ale potřebovala jsem čas k přemýlení. Ne jsem se přiměla, abych za vámi zala, bylo k polednímu.

A pak jste mě tady nala s vrchním inspektorem Rickardsem a slyela, jak lu. A viděla jste, e nů je zpátky ve palku. Ale nic jste neřekla a dodnes jste nic nikomu neřekla, předpokládám, e ani Adamovi Dalglieshovi.

To byl vychytralý tah. Meg odpověděla: Nikomu jsem to neřekla. Jak bych mohla? Aspoň ne dřív, ne si o tom pohovoříme. Věděla jsem, e jste k té li musela mít nějaký pádný důvod.

A pak jste si pomalu, moná nerada začala uvědomovat, co to bylo za důvod?

Nemyslela jsem si, e jste zavradila Hilary. U to slovo, kdy ho člověk vyřkne, u jen ten nápad vás podezírat, je nepředstavitelný, absurdní. Ale ten nů chyběl a vy jste tady nebyla. Lhala jste a já nechápala proč. Jetě pořád to nechápu. Zajímalo by mě, koho to kryjete. A někdy  promiňte mi to, Alice  někdy uvauju, jestli jste nebyla u toho, kdy ji vradil, jestli jste nehlídala, nestála a nekoukala se, a třeba mu i nepomáhala uříznout jí ty chlupy.

Alice seděla tak nehybně, e její ruce s dlouhými prsty, spočívající jí v klíně se záhyby toho chalátu, vypadaly jako vytesané z kamene. Nikomu jsem nepomáhala, řekla  A nikdo nepomáhal mně: Na tom břehu byli jenom dva lidi  Hilary Robartsová a já. Vymyslela jsem to celé sama a provedla to taky sama.

Chvíli seděly obě mlčky. Meg cítila stralivý chlad. Slyela ta slova a věděla, e vyjadřují pravdu. Věděla to snad od začátku? Řekla si: U s ní nikdy nebudu sedět v téhle kuchyni, u nikdy nenajdu ten klid a bezpečí, jaké jsem nacházela v téhle kuchyni. A v hlavě se jí vynořila vzpomínka, která s tím vím nesouvisela, vzpomínka, jak sedí klidně v téme křesle a kouká se, jak Alice dělá linecké těsto, jak prosívá mouku na mramorovou desku, přidává hrudky měkkého másla, rozbíjí vajíčko, dlouhými prsty opatrně zpracovává směs a přidává mouku, zlehka formuje lesklý bochánek těsta. Byly to vae ruce, řekla. To vae ruce jí utáhly pásek kolem krku, to vae ruce jí odřízly chlupy, to vae ruce jí vyřízly na čelo L. Vymyslela jste to sama a provedla to sama.

Chtělo to odvahu, řekla Alice. Ale moná e ne tolik, kolik si představujete. A umřela rychle, vůbec se netrápila. Budeme mít těstí, kdy budem odcházet takhle bezbolestně. Neměla ani čas pocítit hrůzu. Měla lehčí smrt, ne v jakou větina z nás můe doufat. A pokud jde o to, co bylo pak, na tom u nezáleelo. Aspoň jí. A ani mně moc ne. Byla mrtvá. K tomu, co člověka dělá ivým, jsou zapotřebí silné emoce, odvaha, nenávist a láska.

Na okamik se odmlčela, ale pak pokračovala: Neplete si ve své horlivé snaze mi dokázat, e jsem vraedkyně, podezření s důkazem. Nic z toho mi dokázat nemůete. No dobrá, říkáte, e chyběl ten nů, ale to je jenom vae svědectví proti mému svědectví. A i kdy chyběl, můu říct, e jsem se la chvíli projít po ostrohu a vrah vyuil své příleitosti.

A pak ho zase vrátil? Vdy ani nevěděl, e tam je.

Jak by nevěděl. Kadý ví, e jsem kuchařka, a kuchařka má ostré noe. A proč by ho byl neměl vrátit?

Jak by se dostal dovnitř? Dveře byly zamčené.

To je taky jenom vae tvrzení. Já řeknu, e jsem nechala otevřeno. Lidi na ostrohu nechávají obyčejně otevřeno.

Meg měla chu vykřiknout: Nedělejte to, Alice. Nezačněte vymýlet dalí li. Nechte aspoň mezi námi pravdu. Ale místo toho řekla: A ten portrét, to rozbité okno, to jste udělala taky vy?

Samozřejmě.

Ale proč? Nač ty komplikace?

Protoe to bylo nutné. Kdy jsem čekala na Hilary, a vyleze z moře, tak jsem zahlídla Terezu Blaneyovou. Objevila se znenadání na samém kraji útesu u zřícenin opatství. Byla tam jenom okamik a pak zmizela. Ale já jsem ji zahlídla. V tom měsíčním světle jsem ji bezpečně poznala, take jsem si ji nemohla s nikým splíst.

Ale kdy ona neviděla vás, kdy tam nebyla, kdy jste

kdy Hilary zahynula



Copak to nechápete? To znamená, e by její otec neměl alibi. Odjakiva mi připadala jako pravdomluvná holčička a byla přísně náboensky vychovaná. Kdyby řekl policii, e byla ten večer na ostrohu, tak by to Ryana straně ohrozilo. A i kdyby měla tolik rozumu, aby lhala, jak dlouho to mohla tajit? Policie by se jí sice vyptávala ohleduplně. Rickards není ádný surovec. Ale pro pravdomluvné dítě by bylo těké lhát přesvědčivě. Kdy jsem se po té vradě vrátila sem, tak jsem si přehrála vechny vzkazy na záznamníku. Napadlo mě, e by Alex moh změnit plány a volat mě. A tak jsem, u pozdě, dostala vzkaz George Jaga. Věděla jsem, e se ta vrada u nedá svíst na Hvízdala. Musela jsem opatřit Ryanovi alibi. A tak jsem mu volala, abych mu řekla, e si přijedu pro ten obraz. Ale kdy jsem se nemohla dozvonit, tak jsem věděla, e musím do chalupy Na větrníku, a co nejrychleji.

Mohla jste jenom ten portrét vzít, zaklepat na dveře a říct, e jste si ho vzala, a přitom s ním promluvit. To by byl dostatečný důkaz, e byl doma.

Ale bylo by to vypadalo vechno moc zkonstruované, vymylené. Ryan dal jasně najevo, e nechce být ruen, e si mám jenom vzít portrét. To řek jasně. A Adam Dalgliesh byl u toho, kdy mi to řek. Není to ádná náhodná návtěva, ale nejinteligentnějí detektiv ze Scotland Yardu. Ne, musela jsem mít neotřesitelný důvod k tomu, abych zaklepala a mluvila s Ryanem.

A tak jste ten portrét dala do kufru svého vozu a řekla Ryanovi, e v té kůlně není? Připadalo jí podivné, e její hrůzu na okamik zatlačila do pozadí zvědavost, potřeba se to dovědět. Jako by dojednávaly nějaké sloité podrobnosti o chystaném pikniku.

Přesně tak, odpověděla Alice. Nebylo moc pravděpodobné, e by si myslel, e jsem ho před minutou vzala já. Hodilo se mi, samozřejmě, e byl stříknutý. Ne tolik, jak jsem to vylíčila Rickardsovi, ale očividně neschopný zabít Robartsovou a vrátit se do tři čtvrtě na deset do chalupy Na větrníku.

Ani dodávkou nebo na kole?

Dodávka byla nepojízdná a na kole by se byl neudrel. Kromě toho bych ho byla musela předjet, kdy se na kole vracel. Moje svědectví znamenalo, e Ryan nebude v nebezpečí, ani kdyby Tereza přiznala, e odela z chalupy. Kdy jsem od něj odjela a vracela se přes oputěný ostroh, tak jsem zastavila u té pevnůstky a hodila dovnitř boty. Nevěděla jsem, jak bych je spálila, leda na ohni, kde jsem spálila papír a provázek z toho zabaleného portrétu, ale říkala jsem si, e by guma nemusela úplně shořet a moh by po ní zůstat zápach. Nečekala jsem, e je bude policie hledat, protoe jsem si nemyslela, e najdou nějakou lápotu. Ale i kdyby ji nali, nebylo by tu nic, co by spojovalo právě tyhle boty s vradou. Omyla jsem je důkladně pod venkovním kohoutkem, ne jsem se jich zbavila. Ideální by bývalo bylo, kdybych je byla mohla vrátit do té bedny s veteí, ale neodvaovala jsem se čekat a věděla jsem, e kdy jste vy ten večer v Norwichi, budou zadní dveře zamčené.

A pak jste hodila Hilary oknem ten obraz?

Musela jsem se ho nějak zbavit. Takhle to vypadalo jako úmyslný vandalský a nenávistný čin a z toho bylo mono podezřívat mnoho lidí, a nejenom z ostrohu. To vechno to jetě víc komplikovalo a byl to dalí důkaz, který by pomohl Ryanovi. Nikdo by neuvěřil, e úmyslně zničil vlastní dílo. Ale mělo to dvojí účel: chtěla jsem se dostat do chalupy V mateřídouce. Rozbila jsem velký kus okna, abych se tam dostala.

Ale to bylo straně nebezpečné. Mohla jste se pořezat, moh vám uváznout střípek v botě. A to u jste měla svoje, čmeldů jste se u zbavila.

Prohlídla jsem si podráky opravdu důkladně. A dávala jsem si obzvlá velký pozor, kam lapu. Nechala jsem dole rozsvíceno, take jsem nemusela svítit baterkou.

Ale proč? Co jste hledala? Co jste doufala, e najdete?

Nic. Chtěla jsem se zbavit toho pásku. Pečlivě jsem ho svinula a strčila ho do uplíku v její lonici mezi ostatní pásky, punčochy, kapesníky a ponoky.

Ale kdyby je byla policie zkoumala, tak by na něm nebyly její otisky prstů.

Ale moje taky ne. Měla jsem jetě pořád rukavice. A proč by je měli zkoumat? Dalo se předpokládat, e ji vrah ukrtil vlastním páskem a zase si ho odnes. Chalupa oběti je ta nejnepravděpodobnějí skrý, jakou by si vrah vybral. Proto jsem si ji vybrala já. A kdyby se přece jen rozhodli prozkoumat vechny pásky i vodítka na ostrohu, pochybuju, e by z centimetrového prouku kůe, které se musel dotknout půltucet rukou, mohli dostat otisky, které by jim byly co platné.

Dala jste si velkou práci, abyste Ryanovi zajistila alibi, řekla Meg trpce. A co ti ostatní nevinní podezřelí? Ti vichni byli ohroení, a jetě jsou. Na ty jste nemyslela.

Leel mi na srdci jenom jeden, Alex, a ten měl nejlepí alibi ze vech. Musel projít kolem bezpečáků, kdy se chtěl dostat do elektrárny a kdy z ní odcházel.

Měla jsem na mysli Neila Pascoea, řekla Meg. Amy, Milese Lessinghama, dokonce sebe.

ádný z vás není rodič, který má na starosti čtyři děti, bez matky. Povaovala jsem za velice nepravděpodobně, e by se Lessingham nemoh vytasit s nějakými alibi, ale i kdyby ně, nic proti němu vlastně nesvědčilo. Jak by mohlo? Neudělal to. Ale mám pocit, e se domýlí, kdo to udělal. Lessingham není ádný hlupák. Ale i kdy to ví, tak to neřekne. Neil Pascoe a Amy si mohli alibi poskytnout navzájem a vy, má milá Meg, dovedete si sama sebe představit jako váně podezřelou?

Připadám si tak. Kdy mě Rickards vyslýchal, tak mi bylo, jako bych byla zase ve sborovně, stála před těmi chladnými obviňujícími tvářemi, věděla, e u jsem zase shledána vinnou, a uvaovala, jestli snad vinná nejsem.

Případné nepříjemnosti nevinných podezřelých, i vae, stály na seznamu mých priorit velice nízko.

A teď připustíte, aby policie přiila tu vradu Karolíně a Amy, které jsou mrtvé a nevinné?

Nevinné? No ano, pokud jde o tu vradu, nevinné jsou. Moná e máte pravdu a e se policii bude hodit předpokládat, e to udělaly, bud jedna z nich, nebo e se obě spřáhly. Z Rickardsova hlediska je líp mít dvě mrtvé podezřelé, ne nezatknout nikoho. A u je to nebolí. Mrtví jsou mimo, nikomu u nemůou ublíit a nikdo nemůe ublíit jim.

Ale není to správné a spravedlivé.

Jsou mrtvé, Meg. Mrtvé. Na tom u nemůe záleet. Nespravedlnost je jenom slovo, a na ty dvě u slova nemůou. Ty dvě u neexistujou. A ivot není spravedlivý. Jestli se vám zdá, e jste povolaná s tou nespravedlností něco udělat, tak se soustřeďte na nespravedlnosti vůči ivým. A Alex měl na to místo právo.

A Hilary Robartsová, ta neměla právo ít? Vím, e nebyla sympatická, ani moc astná. Nemá zřejmě ádné blízké příbuzné, kteří by ji oplakávali. Nezůstanou po ní malé děti. Ale vzala jste jí něco, co jí nikdo nemůe vrátit. Umřít si nezaslouila. Třeba si to nezaslouí nikdo z nás nebo aspoň ne tímhle způsobem. U dokonce ani nevěíme Hvízdaly. Od dob Tyburnu, od dob upálení Agnes Poleyové jsme se poučili. Hilary si svou smrt ničím nezaslouila.

Já se nepřu, e si ji zaslouila. Ale je jedno, jestli byla astná nebo bezdětná nebo jestli pro někoho kromě sebe něco znamenala. Říkám, e jsem si přála její smrt.

To je podle mě taková patnost, e ji prostě nechápu. Alice, to, co jste udělala, je ohavný hřích.

Alice se zasmála. Byl to zvučný, takřka radostný smích, jako by ji to bylo vlastně pobavilo. Vy mě nepřestáváte udivovat, Meg. Pouíváte slova, která u nejsou v obecném slovníku; dokonce ani v církevním, jak mi bylo řečeno. Obsah toho prostého slovíčka se vymyká mému chápání. Ale jestli na to chcete brát teologická měřítka, pak si vzpomeňte na Dietricha Bonhoeffera, který napsal: ,Občas se musíme uvolit stát se viníky. No, já jsem se uvolila stát se vinicí.

Stát se vinicí, to ano. Ale ne pociovat vinu. To je lehčí.

Ale já pociuju vinu. Od dětství mi říkali, e mám pociovat vinu. A jestli má člověk v hloubi srdce pocit, e nemá právo vůbec existovat, pak na jednom dalím provinění moc nezáleí.

Meg si pomyslela: Nikdy se toho nezbavím, nikdy nezapomenu na to, co se tady dnes večer odehrává. Ale musím se to dovědět celé. I to nejbolestnějí poznání je lepí ne polovičatá znalost. Ten večer, řekla, co jsem sem přila a řekla vám, e Copleyovi odjídějí k dceři



V pátek po té večeři. Před třinácti dny, přisvědčila Alice.

Teprve? Připadá mi, e to bylo v nějaké jiné časové dimenzi. Poádala jste mě, abych přila a povečeřela s vámi, a se vrátím z Norwiche. Plánovala jste to jako součást svého alibi? Vyuila jste i mě?

Alice se na ni podívala a odpověděla: Ano. Promiňte, bývala byste tady byla asi v půl desáté, právě včas, abych se stačila vrátit a mít pro vás v troubě připravené horké jídlo.

Které byste si byla uvařila zvečera. Zatímco byl Alex bezpečně v elektrárně, uklizený z cesty.

Tak jsem to naplánovala. Kdy jste odmítla, tak jsem na vás nenaléhala. To by pak vypadalo podezřele, jako kdybych si chtěla zajistit alibi. Kromě toho bych vás byla stejně nepřemluvila, abyste si to rozmyslela, e ne? Nikdy si nic nerozmyslíte. Ale u to mé pozvání by bylo pomohlo. ádná ena by normálně nepozvala přítelkyni ani na neformální večeři, kdyby zároveň plánovala vradu.

A kdybych byla přijela, kdybych se tady byla objevila v půl desáté, tak by to přece bylo neikovné, ne, vzhledem k vaí pozdějí změně plánu? To byste byla nestačila dojet do chalupy Na větrníku a zajistit Ryanovi alibi. A byly by vám zůstaly na krku ty boty a ten pásek.

Ty boty byl největí problém. Nemyslela jsem, e budou spojovány s tím zločinem, ale potřebovala jsem se jich do rána zbavit. Nebyla bych mohla nijak vysvětlit, jak jsem k nim přila. Byla bych je nejspí umyla, někam je uklidila a doufala, e se mi naskytne příleitost dát je do té bedny zpátky druhý den. Ale stejně bych byla musela vymyslet, jak zajistit Ryanovi alibi. Nejspí bych vám byla řekla, e se k němu nemůu dovolat a e bychom k němu měly okamitě dojet a říct mu, e je Hvízdal po smrti. Ale to jsou vechno akademické úvahy. Nelámala jsem si s tím hlavu. Řekla jste, e nepřijdete, a já jsem věděla, e nepřijdete.

Ale přesto jsem přila. Ne na večeři. Ale přila.

Ano. A proč, Meg?

Byla jsem po tom únavném dni celá skleslá, byla jsem nerada, e Copleyovi odjeli, potřebovala jsem s vámi mluvit. Nelo mi o jídlo. Večeřela jsem brzy a pak jsem se vydala přes ostroh.

Potřebovala se vak zeptat jetě na něco: Věděla jste, e si Hilary chodí zaplavat po hlavních zprávách. Větina lidí asi věděla, e si ráda chodí večer zaplavat. A snaila jste se, aby měl Ryan alibi na čtvrt na deset nebo na chvíli po čtvrt. Ale co kdyby byli její mrtvolu objevili a druhý den? Normálně by Hilary rozhodně nikdo nepohřeil a do pondělního rána, a by se nedostavila do elektrárny a oni by volali a zjiovali, jestli není nemocná. Ne by někdo něco začal zjiovat, mohlo být taky pondělí večer. Nebo se mohla jít koupat ráno, a ne večer.

Patolog obyčejně dokáe stanovit poměrně přesně, kdy nastala smrt. A věděla jsem, e bude objevena jetě ten večer. Věděla jsem; e jí Alex slíbil, e k ní zajde, a se vrátí z elektrárny. Kdy potkal Adama Dalglieshe, byl právě na cestě k ní. Teď u myslím víte vechno, kromě toho, jak jsem přila k těm botám. V neděli k večeru jsem prola zadní zahradou Staré fary. Věděla jsem, e budou zadní dveře otevřené a e vy budete právě pít čaj. Měla jsem s sebou taku s několika starými věcmi pro případ, e by mě někdo viděl. Ale neviděl mě nikdo. Vzala jsem si z bedny měkké střevíce, lehké, velikost, která odpovídala mé. A vzala jsem si jeden pásek.

Ale byla tady dalí otázka, ta nejdůleitějí. A tak se Meg zeptala: Ale proč? Musím to vědět, Alice. Proč?

To je nebezpečná otázka, Meg. Opravdu chcete slyet odpověď?

Potřebuju ji slyet, potřebuju ji slyet, abych to nějak pochopila.

To vám nestačí, e se rozhodla vzít si Alexe a e já jsem se rozhodla, e si ho neveme?

Ale proto jste ji nezabila. To jistě ne. Muselo tady být jetě něco, muselo.

Ano, bylo. Asi máte právo se to dovědět. Hilary Alexe vydírala. Mohla ho připravit o to místo nebo mu mohla, kdyby ho dostal, mařit úspěch v práci. Bylo v její moci zničit mu kariéru. Toby Gledhill jí řek, e Alex schválně zadrel uveřejnění výsledku jejich výzkumu, protoe by moh ohrozit úspěch v otázce druhého larksokenského reaktoru. Zjistili při sestavování matematických modelů, e některé předpoklady nejsou tak správné, jak si mysleli. Lidi, kteří se staví proti vybudování nového bloku v Larksokenu, by toho mohli vyuít, postarat se, aby se to celé odloilo, a znovu rozdmýchat váně.

Chcete říct, e schválně zfaloval výsledky?

Něčeho takového by nikdy nebyl schopen. Udělal jenom to, e odloil zveřejnění toho experimentu. Uveřejní ho do měsíce nebo do dvou. Ale jsou to informace, které by, jakmile by jednou pronikly do tisku, nadělaly nenapravitelné kody. Toby byl takřka připraven je předat Neilovi Pascoeovi, ale Hilary ho přemluvila, aby to nedělal. K tomu jich byla koda. Chtěla je pouít k tomu, aby Alexe donutila si ji vzít. Kdy s ní el domů po té večeři, dala mu to na vědomí, a on mi to pak v noci řekl. Okamitě jsem věděla, co musím udělat. Jediné, čím by si ji byl moh koupit, by bylo, kdyby ji povýil ze zástupkyně správního ředitele na správní ředitelku Larksokenu, a to by bylo pro něj takřka stejně nemoné jako zfalovat vědecké výsledky.

Chcete říct, e by si ji byl mohl opravdu vzít?

Mohla ho k tomu donutit. Ale byl by se moh přestat bát, i kdyby k tomu dolo? Mohla mu tou informací hrozit a do konce jeho ivota. A co by to bylo za ivot, být připoutaný k enské, která ho vydíráním přinutila k manelství, k enské, kterou nechtěl, které si nemůe váit a kterou nemiluje?

A pak dodala tak tie, e to Meg stěí zaslechla: Byla jsem Alexovi jednu smrt dluna.

Ale jak jste mohla mít ve vem takovou jistotu, e jste ji zabila? zeptala se Meg. Nemohla jste jí to vymluvit, přesvědčit ji, argumentovat, debatovat s ní?

Přemlouvala jsem ji. Tu neděli odpoledne jsem za ní zala. To já jsem u ní byla, kdy tam paní Jagová přijela s církevním časopisem. Dalo by se říct, e jsem jí přila nabídnout monost ít dál. Nemohla jsem ji zavradit dřív, ne jsem se přesvědčila, e je to nutné. To znamenalo, e udělám něco, co jsem nikdy neudělala, e s ní o Alexovi pohovořím, pokusím se ji přesvědčit, e by to manelství nebylo v zájmu ani jednoho z nich a aby Alexe nedrela. Ale mohla jsem si to poníení uetřit. Nehádala se se mnou, to ji u ani nenapadlo. Dokonce u ani neuváděla rozumové argumenty. Větinou mi sprostě spílala, jako by byla beze smyslů.

A vá bratr o té návtěvě věděl?

Můj bratr neví nic. Tehdy jsem mu to neřekla a později taky ne. Ale prozradil mi, co má v plánu. Chtěl jí slíbit manelství a pak, a by měl to místo jisté, couvnout. Byla by to bývala katastrofa. Vůbec nechápal, koho to má před sebou, e je to vánivá, zoufalá enská. Byla jedináček boháče, střídavě rozmazlovaná a zanedbávaná, snaila se celý ivot vyrovnat se otci, učili ji, e to, co člověk chce, mu právem patří, stačí mít odvahu se o to porvat a vzít si to. A ona tu odvahu měla. Byla po Alexovi posedlá, byla posedlá touhou po něm, předevím touhou po dítěti. Řekla, e jí dluí dítě. Jestli si prý myslí, e je jako jeden ten reaktor, e se dá ovládnout, e do toho víru v jejím nitru hodí něco, jako jsou ty jeho regulační tyče z bórové oceli, e tu sílu, kterou uvolnil, zkrotí? Kdy jsem od ní to odpoledne odela, tak jsem věděla, e nemám na vybranou. Neděle byla nejzazí datum. Dojednal si s ní, e cestou z elektrárny zajede do chalupy V mateřídouce. Měl těstí, e jsem u ní byla dřív.

Snad nejhorí ze veho bylo, kdy jsem na něj čekala, a přijede ten večer domů. Neodváila jsem se volat do elektrárny. Nemohla jsem si být jistá, e bude v kanceláři nebo v místnosti s počítačem sám, a jetě nikdy jsem mu nevolala a neptala se ho, kdy přijde domů. Seděla jsem a čekala skoro tři hodiny. Čekala jsem, e její mrtvolu objeví on. A zjistí, e není v chalupě, tak se půjde přirozeně podívat na břeh. Najde mrtvolu, zavolá z vozu policii a mně zatelefonuje domů a řekne mi to. Kdy nevolal, tak jsem si začala představovat, e není ve skutečnosti mrtvá, e jsem to nějak zvorala. V duchu jsem ho viděla, jak se zoufale namáhá a dýchá jí do úst, viděla jsem, jak se její oči pomalu otvírají. Zhasla jsem, přela do obývacího pokoje a vyhlíela na cestu. Ale nejela sanitka, jely policejní vozy, znamení vrady. A Alex pořád nikde.

A kdy přijel? zeptala se Meg.

Skoro jsme spolu nepromluvili. U jsem leela. Věděla jsem, e se musím chovat, jak bych se chovala normálně, e na něj nesmím čekat. Přiel do mého pokoje a řekl mi, e je Hilary mrtvá a jak zemřela. ,Hvízdal? zeptala jsem se ho a on odpověděl: ,Policie si myslí, e ne. Hvízdal byl po smrti dřív, ne byla ona zavraděná. Pak odeel. Myslím, e ani jeden z nás by byl nesnes společnost toho druhého, vzduch byl ztěklý naimi nevyřčenými mylenkami. Ale udělala jsem, co jsem udělat musela, a stálo to za to. To místo dostal. A kdy u je potvrzený, tak mu ho nevezmou. Nemůou ho vyhodit jen proto, e je jeho sestra vraednice.

Ale kdyby zjistili, proč jste to udělala?

To nezjistí. To vědí jenom dvě osoby, a ani vám bych to byla neřekla, kdybych vám nemohla důvěřovat. Řečeno prozaičtěji, pochybuju, e by vám uvěřili, kdy to nepotvrdí ádný dalí svědek. A Toby Gledhill i Hilary Robartsová, jediní dva, co by to mohli dosvědčit, jsou mrtví. Po chvíli mlčení pokračovala: Vy byste byla pro Martina udělala toté.

To ne, to ne.

Ne tím způsobem, co já. Nedovedu si vás představit, e byste pouila násilí. Ale kdybyste byla stála na břehu té řeky, kdy se topil, a bylo ve vaí moci si vybrat, který z nich má zahynout a který ít, byla byste váhala?

Ne, to samozřejmě ne. Ale to bylo něco jiného. Nebyla bych plánovala, aby se ten druhý utopil, nebyla bych si to přála.

Nebo kdyby vám bylo řečeno, e by milióny lidí nebyly tak ohroené, kdyby Alex dostal místo, který je jen on s to zastávat, ale e to bude stát ivot jedné eny, váhala byste? Před takovouhle volbou jsem stála. Nevyhýbejte se jí, Meg. Já jsem se jí taky nevyhnula.

Ale vrada, jak by mohla něco vyřeit vrada? Nikdy nic nevyřeila.

Alice odpověděla nečekaně vztekle: Ale můe, a řeí. Znáte dějiny, ne? Tohle jistě víte.

Meg cítila, jak je vyčerpaná únavou a bolestí. Přála si, aby ten rozhovor u skončil. Ale jetě skončit nemůe. Jetě tady toho je moc, co se musí říct, a tak se zeptala: Co uděláte?

To záleí na vás.

Ale Meg z hrůzy a nevěřícnosti nala odvahu. A nala nejen odvahu: nala rozhodnost. Ach ne, nezáleí, řekla. O tuhle odpovědnost jsem neádala a nechci ji.

Ale nemůete se jí vyhnout. Víte, co víte, zavolejte vrchnímu inspektorovi Rickardsovi. Můete pouít tenhle telefon. Kdy se Meg nepohnula, aby ho pouila, pokračovala: Jistě na mě nechcete vytahovat E. M. Forstera. Kdybych si mohla vybrat mezi zradou své vlasti a své přítelkyně, doufám, e bych v sobě nala odvahu zradit vlast.

To je taková ta chytrá poznámka, odpověděla Meg, která, kdy ji rozeberete, buď neznamená nic, anebo znamená něco dost hloupého.

Nezapomínejte, řekla Alice, e a se rozhodnete udělat cokoliv, Hilary u zpátky nepřivoláte. Máte celou řadu moností, ale táhle k nim nepatří. Pro lidské ego je velké zadostiučinění objevit pravdu (zeptejte se Adama Dalglieshe). Pro lidskou marnivost je dokonce jetě větí zadostiučinění si představovat, e můete pomstít nevinného, zvrátit minulost, pomstít spravedlivého. Jene to nejde. Mrtví zůstanou mrtví. Můete jenom ve jménu spravedlnosti nebo odplaty ublíit ivým. Jestli vám to udělá radost, tak to udělejte, ale nenamlouvejte si, e je to nějaká ctnost. A se rozhodnete jakkoli, vím, e to neodvoláte. Věřím vám a mám ve vás důvěru.

Kdy se Meg podívala na Alicin obličej, uviděla, e pohled, kterým na ni shlíí, je váný, ironický, vyzývavý; ale prosebný nebyl. Chcete nějaký čas na rozmylenou? zeptala se Alice.

Ne. Nemá smysl to odkládat. U vím, co musím udělat. Musím to říct, ale byla bych radi, kdybyste to řekla sama.

Pak mi dejte jetě čas do zítřka. Jakmile jednou promluvím, nebudu u mít ádné soukromí. Jsou tady věci, které musím zařídit. Dodělat korektury, uspořádat si své záleitosti. A ráda bych měla dvanáct hodin na svobodě. Jestli mi je můete dopřát, tak vám budu vděčná. Víc nemám právo ádat, ale o tohle vás ádám.

Ale a se doznáte, budete jim muset uvést motiv, důvod, něco, čemu uvěří, namítla Meg.

Ach, vak oni tomu uvěří. Stárnoucí svobodná enská, která árlila, nenáviděla, nevraila na enskou, která vypadala, jak vypadala, která ila, jak ila. Řeknu, e se chtěla stát jeho enou, e mi ho chtěla po tom vem, co jsem pro něj udělala, vzít. Budou se na mě dívat jako na neurotickou enskou v přechodu, které přeskočilo. Nenormální vztah. Potlačená sexualita. Takhle mluví chlapi o enských, jako jsem já. Tohle je motiv, který chlapovi, jako je Rickards, dává nějaký smysl. A já mu ho poskytnu.

I kdy to znamená, e skončíte v blázinci v Broadmooru? Vydrela byste to, Alice?

No, je to jedna z moností, ne? Buď tam, nebo ve vězení. Tohle byla pečlivě naplánovaná vrada. Ani tomu nejchytřejímu právníkovi by se nepodařilo, aby vypadala jako náhlý, nepromylený čin. A pochybuju, e je mezi Broadmoorem a vězením, pokud jde o jídlo, nějak moc velký rozdíl.

Meg připadalo, e u nikdy nic nebude jisté. Otřáslo to nejenom jejím soukromým světem, ale i ty známé předměty kolem ní ztratily svou realitu. Alicin psací stůl s aluzií, kuchyňský stůl, proutěná křesla s vysokými opěradly, řady lesklých pánví, kamna, to vechno se zdálo nehmotné, jako by to mělo při jejím doteku zmizet. Uvědomila si, e ten kuchyňský kout, po něm přejíděly její oči, je najednou prázdný. Alice odela, Meg se vysíleně opřela dozadu a zavřela oči, a kdy je otevřela, tak si uvědomila, e se nad ní sklání Alicin obličej, obrovský skoro jako měsíc. Podávala Meg kalíek a řekla: Whisky. Vypijte to. Potřebujete to.

Ne, Alice. Já nemůu. Opravdu. Víte, e whisky nesnáím. Je mi po ní patně.

Po téhle vám patně nebude. Jsou chvíle, kdy jediný lék, který pomůe, je whisky. A tohle je jedna z těch chvil. Vypijte to, Meg.

Cítila, jak se jí třesou kolena a jak se jí z očí řinou slzy, které jí jako výtrysky bolesti začínají nezadritelně stékat ve slaných potůčcích po tvářích, po ústech. Pomyslela si: To není pravda. Tohle se nemůe odehrávat. Ale stejný pocit měla i tenkrát, kdy ji slečna Mortimerová vyvolala ze třídy, jemně ji usadila v křesle proti sobě ve své ředitelně a oznámila jí, e je Martin mrtvý. Musela pochopit něco nepochopitelného, musela uvěřit něčemu neuvěřitelnému. Slova jetě pořád znamenala, co znamenala odjakiva: vrada, smrt, al, bolest. Viděla, jak se ústa slečny Mortimerové pohybují, jak z nich vyletují podivné nesouvislé věty jako bubliny v kresleném seriálu, znovu zaznamenala, e si před tou rozmluvou zřejmě setřela rtěnku. Snad si myslela, e jenom nepřikrálené rty dokáou předat tak děsivou zprávu. Znovu viděla ty pohybující se masité poltářky, znovu zaznamenala, e horní knoflíček na svetříku slečny Mortimerové visí na poslední niti, znovu se slyela, jak říká: Slečno Mortimerová, upadne vám knoflíček.

Objala prsty skleničku. Připadalo jí, e se stralivě zvětila a e je těká jako kámen a z toho pachu whisky se jí takřka obrátil aludek. Ale neměla sílu se bránit. Pomalu pozvedla skleničku k ústům. Uvědomovala si, e Alicin obličej je jetě pořád nablízku, e ji její oči pozorují. Troku upila a u chtěla zvrátit hlavu dozadu a hodit sklínku do sebe, ale vtom jí Alice pevně, ale jemně vzala skleničku z rukou a Meg uslyela její hlas: Máte naprostou pravdu, Meg, tohle není pití pro vás. Uvařím nám oběma kávu a pak vás doprovodím na Starou faru.

Za čtvrt hodiny jí Meg pomohla umýt álky od kávy, jako by právě skončil normální večer. Pak se spolu vydaly na cestu přes ostroh. Vítr se jim opíral do zad a Meg připadalo, e takřka plují vzduchem a e se nohama skoro ani nedotýkají trávy, jako by byly čarodějnice. U dveří fary se Alice zeptala: Co budete dělat večer, Meg? Modlit se za mě?

Budu se modlit za nás obě.

Pokud ode mě nečekáte, e se budu kát. Nejsem zboná, jak víte, a to slovo nechápu, ledae má vyjádřit, jak se domýlím, lítost, e to, co jsme udělali, nedopadlo pro nás tak dobře, jak jsme doufali. Podle téhle definice nemám moc čeho litovat, kromě smůly, e nejste, moje milá Meg, zručný automechanik.

A pak jakoby v náhlém popudu jí sevřela pae. To sevření bylo tak prudké, a zabolelo. Meg si okamik myslela, e ji chce Alice políbit, ale sevření povolilo a Alici klesly ruce. Řekla jenom sbohem a otočila se.

Meg vsunula klíč do zámku, opřela se do dveří, otevřela je a pak se ohlédla, ale Alice u zmizela ve tmě a ty divoké vzlyky, co na jeden neuvěřitelný okamik pokládala za enský pláč, byl jenom vítr.

53

Kdy zazvonil telefon, Dalgliesh právě dotřídil tetiny papíry. Byl to Rickards. Jeho hlas, hlaholivý, rozjásaně zvýený, k němu doléhal po drátě stejně jasně, jako by byl Rickards v místnosti. Jeho ena právě před hodinou porodila dceruku. Volá z nemocnice. eně se daří dobře. Miminko je nádherné. Má jenom pár minut, ne sestry provedou se Susií nějaké procedury nebo co, pak se k ní smí vrátit.

Přijela domů zpátky právě včas, pane Dalglieshi. To bylo těstí, co? A porodní bába tvrdí, e takřka nezaila u prvorodičky tak rychlý porod. Jenom est hodin. Tři kila sedmdesát pět, to není patná váha. A holčičku jsme chtěli. Bude se jmenovat Stela Louise. Louise po Susiině matce. A má babizna radost.

Dalgliesh poloil sluchátko, ale předtím jetě vyslovil Rickardsovi srdečné blahopřání, které Rickards jistě nepokládal za dostatečné, a zauvaoval, proč se mu dostalo té cti, e mu byla ta novina oznámena tak brzo po ránu, a doel k závěru, e Rickards, přemoen radostí, volá zřejmě kadému, koho by to mohlo zajímat, vyuívaje minut, ne bude smět zpátky k posteli své eny. Jeho poslední slova zněla: Nedovedu vám vylíčit, jaký je to pocit, pane Dalglieshi.

Dalgliesh se vak na ten pocit dokázal rozpomenout. Chvíli zůstal stát, teplé sluchátko jetě v ruce, a bojoval se svými reakcemi, protoe mu na tak obyčejnou a očekávanou zprávu připadaly příli komplikované. S odporem zjioval, e součástí jeho pocitů je i závist. Je to tím, uvaoval, e je na ostrohu, tím, e tady cítí, jak je lidský ivot pomíjivý, ale přitom jde dál a dál, e cítí, jak se ten cyklus zrození a smrti pořád a pořád opakuje, nebo v něm smrt Jane Dalglieshové, jeho poslední ijící příbuzné, na okamik vzbudila touebné přání, aby i on měl ijící dítě?

O vradě se ani on, ani Rickards nezmínili. Rickards by to byl bezpochyby povaoval za takřka nesluné vyruení ze své soukromé, takřka posvátné extáze. A nebylo toho koneckonců moc, co by se dalo říct. Rickards dal jasně najevo, e ten případ povauje za uzavřený. Amy Cammová a její milenka jsou mrtvé a je nepravděpodobné, e by jejich vina mohla být jetě kdy prokázána. Připusme, e by obaloba vznesená proti nim kulhala. Rickards neměl dodnes ádný důkaz, e by některá z nich znala podrobnosti o Hvízdalových metodách. Ale to zřejmě nebylo podle Rickardsova policejního mylení důleité. Někdo mohl něco říct, Cammová mohla posbírat v Místním hrdinovi útrky informací a dát si je dohromady, něco mohla Amphlettové říct sama Robartsová, a co se nedověděly, to se mohly domyslet. Ten případ by se dal úředně oklasifikovat jako neuzavřený, ale Rickards si namluvil, e Hilary Robartsovou zabila s pomocí své milenky Cammové Amphlettová. Kdy se předelý večer na chviličku seli, pokládal Dalgliesh za správné předloit jiný názor, který klidně a logicky obhajoval, ale Rickards proti němu vznáel protiargumenty.

Je to soběstačná enská. Sám jste to řek. Má svůj ivot, své povolání. Proč by si proboha měla dělat hlavu z toho, koho si on veme? Kdy se oenil poprvé, tak se mu v tom taky nepokouela zabránit. A ochranu on nepotřebuje. Dovedete si představit Alexe Maira, e udělá něco, co udělat nechce? Je to ten typ člověka, který umře tak, jak to bude vyhovovat jemu, ne Bohu.

e nemá motiv, řekl Dalgliesh, to je nejslabí část toho případu. A připoutím, e tady není jediný soudní ani jiný faktický důkaz. Ale Alice Mairová splňuje vechna kritéria. Věděla, jakou metodou Hvízdal vradí. Věděla, kde bude Robartsová krátce po deváté. Nemá alibi. Věděla, kde najde boty, a je dost velké postavy, aby jí byly. Měla příleitost hodit je cestou zpátky z chalupy Na větrníku do bunkru. Ale je tu jetě něco, ne? Podle mě spáchal tenhle zločin někdo, kdo nevěděl, e je Hvízdal po smrti, kdy tu vradu proved, ale kdo se to krátce nato dověděl.

To je moc důmyslné, pane Dalglieshi.

Dalgliesh byl v pokuení říct, e to není moc důmyslné, jenom logické, ale Rickards by se cítil povinován znovu vyslechnout Alici Mairovou, a to by k ničemu nevedlo. A není to jeho případ. Do dvou dnů bude zpátky v Londýně. Jakoukoli dalí pinavou práci, kterou bude chtít pionání sluba provést, si bude muset provést sama. U se do toho zapletl víc, ne je přísně vzato ospravedlnitelné, a rozhodně víc, ne mu je příjemné. Říkal si, e by nebylo spravedlivé dávat vinu Rickardsovi nebo vrahovi za to, e větinu předsevzetí, s jakými jel na ostroh, nedodrel.

Ten nenadálý výtrysk závisti v něm vyvolal mírný odpor k vlastní osobě a zjitění, e nechal nahoře ve věi knihu, kterou právě čte, k tomu jetě přispělo. Byl to Tolstého ivotopis od A. N. Wilsona a přináel mu uspokojení a útěchu, kterou v současné době zvlá potřeboval. Zajistil závorou vrata mlýna pevně proti větru, probojoval si cestu podél oblouku zdi, rozsvítil světla a vylezl a do nejvyího poschodí. Venku vyl a skučel vítr jako smečka ílených ďáblů, ale tam v té malé klenuté cele byl neuvěřitelný klid. Vě stála u přes sto padesát let. Vzdorovala u mnohem větím vichřicím. V náhlém popudu otevřel východní okno a vpustil dovnitř vítr, jako by to byla nějaká divoká očiující síla. Vtom uviděl za zdí z oblázků, která ohraničovala vnitřní dvorek chalupy U mučednice, světlo v kuchyňském okně. Nebylo to obyčejné světlo. Díval se, jak se třepotá, pak pohasíná, znovu se třepotá a pak sílí v červenavou záři. Takovéhle světlo u viděl a věděl, co znamená. Chalupa U mučednice hoří.

Po dvou ebřících, které spojovaly mlýnská podlaí, takřka sjel, vběhl do obývacího pokoje, zastavil se, jen co zatelefonoval pro hasiče a pro sanitku, astný, e jetě neuklidil do garáe vůz. Za několik vteřin se nejvyí rychlostí přeřítil přes hrbolatou trávu ostrohu. Jaguár se zakymácel, zastavil a Dalgliesh se rozběhl k předním dveřím. Byly zamčené. Na vteřinku zauvaoval, jestli je nemá vyrazit jaguárem. Ale měly solidní dubové zárubně ze estnáctého století, a tak by mohl promarnit drahocenné vteřiny popojíděním a přidáváním rychlosti. Rychle přeběhl na bok, vyskočil na zeď, zachytil se vrku, přehoupl nohu a skočil na zadní dvorek. Trvalo mu jenom vteřinu, ne zkusil zadní dveře a zjistil, e je na nich nahoře i dole závora. Nepochyboval o tom, do je uvnitř. Musí ji vytáhnout oknem. Strhl si sako, obalil si s ním pravou pai, roztočil naplno venkovní kohoutek a zmáčel si celou hlavu i horní část těla. Jak ohnul loket a vrazil ho do skla, kapala z něj ledová voda. Ale tabule byla silná, aby nemohla do místnosti zimní vichřice. Musel si stoupnout na parapet, opřít se o okenní rám a několikrát prudce kopnout, ne sklo vlítlo dovnitř a ne po něm chňaply plameny.

Za oknem byl dvojitý dřez. Dalgliesh se přes něj překulil a zalykaje se kouřem si klekl a začal se k ní plazit. Leela mezi kamny a stolem, dlouhé tělo nehybné jako figurína. Vlasy a aty na ní hořely. Leela s očima obrácenýma vzhůru a koupala se v jazycích, které ji olizovaly. Ale obličej měla jetě nezachvácený a otevřené oči jako by na něj upřeně koukaly s tak íleným odhodláním, a mu v hlavě mimovolně bleskl obraz Agnes Poleyové. Hořící stoly a křesla se proměnily v prskající otýpky, mezi nimi nala mučednickou smrt, a on přes ten tiplavý kouř ucítil příerný zápach kvařícího se masa.

Zacloumal jejím tělem, ale bylo neikovně zaklíněné, na nohou jí leel hořící okraj stolu. Musí nějak získat pár vteřin. Kalaje se dopotácel kouřem ke dřezu, roztočil naplno oba kohoutky, popadl pánev, natočil do ní vodu a chrstl ji do plamenů. Na jednom místě začaly syčet a skomírat. Kdy odkopl hořící trosky, podařilo se mu přehodit si ji přes rameno a dopotácet se ke dveřím. Ale závory, kterých se takřka nedalo dotknout, jak byly horké, nely odstrčit. Bude ji muset pronést rozbitým oknem. Ztěka dýchaje strkal tu mrtvou váhu přes dřez. Ale nepoddajné tělo se zachytilo o kohoutky a trvalo celou mučivou věčnost, ne se mu podařilo ji vyprostit, postrčit ji k oknu a konečně se dívat, jak přepadá a mizí z dohledu. Nadechl se čerstvého vzduchu, chytil se okraje dřezu a chtěl se na něj vyvihnout. Ale najednou neměl v nohách vůbec ádnou sílu. Cítil, jak se mu podlamují, a musel se přidret okraje dřezu, aby nespadl po zádech do ohně, který nabíral na síle. A do té minuty si neuvědomoval bolest, ale teď po něm chňapala a kousala ho do nohou a do zad jako smečka psů. Nemohl narovnat hlavu, aby dosáhl na otevřené kohoutky, ale nabral vodu do hrsti a postříkal si s ní obličej, jako by to studené poehnání mohlo zmírnit bolest v nohou. A najednou se ho zmocnilo takřka neodolatelné pokuení veho nechat, padnout zpátky do ohně a přestat se marně snait uniknout. Trvalo jenom jednu ílenou vteřinu a vybičovalo ho k poslednímu zoufalému pokusu. Chytil se kohoutků, kadou rukou jednoho, a pomalu bolestivě se vytáhl na dřez. A teď měla jeho kolena oporu na tvrdém kraji a on se mohl odstrčit směrem k oknu. Vude kolem něj se vznáel kouř a za zády mu hučely dlouhé jazyky plamenů. Ui ho bolely z toho hluku. Byl ho plný ostroh, a Dalgliesh u nevěděl, jestli to slyí oheň, vítr nebo moře. Pak vyvinul poslední úsilí a ucítil, jak dopadl na její měkké tělo. Odvalil se z ní. U nehořela. aty měla spálené na černé hadry a nalepené na pozůstatcích těla. Podařilo se mu postavit se na nohy a pak se napůl doplazil a napůl doklopýtal ke kohoutu venku. Dorazil k němu těsně předtím, ne upadl do bezvědomí, a poslední, co slyel, bylo zasyčení proudu vody, který uhasil jeho hořící aty.

Za minutku otevřel oči. Do spálených zad ho tlačily kameny, a kdy se pokusil pohnout, nápor bolesti z něj vyrazil hlasitý výkřik. Nikdy neproil taková muka. Ale skláněl se nad ním obličej, bledý jako měsíc, a on poznal Meg Dennisonovou. Vzpomněl si na ten zčernalý předmět u okna a podařilo se mu ze sebe vypravit: Nedívejte se. Nedívejte se.

Ale ona jemně odpověděla: Je mrtvá. Vechno je v pořádku. Musela jsem se podívat.

A pak u ji neviděl. Jeho obluzená mysl byla někde jinde, v jiném čase. A najednou se v zástupu udivených zvědavých diváků, vojáků s kopími střeících popravitě, objevil Rickards, který říkal: Ale ona není ádné ,to, pane Dalglieshi. Je to ena. Zavřel oči. Meginy pae ho objímaly. Otočil obličej, přitiskl ho k jejímu kabátku a kousal do vlny, aby si neudělal ostudu a nenaříkal hlasitě. A pak ucítil na obličeji její chladné ruce.

Sanitka u jede, řekla. U ji slyím. Lete klidně, můj milý. Vechno bude v pořádku.

Poslední, co slyel, bylo zvonění hasičské stříkačky. Pak se přestal přemáhat a upadl do bezvědomí.

EPILOG

středa 18. ledna

Ne Adam Dalgliesh přijel znovu do larksokenského mlýna, byla u půlka ledna a slunečný den byl tak teplý, e byl celý ostroh ponořený do průzračného jasu předčasného jara. Meg si s ním dojednala schůzku na odpoledne ve mlýně, aby se s ním mohla rozloučit, a kdy procházela zadními vrátky zahrady a vykročila přes ostroh, viděla, e u kvetou první sněenky, a tak si přidřepla a s nevýslovnou radostí si prohlíela jejich něné zelenobílé hlavičky pohupující se v mírném vánku. Trávník na ostrohu se zdál pod nohama pruný a ve veliké dálce zakrouilo a jako prka bílých okvětních lístků se sneslo k zemi hejno racků.

Jaguár stál před mlýnem a do holého pokoje padal otevřenými dveřmi pruh slunečních paprsků. Dalgliesh klečel a balil do bedny poslední tetiny knihy. O stěnu byly opřené obrazy, u zabalené. Meg si klekla vedle něj a začala mu pomáhat, podávajíc mu převázané tosy. Jak se daří vaim nohám a zádům? zeptala se.

Jsou trochu ztuhlé a jizvy jetě někdy svrbí. Ale jinak se zdají v pořádku.

U to nebolí?

U to nebolí.

Chvíli pracovali v druném mlčení. Meg po chvíli řekla: Já vím, e to nechcete slyet, ale jsme vám vděčni za to, co děláte pro Blaneyovy. Čine, kterou za mlýn poadujete, je směná, a Ryan to ví.

Nedělám mu ádné milosti, odpověděl Dalgliesh. Chtěl jsem, aby tady bydlela nějaká místní rodina, a on byl jasný kandidát. Koneckonců to není dům pro kadého. Jestli mu dělá starosti čine, tak a se povauje za domovníka. Můete mi namítnout, e bych měl vlastně platit já jemu.

Jen málo lidí, kteří hledají domovníka, by si vybralo excentrického malíře se čtyřma dětma. Ale tenhle dům pro ně bude přesně to, co potřebujou. Dvě koupelny, pořádná kuchyň a vě, aby měl Ryan kde malovat. Tereza je jako vyměněná. Po té operaci zesílila a září těstím. Včera zaskočila na Starou faru a vechno nám vypověděla, jak vyměřuje místnosti a plánuje, kam dají který kus nábytku. Mlýn je pro ně mnohem vhodnějí ne chalupa Na větrníku, i kdyby ji Alex nechtěl prodat a navdycky se jí zbavit. Nemám mu to za zlé. Víte přece, e prodává i chalupu U mučednice? Má v tom novém místě tolik práce, e se asi chce odpoutat od ostrohu a od vzpomínek. Je to nejspí přirozené. A myslím, e nevíte, co je nového s Jonathanem Reevesem. Je zasnoubený s jednou mladou dívkou z elektrárny, se Shirley Colesovou. A paní Jagová dostala dopis od Neila Pascoa. Po několika neúspěných začátcích dostal dočasné zaměstnání jako sociální pracovník v Camdenu. Paní Jagová říká, e se zdá celkem astný. A mám dobrou zprávu o Timmym, aspoň předpokládám, e je dobrá. Policie vypátrala Amyinu matku. Ani ona, ani její druh Timmyho nechtějí, a tak je na listině dětí určených k adopci. Dostane ho nějaký manelský pár, který ho bude mít rád a u kterého bude v bezpečí.

Nato se zarazila ze strachu, e se moc rozpovídala a e Dalglieshe třeba vechny ty místní drby nezajímají. Ale byla tu otázka, kterou mu poloit musela a která jí nela z hlavy celý poslední čtvrtek. A na tu jí mohl odpovědět jenom on. Chvilku se mlčky dívala, jak jeho dlouhé, citlivé ruce kladou převázané knihy zkueně do bedny, a pák řekla: Připoutí Alex, e jeho sestra zabila Hilary? Nikdy jsem se na to nechtěla inspektora Rickardse ptát, a i kdybych se zeptala, tak by mi to stejně neřek. A Alexe se přece zeptat nemůu. Od té doby, co je Alice mrtvá, jsme se o ní ani o té vradě nezmínili. A na pohřbu jsme spolu skoro nemluvili.

Věděla vak, e se Rickards nejspí Adamovi Dalglieshovi svěřil. Dalgliesh odpověděl: Myslím, e Alex Mair není člověk, který by sám sobě zastíral nepříjemná fakta. Určitě zná pravdu. Ale to neznamená, e ji připustil před policií. Akceptuje jejich oficiální názor, e vraednice je mrtvá, ale e u není moné dokázat, jestli to udělala Amy Cammová, Karolína Amphlettová nebo Alice Mairová. Potí je v tom, e dodnes neexistuje jediný konkrétní důkaz, který by spojoval slečnu Mairovou s vradou Hilary Robartsové, a rozhodně ne dost indicií, aby se ji dalo posmrtně označit slovem vraednice. Kdyby ila a odvolala, z čeho se vám vyzpovídala, pochybuju, e by měl Rickards právo ji zatknout. Otevřený verdikt při soudním vyetřování znamená, e nebyla dokázána ani teorie o sebevradě. Zpráva těch, co zkoumali příčiny poáru, potvrzuje, e oheň vznikl převrením pánve s rozpáleným tukem, nejspí při vaření, kdy moná zkouela nějaký nový recept.

A vechno se to opírá o mou výpověď, e? odpověděla Meg trpce. O tu dost nepravděpodobnou historku enské, s kterou byly u dřív problémy a o které se ví, e se kdysi nervově zhroutila. To vylo při mém výslechu jasně najevo. Inspektor Rickards se zdál posedlý naím vztahem, jestli jsem pociovala vůči Alici kvůli něčemu zá, jestli jsme se pohádaly. Kdy skončil, tak jsem nevěděla, jestli se na mě dívá jako na mstivou lhářku nebo spolupachatelku.

Jetě teď, po třech a půl měsících od smrti Alice Mairové, jí bylo zatěko vzpomenout na ty dlouhé výslechy, aby nepocítila tu známou trýznivou směsici bolesti, strachu i vzteku. Přinutili ji, aby svou historku pod dohledem toho ostrého skeptického pohledu vyprávěla znovu a znovu. A chápala, proč se vrchní inspektor tak zdráhal jí uvěřit. Nikdy pro ni nebylo lehké lhát přesvědčivě a on věděl, e le. Ale proč? zeptal se. Jaký důvod udala Alice Mairová pro svou vradu?

Jaký k ní měla motiv? Hilary přece nemohla jejího bratra donutit, aby si ji vzal. Něco jiného by bylo, kdyby nebyl u jednou enatý. Jeho bývalá ena je naivu a v pořádku, tak jaká tady byla překáka, která by to manelství znemoňovala? Ale ona mu to neřekla, jenom poněkud umíněně opakovala, e tomu chtěla Alice zabránit. Slíbila, e to neřekne, a taky to nikdy neřekne, ani Adamovi Dalglieshovi, který je jediný, kdo by ji k tomu mohl eventuálně přimět. Uhodla, e i tohle ví, ale e se jí nikdy nezeptá. Jednou, kdy ho byla navtívit v nemocnici, zničehonic řekla: Vy to víte, e?

A on odpověděl: Ne, nevím, ale dovedu si to domyslet. Vydírání není nezvyklý motiv k vradě.

Na nic se jí vak nevyptával a ona mu za to byla vděčná. U věděla, e jí Alice řekla pravdu jenom proto, e si myslela, e Meg druhý den u nebude naivu a nebude ji moct prozradit. Chtěla, aby umřely obě společně. Nakonec vak cukla a tu whisky, v které byly takřka určitě práky pro spaní, jí vzala jemně, ale rozhodně z ruky. Nakonec jejich přátelství nezradila a ona svou přítelkyni taky nezradí. Alice řekla, e dluila svému bratrovi jednu smrt. Meg o těch slovech hloubala, ale dodnes nemohla přijít na to, co vlastně znamenala. Jestli vak Alice dluila Alexovi jednu smrt, ona zase dluí Alici věrnost a mlčení. Doufám, řekla, e a bude chalupa U mučednice opravená, tak si ji budu moct koupit. Mám nějaké peníze z prodeje svého londýnského domku a příslib malé hypotéky. Nic víc nepotřebuju. Říkala jsem si, e bych chalupu mohla v létě pronajímat, abych sníila vydání. A a mě u Copleyovi nebudou potřebovat, tak bych se tam mohla přestěhovat a ít tam. Líbí se mi představa, e na mě bude čekat.

Pokud ho překvapilo, e se chce Meg vrátit na místo, které v ní vyvolává tak traumatické vzpomínky, tak to neřekl. A Meg, jako by mu to musela vysvětlit, pokračovala: Lidi, co ijou na tomhle ostrohu, potkaly v minulosti strané věci, a nejenom Agnes Poleyovou, Hilary, Alici, Amy a Karolínu. Ale já si tady přesto připadám doma. Mně přesto připadá, e sem patřím, e s tím chci splynout. A jestli jsou v chalupě U mučednice duchové, tak to jsou přáteltí duchové.

Půda, v které chcete zakořenit, je kamenitá, odpověděl.

Třeba moje kořeny právě takovouhle půdu potřebujou. Za hodinu mu řekla naposledy sbohem. Pravda zůstala mezi nimi nevyřčená. Odjíděl a ona ho u třeba nikdy neuvidí. Se astným úsměvem překvapení si uvědomila, e je do něj troku zamilovaná. Ale na tom nezáleelo. Nebyla v tom bolest ani naděje. Kdy dola na ostrohu k nízkému svahu, otočila se a podívala se k severu na elektrárnu, na ten zdroj a symbol mocné záhadné síly, kterou nedokázala oddělit od obrazu toho podivně krásného hřibovitého mraku, na ten symbol intelektuální a duchovní zpupnosti, která dovedla Alici k vradě, a znovu jí připadlo, e slyí ozvěnu poslední varovné sirény ječící na ostroh své stralivé poselství. A zlo nekončí smrtí toho, kdo se ho dopoutěl. Třeba v tomhle okamiku někde nějaký nový Hvízdal plánuje svou stralivou pomstu světu, v něm si nikdy nepřipadal doma. To je vak nepředvídatelná budoucnost, a strach před ní není reálný. Realita je tohle, ten zlomek sluncem ozářené chvíle, ta chvějící se tráva na ostrohu, to jiskřící moře s plochami modré a fialové a k obzoru á okřídlené jedinou plachtou; zborcené oblouky opatství, jejich valouny, z nich mírné sluneční paprsky vykřesávají zlato, ty velké lopatky mlýna, nehybné a mlčenlivé, ta příchu mořem prosyceného vzduchu. Tady se minulost slévá s přítomností a její ivot se vemi svými plány a tubami se zdá v té dlouhé historii ostrohu jenom bezvýznamným okamikem. Usmála se svým vzneeným představám, otočila se, zamávala naposledy vysoké postavě, která dosud stála přede dveřmi mlýna, a pak rázně vykročila k domovu. Copleyovi čekají na svůj odpolední čaj.

iroce koncipovaný román, v něm Jamesová na malém prostoru mistrně zachycuje psychologické problémy svých hrdinů i současné společenské problémy své země. Příběh se odehrává na odlehlém mysu norfolského pobřeí, jeho romantickou krásu hrozivě naruuje betonová krychle jaderné elektrárny. Tady tráví dovolenou detektiv Adam Dalgliesh. Právě vydal novou sbírku básní a uprchl před publicitou do starého větrného mlýna, který mu odkázala jeho teta. Není mu vak dopřáno nerueně odpočívat. V Norfolku a jeho okolí se pohybuje masový vrah. Jeho obětmi jsou mladé eny, které ukrtí a po spáchaném činu si prý pohvizduje. Ovem ani předtím, ne začal Hvízdal řádit, nebyla pobření vesnice idylickým místem. Adam Dalgliesh je téměř proti své vůli vtahován do sloitého přediva vztahů mezi místními lidmi. A teprve kdy se jedné měsíční noci stane vrada přímo ve vesnici, zasáhne sám do vyetřování.