PHYLLIS DOROTHY JAMESOVÁ

RUBÁ PRO SLAVÍKA

Edice

Spirála

Československý

spisovatel

1 / DEMONSTRACE SMRTI

( I )

Slečna Muriel Bealová, inspektorka kol pro výcvik oetřovatelek při Ústřední radě oetřovatelek, se probudila toho dne, kdy se stala první vrada, brzy po esté hodině; s loudavostí, přiměřenou časnému ránu, si uvědomila, e je pondělí 12. ledna, kdy má jet na inspekci koly při nemocnici Johna Carpendara. Zaznamenala u napůl první důvěrně známé zvuky nového dne: Angelin budík zmlkl téměř dřív, ne si uvědomila, e jej slyí; zaslechla Angelu, jak funí a ourá se po bytě, jako by tu cupalo neohrabané, ale dobromyslné zvíře; vnímala příjemné cinkání álků připravovaných pro první ranní čaj. Přinutila se otevřít oči; odolávala zrádnému přání skrčit se ve vyhřáté posteli a nechat mylenky sklouznout do blaené nevědomosti. Co ji jen přimělo povědět představené Taylorové, e přijede brzy po deváté a zúčastní se u první vyučovací hodiny třetího ročníku studentek? Je to směně a zbytečně brzo. Nemocnice je v Heatheringfieldu na hranici mezi Sussexem a Hampshire asi padesát mil odtud; aspoň část cesty by měla urazit před rozedněním. A prelo; u od minulého týdne se stejnou odpornou vytrvalostí prelo. Zaslechla slabé svitění pneumatik na Cromwell Road a příleitostnou sprku na okenní tabule. Bohudíky, včera si dala tu práci, prohlédla si plán Heatheringfieldu a nala si přesnou polohu nemocnice. Rostoucí trní město, nadto neznámé, by se mohlo za vlhkého pondělního rána stát motoristovi bluditěm, kde by ve spleti dopravy jen marnil čas. Instinkt jí napovídal, e dneek bude perný. Protáhla se pod pokrývkou, jako by se na něj vyzbrojovala. Natáhla ztuhlé prsty a skoro vychutnávala ostrou okamitou bolest napnutých kloubů. U je napadá arthritis. To se ostatně dalo očekávat. Je jí koneckonců čtyřicet devět. Načase, aby se začala trochu etřit. Co pro vechno na světě ji vedlo k mylence, e by se mohla dostat do Heatheringfieldu před půl desátou?

Dveře se otevřely a kvírou vnikl paprsek světla z předsíně. Slečna Angela Burrowsová rozhrnula záclony, prohlédla si černou lednovou oblohu a detěm postříkané okno a opět záclony zatáhla. Prí, prohlásila s chmurným potěením proroka, který nenese zodpovědnost za toho, kdo jeho varování ignoruje. Slečna Bealová se opřela o loket, rozsvítila lampu na nočním stolku a čekala. Její přítelkyně se v několika vteřinách vrátila a na podnose nesla přichystaný ranní čaj. Podnos byl prostřen nakrobeným vyívaným ubrouskem, ouka květovaných álků byla natočena jedním směrem a na stejně květovaném talířku byly přesně srovnány čtyři pikoty, po dvou z dvojího druhu; z konvice stoupala jemná vůně čerstvě uvařeného indického čaje. Obě eny si libovaly v pohodli, měly rády pěknou úpravu a pořádek. Měřítka, která kdysi prosazovaly na soukromém oddělení své fakultní nemocnice, uplatňovaly i pro svůj vlastní domov, take ivot ve společném bytě se podobal pobytu v drahém soukromém sanatoriu.

Slečna Bealová bydlela se svou přítelkyní od doby, kdy obě před dvaceti pěti lety absolvovaly tuté oetřovatelskou kolu. Slečna Angela Burrowsová působila nyní jako vedoucí odborná učitelka v Londýnské výukové nemocnici. Slečna Bealová ji povaovala za vzor odborné učitelky péče o nemocné a při vech inspekcích podvědomě hodnotila podle zásad správné výuky oetřovatelství, běně hlásaných její přítelkyní. Slečna Burrowsová se opět ze své strany podivovala, co si počne Ústřední rada oetřovatelek, a nadejde čas, kdy slečna Bealová půjde do penze. Na takových útěných iluzích bývají zaloena ta nejastnějí manelství; podobně vznikl zcela jiný, v podstatě nevinný vztah slečny Bealové a slečny Burrowsové. A na tuto schopnost vzájemného, by nevyhlaovaného obdivu se od sebe velmi liily. Slečna Burrowsová byla statná, podsaditá, obávaná; skrývala zranitelnou citlivost obhroublým zdravým rozumem. Slečna Bealová byla drobná jako ptáček; přesně vyslovovala, pohybovala se odměřeně a překypovala staromódní uhlazeností, která ji někdy téměř zesměňovala. I jejich fyziologické návyky se různily. Silná slečna Burrowsová se probouzela k okamitému ivotu při prvním zazvoněni svého budíku, byla plná energie a do odpoledního čaje, a jak večer pokračoval, upadala do ospalé letargie. Slečna Bealová denně otvírala slepená víčka váhavě, do ranní aktivity se musela nutit a teprve s pokračujícím dnem se čím dál více rozveselovala. Dokázaly se vyrovnat i s těmito protiklady. Slečna Burrowsová ochotně vařila ranní čaj, slečna Bealová myla nádobí po večeři a chystala kakao na dobrou noc.

Slečna Burrowsová nalila do obou álků čaj, do álku své přítelkyně hodila dvě kostky cukru a svůj álek si vzala s sebou na idli u okna. Navyklá kázeň zabraňovala slečně Burrowsové usednout na postel. Musí vyjet brzy, prohodila. Pustila jsem ti vodu do vany. Kdy začíná s inspekcí?

Slečna Bealová slabě zamumlala, e ohlásila představené svůj příjezd co nejdřív po deváté. Čaj byl báječně sladký a osvěující. Udělala sice chybu, kdy slíbila, e přijede tak časně, ale teď začínala být přesvědčena, e by koneckonců do 9.15 hod. mohla být na místě.

Představenou je tam Mary Taylorová, viď? Získala si docela dobrou pověst na to, e je představenou jen ve venkovské nemocnici. Je zvlátní, e nikdy nepřijede do Londýna. Nepoádala ani o uvolněné místo, kdy la do penze slečna Montroseová. Slečna Bealová něco nesrozumitelného odbroukla; vzhledem k tomu, e o vem hovořily u dříve, vyloila si slečna Burrowsová její odpověď správně jako protest, e Londýn nevábí kadého a lidé a příli ochotně předpokládají, e z venkova nemůe vzejít nic pozoruhodného.

Je to tak, samozřejmě, přisvědčila Angela své přítelkyni. A nemocnice Johna Carpendara je ve velmi příjemném koutku světa. Mám ráda ten kraj na pomezí Hampshire. koda, e tam nejede na inspekci v létě. Ale i tak, není to jako být představenou v předním výukovém ústavu. Se svými schopnostmi by jí mohla lehko být; mohla by se dokonce stát jednou z generálních představených. Za svých studentských let ona i slečna Bealová trpěly v rukou jedné takové generální představené, ale nikdy nepřestaly hořekovat nad tím, e ten příerný výcvik u skončil.

Mimochodem, měla bys raději vyjet dřív. Silnice bude uzavřena, jen co odbočí na guildfordskou objíďku.

Slečna Bealová se nevyptávala, odkud její přítelkyně ví, e silnice bude uzavřena. Takové věci věděla slečna Burrowsová neomylně. Zvučný hlas pokračoval:

Viděla jsem tenhle týden ve Westminsterské knihovně Hildu Rolfovou, jejich vedoucí odbornou učitelku. Výjimečná ena! Inteligentní, samozřejmě, a podle pověsti prvotřídní učitelka, ale myslím, e je postrachem studentek.

Slečna Burrowsová byla rovně postrachem svých vlastních studentek, o větině jejích kolegyň z učitelského sboru ani nemluvě, ale udivilo by ji, kdyby jí to někdo pověděl. Slečna Bealová se zeptala: Říkala něco o inspekci?

Jen se zmínila. Vracela nějakou knihu a velice spěchala, nemluvily jsme spolu dlouho. Zřejmě se jim ve kole dost rozířila chřipka a polovina sboru leí.

Slečna Bealová si pomyslila, e je divné, kdy si vedoucí odborná učitelka najde čas k cestě do Londýna jen proto, aby vrátila vypůjčenou knihu v době, kdy učitelský sbor má takové potíe, ale neřekla nic. Před snídaní slečna Bealová etřila energií a raději přemýlela, ne mluvila. Slečna Burrowsová obela lůko a nalila do álků druhou dávku čaje. Prohodila:

S tímhle počasím a s polovinou učitelského sboru ve stavu nemocných tě zřejmě čeká mrzutý den!

Obě přítelkyně byly po léta zvyklé říkat si, co přijde, s onou pohodlnou zálibou v opakovaném potvrzení zřejmé skutečnosti, co je jednou z příjemností dlouhodobé důvěrnosti. Slečna Burrowsová se stěí mohla víc zmýlit. Slečna Bealová od onoho dne nečekala nic horího ne únavnou jízdu, obtínou inspekci a moná střetnutí s těmi členy Nemocničního výboru pro vzdělávání oetřovatelek, kteří se budou obtěovat účastí na inspekci. Přehodila si přes ramena upan, obula si bačkorky a odourala se do koupelny. Vykročila do dne, v něm se měla stát svědkyní vrady.

( II )

I kdy prelo, byla cesta méně svízelná ne se slečna Bealová obávala. Jelo se jí dobře a dorazila do Heatheringfieldu právě před devátou, včas, aby zachytila poslední pičku ranní dopravy do zaměstnání. iroká georgiánská hlavní třída byla ucpána vozidly. eny vezly ke stanici dráhy své manely, vybavené měsíčními jízdenkami, anebo děti do koly. Nákladní dodávky přiváely zboí; do autobusů se cpali a z nich se prodírali cestující. Na přechodech řízených semafory s třemi světelnými signály proudili přes silnici chodci pod roztaenými detníky, nakloněnými proti jemnému mení. Děti měly elegantní, a příli jednotné vzezření áků soukromých kol. Muům kryly hlavy větinou buřinky, v rukou nesli aktovky. eny byly oblečeny střízlivě v hezkém kompromisu mezi městskou elegancí a venkovskou neformálností, co bylo pro tuto vrstvu typické. Slečna Bealová musela dávat pozor na světla, na přecházející chodce a na ukazatele cesty k nemocnici, a tak jen zběně mrkla na vznosnou radnici z osmnáctého století, na pečlivě udrovanou řadu domů s trámovým průčelím a na nádherně plátovanou vě kostela svaté Trojice. Město vak na ni zapůsobilo jako prosperující obec, která dbá o udrování svého architektonického dědictví, i kdy několik moderních samoobsluh na konci hlavní ulice napovídalo, e ta péče mohla začít tak před třiceti lety.

Konečně ukazatel: Silnice k nemocnici Johna Carpendara vedla vzhůru od Hlavní třídy irokou alejí stromů. Nalevo byla vysoká kamenná zeď, která lemovala nemocniční pozemky.

Slečna Bealová se na inspekci doma řádně připravila. Její objemná aktovka na zadním sedadle obsahovala souhrnné poznámky o historii nemocnice, zprávu o poslední inspekci z Ústřední rady oetřovatelek, komentář Správního výboru nemocnice k tomu, nakolik bylá splněna inspektorčina optimistická doporučení. Jak věděla ze svých poznámek, měla nemocnice dlouhou historii. Zaloil ji v roce 1791 bohatý obchodník, který se v městě narodil, opustil je jako mladý nuzák a el hledat své těstí do Londýna. Vrátil se sem na stará léta, aby udělal dojem na sousedy a stal se k vlastnímu potěení jejich dobrodějem. Mohl dosáhnout slávy a zajistit si spásu ochranou vdov a sirotků či přestavbou kostela. Ale v té době vystřídal věk víry věk vědy a rozumu a stalo se módou zaloit nemocnici pro chudé. Tak tedy se na téměř nevyhnutelné schůzce v místní kavárně zrodila nemocnice Johna Carpendara. Původní dům, který byl do jisté míry architektonicky zajímavý, byl od tě doby dávno nahrazen, nejdříve solidním viktoriánským pomníkem okázalé zbonosti a pak funkční oklivostí dvacátého století.

Nemocnice vdycky vzkvétala. Místní obec tvořila převáně střední vrstva, je prosperovala, měla silně vyvinutý smysl pro dobročinnost a jen velmi málo objektů, na nich by jej uplatnila. Právě před druhou světovou válkou bylo přistaveno velmi dobře vybavené křídlo soukromých pacientů. Jak před, tak po zavedení Národní zdravotnické sluby přitahovala nemocnice bohaté pacienty a v důsledku toho i vynikající lékaře konzultanty z Londýna a irokého okolí. Slečna Bealová si byla vědoma, e Angela hovořila právem o prestii Londýnské výukové nemocnice; ale i nemocnice Johna Carpendara měla svou reputaci. Člověk si mohl pomyslit, e jsou horí zaměstnání ne funkce představené veobecné nemocnice v rozvíjejícím se okresním městě, jí si váí obec, které slouí, obec, která má příjemnou polohu a kterou posilují vlastní místní tradice.

Dojela k hlavní bráně. Nalevo stála vrátnice, vyňořený domeček pro panenky s ozdobnými mozaikovými zdmi, památka na viktoriánskou nemocnici; napravo bylo parkovitě aut lékařů. Třetina vyznačených míst byla u obsazena daimlery a rollsy. Přestalo pret a rozednívání ustupovalo edivé obyčejnosti lednového dne. V celé nemocnici se svítilo. Leela před ní jako veliká jasně zářící zakotvená loď nabitá činností a mocí. Vlevo se táhla nízká prosklená budova nové polikliniky. K jejímu vchodu u bez nadení proudil řídký zástup nemocných.

Slečna Bealová projela podél informační tabule k vrátnici, stáhla okénko vozu a ohlásila se. Hromotlucký vrátný, oděný uniformou vlastní důleitosti, se uráčil vyjít ven a představil se.

Vy jste jistě z Ústřední rady oetřovatelek, slečno, prohlásil nabubřele. To je ale koda, e jste se rozhodla přijet touhle bránou! Oetřovatelská kola je ve Slavičím domě, jen asi nějakých sto yardů od vjezdu z Winchesterské silnice. Ke Slavičímu domu vdycky jezdíme zadní bránou.

Hovořil s vyčítavou rezignací, jako by oplakával mimořádný nedostatek úsudku inspektorky, za který teď on draze zaplatí prací navíc. Snad se dostanu do koly i tudy?

Slečna Bealová se zhrozila pomylení, e by se měla vrátit do zmatků na Hlavní třídě; naprosto nezamýlela objídět nemocnici a hledat záludný zadní vjezd.

No, zkuste to, kdy chcete, slečno. Tón vrátného napovídal, e by se o to pokouel jen svéhlavý paličák. Sklonil se ke dvířkům vozu, jako by jí měl svěřit důvěrné a sloité směrnice. Ukázalo se vak, e jsou pozoruhodně jednoduché.

Jeďte po téhle silnici doleva, slečno, a drte se pořád rovně, a se za márnicí dostanete k budově, kde jsou byty lékařů. Pak zahněte doprava. Na rozcestí je ukazatel. Nemůete jej minout.

Pro tentokrát se zdálo toto zřejmě příznivé ujitění oprávněné. Nemocniční pozemky byly rozsáhlé a zarostlé stromy, take představovaly směsici zahrady, louky a neuspořádaných skupin stromů; připomínaly slečně Bealové areál starého blázince. Jen zřídka se nala veobecná nemocnice na tak velkém prostranství. Četné cesty byly velmi přehledně označeny a jen jedna vedla nalevo od nové polikliniky. Márnici poznala snadno; byla to nízká oklivá budova taktně umístěná mezi stromy; svou strategickou izolací působila jetě zlověstněji. Byty lékařů byly umístěny v nové budově, kterou nebylo mono si s ničím splést. Jetě dříve, ne zpozorovala ukazatel, měla slečna Bealová čas oivit svou obvyklou, běně zcela neoprávněnou rozmrzelost nad tím, e správní rady nemocnic vdycky pohotověji ubytovávají lékaře a neposkytují přiměřené umístění oetřovatelské kole. Na bíle natřeném prkně vpravo byl nápis: Slavičí, dům  kola pro výcvik oetřovatelek.

Zařadila rychlost a opatrné odbočila. Nová silnička byla úzká a točitá, z obou stran lemovaná spadalým vlhkým listím, take na ní bylo místo stěí pro jediný vůz. Vude bylo vlhko a pusto. Stromy rostly těsně u cesty, nad ní se jejich koruny splétaly a svými silnými černými větvemi sklenuly ebroví temného tunelu. Tu a tam prudký závan větru setřásl sprku deových kapek na střechu auta anebo přilepil na plochu čelního skla padající list. Pruhy trávníků přeruovaly květinové záhony, pravidelné a podlouhlé jako hroby; trčely z nich zakrnělé keříky. Pod stromy byla taková tma, e slečna Bealová rozsvítila reflektory. Silnička před ní se leskla jako naolejovaná stuha. Spustila okénko vozu a vdechla sladký houbovitý pach hniloby, který byl pronikavějí ne nevyhnutelný zápach benzínu a horkých spalin z výfuku. Cítila se podivně oputěná v tom ztemnělém tichu a najednou ji popadla nerozumná tíseň, podivný pocit, jako by cestovala mimo čas do jakéhosi nového rozměru, jako by se prodírala k nepochopitelnému děsu, z něho není úniku. Ten poetilý pocit měla jen vteřinu a rychle jej setřásla; připomněla si veselý ruch na Hlavní třídě, vzdálené méně ne míli, blízkost ivota a činorodosti. Ale byl to zvlátní, rozlaďující záitek. Hněvala se na sebe za tenhle poklesek do morbidní bláhovosti, vytáhla okénko a lápla na akcelerátor. Autíčko poskočilo dopředu.

Náhle zjistila, e projela poslední zatáčkou a Slavičí dům stojí před ní. V překvapení téměř dupla na brzdu. Byl to zvlátní dům, rozměrná viktoriánská budova z červených cihel, s cimbuřím, přehnaně zdobená, korunovaná čtyřmi bytelnými věičkami. Do tmavého lednového rána zářila jasným osvětlením a po chmurné cestě oslňovala jako zámek z dětské pohádky. Na pravé straně domu byl přilepen rozlehlý skleník; slečna Bealová si pomyslila, e by se více hodil do botanické zahrady v Londýně ne k domu, který býval soukromým sídlem. Zářil o něco méně ne dům, ale slabě světélkujícím sklem viděla zřetelně hladké zelené listy aspidister, ostrou červeň vánočních růí a luté a bronzové hroudy chryzantém.

Slečna Bealová úplně zapomněla na okamik paniky, který před chvilkou zaila pod stromy, a ohromeně pohlíela na Slavičí dům. I kdy obvykle spoléhala na svůj vytříbený vkus, nebyla zcela imunní proti vrtochům módy; teď znepokojeně uvaovala, zda v jisté společnosti by nebylo vhodné Slavičí dům obdivovat. Ale zvykla si pohlíet na kadou budovu očima posuzujícíma její vhodnost pro kolu vychovávající oetřovatelky nemocných. Kdysi zjistila o dovolené v Paříi, e k vlastnímu zděení odmítá i Elysejský palác jako nehodný dalího povimnutí. Slavičí dům byl jako kola pro výcvik oetřovatelek zjevně docela nemoný. Stačilo jen se na něj podívat a námitky jí samy vyskakovaly v mysli. Větina pokojů je jistě příli veliká. Kde  například  by se v něm naly útulné pracovny pro vrchní odbornou učitelku, pro klinické instruktorky a sekretářku koly? Budova se určitě s nesmírnými obtíemi přiměřeně vytápí a ta arkýřová okna, která nepochybně milovníkům staroitností připadají malebná, ubírají značnou míru světla. A co horího. Celý dům jaksi odpuzoval, téměř děsil. Kdy toto Povolání (navzdory neastným srovnáváním slečna Bealová o něm vdycky smýlela s velkým P) konečně s bolestí přeplhalo do dvacátého století a odkopávalo balvany zastaralých přístupů a metod (od slečny Bealové se větinou vyadovaly proslovy a určité oblíbené fráze jí utkvěly v mylenkách), pak je skutečně koda strčit mladé studentky do takového viktoriánského baráku. Neukodí, kdy do své zprávy zahrne i pádný komentář o potřebě nové kolní budovy. Zavrhla Slavičí dům jetě dříve, ne do něho vkročila.

Přivítání se vak nedalo nic vytknout. Sotva vystoupila na horní schod, rozlétly se těké dveře, zavanul z nich teplý vzduch a vůně čerstvé kávy. Dívka v uniformě uctivě ustoupila stranou a za ní sestupovala po irokém dubovém schoditi představená Mary Taylorová s napřaenou pravicí, záříc na pozadí tmavého ostění jako renesanční portrét v edi a zlatě. Slečna Bealová vnímala její iroký, profesionální úsměv, jen vyjadřoval astné očekávání a obecnou jistotu, a vykročila jí vstříc. Osudná inspekce v oetřovatelské kole při nemocnici Johna Carpendara začala.

( III )

O patnáct minut později sestupovaly čtyři osoby po hlavním schoditi k demonstrační učebně v přízemí, kde měly přihlíet první vyučovací hodině toho dne. Kávu podávali v obývacím pokoji představené v jedné z věiček, kde byli slečně Bealové představeni vedoucí odborná učitelka, slečna Hilda Rolfová a primář chirurgie, doktor Stephen Courtney-Briggs. Znala oba podle pověsti. Přítomnost slečny Rolfové byla nutná a očekávaná; slečnu Bealovou vak poněkud překvapilo, e doktor Courtney-Briggs byl ochoten věnovat inspekci tolik ze svého dopoledne. Představili jí ho jako místopředsedu nemocničního výboru pro výcvik oetřovatelek; normálně by očekávala, e se s ním setká stejně jako s ostatními členy výboru při souhrnné diskusi na závěr dne. Je neobvyklé, kdy se primář chirurgie zúčastní vyučovací hodiny, a je potěující, e má o kolu takový zájem.

V irokých chodbách s dřevěným ostěním bylo dost místa, aby tři osoby mohly jít vedle sebe; slečna Bealová si připadala v doprovodu vysokých postav představené Taylorové a pana Courtneyho-Briggse spí jako eskortovaný maličký provinilec. Doktor Courtney-Briggs, obtloustlý, ve formálních proukovaných kalhotách důleitě vypadající, kráčel po její levici. Voněl vodou po holení. Slečna Bealová tu vůni dokonale rozeznávala od pronikavého pachu dezinfekčních prostředků, kávy a letěnky na nábytek. Překvapovala ji, ale ne nepříjemně. Představená, nejvyí z těch tří, při chůzi velebně mlčela. Její uniforma ze edého gabardénu byla zapnuta vysoko ke krku, jen kolem výstřihu a na manetách ji zdobil úzký prouek bílého plátna. Její vlasy měly zlatou barvu obilí, téměř stejnou jako ple; sčesávala si je dozadu z vysokého čela a ovazovala těsně velkým muelínovým trojúhelníkovým čepcem, jeho cíp se dotýkal zad téměř v kříové části. Čepec připomínal slečně Bealové druh, který v poslední válce nosívaly sestry z Armádního oetřovatelského sboru. Od té doby jej vídala zřídka. Byl jednoduchý, ale slečně Taylorové sluel. Její obličej s vysedlými lícními kostmi a velkýma vypouklýma očima  slečna Bealová je v duchu neuctivě přirovnala k bledým ilkovaným zrnům angretu  by mohl vypadat pod ozdobnějí tradiční pokrývkou hlavy oklivě. Slečna Bealová vnímala ruivou přítomnost vrchní sestry Rolfové, která la v nepohodlné blízkosti téměř v patách trojice.

Ta chřipková epidemie je hrozně mrzutá, rozprávěl pan Courtney-Briggs. Museli jsme odsunout zahájení výuky v dalím ročníku vybraných studentek a uvaovali jsme dokonce, e ákyně tohoto ročníku vrátíme na oddělení. Jen taktak jsme se tomu vyhnuli.

Jak by ne, napadlo slečnu Bealovou. Kdykoliv dojde v nemocnicích ke kalamitě, studentky oetřovatelství jsou prvními obětovanými pracovníky. Jejich výcvikový program můe být vdycky přeruen. Je to bolavý bod, ale teď je stěí vhodná chvíle k protestu. Zamumlala pár neurčitých, ústupných slov. Sestupovali po posledních schodech. Doktor Courtney-Briggs pokračoval ve svém monologu:

Onemocněly i některé členky učitelského sboru, pravil. Dnení ranní demonstraci převzala nae klinická instruktorka, Mavis Gearingová. Museli jsme ji povolat do koly. Normálně by ovem vedla jen praktický výcvik na oddělení. Je to poměrně nový nápad, aby na odděleních vedly praktický výcvik kolené instruktorky, které by k výuce dívek pouívaly pacienty jako klinický materiál. Sestry na odděleních na to prostě u teď nemají čas. A nová je ovem vlastně celá idea o blokovém systému výuky. Kdy jsem byl medikem, byly zkouenky, jak jsme jim tehdy říkali, vedeny výlučně na odděleních a jen příleitostně ve volném čase jim přednáeli lékaři. Tehdy se formálně vyučovalo málo a dívky se vůbec z oddělení nebraly kadý rok na určitou dobu do oetřovatelské koly. Změnilo se celé pojetí výcviku oetřovatelek.

Slečna Bealová byla poslední osobou, která by potřebovala vysvětlení funkce a povinností klinických instruktorek či vývoje metod výcviku oetřovatelek. Napadlo ji, e doktor Courtney-Briggs asi zapomněl, s kým mluví. Toto elementární poučení se hodilo spí pro nové členy Správní rady nemocnice, kteří obvykle o výcvik oetřovatelek nedbají, stejně jako se nestarají ani o jiné záleitosti nemocnice. Měla pocit, e chirurg myslí na něco jiného. Anebo je to jen bezúčelné vanění, nezávislé na posluchači, povídání sobce, který nesnese ani chvilku bez útěné ozvěny vlastního hlasu? Je-li tomu tak, pak čím dříve se vrátí do své ambulance či k vizitě na oddělení a nechá inspekci probíhat bez své blahodárné přítomnosti, tím lépe pro vechny zúčastněné.

Malý průvod se ubíral halou s mozaikovou podlahou do místnosti v průčelí budovy. Slečna Rolfová proklouzla první, otevřela dveře a postavila se stranou, kdy vcházeli ostatní. Doktor Courtney-Briggs dal přednost slečně Bealové. Byla zde hned doma. Přes zvlátnosti této místnosti  dvě velká okna s barevnými skly, veliký krb z mramoru s postavami v řízách, podpírajícími komín, vysoký tukový strop, znesvěcený třemi zářivkami  vechno zde slečně Bealové astně připomínalo vlastní studentské dny, ten naprosto přijatý a důvěrně známý svět. Byla zde vechna výstroj jejího povolání: řady zasklených skříní s bezvadně srovnanými instrumenty, nástěnné obrazy, ukazující na ponurých diagramech oběh krevní a nepravděpodobné procesy trávení, velká černá tabule na čelní stěně se mouhami křídou psaných poznámek, které byly po poslední vyučovací hodině patně umyty, demonstrační vozíky s podnosy zakrytými plátěnými roukami, dvě demonstrační lůka; v jednom leela loutka v ivotní velikosti, opřená o poltáře; a nevyhnutelná vetchá kostra oputěně visící na své ibeničce. Vecko pronikal svíravý, mocný pach dezinfekce. Slečna Bealová jej vdechovala jako návykovou omamnou drogu. A nacházela později při inspekci jakékoli nedostatky v učebnách, v přiměřenosti pomůcek, v osvětlení či nábytku, nikdy neměla v takovém zastraujícím prostředí jiný pocit ne vědomí, e je zde doma.

Vyslala na studentky a na učitelku kratičký ujiující povzbudivý úsměv a usadila se na jedné ze čtyř idlí, připravených u postranní stěny místnosti. Představená Taylorová a slečna Rolfová se rozsadily kadá z jedné strany vedle ní, podle monosti co nejklidněji a nenuceně, přestoe se doktor Courtney-Briggs rozhodl, e bude dvorný, a hlučně dámám přistrkoval idle. Příchod malé společnosti na chvilku přivedl klinickou instruktorku do rozpaků. Inspekci lze sotva povaovat za normální vyučovací situaci, ale vdy je zajímavé pozorovat, jak dlouho učitelce trvá, ne znovu naváe kontakt s třídou. Prvotřídní učitelka, jak věděla slečna Bealová z osobní zkuenosti, dokáe udret zájem třídy i za těkého bombardování, nato při návtěvě inspektorky Ústřední rady oetřovatelek; necítila vak, e by Mavis Gearingová mohla prokázat tak vzácnou schopnost. Tahle dívka  nebo spí ena  postrádá autoritu. Má smířlivý vzhled, vypadá, jako by se nejraději uculovala. A je trochu moc namalovaná na enu, její mysl se má upínat k méně pomíjivému umění. Je vak koneckonců jen klinickou instruktorkou, ne kvalifikovanou odbornou učitelkou péče o nemocné. Vyučovací hodina jí byla svěřena na poslední chvíli a v obtíné situaci. Slečna Bealová se v duchu usnesla, e ji nebude posuzovat příli přísně.

Jak bylo vidět, třída se měla prakticky naučit nakrmit pacienta aludeční sondou. Studentka, která měla představovat nemocnou, u leela v druhém demonstračním lůku. Její kostičkované aty chránila igelitová rouka. Hlavu podpírala opěra a záda byla podloena několika narovnanými poltáři. Byla to prostá dívka, se silným, tvrdoíjným a podivně dospělým obličejem, s rovnými vlasy nesluivě staenými z vysokého čela do týlu. Leela tam nehybně v ostrém svitu zářivek; vypadala trochu komicky, ale zároveň podivně důstojně, jako by se soustřeďovala na jakýsi soukromý svět a sama se z celé procedury úsilím vůle vyloučila. Slečnu Bealovou náhle napadlo, e se to děvče snad bojí. Byla to směná, ale vytrvalá mylenka. Uvědomila si, e se jí vůbec nechce pozorovat tu rozhodnou tvář. Zmatena svou vlastní nerozumnou přecitlivělostí, obrátila pozornost na klinickou instruktorku.

Vrchní sestra Gearingová vrhla bázlivý a tázavý pohled na představenou; dostalo se jí povzbuzení pokývnutím, a tak zahájila lekci.

Dnes ráno hraje roli pacientky oetřovatelka Pearceová. Právě jsme proli její chorobopis. Jde o paní Stokesovou, padesátiletou matku čtyř dětí, manelku výběrčího kanalizační sluby v městské správě. Při léčbě rakoviny u ní byla provedena larynektomie. Obrátila se ke studentce sedící vpravo.

Sestro Dakersová, buďte tak laskava a popite dosavadní léčení paní Stokesové.

Oetřovatelka Dakersová posluně začala. Byla to bledá, slabá dívka, která se při řeči nevhodně zardívala. Mluvila sotva slyitelně, ale fakta znala dobře a pěkně je uvedla. Svědomité stvořeníčko, pomyslila si slečna Bealová, ne snad výrazně inteligentní, ale pracovité a spolehlivé. koda, e nikdo nic nepodniká s její uhrovitostí. Podrela si výraz jasně profesionálního zájmu, zatímco oetřovatelka Dakersová přednáela fiktivní chorobopis paní Stokesové; inspektorka vyuila této příleitosti, prohlédla si zblízka zbývající studentky v ročníku a sama pro sebe si podle svého zvyku vytvořila soukromý odhad jejich povah a schopností.

Epidemie chřipky si jistě zařádila. V demonstrační učebně bylo pouze sedm dívek. Okamitě si vimla dvou, které stály kadá u jedné pelesti demonstračního lůka. Byla to zřejmě identická dvojčata, silné dívky se zarudlými obličeji a měděnými vlasy, zastřienými do husté ofiny nad pozoruhodně modrýma očima. Čepce, naskládané koruny velké jako mísy, měly posazeny hodně do čela a vzadu trčela dvě velká křídla z bílého plátna. Slečna Bealová, která znala ze svých vlastních studentských dob, co se dá dokázat s párem kloboukových jehlic s bílými korálky na koncích, byla nicméně překvapena ikovností, s jakou dokázaly spolehlivě připevnit tak bizarní a lehoučkou pokrývku hlavy na tak bujné ktici vlasů. Stejnokroje, které nosily sestry v nemocnici Johna Carpendara, ji zarazily jako zajímavě nemoderní. Téměř kadá nemocnice, kterou dosud navtívila, u nahradila tyto staromódní křídlaté čepce meními amerického typu, které se snadněji nosily, skládaly i praly a byly levnějí. Některé nemocnice dokonce k lítosti slečny Bealové zaváděly papírové čepečky, které se po pouití vyhazovaly. Uniforma nemocničních oetřovatelek byla vdycky árlivě obhajována a jen váhavě měněna; nemocnice Johna Carpendara byla zřejmě oddána tradici. I uniformní aty byly poněkud staromódní. Buclaté, pihovaté pae dvojčat kynuly z rukávů stejnokroje uitého z růové drobně kostičkované bavlněné látky, která připomínala slečně Bealové její vlastní studentská léta. Délka sukně se také nijak nepřizpůsobila nové módě a pevné nohy dvojčat byly obuty v černých něrovacích botkách na nízkém podpatku.

Pohlédla rychle na zbývající studentky. Byla mezi nimi klidná, obrýlená dívka s prostým, inteligentním obličejem. Okamitou reakcí slečny Bealové bylo, e tuhle by ráda přijala na kterémkoliv oddělení. Hned vedle ní seděla tmavá, zamračená, dost nalíčená dívka, projevující opatrný nezájem o demonstraci. Přisprostlá, pomyslila si slečna Bealová. K příleitostným rozpakům svých nadřízených si slečna Bealová libovala v takových neuhlazených výrazech, uívala je bezostyně a přesně věděla, co jimi míní. Její výrok Představená vybírá velmi sluný typ dívek znamenal, e ákyně pocházejí z úctyhodných rodin střední vrstvy, dostalo se jim výborného středokolského vzdělání, nosí sukně po kolena nebo delí, správně si uvědomují výsady i zodpovědnost studentek oetřovatelství. Poslední dívkou ve třídě byla velmi hezká studentka; plavé vlasy jí spadaly v kučerách a k obočí nad drzým, moderním obličejíkem. Je přitalivá, mohla by být skoro reklamou při náboru, pomyslila si slečna Bealová, ale je to jaksi poslední tvář, kterou by si člověk vybral. Zatímco uvaovala proč, oetřovatelka Dakersová dorecitovala chorobopis.

Dobře, sestro, přisvědčila vrchní sestra Gearingová. Take stojíme před případem pacientky po operaci, je je silně podvyivena a není teď schopna přijímat potravu ústy. Co to znamená? Ano, sestro?

Nitroaludeční nebo rektální výivu, vrchní sestro.

Odpověděla ta tmavá, zamračená dívčina, hlasem, v něm pečlivě potlačila jakoukoliv známku nadení nebo zájmu. Určitě to není příjemná dívka, pomyslila si slečna Bealová.

Ve třídě zaumělo. Vrchní sestra Gearingová zvedla tázavě obočí. Obrýlená studentka poznamenala:

Rektální výivy nemůe být pouito, vrchní sestro. Konečník nemůe výivu dostatečně absorbovat. Je moná jen nitroaludeční výiva ústy anebo nosem.

Správně, sestro Goodaleová; a právě výivu sondou nařídil lékař u paní Stokesové. Pokračujte prosím, sestry. Při kadém kroku vysvětlete, co děláte.

Jedna z dvojčat postrčila dopředu vozík a ukázala podnos s pomůckami: hrneček, obsahující roztok dvojuhličitanu sodného k vyčitění dutiny ústní či nosní; nálevku z umělé hmoty a osm palců dlouhou hadičku vhodného průměru; spojku; mazadlo; emitní misku s lopatkou a kletěmi na jazyk a roubík. Zvedla Jacquesovu aludeční sondu. Pohupovala se v její pihovaté ruce jaksi nestoudně jako lutavý had.

Správně, sestro, povzbudila ji klinická instruktorka Gearingová. Nyní k výivě. Co pacientce podáte ?

Jen teplé mléko, vrchní sestro.

Kdybyste vak krmila skutečně nemocnou?

Dvojče zaváhalo. Obrýlená studentka dodala s klidnou rozhodností: Mohli bychom přidat rozpustné bílkoviny, vejce, vitaminové přídavky a cukr.

Správně. Jestlie bude nutno krmit sondou déle ne čtyřicet osm hodin, musíme se ujistit, e dieta je kaloricky přiměřená, obsahuje proteiny a vitamíny. jakou teplotu má mít podávaná výiva, sestro?

Tělesnou teplotu, vrchní sestro, asi 38 °C.

To je správné. A protoe nae pacientka je při vědomí a schopna polykat, podáme jí výivu ústy. Nezapomeňte nemocnou uklidnit, sestro. Vysvětlete jí srozumitelně a jednodue, co budete dělat a proč. Pamatujte si, dívky, nikdy nezačínejte s oetřovacím postupem, dokud pacientovi nepovíte, co se bude dít.

Jsou ve třetím ročníku, pomyslila si slečna Bealová. Tohle u by měly vědět. Ale dvojčata, která by byla nepochybně snadno zvládla skutečnou pacientku, shledávala hrozně obtíným vysvětlovat postup své spoluačce. Jedna z nich potlačila zachichtání, zamumlala pár slov ztuhlé postavě v lůku a téměř jí vstrčila do ruky aludeční sondu. Oetřovatelka Pearceová, stále zírající upřeně před sebe, sáhla po hadičce levou rukou a zavedla si ji do úst. Pak zavřela oči a začala ji polykat. Krční svaly se jí křečovitě stáhly. Odpočinula si, nabrala dech a opět se dala do polykání. Hadičky ubývalo. V demonstrační učebně bylo naprosté ticho. Slečna Bealová si byla vědoma nemilého pocitu, i kdy si nebyla jista, proč je vlastně nesvá. Bylo snad trochu neobvyklé předvádět výivu sondou na studentce, ale nebyl to neznámý postup. V nemocnici by patrně zaváděl sondu lékař; ale kvalifikovaná oetřovatelka můe za tento výkon docela dobře zodpovídat. Je lepí, aby se učily jedna na druhé, ne na váně nemocném pacientovi. Demonstrační loutka naproti tomu skutečně není dokonalou náhradou za ivý subjekt. Kdysi také hrála pacientku ve výcvikové kole a zjistila, e hadička se polyká neočekávaně snadno. Kdy vak pozorovala, jak se krk oetřovatelky Pearceové při polykání křečovitě stahuje, v podvědomé sympatii si téměř i po těch třiceti letech dokázala vybavit náhlý chlad, jak sonda sklouzla přes měkké patro, a lehký ok překvapeni, e to nakonec je tak snadné. Ale bylo cosi patetického a rozruujícího v té tuhé postavě na lůku, s bílým obličejem a s urputně zavřenýma očima, s roukou připomínající bryndáček miminka, s hadičkou, visící a kroutící se jako íala od koutku úst. Slečna Bealová cítila, e pozoruje jakési dobrovolné utrpení, e celá demonstrace je vlastně násilím. Na vteřinu musela zabojovat s nutkáním protestovat.

Jedna z dvojčat nasazovala nyní na konec sondy injekční stříkačku, připravena natáhnout troku aludečních áv a vyzkouet, zda hadička je v aludku správně zavedena. Dívčiny ruce byly klidné. Snad jen v představě slečny Bealové byla místnost nepřirozeně tichá. Pohlédla na slečnu Taylorovou. Představená lpěla očima na oetřovatelce Pearceové. Troku se mračila. Její rty se pohybovaly; zavrtěla se na sedadle. Slečna Bealová uvaovala, jestli snad dívkám něco vytkne. Ale představená nevydala ani hlásku. Pan Courtney-Briggs se předkláněl na své idli a rukama svíral kolena. Napjatě se díval, ne na oetřovatelku Pearceovou, ale na tekutinu, jako hypnotizován lehkým pohupováním hadičky. Slečna Bealová slyela jeho těký, sípavý dech. Slečna Rolfová seděla rovně jako svíčka, s rukama volně sloenýma v klíně a s bezvýrazným pohledem černých očí. Slečna Bealová si vak vimla, e je neupírá na dívku v posteli, ale na tu hezkou plavovlásku. Na prchavou sekundu jí dívka pohled stejně bezvýrazně oplatila.

Dvojče, které mělo podávat výivu, bylo zřejmě uspokojeno, olivka aludeční sondy byla bezpečně v aludku; zvedlo tedy vysoko nad hlavu oetřovatelky Pearceové nálevku a začalo nalévat mléčný nápoj do hadičky. Zdálo se, e třída zadrela dech. A pak se to stalo. Ozvalo se zakňučení, vysoké, děsivé, nelidské; oetřovatelka Pearceová se vymrtila na posteli jako pod tlakem neodolatelné síly. Vteřinu leela nehybně opřená o kopku poltářů, hned nato vyskočila z lůka a tápala dopředu na pičkách vyklenutých nohou v parodii baletu, lapajíc bezvýsledně rukama ve vzduchu v íleném úsilí najít sondu. A celou tu dobu křičela, soustavně ječela jako parní píala. Zděená slečna Bealová měla stěí čas vimnout si zkrouceného obličeje a pěny u úst a u děvče padlo na zem a svíjelo se na ní stočené do klubíčka, čelem se dotýkalo podlahy a celé jeho tělo sebou kubalo v agónii bolesti.

Jedna ze studentek vykřikla. Vteřinu se nikdo ani nepohnul. Pak vichni vyrazili dopředu. Sestra Gearingová popadla hadičku a vytrhla ji z dívčiných úst. Doktor Courtney-Briggs se s roztaenými paemi vrhl vpřed rozhodně jako do arvátky. Představená a vrchní sestra Rolfová se skláněly nad svíjející se postavou a zakryly ji před pohledy ostatních. Pak slečna Taylorová vstala a ohlédla se po slečně Bealové.

Studentky    mohla byste se o ně postarat? Vedle je prázdná místnost.

Pokouela se zachovat klid, ale naléhavost zostřila její hlas. Rychle, prosím.

Slečna Bealová přikývla. Představená se opět sklonila k tělu, zmítajícímu se v křečích. Křik teď ustal. Vystřídal jej alostný nářek a strané staccato pat bubnujících do dřevěné podlahy. Doktor Courtney-Briggs svlékl sako, odhodil je stranou a začal si vyhrnovat rukávy.

( IV )

Slečna Bealová doprovázela skupinku studentek přes halu jako pastýř stádečko a mumlala přitom tiché povzbuzení. Jedna z dívek, nebyla si jista která, hlesla vysokým hláskem: Co se jí stalo? Co bylo patně? Ale nikdo neodpověděl. ly okovány a ohromeny do vedlejí místnosti. Byl to malý pokoj podivného tvaru v zadní části domu. Zřejmě vznikl rozdělením původního obývacího pokoje s vysokým stropem a nyní slouil jako pracovna vrchní odborné učitelky. První pohled slečny Bealové zachytil kancelářský psací stůl, řadu zelených kovových registračních skříní, vývěsní tabuli plnou oznámení, malý věák s háčky, na nich visely nejrůznějí klíče a na celé jedné stěně rozvrh koly i programy kadé jednotlivé studentky. Přepáka dělila v místě sloupku na polovinu i okno, take pracovna, která byla nevlídná u svými rozměry, byla také nevhodně tmavá. Jedna ze studentek stiskla vypínač a prostřední zářivka začala blikat, jak se rozsvěcovala. Opravdu, pomyslila si slečna Bealová, přimykajíc se bezradně k útěe obvyklých zájmů, byla to nejvý nevhodná místnost pro vedoucí odbornou učitelku, vlastně, kdy na to přijde, pro kteroukoliv instruktorku.

Tato stručná připomínka účelu její návtěvy jí přinesla na sekundu úlevu; avak bezprostředně nato vyvstala opět oklivá skutečnost. Studentky se shromádily v pateticky dezorganizovaném hloučku uprostřed místnosti, neschopné jakékoliv akce. Slečna Bealová se rozhlédla a spatřila, e zde jsou jen tři sedadla. Na chviličku byla v koncích, upadla do rozpaků jako hostitelka, která neví, kam usadit vechny své hosty. Její úvaha měla smysl. Měla by dívkám zajistit pohodlí, aby se uvolnily, a pokud mono by měla odvrátit jejich mysli od toho, co se děje vedle; budou tu moná uvězněny na dlouho.

Pojďte, vyzvala je zvučně, přistrčíme stůl vrchní sestry ke stěně, čtyři se na něm směstnáte. Já si sednu na idli u stolu a pro dvě zbudou lenoky.

Byla to aspoň jakási činnost. Slečna Bealová zpozorovala, e tenká blondýnka se chvěje. Pomohla jí usadit se v lenoce a tmavá zamračená dívka se okamitě posadila na druhou. Jen a se stará o číslo jedna, napadlo slečnu Bealovou. Sama pomohla ostatním studentkám uklidit věci se stolu a přistrčit jej ke stěně. Kdyby tak mohla některou poslat, aby uvařila trochu čaje! I kdy rozumově schvalovala modernějí metody boje proti oku, slečna Bealová stále nejvíc důvěřovala horkému silnému sladkému čaji. Ale na ten nebyla naděje. Nebylo by vhodné vyruovat a rozčilovat kuchyňský personál.

Co kdybychom se seznámily? navrhla povzbudivě. Já jsem slečna Muriel Bealová. Nemusím vám říkat, e jsem inspektorkou Ústřední rady oetřovatelek. Některé z vás znám podle jména, ale nejsem si vůbec jista, kdo je kdo.

Pět párů očí na ni zíralo v poplaeném neporozumění. Avak ta schopná studentka  slečna Bealová tak o ní stále smýlela  je pokojně představila.

Dvojčata jsou Maureen a Shirley Burtovy. Maureen je asi o dvě minuty starí a má víc pih. Jinak je ani my od sebe tuze snadno nerozeznáme. Vedle Maureen sedí Julia Pardoeová. V jedné lenoce sedí Christine Dakersová, v druhé Diana Harperová. Já jsem Madeleine Goodaleová.

Slečna Bealová, která si nikdy moc nepamatovala jména, si vechno jako obvykle v duchu zrekapitulovala. Burtova dvojčata, čiperná a hlučná. Jejich jména by mělo být snadné si zapamatovat, i kdy je nemoné rozhodnout, která je která. Julia Pardoeová. Přitalivé jméno pro přitalivou dívku. Velmi přitalivou, pokud má člověk rád takový plavý, poněkud kočičí půvab. Kdy se usmívala do těch neodpovídajících modrofialových očí, slečna Bealová usoudila, e některým lidem  a nemuseli by to být jen mui  by se mohla velice líbit. Madeleine Goodaleová. Dobré, rozumné jméno pro dobrou, rozumnou dívku. Pomyslila si, e Goodaleovou si zapamatuje bez potíí. Christine Dakersová. Tam je něco moc patného. Při kratičké demonstraci vypadalo to děvče úplně nemocně a teď se zdá, e co nevidět omdlí. Má nehezkou ple, na oetřovatelku neobvykle oklivou. Nyní z ní rozčilením vyprchala barva tak, e kolem úst a na čele jí vyvstaly skvrny jako vyráka. Sedí schoulená hluboko do lenoky a hubenýma rukama střídavě uhlazuje a mačká zástěru. Z celé skupiny to nejvíc zasáhlo oetřovatelku Dakersovou. Je moná důvěrnou přítelkyní oetřovatelky Pearceové. Slečna Bealová se pověrčivě v duchu opravila na minulý čas. Byla moná její důvěrnou přítelkyní. Jen kdyby dívky mohly dostat trochu horkého osvěujícího čaje!

Oetřovatelka Harperová, z její zbledlé tváře křičela rtěnka a oční stíny, náhle poznamenala: V té výivě muselo něco být!

Burtova dvojčata se k ní současně obrátila. Maureen zvolala:

Oveme bylo! Mléko!

Myslím něco kromě mléka. Zaváhala. Jed.

Ale nemohl tam být! Shirley a já jsme vzaly dnes ráno z ledničky v kuchyni úplně čerstvou láhev mléka. Byla tam slečna Collinsová a viděla nás. Nechaly jsme ji v demonstrační učebně a nalily jsme z ní mléko do kalibrované odměrky a těsně před demonstrací, viď, Shirley?

Je to tak. Byla to čerstvá láhev. Vzaly jsme ji asi v sedm hodin.

A nepřidaly jste něco omylem?

Jako co? Samozřejmě nepřidaly.

Dvojčata mluvila unisono, jejich slova zněla pevně a důvěřivě, téměř bezstarostně. Vědí přesně, co udělaly a kdy to udělaly, a nikdo jimi nemůe otřást, konstatovala slečna Bealová. Nejsou typem, který by se trápil domnělou vinou nebo se síral nerozumnými pochybnostmi, které zarmucují méně tupé lidi s větí představivostí. Slečna Bealová si pomyslila, e je odhadla velmi dobře.

Julia Pardoeová řekla: Tu výivu moná otrávil někdo jiný.

Rozhlédla se zpod přivřených víček provokativně a trochu pobaveně po svých spoluačkách.

Madeleine Goodaleová klidně namítla: A proč by to dělal?

Oetřovatelka Pardoeová pokrčila rameny a stiskla rty do drobného tajnůstkářského úsměvu. Náhodou, řekla. Nebo to mohl být pitomý vtip. Anebo to někdo udělal úmyslně.

Ale pak by to byl pokus o vradu, vyjekla Diana Harperová nevěřícně. Maureen Burtová se zasmála.

Neblázni, Julie. Kdo by chtěl zavradit Pearceovou?

Nikdo neodpověděl. Výrok byl zřejmě nezdolně logický. Bylo nemoné představit si někoho, kdo by chtěl zavradit Pearceovou. Slečna Bealová poznala, e Pearceová buď patřila k těm, kdo jsou přirozeně nekodní, nebo byla osobnost příli negativní, ne aby vzbudila mučivou nenávist vedoucí k vradě. Pak řekla oetřovatelka Goodaleová sue: Pearceová se s nikým neshodla.

Slečna Bealová se na dívku překvapeně zadívala. Byla to zvlátní poznámka od oetřovatelky Goodaleové, za těchto okolností trochu necitelná. Vimla si té, e dívka uila minulého času. Tahle studentka tedy neočekává, e uvidí oetřovatelku Pearceovou jetě ivou.

Diana Harperová znovu opakovala: Mluvit o vradě je bláznovství. Nikdo by nechtěl zabít Pearceovou.

Oetřovatelka Pardoeová pokrčila rameny. Moná to ani nebylo míněno pro Pearceovou. Dnes měla přece představovat pacientku Jo Fallonová, ne? Nejblií na seznamu bylo jméno Fallonové. Kdyby včera večer Fallonová neonemocněla, byla by dnes ráno v té posteli ona.

Byly zticha. Oetřovatelka Goodaleová se obrátila k inspektorce Bealové :

Má pravdu. Děláme pacientky v určitém pořadí; dnes ráno opravdu nebyla řada na Pearceové. Ale Josephine Fallonová byla včera hospitalizována  jistě jste slyela, e tu máme epidemii chřipky a za ní byla nejblií v pořadí Pearceová. Take Pearceová zaujala místo Fallonové.

Slečna Bealová byla momentálně v rozpacích. Cítila, e by měla rozhovor zarazit, e její povinností je udret jejich mysli mimo tu nehodu. Jistě to byla jen nehoda. Jene nevěděla, jak. Kromě toho v probírání těchto fakt bylo něco straně fascinujícího; pro ni určitě. Snad bylo i lepí, kdy si dívky mohly objektivně a se zájmem proetřit situaci, ne aby zde seděly a nepřirozeně, neefektivně klábosily. Viděla, e ok u ustoupil onomu napůl zahanbenému vzruení, je můe následovat po tragédii, ovem potud, pokud je to tragédie někoho jiného.

Sevřený, dost dětský hlásek Julie Pardoeové pokračoval: Jestli tedy byla jako obě vyhlédnuta Fallonová, nemohla to udělat ádná z nás, e ano? Vichni jsme věděli, e Fallonová dnes ráno pacientku představovat nebude.

Madeleine Goodaleová dodala: Myslím, e to věděli vichni. V kadém případě vichni ve Slavičím domě. Při snídani se o tom přece dost mluvilo.

Opět se odmlčely a uvaovaly o tomto novém vývoji. Slečna Bealová si se zájmem vimla, e nikdo neprotestoval proti tvrzení, e nikdo by nechtěl zavradit Fallonovou. Pak řekla Maureen Burtová:

Fallonová nemůe být tak nemocná. Dnes ráno byla tady ve Slavičím domě, mohlo být tak asi osm čtyřicet. Viděly jsme ji se Shirley vyklouznout bočními dveřmi, právě kdy jsme ly po snídani do demonstrační učebny.

Oetřovatelka Goodaleová se ostře zeptala: Co měla na sobě? Maureen tato zřejmě nesouvisející otázka nepřekvapila.

Kalhoty. A kabát. Na hlavě ten červený átek, který nosívá. Proč?

Oetřovatelka Goodaleová byla viditelně otřesena a překvapena a pokusila se to skrýt. Pravila:

Tohle oblečení na sebe hodila, kdy jsme ji odváeli na oddělení. Mám za to, e se vrátila pro něco do svého pokoje. Ale neměla z oddělení odcházet. To byla hloupost. Kdy byla přijata, měla teplotu kolem 40 °C. Měla těstí, e ji nenachytala vrchní sestra Brumfettová.

Oetřovatelka Pardoeová zlomyslně poznamenala: Divné, co? Nikdo neodpověděl. Je to opravdu podivné, pomyslila si slečna Bealová. Připomněla si celou dlouhou vlhkou cestu z nemocnice ke kole pro výcvik oetřovatelek. Silnice se točila; asi tam někde mezi stromy je zkratka. Ale byla to zvlátní vycházka nemocné dívky za časného lednového rána. Musela tedy mít nějaký naléhavý důvod, který ji přivedl zpět do Slavičího domu. Koneckonců, jestli chtěla něco ze svého pokoje, nic jí nebránilo, aby o to poádala. Kterákoliv ze studentek by jí to ochotně přinesla na oddělení. A byla to dívka, která logicky vzato měla leet vedle ve spleti hadiček a prostěradel.

Oetřovatelka Pardoeová pokračovala v úvahách: No, jedna osoba věděla určitě, e dnes ráno pacientku představovat nebude. Sama Fallonová.

Oetřovatelka Goodaleová na ni pohlédla, její obličej zbělel:

Chce-li být tak hloupá a zlomyslná, nemohu ti v tom asi zabránit. Ale kdybych byla tebou, tak bych přestala osočovat.

Oetřovatelka Pardoeová vypadala, jako by se jí to nedotklo, spí trochu pobavilo. Kdy slečna Bealová zachytila pohledem její poouchlý, spokojený úsměv, rozhodla se, e je načase tohle povídání zarazit. Hledala vhodný námět k rozhovoru, kdy vtom oetřovatelka Dakersová z hloubky svého křesla pípla. Mně je zle.

Okamitě se projevil obecný zájem. Jen oetřovatelka Harperová se ani nepohnula. Ostatní se shlukly kolem dívky, rády, e je tu příleitost něco dělat. Oetřovatelka Goodaleová prohlásila: Zavedu ji do umývárny.

Podepřela dívku a vyvedla ji z místnosti. K překvapení slečny Bealové je doprovodila oetřovatelka Pardoeová; obě zřejmě okamitě zapomněly na nedávný spor, kdy svorně z obou stran podpíraly oetřovatelku Dakersovou. Slečna Bealová zůstala s Burtovými dvojčaty a s Dianou Harperovou. Zavládlo dalí mlčení. Ale slečna Bealová se poučila. Byla neodpustitelně nezodpovědná. Neměly se vést ádné řeči o smrti či vradě. Dokud jsou dívky zde a v její péči, mohou stejně dobře pracovat. Podívala se kamenně na oetřovatelku Harperovou a vyzvala ji, aby popsala příznaky, symptomy a postup léčení plicního infarktu.

Za deset minut se vrátily tři nepřítomné. Oetřovatelka Dakersová dosud vypadala bledá, ale klidnějí. Zato oetřovatelka Goodaleová vypadala ustaraně. Jako by byla neschopna se ovládnout, vyhrkla:

V umývárně chybí láhev dezinfekčního prostředku. Víte, kterou mám na mysli. Vdycky tam stojí na malé poličce. Pardoeová a já jsme ji nenaly.

Oetřovatelka Harperová přeruila svůj rozmrzelý, ale překvapivě výstiný výklad a zvolala:

Myslí tu láhev s mléčně bílou tekutinou? Včera po večeři tam jetě byla!

To u je dlouho. Nebyla jste tam některá na záchodě dnes ráno?

Zřejmě ádná nebyla. Mlčky hleděly jedna na druhou.

Vtom se otevřely dveře. Dovnitř vela tie představená a zavřela za sebou. Zaustělo nakrobené plátno, jak dvojčata sklouzla ze stolu a postavila se do pozoru. Oetřovatelka Harperová se toporně zvedla z křesla. Vechny se obrátily ke slečně Taylorové.

Děti, začala, a to neočekávané laskavé slovo jim prozradilo pravdu dřív, ne začala mluvit.

Děti, oetřovatelka Pearceová před několika minutami zemřela. Nevíme jetě, jak či proč, ale kdy se stane něco tak nevysvětlitelného, musí se zavolat policie. Právě teď ji volá tajemník nemocnice. Chci, abyste byly statečné a rozumné, a vím, e budete. Dokud policie nepřijede, bylo by lepí, kdybychom o tom, co se stalo, nemluvili. Posbíráte si své učebnice a oetřovatelka Goodaleová vás zavede do mého obývacího pokoje. Tam počkáte. Nařídím, aby vám brzy přinesli silnou horkou kávu. Rozumíte?

Ozývala se tlumená přitakání: Ano, sestro představená.

Slečna Taylorová se obrátila ke slečně Bealové:

Velice lituji, ale znamená to, e i vy budete muset počkat.

Ovem, sestro představená. Naprosto chápu.

Nad hlavami studentek se jejich oči setkaly v poplaných úvahách a v němé sympatii.

Avak slečna Bealová byla poněkud zděena, kdy si později vybavila banalitu a irelevanci své první vědomé mylenky:

Tohle bude asi nejkratí zaznamenaná inspekce. Co jen povím Ústřední radě oetřovatelek?

( V )

O několik minut dříve se čtyři lidé v demonstrační učebně vzpřímili a podívali se jeden na druhého; měli bílé obličeje a byli naprosto vyčerpaní. Heather Pearceová byla mrtva. Byla mrtva podle vech hledisek zákonných i lékařských. V posledních pěti minutách u to věděli, ale zarytě a mlčky pokračovali v práci, jako by byla stále naděje, e ochablé srdce opět zapulsuje ivotem. Pan Courtney-Briggs si svlékl sako, aby mohl pracovat; přední díly jeho vesty byly silně zakrváceny; hleděl upřeně na rozrůstající se skvrnu se zdvieným obočím, s nosem vyběravě nakrčeným, jako by pro něho byla krev něčím zcela cizím. Masá srdce nevedla k ničemu, byla zcela neúčinná. Pro doktora Courtneyho-Briggse překvapivě bezvýsledná, pomyslila si představená. Byl vak jeho pokus opravdu oprávněný? Nebylo dost času, aby ji převezli na operační sál. koda, e vrchní sestra Gearingová vytáhla děvčeti aludeční sondu. Byla to snad přirozená reakce, ale Pearceová ji asi zaplatila svou jedinou ancí. Kdyby hadička zůstala zavedena, mohli se alespoň pokusit o výplach aludku. Pokus zavést dalí sondu nosem se nezdařil, protoe dívka měla prudké křeče; ve chvíli, kdy křeče ustaly, u bylo příli pozdě. Doktor Courtney-Briggs otevřel hrudník a zkusil jediný zásah, který mu zbýval. Hrdinské snahy pana Courtneyho-Briggse byly uznávány. Jen koda, e po nich zůstalo mrtvé tělo tak hrozně znetvořené a demonstrační učebna zapáchala jako jatky. Takové metody se lépe uplatňovaly na operačním sále, s roukami a s důstojnými pomůckami řádného vybavení rituální chirurgie.

Doktor Courtney-Briggs promluvil první:

Tohle nebyla přirozená smrt. V té výivě bylo něco jiného ne mléko. To je zřejmé nám vem. Mělo mě to napadnout. Raději bychom měli zavolat policii. Zavolám do Yardu. Mám tam náhodou známého. Jednoho z pomocných komisařů.

Vude někoho zná, pomyslila si představená. Pocítila potřebu oponovat. ok ji dodatečně podrádil a podrádění se teď bezdůvodně zaměřilo proti němu.

Je třeba zavolat místní policii, řekla mu klidně. Myslím, e by to měl udělat tajemník nemocnice. Hned seenu pana Hudsona domácím telefonem. Jestli to budou oni povaovat za nutné, zavolají Yard sami. Ale nevím, proč by volali. Jene rozhodnout musí velitel stanice, ne my.

Zamířila k telefonu zavěenému na stěně a opatrně obela shrbenou postavu slečny Rolfové. Vedoucí odborná učitelka jetě stále klečela. Vypadá spíe jako postava z viktoriánského dramatu, s těma očima hnoucíma ve smrtelně bledé tváři, s černými vlasy rozcuchanými pod nabíraným čepečkem a s těma páchnoucíma rukama. Teď je pomalu obrátila a prohlíela si rudou hmotu na nich s odtaitým, spekulativním zájmem, jako by i ona povaovala za nesnadné uvěřit, e jde o skutečnou krev.

Je-li zde podezření, e jde o zločin, neměli bychom asi s mrtvou hýbat? řekla. Pan Courtney-Briggs ostře prohodil: Nemám v úmyslu mrtvolu odnáet.

Ale přece ji nemůeme nechat zde  takhle! Slečna Rolfová v protestu téměř plakala. Chirurg se na ni rozkřikl:

enská, to děvče je mrtvé! Mrtvé! Co na tom záleí, kde to tělo necháme? Nic necítí. Nic neví. Nezačínejte být proboha sentimentální kvůli jedné smrti. Nedůstojné je, e vůbec umíráme, ne co se stane s naimi těly.

Prudce se otočil a odeel k oknu. Vrchní sestra Gearingová se pohnula, jako by ho chtěla následovat, ale pak klesla na nejblií idli a začala tie bědovat jako frkající zvíře. Nikdo si jí nevímal. Vrchní sestra Rolfová ztuha vstala. Drela ruce před sebou v navyklém gestu sestry na operačním sále, přela místnost k umývadlu, loktem otevřela kohoutek a začala se umývat. Na telefonu, zavěeném na stěně, vytáčela představená pěticiferné číslo. Vichni naslouchali jejímu klidnému hlasu.

Je to kancelář? Je přítomen pan Hudson? Tady je představená. Chvíli bylo ticho. Dobrý den, pane Hudsone. Volám z demonstrační učebny v přízemí Slavičího domu. Mohl byste, prosím, hned přijít? Ano. Velmi naléhavé. Obávám se, e se stalo něco tragického a hrozného. Bude nutné, abyste zavolal policii. Ne, telefonem vám raději nebudu nic povídat. Díky. Zavěsila sluchátko a řekla pokojně: Přijde hned. Bude muset zavolat také místopředsedu správního výboru; nanetěstí je sir Marcus v Izraeli. Ale nejdřív ze veho zavolá policii. A teď bych to raději měla povědět ostatním studentkám.

Vrchní sestra Gearingová se pokouela opanovat. Vysmrkala se hlasitě do kapesníku, strčila jej zpět do kapsy uniformy a zvedla obličej posetý skvrnami.

Lituji. Je to asi ok. Z toho, e to bylo tak hrozné. Taková straná věc! A stane se při mé první vyučovací hodině! Před očima vech, co tu sedí! I před studentkami! Taková hrozná nehoda!

Nehoda, vrchní sestro ? Pan Courtney-Briggs se odvrátil od okna. Zamířil k ní a sklonil svou býčí hlavu těsně k její. Jeho hlas byl drsný a pohrdavý, kdy jí téměř vyplivl do tváře: Nehoda? Chcete snad naznačit, e ta íravina se dostala do výivy náhodou? Nebo e se to děvče opravdu chtělo zabít takovým obzvlá děsným způsobem? Ale, ale, vrchní sestro, proč aspoň jednou nebýt upřímní? To, čeho jsme se právě stali svědky, je vrada!

2 / PŮLNOČNÍ MEZIHRA

( I )

Bylo pozdě večer ve středu, 28. ledna, estnáct dní po smrti oetřovatelky Pearceové. V obývacím pokoji studentek v prvním poschodí Slavičího domu psala oetřovatelka Dakersová  jako vdy uprostřed týdne  dopis své matce. Dokončila jej obvykle do doby, kdy se ve středu večer odnáela pota, ale tento týden jí chyběla energie i chu ke splnění tohoto úkolu. Ko na odpadky u jejích nohou u obsahoval zmačkané opisy dvou zkaených konceptů. A teď se pokouela znovu.

Seděla u jednoho ze dvou stejných psacích stolů u okna, levým loktem takřka strkala do těkých závěsů, které zakrývaly vlhkou černotu noci, a předloktí poloila na ochranu kolem psací podloky. Naproti ní osvětlovala stolní lampa skloněnou hlavu Madeleine Goodaleové, tak blízkou, e oetřovatelka Dakersová viděla čistou bílou pokoku tam, kde pěinka rozdělovala vlasy, a cítila téměř neznatelnou vůni antiseptického amponu. Před Goodaleovou byly rozevřeny dvě učebnice; vypisovala si poznámky. Nic ji netrápí, pomyslila si oetřovatelka Dakersová s lítostivou závistí; nic v místnosti ani mimo ni by nemohlo naruit její pokojnou soustředěnost. Obdivuhodné a sebejisté Goodaleové určitě připíchnou při závěrečných zkoukách na její neposkvrněnou zástěru zlatou medaili Johna Carpendara za nejlepí prospěch.

Postraena silou tohoto náhlého a zahanbujícího antagonismu, který, jak cítila, musí objevit i Goodaleová, oetřovatelka Dakersová uhnula očima od sehnuté hlavy, která ji tak rozlaďovala svou blízkostí, a rozhlédla se po pokoji. Po téměř tříletém výcviku ve kole jej znala tak důvěrně, e normálně si stěí povimla podrobností jeho architektury a vybavení. Dnes jej vak spatřila s neočekávanou zřetelností, jako by neměl nic společného s ní či s jejím ivotem. Byl příli velký, take nebyl útulný, a byl vybaven, jako by do sebe vstřebával během let jednotlivé získané kusy nábytku. Býval to kdysi jistě elegantní obývací pokoj, ale stěny u dávno pozbyly tapety a byly nově ohozeny drsnou omítkou, aby  jak se ukalo  mohly být znovu potaeny, a na to zbudou peníze. Krb z tesaného mramoru s ozdobným dubovým obloením byl vybaven syčícími plynovými kamny, starými a na pohled oklivými, dosud vak pozoruhodně účinnými, je vyhřívala i tmavé kouty pokoje. Elegantní mahagonový stůl u vzdálené stěny s hromadou časopisů mohl kole odkázat sám John Carpendar. Teď byl pokrábaný a nezajímavý; utírali na něm sice pravidelně prach, ale málokdy jej letili; jeho povrch byl poničený a popsaný. Nalevo od krbu v neladícím protikladu stál veliký moderní televizor, dárek Ligy přátel nemocnice. Před ním umístili velikou, kretonem potaenou pohovku s vyčnívajícími pery a jednu lenoku se shodným potahem. Zbytek vybavení tvořily stejné idle, jaké byly na nemocniční poliklinice, nyní vak u vypadaly staře a ouměle a nevyhovovaly pro pacienty. Opěradla ze světlého dřeva byla pinavá, barevná sedátka z umělé hmoty byla popraskaná a olámaná a v teple ohně nepříjemně páchla. Jedna idle byla prázdná, ta s červeným sedadlem, na ní sedávala výhradně oetřovatelka Pearceová. Vysmívala se vdycky intimitě pohovky a stavěla si idli troku stranou od chumlu studentek kolem televizoru. Hledívala na obrazovku s pečlivým nezájmem, jako by lo o poitek, bez něho se snadno obejde. Tu a tam sklopila oči na knihu v klíně, jako by ty poetilosti, předváděné pro zábavu, přesahovaly únosnou míru. Její přítomnost, pomyslila si oetřovatelka Dakersová, byla vdycky trochu nevítaná a stísňující. Atmosféra obývacího pokoje studentek byla bez té vzpřímené a dohlíející postavy vdycky přívětivějí, volnějí. Avak neobsazená idle s pokrábaným sedadlem působila jetě hůř. Oetřovatelka Dakersová si přála mít odvahu jít k té idli, postavit ji mezi ostatní kolem televizoru, usadit se nenuceně do jejích zprohýbaných křivek a jednou provdy odčarovat toho tyranského ducha. Uvaovala, jestli ostatní studentky cítí toté. Nemohla se na to zeptat. Byla Burtova dvojčata, skrčená vedle sebe v hluboké pohovce, skutečně tak zaujata starým gangsterským filmem, na který se zdánlivě dívala? Pletly kadá jeden z teplých svetrů, jaké v zimě vdy nosívaly, v prstech jim cinkaly jehlice, zatímco oči nespoutěly z obrazovky. Vedle nich si hověla v lenoce oetřovatelka Fallonová, v kalhotách, s jednou nohou přehozenou přes opěradlo. Byla ve kole první den po nemoci, stále jetě vypadala bledá a vyčerpaná. Obírala se v mysli skutečně tím ulízaným hrdinou ve vysokém, směném tyroláčku s irokou stuhou a s příli vycpanými rameny, jeho chraplavý hlas podtrhávaný střelnými ranami duněl místností ? Anebo si i ona morbidně uvědomuje tu prázdnou červenou idli s pokrábaným sedadlem a zaoblenými konci opěradel, je vyletila Pearceová svýma rukama?

Oetřovatelka Dakersová se zachvěla. Hodiny na stěně ukazovaly u víc ne půl desáté. Venku se zdvíhal vítr. Noc asi bude bouřlivá.

V řídkých přestávkách, kdy televizor ztichl, slyela, jak praskají a vzdychají stromy, a dovedla si představit, jak poslední listy padají tie na trávu a stezku, izolující Slavičí dům v tříti mlčení a chátrání. přinutila se vzít do ruky pero. Opravdu musí pokračovat! Brzy bude čas jít spát, studentky jedna po druhé řeknou dobrou noc a zmizí; nechají ji samu, aby se potýkala se slabě osvětleným schoditěm a temnou chodbou za ním. Zůstane zde ovem Jo Fallonová. Ta nikdy nechodí spát, dokud neskončí večerní televizní program. Pak se vydá samotinká cestou nahoru a připraví si na noc sklenku horké whisky s citrónem. Tento neproměnný zvyk Fallonové znali vichni. Ale oetřovatelka Dakersová cítila, e by nedokázala čelit osamění s Fallonovou. Její společnost by si vybrala; jen kdyby nebylo vyhnutí, i kdyby měla jít tou straidelnou cestou z obývacího pokoje do své lonice úplně sama.

Pustila se znovu do psaní.

Prosím Tě, mami, nedělej si ádné starostí s tou vradou.

Jen ta slova uviděla na papíře, hned ji napadlo, e ta věta je nemoná. Nějak se musí vyhnout tomu vzruujícímu, zakrvavenému slovu. Pokusila se opět: Prosím Tě, mami, nezačínej si dělat starosti kvůli tomu, co jsi četla v novinách. Opravdu není potřeba. Jsem dokonale bezpečná a astná a doopravdy si nikdo nemysli, e Pearceová byla zabita úmyslně.

Nebyla to ovem pravda. Někteří lidé si určitě myslí, e Pearceová byla úkladně zavraděna, nebo proč by tu pak byla policie? A je směné předpokládat, e se ten jed mohl dostat do výivy náhodou, nebo e by bohabojná, svědomitá a v podstatě hloupá Pearceová mohla zvolit způsob sebevrady tak bolestivé a tak okázalé. Psala dál:

Máme tu dosud místní kriminální policii. Vyetřovatelé byli k nám studentkám velice laskaví a myslím, e nikoho nepodezřívají. Chudák Pearceová nebyla moc oblíbená, ale je směné pomylení, e by jí tu někdo chtěl ublíit.

Byli policisté opravdu laskaví? uvaovala. Určitě byli velmi korektní, velmi zdvořilí. Uplatnili vechny obvyklé ujiovací fráze o důleitosti spolupráce s nimi při vyetřování té hrozné tragédie, o nutnosti mluvit jen pravdu a nic neskrývat, by se věci zdají jakkoliv obyčejné a nedůleité. Ani jeden z nich nezesílil hlas, ádný nebyl agresívní ani nebudil strach. Ale vichni naháněli hrůzu. U jen jejich přítomnost ve Slavičím domě, muná a důvěryhodná, byla stejně jako zamčené dveře demonstrační učebny stálou připomínkou tragédie a strachu. Ze vech se oetřovatelka Dakersová nejvíc bála inspektora Baileye. Byl to obrovský, nazrzlý mu s obličejem jako měsíc, jeho povzbudivý, strýcovský hlas a chování byly protikladem k jeho chladným jako prasečím očkám, která připravovala o nervy. Výslechy trvaly neustále. Vyvolávala si ty nekonečné hodiny jednání a úsilí vůle, je musela vynaloit při kadém setkání s těma zkoumavýma očima.

Bylo mi řečeno, e se vás smrt oetřovatelky Pearceové nejvíc dotkla. Byla snad vaí obzvlátní přítelkyní?

Ne. Vlastně ne. Nebyla mou obzvlátní přítelkyní. Stěí jsem ji znala.

No tohle je překvapení! Po téměř třech letech společného kolení? Byl bych si myslil, e se vechny znáte velice dobře, kdy tak pohromadě bydlíte a pracujete.

Snaila se mu vechno vysvětlit.

Do jisté míry ano. Známe zvyky jedna druhé. Ale ve skutečnosti nevím, jaká byla. Myslím  jako člověk. Poetilá odpověď! Jak jinak můete někoho znát ne jako člověka? A nebyla to ani pravda. Znala Pearceovou. Znala ji velmi dobře.

Vycházely jste vak spolu dobře? Nepohádaly jste se nebo něco takového ? ádné nepříjemnosti?

Divné slovo. Nepříjemnosti. Znovu viděla tu groteskní postavu, jak stojí v agónii na pičkách a prsty lapá bezvýsledně do vzduchu po tenké sondě, roztínající ústa jako rána. Ne, nebyly ádné nepříjemnosti.

A ostatní studentky? Vycházely s oetřovatelkou Pearceovou také dobře? Pokud víte, nebyla mezi nimi zlá krev?

Zlá krev. Hloupý výraz! Uvaovala, co je jeho opakem. Dobrá krev? Mezi námi byla jen dobrá krev. Dobrá krev Pearceové. Odpověděla: Pokud vím, neměla ádné nepřátele. A i kdyby ji někdo neměl rád, nezabil by ji.

To mi říkáte vichni. Ale někdo ji zabil, e ano? Ledae by jed nebyl zamýlen pro oetřovatelku Pearceovou. Hrála roli pacientky náhodou. Věděla jste, e oetřovatelka Fallonová té noci onemocněla?

A tak dále. Otázky na kadou minutu oné poslední hrozné demonstrace. Otázky o dezinfekčním prostředku z umývárny. Prázdnou láhev, na ní byly čistě otřeny otisky prstů, policie brzy nala; leela v křoví za domem. Z okna lonice či z koupelny ji v ustupující temnotě onoho lednového rána mohl vyhodit kdokoliv. Otázky, co dělala od okamiku, kdy se probudila. Hrozivý hlas, stále opakující, e nic nesmí být zatajeno, nic skryto.

Uvaovala, zda i ostatní studentky jsou tak postraeny. Zdálo se, e Burtova dvojčata to prostě otravuje, e poslouchají občasné inspektorovy výzvy rezignovaně, s pokrčením ramen a slabým Oh, probůh, u zase! Oetřovatelka Goodaleová neříkala nic, kdy byla předvolána k výslechu, a nic po něm. Stejně zdrenlivá byla i oetřovatelka Fallonová. Vědělo se, e inspektor Bailey ji vyslýchal na nemocničním pokoji hned, jakmile jí bylo tak dobře, aby ji mohl navtívit. Co se stalo při tom rozhovoru, nevěděl nikdo. eptalo se, e Fallonová připustila svůj návrat do Slavičího domu časně ráno v den vrady, ale odmítla vypovědět, proč tam la. To se Fallonové podobalo. A teď přila zpět do Slavičího domu a připojila se ke svému ročníku. O smrti Pearceové se dosud ani nezmínila. Oetřovatelka Dakersová uvaovala, jestli to vůbec udělá a kdy, a s chorobnou přecitlivělostí na skrytý význam kadého slova začala znovu zápolit se svým dopisem.

Od smrti Pearceové se nepouívá demonstrační učebny, ale jinak ná ročník pokračuje ve studiu podle plánu. kolu opustila jen jedna z ákyň, Diana Harperová. Dva dny po smrti oetřovatelky Pearceové pro ni přijel její otec a nezdálo se, e by policii její odjezd vadil. Vichni si myslíme, e je to od ní blbost vzdát studium tak krátce před závěrečnými zkoukami, ale jejímu otci na Dianinu studiu oetřovatelství nikdy tuze nezáleelo. Diana je stejně zasnoubená a bude se vdávat. Tak si myslí, e u na tom nejspí nesejde. Nikdo jiný odejít nehodlá a opravdu nehrozí ani nejmení nebezpečí. Tak, drahouku, neměj o mne, prosím Tě, ádné obavy. A teď Ti musím povědět o zítřejím programu.

Nyní u nebylo nutné nic psát na nečisto. Zbytek dopisu bude snadný. Přečetla si, co napsala, a rozhodla se, e to ujde. Vzala z bloku nový list papíru a začala definitivně dopis opisovat. Při troe těstí jej stihne dopsat, ne skončí film, dvojčata odloí pletení a půjdou spát.

Psala rychle, po půl hodině dopis dokončila a viděla s úlevou, e film dospěl k poslední oběti a k závěrečnému objetí. Ve stejné chvíli oetřovatelka Goodaleová odloila brýle na čtení, vzhlédla od své práce a zavřela knihu. Otevřely se dveře a v nich se objevila Julia Pardoeová.

U jsem zpátky, oznámila a zívla. To byl ale vivý film. Bude někdo vařit čaj? Nikdo neodpověděl, ale dvojčata zapíchla jehlice do klubek vlny a připojila se k ní u dveří; cestou k nim vypjala televizor. Pardoeová se nikdy neobtěovala vařením čaje, pokud měla po ruce někoho, kdo to udělal za ni. Obvykle se úkolu ujala dvojčata. Kdy za nimi vycházela z obývacího pokoje, oetřovatelka Dakersová se ohlédla na tichou, nehybnou postavu Fallonové, která osaměla s Madeleine Goodaleovou. Náhle ji něco ponoukalo, aby na Fallonovou promluvila, přivítala ji zpátky do koly, poptala se po jejím zdraví nebo prostě jen zavolala dobrou noc. Ale slova se jí zadrhla v krku, chvilka pominula a poslední, co zahlédla, kdy zavírala dveře, byl bledý, samotářský obličej Fallonové s bezvýraznýma očima, stále upřenýma na televizor, jako by si neuvědomovala, e obrazovka u zhasla.

( II )

V nemocnici je čas jako takový neustále sledován; puls se počítá na sekundy, stejně jako kapky krve či plasmy; na minuty zástava srdce; na hodiny zvýení a sníení teploty a délka operace. Kdy měly být zaznamenány události noci z 28. na 29. ledna, bylo v nemocnici Johna Carpendara jen velmi málo protagonistů, kteří by nevěděli, co dělali nebo kde byli v kadém jednotlivém okamiku hodin, kdy bděli. Rozhodli se třeba nepovědět pravdu, ale věděli, co se opravdu stalo.

V tu noc zuřila prudká, podivná bouře. Intenzita větru a jeho směr se od hodiny k hodině měnily. V deset hodin to bylo jen o něco víc ne vzlykavý umot jilmů. O hodinu později zesílil a do zběsilosti. Velké jilmy kolem Slavičího domu praskaly a sténaly pod jeho nárazy, zatímco vichr mezi nimi ječel ďábelským chechtotem. Po oputěných stezkách se líně posouvaly hromady mrtvého listí, dosud těké detěm; pak je vítr rozmetal, zdvihal je v divokých vírech jako pomatený hmyz a vrhal je proti tmavé kůře stromů. V operačním sále v nejvyím patře nemocnice předváděl pan Courtney-Briggs, jak umí být nezdolně klidný tváří v tvář krizi. Zabručel ke svému asistentovi, e noc je bouřlivá, a opět sklonil hlavu ve spokojeném soustředění nad zamotaným chirurgickým problémem, který představovaly rozchlípené okraje rány. V niích patrech na tichých, matně osvětlených odděleních mluvili pacienti ze sna a ve spánku se převraceli, jako by tuili bouři venku. Rentgenová laborantka, kterou povolali z domova, aby okamitě pořídila naléhavě potřebné snímky pacienta doktora Courmeyho-Briggse, přikryla přístroj, zhasla světla a uvaovala, zda se její malý vůz udrí na silnici. Sestry v noční slubě chodily potichu mezi nemocnými a zkouely, jestli jsou dobře zavřena okna, zatahovaly těsněji záclony, jako by chtěly zadret venku jakousi hrozivou cizí sílu. Vrátný, který slouil v domku u hlavní brány, se nepokojně zavrtěl na idli; chytla ho křeč do nohy. Přistoupil ke kamnům a přihodil na oheň pár kousků uhlí. Potřeboval ve své oputěnosti pocit tepla a pohodlí. Zdálo se, e domeček se s kadým poryvem větru zachvívá.

A krátce před půlnocí bouře polevila, jako by cítila blízkost čarodějné hodiny, vrcholu noci, kdy lidský tep bije nejpomaleji a umírající sklouzne nejsnáze do posledního zapomnění. Asi pět minut bylo tajemné ticho, po něm následoval tichý rytmický nářek, jak vítr úpěl a vzdychal mezi stromy, jakoby vyčerpán vlastní zuřivostí. Doktor Courtney-Briggs dokončil operaci, stáhl rukavice a vykročil do atny chirurgů. Hned, jak svlékl operační uniformu, zavolal telefonem zavěeným na stěně poschodí vrchních sester ve Slavičím domě a poádal vrchní sestru Brumfettovou, vedoucí sestru soukromého oddělení, aby se vrátila a ujala se v prvních kritických pooperačních hodinách péče o jeho nemocného. Spokojeně si viml, e vichr ustal. Vrchní sestra tedy můe přijít pěky, jak to na jeho ádost udělala nesčetněkrát předtím. Nemusí se cítit povinen přivézt ji svým vozem.

Asi za pět minut nato se vrchní sestra Brumfettová vydala rozhodně cestou mezi stromy, plátěnku přitaenou k tělu jako vlajku omotanou kolem vlajkové erdi, kapuci přetaenou přes nabíraný sesterský čepec. V té kratičké chvíli, kdy bouře přestala, bylo podivuhodné ticho. la zlehka po vlhké trávě, cítila, jak se jí na silné podeve lepí detěm prosáklá hlína; chvílemi se odlomila z posledního vlákna kůry větévka, urvaná bouří, a praskla pod její nepozornou botou. Za chvilku dola na pokojné soukromé oddělení, pomohla studentce z třetího ročníku ustlat postel pro operovaného pacienta a připravit stojan pro krevní transfúzi. Vítr opět sílil, ale vrchní sestra Brumfettová, zaujata svým úkolem, si toho u nevimla.

Krátce po půl jedné vzbudilo Alberta Colgatea, nočního vrátného u hlavní brány, který podřimoval nad večerníkem, předení motoru auta a k plnému vědomí ho probral pás světla, proudící oknem vrátnice. Musí to být daimler pana Courtneyho-Briggse, pomyslil si. Take operace skončila. Očekával, e auto proklouzne hlavní bránou, ale neočekávaně zastavilo a dvakrát rázně zatroubilo. Vrátný zabrblal, vsunul pae do rukávů svrchníku a vyel ze dveří domku. Pan Courtney-Briggs stáhl okénko a volal na něho do hukotu větru:

Pokouel jsem se vyjet winchesterskou bránou, ale leí tam přes cestu vyvrácený strom. Povaoval jsem za lepí vám o tom povědět. Dejte jej co nejdřív odstranit.

Vrátný strčil hlavu do okénka. Ovanula ho přepychová vůně doutníkového kouře, vody po holení a kůe. Doktor Courtney-Briggs mírně uhnul, aby mu nebyl tak blízko. Vrátný řekl:

Bude to nepochybně jeden z těch starých jilmů, pane. Ráno to co nejdřív ohlásím. Ted večer nemohu nic udělat. V téhle bouři ne. Pan Courtney-Briggs začal zavírat okénko. Colgate z něho rychle vytáhl hlavu.

Chirurg poznamenal: Není třeba zařizovat něco teď v noci. Přivázal jsem na jednu větev svůj bílý átek. Pochybuji, e do rána po té silnici pojede jetě někdo jiný. Kdyby snad jel, uvidí átek. Ale můete varovat kadého, kdo pojede tudy. Dobrou noc, Colgate.

Velký vůz projel přední bránou a Colgate se odebral zpátky do vrátnice. Podíval se na nástěnné hodiny nad kamny a puntičkářsky zapsal do seitu: 0.32 hod. Pan Courtney-Briggs referuje o vyvráceném stromu, který dopadl na winchesterskou stezku.

Uvelebil se opět na idli, vzal si noviny a pak ho napadlo, jak je podivné, e doktor Courtney-Briggs se pokouel odjet winchesterskou bránou. Nebyla ve směru jeho nejkratí cesty domů a uíval ji jen zřídkakdy. Pan Courtney-Briggs jezdíval zcela pravidelně hlavní bránou. Asi má klič i k winchesterské, pomyslil si Colgate. Courtney-Briggs má klíče k větině částí nemocnice. Ale i tak to je zvlátní.

Právě před druhou hodinou se v tichém druhém poschodí Slavičího domu zavrtěla ve spánku Maureen Burtová, nesouvisle cosi zamumlala vlhkými stisknutými rty a probudila se s nepříjemným vědomím, e tři álky čaje před usnutím byly na ni moc. Chvíli leela zticha, ospale si uvědomovala sténání bouře, uvaovala, zda by nakonec přece jen nedokázala usnout, usoudila, e tohle nepohodlí se nedá rozumně snést, a rozhodla se rozsvítit lampu na nočním stolku. Okamité oslepující a okující světlo ji úplně probralo. Strčila nohy do bačkůrek, hodila si přes ramena upan a vyla na chodbu. Kdy zavírala tie dveře své lonice, náhlý závan větru nadmul záclony na vzdáleném okně na chodbě. la je zavřít. Mezi rozevlátými větvemi a jejich stíny, je vrhaly na okenní tabule, uviděla nemocnici, která v bouři vypadala jako veliká zakotvená loď; okna oddělení byla osvětlena jen slabě ve srovnání se svislou linií jasně ozářených tabuli, vyznačujících pracovny vrchních sester a kuchyňky na odděleních. Pečlivě okno zavřela a klopýtavě tápala ospale dolů chodbou do umývárny. Ani ne za minutu vyla zpět na chodbu a na chvilku se zastavila, aby přizpůsobila oči temnotě. Ze zmatku stínů nahoře na schoditi se jeden temnějí stín oddělil, pohnul se dopředu a projevil se jako postava v plátěnce s kapucí. Maureen nebyla nervózní děvče; ve své ospalosti si jen s překvapením uvědomila, e jetě někdo jiný bdí a chodí budovou. Hned viděla, e je to vrchní sestra Brumfettová. Ve tmě se na ni upřely dvě pronikavé oči za brýlemi. Její hlas byl neočekávaně ostrý.

To je jedna z Burtových dvojčat, e? Co tu děláte? Je vzhůru jetě někdo?

Ne, vrchní sestro. Aspoň si to myslím. Byla jsem jen v umývárně.

Ach tak. Nue, pak je vechno v pořádku. Myslila jsem, e vás vechny rozruila bouře. Právě se vracím ze svého oddělení. Jeden z pacientů doktora Courtneyho-Briggse měl recidivu, musel být nahonem operován.

Ano, vrchní sestro, přitakala oetřovatelka Burtová, která si nebyla jista, zda se od ní očekává právě tohle. Překvapilo ji, e vrchní sestra Brumfettová se obtěuje vysvětlováním své přítomnosti pouhé studentce oetřovatelství, a pozorovala trochu nejistě, jak vrchní sestra přitahuje plátěnku těsněji k tělu a cupe energicky po chodbě ke vzdáleným schodům. Její pokoj byl o poschodí vý, hned vedle bytu představené. Kdy dola ke schodům, vrchní sestra Brumfettová se otočila; zdálo se, e chce něco říct. V té chvíli vak pomalu otevřela dveře svého pokoje Shirley Burtová a vystrčila rozcuchanou zrzavou hlavu.

Co se děje ? zeptala se ospale.

Vrchní sestra Brumfettová se vrátila k dívkám.

Nic. Právě se vracím do postele. Jdu ze svého oddělení. A Maureen musela vstát a jít do umývárny. Není třeba mít starosti.

Shirley nepůsobila dojmem, e má či měla starosti. Vyla na chodbu a přitáhla si k tělu upan. Rezignovaně a celkem spokojeně poznamenala:

Jak se probudí Maureen, probudím se taky. U od dětství jsme se tak vdycky probouzívaly. Zeptejte se maminky. Trochu nejistá ospalostí, avak spokojená, e rodinný zázrak dosud funguje, zavřela za sebou dveře lonice s určitostí někoho, kdo se vzbudil a hodlá zůstat vzhůru.

Nemá cenu pokouet se spát v tom vichru. Uvařím trochu kakaa. Můeme vám přinést konvici, vrchní sestro ? Pomůe vám usnout.

Ne, děkuji vám, sestro. Nemyslím, e budu mít potíe s usnutím. Buďte co moná zticha. Nechcete jistě ruit ostatní. A nenachlaďte se! Zamířila opět ke schodům. Maureen prohodila: Fallonová je taky vzhůru. Aspoň její lampička na nočním stolku jetě svítí.

Vechny tři se zadívaly chodbou tam, kde očko světla z klíčové dírky dveří pokoje oetřovatelky Fallonové nakukovalo do temnoty a vrhalo malý svítivý obrazec na látkový závěs naproti.

Tak zaneseme konvičku kakaa jí, řekla Shirley. Asi je vzhůru a čte. Pojď, Maureen! Dobrou noc, vrchní sestro!

Dvojčata se ourala k malé kuchyňce na konci chodby. Asi za vteřinu se vrchní sestra Brumfettová, která se ztuhlým a bezvýrazným obličejem upřeně hleděla za nimi, konečně otočila ke schodům a la si lehnout.

Přesně o hodinu později, nikým ve Slavičím domě neslyena a nezaznamenána, propadla ze střechy dovnitř skleníku uvolněná skleněná tabulka, která křečovitě drnčela do noci a roztřítila se na kachlíkované podlaze na střepiny. Vítr se protáhl vzniklým otvorem jako slídivé zvíře. Jeho studený dech rozustěl časopisy na proutěných stolcích, nadzvedal vějířovité listy palem a zamával listy kapradí. Konečně nalezl dlouhou bílou skříň s poličkami, umístěnou pod květináči s rostlinami. Zvečera nechala dveře zimní zahrady pootevřené zoufalá, spěchající návtěva, která prohrabávala hluboké police. Dveře zůstaly otevřené celou noc, ani se na svých závěsech nepohnuly. Ale teď jimi vítr slabě kýval sem a tam, a konečně, jako by se té hry nasytil, s tichým, rozhodným klapnutím je zavřel.

A ve ivé pod střechou Slavičího domu spalo.

( III )

Oetřovatelku Dakersovou probudilo hrčení budíčku na nočním stolku. Světélkující ciferník ukazoval čas 6.15 hod. I kdy záclony nebyly staeny, byla místnost dosud úplně tmavá. Čtverec slabého světla nepocházel, jak věděla, ode dveří, ale od vzdálených světel v nemocniční budově, kde noční sluba u roznáela álky s ranním čajem. Chvíli tie leela a zvykala si na probuzení, vystrkovala pokusná tykadla do nového dne. Spala dobře i za bouře, kterou vnímala jen matně. Uvědomila si s prudkou radostí, e můe čelit novému dnu skutečně s důvěrou. Zdálo se, e strasti a obavy z předelého večera jsou lehčí, Jevily se teď jen důsledkem únavy a okamité deprese. Od smrti Pearceové prola tunelem utrpení a nejistoty, ale tohoto jitra vyla opět jako zázrakem do denního světla. Bylo jí jako o tědrém dnu ráno v dětství. Nebo jako na začátku letních prázdnin. Jako by se na konci horečnaté nemoci probudila osvěená s příjemným vědomím, e je zde maminka a před sebou má útěnou rekonvalescenci. Jako by se opět obnovil důvěrně známý ivot.

Den před ní téměř zářil. Shrnula si jeho přísliby a radosti. Ráno bude přednáka z farmakologie. Ta je důleitá. Vdycky byla slabá, pokud lo o léky a jejich dávkování. Pak, po přestávce na kávu, bude mít doktor Courtney-Briggs pro třetí ročník chirurgický seminář. Je vyznamenáním, e tak významný chirurg si dává tolik práce s výcvikem studentek oetřovatelství. Troku se ho bála, zvlátě jeho ostrých, úsečných otázek. Ale dnes ráno bude statečná a bude odpovídat srdnatě. Odpoledne pak nemocniční autobus zaveze celý ročník na místní porodnickou a dětskou sociální kliniku, kde budou pozorovat při práci místní vynikající zdravotníky. I to bylo důleité pro někoho, kdo doufá, e se časem stane okresní sestrou. Chvíli tak leela a přemítala o tomto příjemném programu, pak vstala z postele, obula si bačkorky, oblékla si laciný upan a vydala se chodbou do kuchyňky studentek.

Oetřovatelky ve Slavičím domě budívala kadé ráno přesně v sedm jedna ze sluebných; ale studentky byly větinou za dnů, kdy praktikovaly na odděleních, zvyklé budit se brzy, a proto si nastavovaly budíčky na 6.30, aby si dopřály čas na uvaření čaje a trochu drbů. Ty, které si přivstaly, u tam byly. Malá místnost byla jasně osvětlena, veselá, domácká a voněla jako vdy čajem, svařeným mlékem a čisticími prostředky. Scéna uklidňovala svou obyčejností. Byla tam Burtova dvojčata, s obličeji jetě mírně napuchlými spánkem; kadé dvojče bylo zakukleno do tlustého červeného upanu. Maureen opatrovala přenosné tranzistorové rádio naladěné na druhý program; mírně nakrucovala boky a ramena do synkopického rytmu ranního vysílání BBC. Její dvojče stavělo jejich dvě objemné konvice na podnos a prohrabávalo plechovku s pikoty. Jedinou dalí přítomnou studentkou byla Madeleine Goodaleová, oblečená do staromódního kostkovaného upanu; s čajovou konvicí v ruce hlídala, a voda v kotlíku začne vřít. Ve své optimisticky úlevné náladě by je byla oetřovatelka Dakersová vechny objímala.

Kde je dnes ráno Fallonová? zeptala se Maureen Burtová bez valného zájmu.

Oetřovatelka Fallonová vstávala notoricky pozdě, ale zpravidla bývala jednou z prvních, kdo si el vařit čaj. Bylo jejím zvykem odnést si jej do pokoje a pohovět si v posteli, kde zůstávala a do posledního moného okamiku, kdy se musela včas dostavit ke snídani. Ale tohoto rána byla její osobní čajová konvice prázdná, hrneček a talířek se stejným vzorem byly stále na poličce vedle plechovky čínského čaje, jemu dávala Fallonová přednost před silným, hnědým nápojem, který zbytek ročníku povaoval za nezbytný k tomu, aby mohl čelit novému dnu.

Půjdu ji zavolat, navrhla oetřovatelka Dakersová, astná, e můe být uitečná; touila oslavit své uvolnění z napětí několika posledních týdnů obecnou dobrou vůli.

Počkej okamik, zvolala Maureen, můe jí vzít álek čaje z mé konvice!

Ona nemá ráda indický čaj. Podívám se, jestli je vzhůru, a jen jí řeknu, e voda v kotlíku se vaří.

Na chvilku napadlo oetřovatelku Dakersovou, e by mohla Fallonové čaj uvařit. Ale ten impuls se ihned rozplynul. Ne, e by Fallonová byla obzvlá temperamentní a nevypočitatelná, ale lidé nějak neradi sahali na její osobní věci a neočekávali, e by se ona byla ochotna o ně dělit. Měla jich málo, ale ty, které měla, byly drahé, elegantní, pečlivě vybrané a byly tak součástí její osobnosti, e se druhým jevily jako nedotknutelné.

Oetřovatelka Dakersová téměř běela chodbou k pokoji Fallonové. Dveře byly odemknuty. Nepřekvapilo ji to. Od doby, kdy jedna ze studentek před léty večer onemocněla a byla příli slabá, ne aby přela pokoj a odemkla dveře, bylo dívkám zakázáno na noc se v pokoji zamykat. Od smrti Pearceové jich vak pár na noc otáčelo klíčem a vrchní sestry, i kdy o tom věděly, nic nenamítaly. Moná i ony spaly klidněji za zamčenými dveřmi. Ale Fallonová se nebála.

Záclony byly zataeny. Lampa na nočním stolku svítila, ale pohyblivé stínítko bylo nakloněno tak, e vrhala bledý měsíc na protějí stěnu a ponechávala postel ve stínu. Na poltáři byly rozhozeny tmavé rozcuchané vlasy. Oetřovatelka Dakersová hmátla po stěně, zatápala po vypínači a počkala chvilku, ne jej stiskla. Stiskla jej velmi opatrně, jako by bylo mono místnost osvětlit tie a postupně a uetřit Fallonové prudké probuzení. Místnost zalilo světlo. Dakersová zamrkala v té neobvyklé záři. Pak přistoupila tie k lůku. Nevykřikla, ani neomdlela. Stála absolutně klidně, dívala se chvíli na tělo Fallonové a trochu překvapeně se usmívala. Nepochybovala, e Fallonová je mrtvá. Oči měla iroce otevřené, ale studené a matné, jako oči leklé ryby. Oetřovatelka Dakersová se shýbla a hleděla do nich, jako by je chtěla přimět k rozjasnění, čí jako by v nich marně hledala aspoň stopu svého odrazu. Pak se pomalu otočila, zhasla, vyla z místnosti a zavřela za sebou dveře. la chodbou jako náměsíčná, opírajíc se rukama o zeď.

Studentky si jejího návratu zpočátku nevimly. Pak se na ni náhle upřely tři páry očí, tři postavy zůstaly stát jako zmrazené, jako zobrazení rozpačité otázky. Oetřovatelka Dakersová se opřela o veřej dveří a bez zvuku otvírala ústa  bez jediného slova. Zdálo se, e se něco stalo s jejím krkem. Celá čelist se jí nekontrolovatelně chvěla a jazyk se přilepil na patro. Její oči je zapřísahaly. Zdálo se, e uplynuly minuty, v nich pozorovaly její zápas. Kdy konečně promluvila, zněla její slova klidně, jen mírně překvapeně:

Fallonová je tam  mrtvá.

Usmála se jako někdo, kdo se probral ze sna, a trpělivě vysvětlila: Někdo zavradil Fallonovou.

Místnost se vyprázdnila. Neuvědomovala si jejich hromadný úprk chodbou. Osaměla. Kotlík pískal, víčko drnčelo pod tlakem páry.

Pečlivě zhasla plyn. Soustředěně se kabonila. Pomalu, jako dítě pověřené důleitým úkolem, sundala z poličky plechovku, elegantní konvici, álek a stejný talířek a pobrukujíc si sama pro sebe, uvařila Fallonové její ranní čaj.

3 / CIZINCI V DOMĚ

( I )

Je tu patolog, pane.

Detektiv vstrčil ostříhanou hlavu do dveří lonice a zdvihl tázavě obočí.

Vrchní policejní inspektor Adam Dalgliesh se otočil a přestal zkoumat aty mrtvé dívky; jeho skoro metr devadesát centimetrů vysoká postava byla nepohodlně vklíněna mezi čelo v nohách postele a dveře atníku. Podíval se na hodinky. Bylo osm minut po desáté. Sir Miles Honeyman se jako vdy dostavil brzy.

Dobře, Fenningu. Poproste ho, aby byl tak hodný a chvilku počkal, ano? Budeme za minutu hotovi. Pak nás pár odejde, uděláme mu místo.

Hlava zmizela. Dalgliesh zavřel dveře atníku a dokázal se vtěsnat mezi něj a postel. V té chvíli tam určitě nebylo místo pro čtvrtého. Mohutná postava odborníka na otisky prstů vyplňovala prostor mezi nočním stolkem a oknem, jak téměř do pasu ohnutý nanáel uhlový práek na povrch láhve whisky, kterou drel při otáčení za korkovou zátku. Vedle láhve stál skleněný talířek, na něm byly dívčiny otisky, s jasně viditelnými závity čar.

Je tam něco ? zeptal se Dalgliesh.

Daktyloskop se zarazil a podíval se z větí blízkosti.

Vychází hezký soubor otisků, pane. Vechny jsou ale její. A nic jiného. Vypadá to, jako by ji prodavač  ne ji prodal  před zabalením ze zvyku utřel. Bude zajímavé, a uvidíme, co dostaneme z číky.

Vrhl na ni árlivě vlastnický pohled; leela na zemi, kam vypadla z dívčiny ruky, lehce opřená o záhyb přehozu na postel. Jeho výzkum skončí, a bude pořízena poslední fotografie.

Sklonil se opět ke svému úkolu  láhvi. Za ním manévroval k pravé noze lůka fotograf z Yardu se svou trojnokou a kamerou. Jak si Dalgliesh viml, byla to nová jednokolejná cambo. Zaznělo cvaknutí, vzplálo světlo blesku, vzniklý obrázek mrtvé dívky utkvěl suspendovaný ve vzduchu a vpaloval se do Dalglieshovy sítnice. Barva a tvar v tom krutém chvilkovém záblesku vynikly a zkreslily se. Dlouhé černé vlasy vypadaly na bělostném poltáři jako rozcuchaná paruka; skelné oči byly jako vypoulené kousky mramoru, jako by je posmrtná ztuhlost vytlačovala z důlků. Pokoka byla velmi bílá a hladká, vypadala na dotyk jako odolná blána z umělé hmoty, tuhá a neproniknutelná jako vinyl. Dalgliesh mikl, aby smazal představu čarodějovy hračky, loutky bezmylenkovitě pohozené na poltáře. Kdy se podíval znovu, byla to opět mrtvá dívka v posteli, nic víc a nic méně. Jetě dvakrát se mu obrázek zkreslil a utkvěl zkameněle ve vzduchu, kdy fotograf bral dva snímky polaroidní kamerou Land, aby mohl dát Dalglieshovi dvě okamitě vyvolané fotografie, které vdy vyadoval. Pak bylo po vem. To byla poslední, pane. Jsem hotov, pane, prohlásil fotograf. Pustím sem teď sira Milese. Vystrčil hlavu ze dveří, zatímco daktyloskop, mručící zadostiučiněním, láskyplně zvedal z přehozu klíkami číku a postavil ji k láhvi whisky.

Sir Miles asi čekal na odpočívadle, protoe vstoupil bezprostředně po odchodu fotografa. Známá, baculatá postava, s velkou hlavou a černými kudrnatými vlasy, s horlivýma, jiskrnýma očima. Přinesl s sebou ovzduí varietní srdečnosti, a jako vdycky, slabý pach kyselého potu. Zdrení ho nerozmrzelo. Sir Miles, boí dar soudní patologii, či amatér arlatán  podle toho, jak ho kdo chtěl brát, se tak snadno neurazil. Získal svou velkou reputaci a také asi své nedávné povýení do lechtického stavu díky zásadě, e by člověk neměl vědomě nikdy nikoho urazit, i kdy jde o podřízeného. Pozdravil odcházejícího fotografa a důstojníka daktyloskopa, jako by byli jeho starými přáteli. Dalglieshe oslovil křestním jménem. Jeho společenské projevy byly letmé; jeho zaujetí ho předcházelo jako miazma, kdy se soukal těsně k posteli.

Dalgliesh ho nesnáel; připadal mu jako démon poírající mrtvoly, co mohl stěí připustit jako rozumnou příčinu své nechuti. V dokonale organizovaném světě by se nepochybně uctívači nohou měli stát pedikéry, uctívači vlasů holiči a poírači mrtvol morbidními anatomy. Je překvapující, e jich je tak málo. Sir Miles byl pohotově pro kadý nový případ. Přistupoval ke kadé nové mrtvole chtivě, téměř radostně; jeho pochmurné vtípky slýchali v polovině večerních klubů v Londýně. Byl expert na smrt a svou práci měl očividně rád. Dalgliesh cítil v jeho společnosti zábrany, nebo si uvědomoval svou nechu k němu. Antipatie z něho přímo srela. Ale sir Miles ji přezíral. Měl sám sebe příli rád, ne aby pochopil, e jiní lidé ho mohou shledávat méně láskyhodným, a tato vemlouvavá naivita mu dodávala jakýsi arm. I ti kolegové, kteří nejvíc nesnáeli jeho jeitnost, zálibu v publicitě, nezodpovědnost jeho veřejných projevů, shledávali těkým nenávidět ho tak moc, jak by podle svého mínění měli. O enách se říkalo, e ho povaují za přitalivého. Snad je zvráceně okouzloval. Určitě byl nakalivý jeho dobrý humor člověka, který nutně má svět za příjemné místo, protoe je na něm on sám.

Vdycky nad mrtvolou pomlaskával. Pomlaskával i teď, kdy stahoval prostěradlo zvlátním, afektovaným gestem buclatých prstů. Dalgliesh se postavil k oknu a hleděl spletí větví, jimi dosud prosvítala vzdálená nemocnice, zářící jako neskutečný palác, zavěený ve vzduchu. Slyel slabé ustění loního prádla. Sir Miles mohl provést jen předběné vyetření, ale pouhé pomylení na ty buclaté prsty, vnikající do jemných dutin těla, stačilo k tomu, aby si Dalgliesh přál zemřít pokojně ve vlastní posteli. Skutečnou práci provede sir Miles později na pitevním stole s hliníkovými odpady, s tím pochmurným přísluenstvím odtoků a roztoků, kam systematicky rozdělí tělo Josephine Fallonové v zájmu spravedlnosti, vědy, zvědavosti nebo čeho chcete. A pak pitevní asistent sira Milese si vydělá svou guineu za to, e tělo opět seije do sluné člověčí podoby, aby je rodina mohla spatřit bez otřesu. Je-li nějaká rodina. Uvaoval, kdo bude oficiálně truchlit pro Fallonovou, bude-li vůbec někdo truchlit. Při povrchní prohlídce nenali v pokoji nic  ani fotografie, ani dopisy, nic, co by napovídalo, e měla úzké svazky k nějaké ivé dui.

Zatímco se sir Miles potil a funěl, Dalgliesh po druhé obeel pokoj; pečlivě se přitom vyhýbal pohledu na patologa. Věděl, e jeho choulostivost je nesmyslná, a napůl se za ni styděl. Posmrtné vyetřování ho nevzruovalo. Nemohl spí strávit tuhle neosobní prohlídku dosud vlahého enského těla. O pár krátkých hodin dřív by měla právo na svůj stud, mohla by si svobodně zvolit lékaře, mohla by klidně odmítnout tyhle bílé, chtivě zkoumající prsty. O několik hodin dříve byla lidskou bytostí. Teď byla mrtvou hmotou.

Místnost byla pokojem eny, která neměla ráda přecpanost. Bylo zde základní nutné pohodlí a pár pečlivě vybraných ozdob. Jako by si stanovila své potřeby a opatřila si je, přesně, nákladně, ale bez marnotratnosti. Vysoká předloka u postele nebyla z toho levného druhu, jaký pořizoval Správní výbor nemocnice, pomyslil si. Visel zde jediný obraz, originální akvarel, líbezná krajina od Roberta Hillse, umístěný tak, aby jej co nejpůsobivěji zalévalo oknem denní světlo. Na parapetu okna stála jediná ozdoba, staffordská hliněná soka Johna Wesleye, jak promlouvá z kazatelny. Dalgliesh ji otáčel v rukou. Byla dokonalá, sběratelský kus. Nebyla to rozhodné ádná z těch triviálních nicotností, je mají lidem ijícím v ústavech často poskytnout představu pohodlí a jistoty.

Přeel ke knihovničce vedle lůka a znovu prohlíel knihy. I ty se zdály vybrány tak, aby poslouily v moných náladách. Sbírka moderní poezie, včetně jeho vlastního posledního svazku; úplný soubor Jane Austenové, dost opotřebovaný, ale v koených vazbách a titěný na indickém papíře; několik filozofických knih, pěkně vyváených na rozhraní účelnosti a popularity; asi dva tucty broovaných moderních románů  Greene, Waugh, Compton, Burnett, Hartley, Powell, Cary. Ale větina knih byly básně. Měli jsme stejný vkus, pomyslil si při pohledu na ně. Kdybychom se byli setkali, měli bychom si o čem popovídat. Smrt kohokoliv mě ochuzuje. Ovem, doktor Donne. Příli uívaný výrok se stal módním heslem v přelidněném světě, kde bylo prakticky společenskou nutností do ničeho se nemíchat. Některé smrti vak mají dosud moc ochuzovat víc ne jiné. Poprvé po létech si byl vědom pocitu ztráty, osobní, iracionální ztráty.

Pohnul se. V nohách lůka stála skříň a zásuvkový prádelník, zmetek ze světlého dřeva, který byl naplánován  pokud mohl vůbec někdo naplánovat tak oklivý předmět  aby poskytl co nejvíc prostoru v minimální místnosti. Horní plocha prádelníku měla slouit jako toaletní stolek. Stálo na něm malé zrcadlo. Před ním leel dívčin kartáč a hřeben. Nic víc.

Otevřel malou zásuvku vlevo. Obsahovala její make-up; kelímky a tuby byly pěkně srovnány na malém lepenkovém podnosu. Nael víc, ne očekával: čisticí krémy krabičku vatových tampónů, základní krém, tuhý pudr, oční stíny, maskaro. Zřejmě se pečlivě líčila. Ode veho vak jen jeden kus. ádné pokusy, ádné nákupy z náhlého popudu, ádné napůl vyuité zaschlé tuby s líčidly ztuhlými kolem uzávěru. Sbírka vyjadřovala: Tohle se mi hodí. Tohle potřebuji. Nic víc, nic méně.

Otevřel pravou zásuvku. Neobsahovala nic jiného, ne harmonikový pořadač s označenými oddíly. Prolistoval obsah. Rodný list. Křestní list. Výpisy ze ekového účtu. Jméno a adresa právního zástupce. ádné osobní dopisy. Vsunul si pořadač pod pai.

Postoupil ke skříni a znovu si prohlédl její aty. Troje kalhoty. Kamírové svetříky. Zimní jasně červený tvídový plá. Čtvery velmi dobře uité aty z jemné vlněné látky. Vechno svědčilo o kvalitě. Na studentku oetřovatelství to byl nákladný atník.

Uslyel poslední spokojené zamručení sira Milese a otočil se. Patolog se narovnával a stahoval si gumové rukavice. Byly tak tenké, e to vypadalo, jako by svlékal svou pokoku. Prohlásil:

Mrtvá  řekl bych  asi deset hodin. Soudím tak hlavně podle rektální teploty a stupně ztuhlosti dolních končetin. Je to ovem jen odhad, můj drahý kolego. Tyhle věci jsou dílem náhody, jak víte. Budeme se muset podívat na obsah aludku; to by nám mohlo dát klíč. Takhle a podle klinických příznaků bych řekl, e zemřela asi o půlnoci  plus minus hodina. Z obecného hlediska ovem zemřela nejspí, jakmile vypila tu číku na noc.

Daktyloskop nechal láhev whisky a pohárek na stole a pracoval na klice dveří. Sir Miles kolem nich proel, a ani by se skleničky dotkl, sklonil hlavu a přiblíil nos k jejímu okraji.

Whisky. Ale co jetě ? Tuhle otázku si klademe, drahý kolego. Tuhle otázku si klademe. Jedno je jisté, nebyla to íravina. Tentokrát ádná kyselina karbolová. Mimochodem  u té druhé dívky jsem nedělal post mortem já. Tu prácičku dělal Rikki Blake. patné dílo. Domnívám se, e hledáte spojitost mezi těmi dvěma úmrtími?

Je moná, přisvědčil Dalgliesh.

Můe být. Můe být. Pravděpodobně nejde o přirozenou smrt. Budeme muset ale počkat na toxikologa. Nenael jsem důkazy krcení nebo duení. Pokud jde o to, tak ádné vnějí známky násilí. A mimochodem, byla těhotná. Řekl bych, e tak asi tři měsíce. Nahmatal jsem pěkný malý plůdek, jaký jsem nenael od dob, kdy jsem studoval. Pitva to samozřejmě potvrdí.

Jeho jiskrná očka prohledávala pokoj. Očividně ádná nádoba od jedu. Byl-li to ovem jed. A ádný dopis sebevraha.

Nebývá to nezvratný důkaz, namítl Dalgliesh.

Já vím. Já vím. Ale větina z nich zanechává nějaké milostné psaníčko. Rádi vyprávějí svůj příběh, drahý kolego. Rádi vypoví svůj příběh. Vůz s rakví je mimochodem tady. Jestli jste s ní skončili, odvezu ji do pitevny.

Já jsem skončil, řekl Dalgliesh.

Čekal a pozoroval nosiče, jak vmanévrovali nosítka do pokojíku a s bryskní obratností na ně naloili bezvládnou mrtvou. Sir Miles se kolem nich točil s nervózní úzkostlivostí experta, který nael zvlá dobrý exemplář a musí pečlivě dohlédnout na jeho bezpečný převoz. Bylo divné, e odvoz té nevnímající hromádky kostí, svázaných svaly, z nich kadý slouíval zcela specifickým způsobem, zanechává místnost tak prázdnou, tak oputěnou. Dalgliesh si toho poviml dřív, ne tělo odnesli; měl dojem holého jevitě, vydýchaného vzduchu, kulis věcně rozestavených a oloupených o svůj význam. Nedávno zemřeli mají své zvlátní tajemné charisma; ne bezdůvodně lidé v jejich přítomnosti eptají. Nyní vak bylo tělo pryč a nebylo nic dalího, co by mohl v místnosti udělat. Nechal daktyloskopa, aby označoval a fotografoval své nálezy, a vyel na chodbu.

( II )

Minula u jedenáctá, ale chodba byla dosud velice tmavá, jediné jasnějí okno bylo na jejím vzdáleném konci; za staenými záclonami se rýsovalo toliko jako mlhavý čtverec. Dalgliesh dokázal ze začátku rozeznat pouze tvar a kuel hasicího přístroje, lesknoucího se na pozadí vyřezávaného dubového ostění. elezné skoby, neetrně zatlučené do dřeva, na nich visel, nepřiměřeně kontrastovaly s řadou elegantních nástěnných lamp na mosazných spirálách, vyskakujících ze středů vyřezávaných čtyřlístků. Ramena lamp byla původně zřejmě plánována pro plyn, ale bez představivosti a obratnosti hrubě adaptována pro elektřinu. Mosaz nikdo neletil a větina jemných skleněných stínítek ve tvaru květinových plátků chyběla nebo byla rozbita. V kadé kytici bez květin teď byla ohyzdně zasazena jediná objímka se pinavou, nízkowattovou árovkou, její slabé rozptýlené světlo vrhalo stíny na podlahu a jen zdůrazňovalo obecnou pomournost. A na ono okno na konci chodby sem vnikalo jen málo denního světla. Veliké okno nad schoditěm, předrafaelovské zpodobení vyhnání z ráje, provedené na sinavém skle, bylo stěí funkční.

Nahlédl do pokojů sousedících s lonicí mrtvé dívky. Jeden nebyl obydlen, postel byla svlečena, dveře atníku otevřené a zásuvky, vyloené čerstvým novinovým papírem, byly povytahovány, jako by demonstrovaly základní prázdnotu místnosti. Druhý pokoj byl obydlen, ale vypadal, jako by jej někdo kvapně opustil; loní pokrývka byla nepořádně odhozena, předloka u postele zmuchlána. Na nočním stolku leela hranička učebnic; otočil titulní list první z nich a přečetl si vepsané jméno: Christine Dakersová. Tohle tedy byl pokoj dívky, která mrtvou nala. Prohlédl stěnu mezi oběma místnostmi, tenkou, lehkou přepáku z natřených tvrdých prken, která se chvěla a tie drnčela, kdy do ní klepl. Uvaoval, zda oetřovatelka Dakersová v noci něco slyela. Pokud Josephine Fallonová nezemřela okamitě a téměř nezvučně, musel nějaký náznak jejího utrpení určitě proniknout touto nedostatečnou přepákou. Byl by rád vyslechl oetřovatelku Dakersovou. V této chvíli vak byla, jak mu bylo sděleno, hospitalizována na oddělení nemocných sester, nebo utrpěla ok. Musel to být pořádný ok, ale i kdyby nebyl, nemohl zatím nic podniknout. Oetřovatelka Dakersová byla pro tuto chvíli před kadým vyptáváním policie účinně chráněna svými lékaři.

Zkoumal o kousek dál. Proti lonicím oetřovatelek byla řada koupelnových kabin a záchodů, k nim vedly dveře z velké umývárny, vybavené čtyřmi umyvadly; kadé obklopoval sprchový závěs. Kadá koupelnová kabina měla spoutěcí okno s neprůhledným sklem; okno bylo nevhodně umístěno, ale nebylo těké je otevřít. Z oken bylo vidět zadní část domu a dvě krátká křídla, kadé postavené nad cihlovým podloubím; křídla byla neústrojně spojena s hlavní budovou. Vypadalo to, jako by se architekt po vyčerpání moností novogotiky a baroka rozhodl pro rozjímavějí, církevnějí styl. Pozemek mezi klauzurami byl přerostlou dungli vavřínových keřů a neprostříhaných stromů, je rostly tak blízko domu, e některé větve téměř krábaly na okna v přízemí. Dalgliesh viděl matně postavy hledající mezi keři a slyel slabě mumlání jejich hlasů. Vyhozenou láhev od dezinfekčního prostředku, který zabil Heather Pearceovou, toti nalezli mezi těmi keři a bylo moné, e druhá nádoba, její obsah byl stejně smrtící, mohla být v temných hodinách rovně vyhozena z některého okna. Na poličce v koupelně byl kartáček na nehty. Dalgliesh jej popadl a irokým obloukem jej vyhodil oknem do křoví. Neviděl ani neslyel, jak dopadl, ale mezi rozhrnutým listím se objevil veselý obličej, jakási ruka zamávala na pozdrav a dva hledající stráníci se posunuli hlouběji do podrostu.

Zamířil pak chodbou do kuchyňky oetřovatelek na vzdáleném konci. Stál tam detektiv serant Masterson s vrchní sestrou Rolfovou. Prohlíeli spolu pestrou sbírku předmětů vyloených na pracovní ploe linky, skoro jako by byli soukromě zaujati Kimovou*) hrou. Nalézaly se zde dva vymačkané citróny, miska krystalového cukru, soubor konvic obsahujících vystydlý čaj; povrch tekutiny v nich popraskal do ohraničených skvrn. Mezi věcmi byla také jemná worcesterská konvice se stejně vzorovaným álkem, talířkem a dbánečkem na mléko. Leel zde zmačkaný čtverec tenkého bílého balicího papíru s nápisem Scunthorpeovy vinařské závody, 149, High Street, Heatheringfield a nakrábaná stvrzenka, vyhlazená a zatíená dvojicí plechovek s čajem.

Tu whisky koupila včera dopoledne, pane, ohlásil Masterson. Natěstí pro nás je pan Scunthorpe puntičkář na potvrzenky. Zde je účet a obal. Take to vypadá, e láhev otevřela poprvé, ne si la včera lehnout.

Kde ji ukládala ? zeptal se Dalgliesh.

Fallonová si ukládala whisky vdycky ve svém pokoji, odpověděla sestra Rolfová.

Masterson se zasmál.

Nic překvapujícího, vdy láhev téhle lihoviny stojí skoro tři libry.

Vrchní sestra Rolfová se na něho pohrdlivě podívala.

Pochybuji, e by tohle dělalo Fallonové starost. Nebyla typem, který si dělá na láhvi čárky.

Byla velkorysá? zeptal se Dalgliesh.

Ne, prostě ji něco takového nezajímalo. Měla whisky ve svém pokoji proto, e ji o to poádala představená.

Ale včera si ji přinesla sem, aby si pozdě v noci připravila nápoj, pomyslil si Dalgliesh. Mírně prohrábl prstem cukr.

Ten je nekodný, řekla vrchní sestra Rolfová. Studentky mi pověděly, e jej vechny pouily, kdy si připravovaly ranní čaj. A aspoň Burtova dvojčata ze svého čaje upila.

Stejně jej poleme i s citrónem do laboratoře, poznamenal Dalgliesh.

Zvedl víčko malé čajové konvice a nahlédl dovnitř. V odpověď na jeho nevyslovenou otázku řekla vrchní sestra Rolfová:

Oetřovatelka Dakersová zřejmě do ní uvařila ranní čaj. Konvice patří Fallonové, pochopitelně. Nikdo jiný by si nedělal ranní čaj do staroitného worcesterského porcelánu.

Oetřovatelka Dakersová udělala čaj oetřovatelce Fallonové dřív, ne ji nala mrtvou?

Ne, a potom. Byla to úplně automatická reakce  aspoň tak si to vysvětluji. Musela být v oku. Koneckonců, právě nala mrtvolu Fallonové. Stěí mohla očekávat, e vyléčí rigor mortis horkým čajem, i kdy lo o nejlepí čínský druh. Mám za to, e budete chtít Dakersovou navtívit, ale budete muset počkat. Je právě na marodce. Myslím, e vám to u řekli. Je v části křídla soukromých pacientů a oetřuje ji vrchní sestra Brumfettová. Proto jsem také zde. Jsme stejně hierarchické povolání jako policie, a kdy není ve Slavičím domě představená, je druhou v pořadí vrchní sestra Brumfettová. Jinak by kolem vás tancovala ona, ne já. Jistě vám pověděli, e slečna Taylorová je na cestě z konference v Amsterodamu. Musela neočekávaně zaskočit za předsedkyni Oblastního výboru pro výcvik oetřovatelek, natěstí pro ni. Take aspoň jedna z nás starích členek personálu má alibi.

Dalglieshovi řekli o cestě představené víc ne jednou. Její nepřítomnost se zdála skutečností, o které se nezbytně s politováním či vysvětlením zmínil kadý, koho potkal, by jakkoliv krátce. Avak vrchní sestra Rolfová byla první, kdo poukázal na okolnost, e cesta poskytla slečně Taylorové alibi, alespoň pro dobu smrti Fallonové.

A zbytek studentek ?

Sedí v malé učebně o poschodí ní. Vrchní sestra Gearingová, nae klinická instruktorka, si vzala dozor nad jejich individuálním studiem. Domnívám se, e toho moc nepřečtou. Bylo by lepí uloit jim něco aktivnějího. Jene v tomto okamiku to není snadné. Chcete je vidět?

Ne. A později. A to v demonstrační učebně, kde zemřela oetřovatelka Pearceová.

Pohlédla na něho a hned rychle uhnula očima, ne vak tak rychle, aby si neviml výrazu překvapení, a jak ho napadlo, nesouhlasu. Očekávala od něho, e projeví víc citlivosti, víc taktu. Demonstrační učebnu od smrti Pearceové neuívali. Rozhovor se studentkami v ní, tak brzo po této druhé tragédii, probudí vzpomínku čerstvou hrůzou. Jestlie některá z nich je hotova ztratit nervy, stane se to teď  a on ani neuvaoval o výběru jiné místnosti. Pomyslil si, e vrchní sestra Rolfová je stejná jako ostatní. Vichni chtějí, aby byli dopadeni vrahové, ale jen co nejrytířtějími prostředky. Chtějí, aby vrahové byli potrestáni, ale jen tak, aby trest nepřesáhl vlastní citlivost trestajících.

Jak se tenhle dům zavírá na noc? zeptal se Dalgliesh.

Vrchní sestra Brumfettová, vrchní sestra Gearingová a já zodpovídáme střídavě kadá jeden týden za zavření. Tento týden je řada na Gearingové. Jsme jediné tři vrchní sestry, které zde bydlí. Přesně v jedenáct hodin zamykáme a zastrkujeme přední a kuchyňské dveře. Jsou zde jetě malé postranní dveře s patentním zámkem a zástrčkou zevnitř. Jestlie má některá studentka nebo členka personálu přes večerku, dostane klíč k tomuto vchodu, a a přijde, zastrčí závorku. Vrchní sestry mají permanenmě vlastní klíče. Pak jsou tu jetě jedny dveře, ty vedou k bytu představené ve třetím poschodí. Má soukromé schoditě a samozřejmě svůj vlastní klič. Mimoto zde jsou jetě poární nouzové východy, ale ty jsou stále zamčené zevnitř. Nebylo by ovem těké vniknout do domu. Podle mého mínění je proti tomu asi zabezpečeno jen málo institucí. Ale pokud vím, nikdy jsme tu neměli lupiče. Náhodou je vytlučená jedna tabule ve skleníku. Radní Kealey, místopředseda, si asi myslí, e vrah Fallonové se sem dostal tudy. On je náramný mudrc; pro vechny spletité ivotní problémy najde vdycky to nejpohodlnějí vysvětlení. Mně připadá, e se výplň vysypala v tom větru, ale vy si nepochybně vytvoříte vlastní názor.

Moc mluví, pomyslil si. Povídavost byla jednou z nejobvyklejích reakcí na ok anebo nervozitu, takovou, z jaké vyetřující policista nejčastěji nejvíc vytěí. Zítra bude za to sama sebou opovrhovat, bude to s ní obtínějí, bude mnohem méně spolupracovat. Zatím mu pověděla víc, ne si uvědomovala.

Na rozbité sklo se budou muset samozřejmě podívat, dřevěné rámy se budou muset vyetřit, pokud jde o známky vstupu. Povaoval vak za nepravděpodobné, e by smrt oetřovatelky Fallonové byla dílem nějakého vetřelce. Kolik lidí zde poslední noc spalo? zeptal se.

Brumfettová, Gearingová a já. Část noci byla Brumfettová pryč. Mám za to, e doktor Courtney-Briggs ji povolal zpět na oddělení. Byla zde slečna Collinsová. Je zde hospodyní, A spalo tu pět studentek. Oetřovatelky Dakersová, Burtova dvojčata, Goodaleová, Pardoeová. A ovem, spala zde oetřovatelka Fallonová. To jest, jestli měla Fallonová čas spát. Mimochodem, její lampa na nočním stolku hořela celou noc. Krátce po druhé byla vzhůru Burtova dvojčata a vařila si kakao. Málem ty dvě zanesly álek i Fallonové. Kdyby to byly udělaly, mohli byste mít jasnějí představy o době smrti. Ale napadlo jim, e mohla usnout při světle a probuzení by nepřivítala ani při pohledu na kakao a jeho vůni. Jídlo a pití je neproměnnou útěchou dvojčat, ale jsou na světě přinejmením dost dlouho, aby si aspoň uvědomovaly, e kadý nesdílí jejich zálibu. Zvlá Fallonová by dávala přednost spánku a soukromí před kakaem a jejich společností.

Navtívím Burtova dvojčata. A co nemocniční pozemky? Ty se nechávají na noc otevřené?

V přední lodii má permanentně slubu vrátný. Hlavní brána se nezamyká, kvůli nehodovým sanitkám, ale vrátný hlídá kadého, kdo přichází či odchází. Slavičí dům je na pozemku nemocnice daleko blí k zadnímu vjezdu, ale tou cestou obvykle pěky nechodíme, protoe je patně osvětlená a nahání dost strachu. Kromě toho vede na Winchesterskou silnici, která je skoro dvě míle vzdálená od centra města. Zadní bránu zamyká při soumraku v létě v zimě vrátný, ale vechny vrchní sestry a představená mají klíče.

A oetřovatelky, které mají přes večerku?

Očekává se, e pouijí přední bránu a půjdou po hlavní cestě, která vede kolem nemocnice. Za dne uíváme mnohem rychlejí zkratky mezi stromy  je to jen asi dvě stě yardů  ale pro cestu v noci si ji moc lidí nevybere. Řekla bych, e pan Hudson, tajemník nemocnice, by vám mohl dát plán pozemku i Slavičího domu. On a místopředseda vás teď vlastně očekávají v knihovně. Předseda, sir Marcus Cohen, je v Izraeli. Ale i tak, je jich skoro jako v uvítací delegaci. Dokonce i doktor Courtney-Briggs odloil své ordinační hodiny na ambulanci, aby přivítal ve Slavičím domě Yard.

Pak byste snad byla tak laskava a dala jim vědět, e za chvíli přijdu za nimi, poádal Dalgliesh.

Bylo to proputění. Serant Masterson, aby je změkčil, řekl náhle nahlas: Vrchní sestra Rolfová nám velmi pomohla.

ena vydala hrdelní zvuk, jakési posměné odfrknutí.

Pomohla  policii? Není ta věta divně dvojsmyslná? A vůbec, nemyslím, e vám mohu zvlá pomoci. Nezabila jsem ádnou z nich. Včera večer jsem byla ve zdejím novém kině. Dávali jeden film ze série Antonioniho. Tento týden to je LAvventura. Vrátila jsem se a těsně před jedenáctou a la jsem hned spát. Fallonovou jsem vůbec neviděla.

Dalgliesh rozeznal se slabou rezignací první le a uvaoval, kolik dalích lí, důleitých i nedůleitých, bude vysloveno, ne skonči vyetřování. Ale teď nebyl čas vyslýchat vrchní sestru Rolfovou. Nebude to snadný svědek. Odpovídala na jeho dotazy zevrubně, ale s neskrývaným odporem. Nebyl si jist, jestli se jí nelíbí on, nebo jeho práce, nebo jestli by tento tón zlostného pohrdání vyprovokoval kterýkoliv mu. Její obličej odpovídal její osobnosti, bránil se a odráel. Byla to silná, inteligentní tvář, ale bez měkkosti a enskosti. Hluboko posazené a velmi tmavé oči mohly být přitalivé, ale skrývaly se pod tím tmavým a hustým, dokonale rovným černým obočím, e dodávaly obličeji slabý nádech deformity. Měla velký nos s rozířenými póry, rty vytvářely tenkou, nekompromisní linii. Byl to obličej eny, která se nikdy nenaučila dohodnout se s ivotem a snad se vzdala pokusů o to. Pomyslil si náhle, e kdyby se jí dokázalo, e je vraednicí, a její fotografie byla publikována, prohlaovaly by jiné eny, chtivě hledající v takové nekompromisní masce známky zkaenosti, e ani nejsou překvapeny. Náhle ji politoval, se směsí podrádění a soucitu, jaké člověk dokáe cítit pro lidi nevyrovnané nebo fyzicky deformované. Rychle se odvrátil, aby nezpozorovala tu náhlou křeč lítosti. Věděl, e by to pro ni znamenalo nejvyí uráku. Kdy se opět obrátil, aby jí poděkoval za její pomoc, zjistil, e odela.

( III )

Ramenatý serant Charles Masterson měřil přes metr devadesát. Nosil své mohutné tělo lehce a vechny jeho pohyby byly na tak sebevědomě muného a silného člověka překvapivě ovládané a přesné. Podle obecného a zvlátě podle vlastního mínění byl hezký; svým pevným obličejem, smyslnými rty a očima stíněnýma hustým obočím se pozoruhodně podobal populárnímu americkému filmovému herci z westernové koly. Dalgliesh ho tu a tam podezříval, e je si této podobnosti dobře vědom  stěí si jí nepoviml  a e jí dokonce napomáhá stopou amerického přízvuku.

Dobrá, serante. Měl jste příleitost obhlédnout si dům, mluvil jste s některými lidmi. Povězte mi o tom.

Bylo známo, e takové vyzvání vzbuzovalo v srdcích Dalglieshových podřízených paniku. Znamenalo to, e vrchní inspektor nyní očekává stručnou, jadrnou, elegantně formulovanou zprávu o zločinu, která by vylíčila dosud známé podstatné skutečnosti někomu, kdo teprve přiel a není informován. Schopnost vědět, co chcete říct, a říct to nejmením počtem výstiných slov, je právě tak neobvyklá u policistů, jako u jiných členů společnosti. Dalglieshovi podřizení ehrali; netuili prý, e pro přijetí ke kriminální policii se jako dalí kvalifikace nově poaduje vysokokolské vzdělání v angličtině. Serant Mastersen se vak obával méně ne větina z nich. Měl své slabosti, ale sebedůvěra mezi nimi chyběla. Rád pracoval na tomto případu. V Yardu bylo dobře známo, e vrchní inspektor Dalgliesh by nesnesl vedle sebe hlupáka a e jeho definice hlouposti je svérázná a přesná. Dalgliesh byl jedním z nejúspěnějích detektivů v Yardu a pro Mastersona byl úspěch jediným reálným měřítkem. Povaoval vrchního inspektora za velmi schopného, co neznamenalo, e povaoval Adama Dalglieshe za stejně schopného, jako je Charles Masterson. Větinu času, z důvodů, které podle jeho mínění nestálo za to zkoumat, mu byl Dalgliesh ze srdce protivný. Tuil, e antipatie je vzájemná, ale nijak zvlá se tím neobíral. Dalgliesh nebyl mu, který by z předsudků kazil kariéru podřízenému, protoe mu není sympatický; bylo o něm známo, e je věcný, dokonce soudný, a přizná zásluhy tam, kde je to na místě. Situace vak vyadovala bdělost a Masterson hodlal být bdělý. Ctiádostivý mu, který si pečlivě naplánuje, jak se vyplhat na vyí hodnost, by byl blázen, kdyby zavčas nepoznal, e je zatraceně poetilé stavět se proti nadřízenému. Masterson nezamýlel být takovým druhem blázna. Ale malá spolupráce vrchního inspektora v téhle kampani oboustranné dobré vůle by nebyla k zahození. A nebyl si jist, jestli se mu jí dostane. Spustil tedy:

Projednal bych ty dvě smrti kadou zvlá, pane. První obě



Proč řečníte jako novinář soudničkář, serante? Ne uijeme slova obě, ujistěme se, e jde o obě!

První zesnulá

, začal Masterson, 

první dívka, která zemřela, byla jednadvacetiletá studentka oetřovatelství, Heather Pearceová. Pokračoval v recitaci skutečností o smrti obou dívek, pokud byly známy; dal si pozor, aby se vyhýbal dalím omletým výrazům policejního argonu, na který byl  jak věděl  vrchní inspektor hrozně citlivý, a odolával pokuení rozvinout nedávno získané vědomosti o nitroaludeční výivě, které tak pracně vytáhl z vrchní sestry Rolfové, je mu vechno srozumitelně, by nerada, vysvětlila. Take je moné, pane, zakončil, e jedna či obě smrti byly sebevrady. e jedna či obě byly náhodné. e první byla vrada, ale byla zabita nesprávná obě. Anebo e dolo ke dvěma vradám s úmyslně vybranými oběmi. Těký výběr, pane.

Nebo byla smrt Fallonové přirozená, dodal Dalgliesh. Dokud nedostaneme zprávu toxikologa, teoretizujeme a předcházíme skutečnostem. V této chvíli budeme obě smrti povaovat za vrady. No, a teď pojďme do knihovny a poslechněme si, co nám poví místopředseda správního výboru nemocnice.

( V )

Knihovna, kterou snadno nalezli podle velkého malovaného znaku nad dveřmi, byla příjemná místnost s vysokým stropem v prvním patře, hned vedle obývacího pokoje studentek. oetřovatelské koly. Celou jednu stěnu tvořila tři ozdobná arkýřová okna, ostatní tři byly obloeny a po strop knihami. Střed místnosti byl volný. Byl vybaven čtyřmi stoly, uspořádanými před okny, a dvěma oumělými pohovkami; kadá stála z jedné strany kamenného krbu, v něm nyní syčela své podivné uvítání staromódní plynová kamínka. Před krbem pod dvěma neónovými zářivkami stála skupina čtyř muů, kteří spolu spiklenecky ukali. Kdy Dalgliesh s Mastersonem vstoupili, současně se obrátili a hleděli na ně s ostraitou zvědavostí. Pro Dalglieshe to byl důvěrně známý okamik, sloený jako obvykle ze zájmu, porozumění a naděje  v případě vrady první konfrontace protagonistů s cizinci, vetřelci, experty pro otázky násilné smrti, kteří přili mezi ně jako nevítaní hosté, aby předvedli své osobité nadání.

Pak se mlčení prolomilo, ztuhlé postavy se uvolnily. Se dvěma mui se Dalgliesh u setkal; Stephen Courtney-Briggs a Paul Hudson, tajemník nemocnice, vykročili vpřed s formálními úsměvy na přivítanou. Pan Courtney-Briggs, který se zřejmě ujímal vedení v kadé situaci, poctěné jeho přítomností, vechny představil. Skupinový sekretář Raymond Grout jim podal vlhkou ruku. Měl jemný, truchlivý obličej, teď zkrabacený vzruením, jako dítě, které se chce rozplakat. Vlasy mu padaly jako stříbrné hedvábí na vysoké klenuté čelo. Je pravděpodobně mladí, ne vypadá, pomyslil si Dalgliesh, ale i tak musí mít těsně před penzí.

Vedle vysoké shrbené Groutovy postavy vypadal člen výboru Kealey jako drzý teriér. Byl to zrzavý, liácký muík, s nohama křivýma do O jako okej; byl oblečen do kostkovaného obleku, jeho vynikající střih jen podtrhoval oklivost vzoru. Dodávalo mu to poněkud opičí vzhled; vypadal jako zvíře z dětských humorných leporel a Dalgliesh téměř očekával, e místo ruky stiskne packu.

Jste moc hodný, vrchní inspektore, e jste přijel  a k tomu tak brzo, pronesl Kealey.

Poetilost této poznámky ho napadla zřejmě hned, jak ji vyslovil, protoe zpod jeatého zrzavého obočí vypálil ostrý pohled na své druhy, jako by je vyzýval k zazubení. Neusmál se nikdo, zato skupinový sekretář vypadal tak zahanbeně, jako by lo o jeho vlastní nevychovanost. Paul Hudson odvrátil obličej, aby skryl rozpačité uklíbnutí. Byl to vzhledný mladý mu, který se hned při Dalglieshově příchodu do nemocnice projevil účinně i autoritativně. Nyní ovem mu přítomnost místopředsedy a skupinového sekretáře bránila v řeči a měl omluvné vzezření mue přítomného jen trpně. Doktor Courtney-Briggs řekl:

Domnívám se, e doufat u teď v nějaké noviny by bylo příli, e? Viděli jsme odjídět vůz s rakví na pitvu a promluvil jsem pár slov s Milesem Honeymanem. Nemohl se ovem v tomto stadiu vyjádřit, ale byl by překvapen, kdyby lo o přirozenou smrt. Děvče si sáhlo na ivot. No, řekl bych, e to je vem zřejmé.

Zatím není nic zřejmé, namítl Dalgliesh.

Nastalo ticho. Místopředsedu asi uvádělo do rozpaků, nebo si hlasitě odkalal a řekl:

Budete ovem potřebovat pracovnu. Místní kriminální policie pracovala na zdejí policejní stanici. Měli jsme s nimi opravdu velice malé potíe. Sotva jsme věděli, e jsou zde. Podíval se na Dalglieshe, jako by měl stěí naději, e pohotovostní policejní oddíl pro vrady se přizpůsobí podobně. Dalgliesh krátce odpověděl:

Budeme chtít nějakou místnost. Je moné přidělit nám nějakou ve Slavičím domě? To by bylo nejvhodnějí.

Zdálo se, e poadavek je rozladil. Skupinový sekretář zkusmo prohodil: Kdyby tu byla představená

Pro nás je obtíné vědět, co je tam volné. U by tu měla brzo být.

Člen výboru Kealey zabručel: Nemůeme se vím čekat na představenou. Vrchní inspektor chce místnost  tak mu nějakou najděte.

Dobrá. Je tam v přízemí kancelář vrchní sestry Rolfové, hned vedle demonstrační učebny. Skupinový sekretář otočil na Dalglieshe smutné oči. Jistě jste se u setkal se slečnou Rolfovou, naí vedoucí odbornou učitelkou. Slečna Rolfová se můe dočasně nastěhovat do místnosti své sekretářky

Slečna Buckfieldová má chřipku, místnost je tedy volná

Je to tam trochu stísněné, je tam vlastně jen skříň, ale jestli představená



A si slečna Rolfová přestěhuje, co potřebuje. Zřízenci jí mohou přemístit registraturu. Člen výboru Kealey se obrátil a vybafl na Dalglieshe: Stačí?

Je-li ta místnost oddělená, rozumně zvukově izolovaná, má ve dveřích zámek, je dost velká, aby v ní mohli pracovat tři mui, a má přímou telefonní linku, stačí. Je-li v ní zavedena tekoucí voda, tím lépe.

Místopředseda, vyděen tímto výčtem poadavků, nadhodil: V přízemí proti místnosti slečny Rolfové je malé sociální zařízení a umývárna; ta by vám mohla být dána k dispozici.

Úzkost pana Grouta se prohlubovala. Podíval se na doktora Courtneyho-Briggse, jako by hledal spojence, ale chirurg byl v posledních několika minutách nečekaně zticha a zdálo se, e váhá střetnout se s jeho zrakem. Pak zazvonil telefon. Pan Hudson, zřejmě rád, e se naskýtá příleitost k aktivitě, vyskočil a zvedl sluchátko. Obrátil se k místopředsedovi:

Jsou to noviny Clarion, pane. Chtějí k telefonu osobně vás.

Člen výboru Kealey uchopil rezolutně sluchátko. Rozhodl se ujistit sebe sama, e je samozřejmě hotov zvládnout jakoukoliv situaci a tahle je v rozsahu jeho schopností. Vrada mohla přesáhnout náplň jeho normálního zaměstnání, ale jednat taktně s místními novináři bylo něco, čemu rozuměl.

Tady člen výboru Kealey. Místopředseda správního výboru. Ano, máme zde Yard. Obě? Oh, myslím, e se nedá mluvit o oběti. Zatím v ádném případě. Fallonová. Josephine Fallonová. Věk? Zakryl dlaní mikrofon a obrátil se ke skupinovému sekretáři. Bylo dost podivné, e místo něho odpověděl doktor Courtney-Briggs.

Bylo jí jednatřicet let a deset měsíců, řekl. Byla přesně na den o dvacet let mladí ne já.

Člen výboru Kealey, jeho dobrovolná informace nepřekvapila, se vrátil ke svému posluchači.

Jednatřicet. Ne, jetě nevíme, jak zemřela. Nikdo to neví. Čekáme na pitevní nález. Ano, vrchní inspektor Dalgliesh. Je právě zde, ale je příli zaměstnán, nemůe s vámi mluvit. Doufám, e budeme moci vydat prohláení do tisku dnes večer. Do té doby u budeme mít zprávu o pitvě. Ne, není důvod k podezření na vradu. Vrchní strámistr povolal Yard jako preventivní opatření. Ne, pokud je nám známo, ty dvě smrti nijak nesouvisejí. Velice smutné. Ano, velice. Kdybyste si chtěl zavolat kolem esté, snad budu mít víc informací. Vechno, co teď víme, je, e oetřovatelka Fallonová byla nalezena ráno, krátce po sedmé hodině, mrtva ve své posteli. Mohla to být docela dobře srdeční mrtvice. Právě se zotavovala z chřipky. Ne, nenael se ádný dopis na rozloučenou. Nic takového.

Chvíli poslouchal, pak opět zakryl rukou mikrofon a obrátil se na Grouta.

Ptají se na příbuzné. Co o nich víme?

Neměla ádné. Fallonová byla sirotek. Opět odpověděl pan Courtney-Briggs.

Člen výboru Kealey předal informaci a poloil sluchátko. Trudně se usmál a vrhl na Dalglieshe pohled smíený ze sebeuspokojení a varování. Dalgliesh si se zájmem poslechl, e Yard byl povolán jako preventivní opatření. Bylo to zcela nové pojetí zodpovědnosti pohotovostního oddílu a byla to koncepce, která se ví pravděpodobností neoklame ani místní novináře, nato londýnské reportéry, kteří brzy zvětří stopu. Uvaoval, jak se nemocnice vyrovná s takovou publicitou. Místopředseda Kealey bude potřebovat radu, nemá-li být vyetřování ztíeno. Ale na to je spousta času. Tyto společenské předehry byly vdycky mrzuté, protoe pohlcovaly čas. A brzy zde bude představená, aby usmiřovala, radila a moná i odporovala. Z neochoty skupinového sekretáře udělat krok bez jejího souhlasu se dalo usuzovat, e je silnou osobností. Naprosto se mu nezamlouvala vyhlídka na nutné taktní vysvětlení, e při tomto vyetřování bude prostor jen pro jednu silnou osobnost.

Doktor Courtney-Briggs, který stál u okna a hleděl na zahradu poničenou bouří, se obrátil, setřásl ze sebe zamylení, a prohlásil:

Obávám se, e teď u vám nemohu věnovat víc času. Mám v soukromém křídle pozvaného pacienta k prohlídce a pak vizitu na oddělení. Měl jsem mít později odpoledne přednáku pro studentky oetřovatelství, ale teď ji budu muset odvolat. Dáte mi vědět, Kealey, bude-li něco, co bych mohl udělat?

Dalglieshe ignoroval. Dojem, který budil a nepochybně budit chtěl, byl dojem zaměstnaného mue, který u promarnil příli mnoho času na triviality. Dalgliesh odolal pokuení zdret ho. I kdy by bylo velmi příjemné pokárat aroganci pana Courtneyho-Briggse, byl to poitek, který si právě teď nemohl dovolit. Bylo mnoho naléhavějích věcí.

V té chvíli zaslechli vůz. Pan Courtney-Briggs se vrátil k oknu a vyhlédl, ale nepromluvil. Zbytek malé skupiny muů ztuhl a obrátil se ke dveřím, jako by vechny společně postrčila jakási síla. Práskla dvířka vozu. Pak několik sekund trvalo ticho, následované klapotem rychlých kroků na kachlové dláce. Dveře se otevřely a vstoupila představená.

Dalglieshův dojem byla vysoce individuální, avak nenápadná elegance a takřka hmatatelná sebejistota. Uviděl vysokou tíhlou enu, prostovlasou, s pletí barvy bledě zlatého medu, s vlasy téměř stejného odstínu, sčesanými z vysokého čela a svinutými v týle do uzlu na íji. Měla na sobě edivý tvídový plá, na krku uvázaný jasně zelený átek a v ruce nesla černou kabelku a cestovní kufřík. Vstoupila klidně do místnosti, poloila kufřík na stůl, svlékla si rukavičky a mlčky si prohlédla malou společnost. Téměř instinktivně, jako by pozoroval svědka, si Dalgliesh viml jejích rukou. Měla velice bílé prsty, dlouhé, ke pičkám se zuující, avak s neobyčejně silnými klouby. Nehty měla nakrátko ostříhané. Na prsteníku pravé ruky zářil velký safírový prsten s ozdobným osazením. Nesouvisle ho napadlo, zda si prsten sundavá, kdy je ve slubě, a pokud ano, jak jej přetahuje přes ty hrbolaté klouby.

Doktor Courtney-Briggs po stručném Dobrý den, sestro představená odkráčel ke dveřím a stál tam jako unuděný host, projevující úzkostlivou snahu co nejrychleji odejít. Ostatní se vak shlukli kolem ní. Okamitě zavládl pocit úlevy. Nastalo mumlavé představování.

Dobrý den, vrchní inspektore. Měla hluboký, trochu chraptivý hlas, hlas tak ojedinělý, jako byla ona sama. Zdálo se, e ho sotva vnímá, přesto si byl vědom, jak hbitě ho ocenily její zelené vypouklé oči. Pevně mu stiskla ruku, ale tak rychle, e se to jevilo jako prchavé setkání s její chladnou dlaní, nic víc.

Policie chce místnost, řekl místopředseda. Pomýleli jsme na kancelář slečny Rolfové.

Je příli malá a myslím, e nemá dost soukromí. Je příli blízko hlavní haly. Bude lepí, aby pan Dalgliesh pouíval obývací pokoj pro hosty v prvním poschodí; sociální zařízení je hned vedle. Místnost je, zamykatelná. V hlavní kanceláři je stůl se zásuvkami na klíč, ten tam můeme přestěhovat. Tak bude mít policie aspoň trochu soukromí a bude minimálně zasahovat do práce koly.

Ozval se um souhlasu. Muům se viditelně ulevilo. Představená se zeptala Dalglieshe: Budete potřebovat lonici? Budete chtít v nemocnici nocovat?

Nebude to nutné. Budeme bydlet ve městě. Ale pracoval bych raději zde. Pravděpodobně se kadý večer zdríme, take by nám pomohlo, kdybychom dostali klíče.

Na jak dlouho? vpadl náhle místopředseda. Byla to očividně hloupá otázka. Dalgliesh si viml, e vichni k němu otočili obličeje, jako by byl jediný, od koho se očekává odpověď. Věděl o své reputaci rychlého pracovníka. Znali ji snad také?

Asi na týden, odpověděl. I kdyby se případ protahoval, za sedm dní se poučí o vem, co potřebuje vědět o Slavičím domě a o jeho obyvatelích. Byla-li oetřovatelka Fallonová zavraděna  a on věřil, e ano  kruh podezřelých bude malý. Jestlie případ do týdne nevyřeí, nevyřeí jej nikdy. Viml si, e vydechli ulehčením.

Kde je? zeptala se představená.

Mrtvou zavezli do márnice, sestro představená.

Nemyslím Fallonovou. Kde je oetřovatelka Dakersová? Rozuměla jsem zprávě tak, e ona nala mrtvou.

Je hospitalizována na soukromém odděleni, sestro představená, odpověděl člen výboru Kealey. Byla pěkně okovaná, tak jsme poádali doktora Snellinga, aby se na ni podíval. Dal jí sedativa a vrchní sestra Brumfettová o ni pečuje. Vrchní sestra Brumfettová se jí sama ujala, dodal, i kdy k dovrení veho má skoro vechny na oddělení nemocné. Jinak by vám přijela naproti na letitě. Bylo nám dost proti mysli, e přijedete a nikdo vás nebude očekávat, ale zdálo se nejlepí nechat vám telefonický vzkaz, abyste hned po přistání zavolala. Vrchní sestra Brumfettová myslila, e otřes bude mení, kdy se vechno dozvíte takhle. Naproti tomu se zdálo nevhodné, e tam nikdo z nás nebude. Chtěl jsem vyslat Grouta, ale



Myslím, e uetřit mě oku mělo být vaí nejmení starostí, přeruil ho klidnou výtkou zastřený hlas.

Budu ve svém pokoji ve třetím patře asi za čtyřicet pět minut, obrátila se k Dalglieshovi. Hodí-li se vám to, budu ráda, kdy si pak promluvíme.

Dalgliesh odolal impulsu odpovědět posluným Ano, sestro představená a řekl jen, e se mu to hodí. Slečna Taylorová se obrátila k členu výboru Kealeymu.

Jdu teď navtívit oetřovatelku Dakersovou. Pak se mnou bude chtít mluvit vrchní inspektor Dalgliesh a potom budu ve své pracovně v nemocnici, pokud mě budete vy nebo pan Grout potřebovat. A ovem, zastihnete mě celý den.

Bez dalího slova či pohledu sebrala cestovní kufřík a kabelku a vyla z místnosti. Pan Courtney-Briggs jí ledabyle otevřel dveře a byl připraven ji následovat. Jak stál v otevřených dveřích, prohodil s bodrou bojovností:

No, kdy se teď představená vrátila a důleitá otázka umístění policie je vyřeena, snad bude dovoleno nemocnici pokračovat v práci. Být vámi, Dalglieshi, neodkládal bych rozhovor s ní. Slečna Taylorová není zvyklá se podřizovat.

Zavřel za sebou dveře. Člen výboru Kealey vypadal chvíli zmateně, pak poznamenal:

Je pochopitelně rozruen. No ovem. Copak se nepovídalo



Nato jeho oči utkvěly na Dalglieshovi, náhle se odmlčel a obrátil se k Paulu Hudsonovi.

Slyel jste, pane Hudsone, jak rozhodla představená. Policie bude pouívat obývací pokoj pro hosty v tomto poschodí. Tak se dejte do toho, drahý hochu. Dejte se do toho!

( V )

Ne la slečna Taylorová na soukromé oddělení, převlékla se do uniformy. Zdálo se, e v té chvíli to udělala docela instinktivně. Přitáhla si plátěnku těsně k tělu, a kdy la svině po úzkém chodníčku vedoucím od Slavičího domu k nemocnici, uvědomila si, e instinkt byl řízen rozumem. Pro nemocnici je důleité, e se představená vrátila, a je důleité, aby se o tom vědělo.

Nejrychlejí cesta k soukromému křídlu vedla přes polikliniku. Oddělení u bzučela činností. Krouky pohodlných idlí, pečlivě rozmístěných tak, aby dávaly představu neformálnosti a uvolněného pohodlí, se rychle obsazovaly. Dobrovolnice z výboru dam Ligy přátel nemocnice u fungovaly u vřících kotlíků a podávaly čaj těm pravidelným pacientům, kteří dávali přednost příchodu o hodinu dříve, ne byli objednáni, jen pro poitek z posezení v teple, z přečtení časopisů a tlachání o neduzích se svými bliními. Jak je představená míjela, uvědomovala si, jak se jejich hlavy za ní otáčejí a jak ji pozorují. Zavládlo vdycky na okamik ticho, následované obvyklým umotem uctivých pozdravů. Byla si vědoma toho, e mladí medici v bílých plátích ustupují stranou, kdy jde proti nim, stejně jako oetřovatelky-ákyně, tisknoucí se při setkání zády ke stěně.

Soukromé oddělení bylo ve druhém poschodí toho, čemu se doposud říkalo nová budova, ačkoliv byla dokončena v r. 1945. Slečna Taylorová vyjela výtahem, v něm jeli jetě dva rentgenoví laboranti a mladý údrbář. Zabroukali své zdvořilé Dobré ráno, sestro představená a stáli v nepřirozeném tichu, dokud výtah nezastavil; pak uhnuli a dali jí při vystupování přednost.

Soukromé oddělení sestávalo z řady dvanácti jednolůkových pokojů, které se z obou stran otvíraly do iroké ústřední chodby. Kancelář vrchní sestry, kuchyňka a sociální zařízení byly hned za vstupními dveřmi. Kdy slečna Taylorová vela, vyběhla z kuchyňky mladá oetřovatelka  ákyně prvního ročníku. Začervenala se, kdy uviděla představenou, a zaeptala něco jako, e seene vrchní sestru.

Kde je vrchní sestra?

V pokoji sedm s doktorem Courtneym-Briggsem, sestro představená. Jeho pacientovi se nedaří tuze dobře.

Nerute ji. A se vrchní sestra objeví, řekněte jí jen, e jsem přila navtívit oetřovatelku Dakersovou. Kde leí?

V pokoji tři, sestro představená, zaváhala.

V pořádku, sestro. Já trefím. Pokračujte v práci.

Pokoj tři byl na druhém konci chodby; byl to jeden ze esti jednolůkových pokojů vyhrazených pro nemocné oetřovatelky. Jen kdy byly vechny tyto pokoje obsazeny, byl personál umístěn v pokojích na jiných odděleních. Slečna Taylorová si vimla, e to není pokoj, v něm leela Josephine Fallonová. Pokoj tři byl nejslunnějí a nejpříjemnějí ze esti místnosti, vyhrazených pro oetřovatelky. Před týdnem v něm byla umístěna oetřovatelka se zápalem plic, komplikací chřipky. Slečna Taylorová, která jednou denně navtívila vechna oddělení a dostávala denně zprávy o kadé nemocné zdravotní sestře, povaovala za nepravděpodobné, e by se oetřovatelka Wilkinsová ji natolik zotavila, aby ji propustili. Vrchní sestra Brumfettová ji musela přestěhovat, aby uvolnila pokoj pro oetřovatelku Dakersovou. Slečna Taylorová dokázala uhodnout, proč. Z jednoho okna byla vyhlídka na trávník a hladce uhrabané květinové záhony před nemocnicí; z této strany bylo nemoné dohlédnout zimavě holými větvemi stromů ke Slavičímu domu. Drahá stará Brumfettka! Tak nelákavě ztuhlá v názorech a tak fantasticky vnímavá, kde jde o dobro a pohodlí jejích nemocných! Brumfettová, která tak rozpačitě mluvívá o povinnosti, poslunosti, loajalitě, která vak přesně ví, co tyhle nepopulární pojmy znamenají, a tím, co ví, také ije. Je jednou z nejlepích vrchních sester na odděleních, jaké nemocnice Johna Carpendara má a bude kdy mít. Slečna Taylorová vak byla ráda, e oddanost povinnostem zabránila. vrchní sestře Brumfettové jet jí naproti na letitě v Heathrow. Bylo dost zlé vrátit se domů k téhle dalí tragédii; psovská oddanost a zaujetí Brumfettové by byly jen dalím břemenem.

Vytáhla zpod postele idli a posadila se vedle dívky. Vzdor sedativům od dr. Snellinga oetřovatelka Dakersová nespala. Leela velice tie na zádech a hleděla na strop. Teď obrátila zdrcené a utrápené oči a upřela je na představenou. Na skříňce nočního stolku leela učebnice Zdravotnická nauka pro oetřovatelky. Představená ji zvedla.

To je od vás velice svědomité, sestro, ale proč si na tu krátkou dobu, co jste zde, nevezmete raději nějaký román z pojízdné knihovny Červeného kříe nebo zábavný časopis? Mám vám nějaký přinést?

Odpověděla jí záplava slz. tíhlá postavička se křečovitě schoulila na posteli, zabořila hlavu do poltáře, sevřela ji třesoucíma se rukama. Lůko se chvělo pod tím náporem smutku. Představená vstala, přistoupila ke dveřím a přiklapla pehýrku, jí nahlíely do pokoje zdravotní sestry. Vrátila se rychle na sedadlo a mlčky čekala, ani se nepohnula, jen poloila dlaň na dívčinu hlavu. Po několika minutách hrozný třes ustal a oetřovatelka Dakersová se uklidňovala. Začala tie, zajíkala se vzlyky, napůl tlumenými v poltáři.

Je mně tak bídně! Tolik se stydím!

Představená naklonila hlavu, aby zachytila slova. Zamrazilo ji úděsem. Neuslyí snad doznání k vradě? Uvědomila si, e se se zatajeným dechem modlí:

Dobrý boe, prosím tě, ne. Ne tohle dítě! Snad ne tohle dítě?

Čekala a neodvaovala se otázky. Oetřovatelka Dakersová se obrátila a zadívala se na ni zarudlýma, opuchlýma očima, podobnýma dvěma amorfním měsícům v trudovitém obličeji, který znetvořovala strast.

Jsem zlá, sestro představená. Jsem zkaená. Jsem ráda, e umřela!

Oetřovatelka Fallonová?

Oh ne, ne Fallonová! Fallonové je mi líto. Oetřovatelka Pearceová.

Představená poloila obě ruce na dívčina ramena a vtiskla ji zpět na postel. Drela pevně její třesoucí se tělo a shlíela do uslzených očí.

Chci, abyste mi řekla pravdu, sestro. Zabila jste oetřovatelku Pearceovou?

Ne, sestro představená.

Ani oetřovatelku Fallonovou?

Ne, sestro představená.

Slečna Taylorová si vydechla. Přestala dívku tisknout a opřela se v idli.

Myslím, e byste mi měla raději vechno povědět.

A tak, teď ji klidněji, vyel celý patetický příběh najevo. V té chvíli se to nejevilo jako kráde. Vypadalo to jako zázrak. Maminka tolik potřebovala teplý zimní kabát a oetřovatelka Dakersová etřila třicet ilinků z eku kadého měsíčního platu. Jene měsíce se vlekly, etření trvalo tak dlouho, počasí se ochlazovalo a maminka, která nikdy nenaříká a nikdy nic pro sebe neádá, musí někdy ráno čekat skoro patnáct minut na autobus a tak snadno se nachladí. A kdyby se nachladila, nemohla by zůstat doma z práce, protoe slečna Arkwrightová, prodavačka v obchodním domě, jen čeká na příleitost, jak ji vypíchnout. Prodávat v obchodě není pro maminku vhodná práce, ale není snadné najít zaměstnání, kdy je člověku přes padesát a nemá kvalifikaci a mladé pomocnice v oddělení nejsou zrovna laskavé. Stále dělají naráky, e maminka nedodruje limit, ale to není pravda. Maminka snad není tak rychlá jako ony, ale na zákaznících si dává skutečně záleet.

Pak vytrousila oetřovatelka Harperová dvě úplně nové pětilibrové bankovky téměř k jejím nohám. Právě oetřovatelka Harperová, která měla od otce tak velké kapesné, e si mohla dovolit ztratit deset liber, ani by si toho vimla. Stalo se to asi před čtyřmi týdny. Oetřovatelka Harperová la s oetřovatelkou Pearceovou z domova sester do nemocniční jídelny na snídani; oetřovatelka Dakersová la pár kroků za nimi. Ty dvě bankovky vypadly z kapsy plátěnky Harperové a třepetavě slétly na zem. Napřed chtěla instinktivně na obě studentky zavolat, ale jak se na ty bankovky podívala, cosi ji zadrelo. Bankovky tam leely tak neočekávaně, tak neuvěřitelně, tak krásné ve své nedotčené novosti. Vteřinu jen stála a hleděla na ně, pak si uvědomila, e se vlastně kouká na maminčin nový kabát. V té chvíli druhé dvě studentky téměř zmizely z dohledu, bankovky byly sloeny v její hrsti a bylo příli pozdě.

Jak věděla oetřovatelka Pearceová, e jste bankovky vzala?

Říkala, e mě zahlédla. Náhodou se otočila, kdy jsem se pro ně shýbala. V té chvíli to pro ni nic neznamenalo, ale kdy oetřovatelka Harperová vem vykládala, e ztratila peníze a e jí musely vypadnout z kapsy plátěnky cestou na snídani, oetřovatelka Pearceová uhodla, co se stalo. Ona a Burtova dvojčata ly s oetřovatelkou Harperovou prohledat stezku, jestli se jim podaří peníze najít. Myslím, e tenkrát si vzpomněla, e mě viděla, jak se tam shýbám.

Kdy vám to řekla poprvé?

O týden později, sestro představená. Čtrnáct dní předtím, ne ná ročník přiel na souvislý výcvik. Asi tomu předtím nemohla uvěřit. Moná e se teprve rozhodovala k rozhovoru se mnou.

Take oetřovatelka Pearceová čekala. Představená uvaovala, proč. Nemohlo jí trvat celý týden, ne si ujasnila své podezření. Musela si vzpomenout, e viděla Dakersovou, jak se zastavuje a sbírá bankovky, hned jakmile uslyela, e se ztratily. Proč tedy nenapadla dívku hned? Bylo snad pro její pokřivené já uspokojivějí počkat, a budou peníze utraceny a vinice bezpečně v její moci?

Vydírala vás ? zeptala se.

Oh ne, sestro představená! Děvče bylo zděeno.

Brala si jen týdně zpět pět ilinků  a to nebylo vydíráni. Ona posílala peníze kadý týden Společnosti pro proputěné vězně. Ukázala mi stvrzenky.

A nevysvětlila vám náhodou, proč ty peníze nevrací oetřovatelce Harperové?

Myslila, e by se to těko vysvětlovalo, e by mě shodila. A já jsem ji prosila, a to nedělá. To by byl konec veho, sestro představená. A dokončím výcvik, chci se vykolit na okresní sestru, abych se mohla starat o maminku. Kdybych se dostala na venkovský okres, mohly bychom spolu dostat sluební domek, moná i vůz. A pak, ona říkala, e Harperová je na peníze tak neopatrná, e jí neublíí, kdy dostane lekci. Posílala platby Společnosti pro proputěné vězně, protoe to povaovala za správné. Kdyby mě nekryla, mohla jsem se nakonec dostat do vězení.

To je ovem nesmysl, řekla sue představená, a měla jste vědět, e jde o nesmysl. Zdá se, e oetřovatelka Pearceová byla velice hloupá a arogantní mladá ena. Jste si jista, e by na vás neměla dalí poadavky? Existuje víc ne jeden druh vydírání!

Ale ona by to neudělala, sestro představená. Oetřovatelka Dakersová usilovala zdvihnout hlavu z poltářů. Pearceová byla no, byla hodná. Zdálo se, e jí to slovo připadá nepřiměřené, a svratila obočí v úzkostlivé snaze vechno vysvětlit.

Dost se mnou mluvívala a dala mi kartičku s citátem z bible, který jsem si měla číst kadý den. Jednou za týden se mě na něj ptala.

Představenou zalil tak akutní pocit morální nechuti, e si musela ulevit činem. Vstala z idle a přistoupila k oknu, aby si ochladila planoucí obličej o sklo. Cítila, jak jí buí srdce a jak se jí třesou ruce. Po chvilce se vrátila k pelesti postele.

Neříkejte o ní, e byla hodná. Chcete-li, tak posluná, svědomitá, s dobrými úmysly, ale ne hodná. A jednou potkáte opravdovou dobrotu, pak poznáte rozdíl. A vůbec byste si neměla dělat starosti s tím, e jste ráda, e je mrtva. Za těch okolností by bylo nenormální, kdybyste cítila jinak. Začas snad budete schopna ji politovat a odpustit jí.

Ale, sestro představená, mně by přece mělo být odputěno. Já jsem zlodějka. Zněl v tom naříkavém hlásku náznak masochismu, perverzního sniování sebe sama u rozené oběti? Slečna Taylorová bryskně odpověděla:

Nejste zlodějka. Kradla jste jen jednou, to je velice odliná věc. Kadý z nás má v ivotě nějakou příhodu, za kterou se stydí a které lituje. Nedávno jste se sama o sobě cosi dozvěděla, něco, co jste schopna udělat, co otřáslo vaí sebedůvěrou. Ted s tímto poznáním musíte ít. Začneme chápat jiné lidi a odpoutět jim jen tehdy, kdy se naučíme chápat a promíjet sobě. Vy u nikdy nic neukradnete. Vím to já a víte to i vy. Ale jednou jste to udělala. Jste tedy schopna krádee. Tohle vědomí vás ochrání před přílinou spokojeností se sebou, před příliným obdivem k sobě. Můe vás to učinit daleko tolerantnějím a chápavějím člověkem, lepí oetřovatelkou. Ne vak tehdy, kdy budete svou vinu hýčkat, pěstovat výčitky svědomí a trpkost. Tyhle zrádné emoce mohou být velice útěné, ale ani vám, ani nikomu jinému nepomohou.

Děvče k ní vzhlédlo.

Musí se to dozvědět policie?

To byla ovem otázka. A existovala jen jedna odpověď.

Ano. A musíte jim to říci vy, zrovna tak, jak jste to pověděla mně. Promluvím s vrchním inspektorem. Je to nový detektiv, tentokrát ze Scotland Yardu; myslím, e je to inteligentní, chápavý mu.

Je? Jak to můe tvrdit? První setkání bylo tak krátké, pouhý pohled a podání ruky. Utěovala se jen povrchním dojmem, e je muem s autoritou a představivostí, který by mohl být schopen rozřeit záhadu obou úmrtí s minimální kodou jak pro nevinného, tak pro viníka. Instinktivně to cítila. Byl vak tento pocit racionální? Věřila příběhu oetřovatelky Dakersové; byla ovem disponovaná tak, aby mu věřila. Jak by se to jevilo policejnímu důstojníkovi, který musí čelit mnoství podezření, ale nemá ádný rozeznatelný motiv? A zde byl motiv. lo o celou budoucnost oetřovatelky Dakersové a její matky. Dakersová se chovala dost podivně. Je pravda, e byla ze vech studentek nejvíc rozruena, kdy zemřela Pearceová, ale pozoruhodně rychle se vzchopila. I v intenzívních policejních výsleích si zachovala bezpečně své tajemství. Co tedy způsobilo toto zhroucení, vyznání a výčitky svědomí? Byl to jen otřes z nálezu mrtvoly Fallonové? A proč by pro ni měla být smrt Fallonové takovou katastrofou, jestlie v ní nemá prsty?

Slečna Taylorová přemýlela opět o Pearceové. Jak málo se ve skutečnosti ví o studentkách. Pearceová, pokud o ní vůbec člověk přemýlel, byla typem tupé, svědomité, nepřitalivé studentky, která se pravděpodobně dala na oetřovatelství, aby kompenzovala nedostatek opravdovějího uspokojení. V kadé oetřovatelské kole byla obvykle aspoň jedna taková ákyně. Bylo obtíné odmítnout jejich ádost o přijetí, protoe nabízely víc ne přiměřené předběné vzdělání a měly bezvadná doporučení. A vcelku nebyly patnými oetřovatelkami. Jene zřídka také patřívaly k nejlepím. Pak vak začala rozvaovat. Jestlie Pearceovou tajně sírala taková chtivost po moci, e mohla vyuít viny a úzkosti tohoto dítěte k posílení vlastního ega, pak zdaleka nebyla obyčejná či neschopná. Byla to nebezpečná mladá ena.

Vypracovala vechno velice chytře. Čekala týden, a si mohla být logicky jista, e peníze byly utraceny, a pak nedala Dakersové ádnou monost. Dítě mohlo stěí prohlaovat, e podlehlo náhlému popudu a hodlá peníze vrátit. A i kdyby se Dakersová rozhodla přiznat, snad představené, byla by oetřovatelka Harperová řekla: Pearceová ji viděla. A jen Harperová mohla rozhodnout, zda má být dívka postavena před soud. Snad by bylo mono Harperovou ovlivnit, přemluvit ji k milosrdnosti. Ale za předpokladu, e by se to nepodařilo? Oetřovatelka Harperová by se téměř jistě svěřila svému otci a představená nemohla předvídat, e by pan Ronald Harper projevil milosrdenství někomu, kdo si přisvojil jeho peníze. Slečna Taylorová ho poznala jen povrchně, ale i to stačilo. Přijel do nemocnice dva dny po smrti Pearceové, velký, blahobytně vypadající agresívní mu, mohutný ve svém motoristickém pláti poditém koeinou. Bez úvodu či vysvětlení spustil hned připravenou tirádu, při ní si vyjíděl na představenou, jako by byla jedním z příručích v jeho garáích. Nenechá své děvče u ani minutu v domě, kde se vradí, s policií nebo bez policie. Tenhle oetřovatelský výcvik byl zatraceně bláznivý nápad, to předevím, a teď se s tím skoncuje. Jeho Diana nepotřebuje ádné zaměstnání. Je zasnoubená, no ne? Zatraceně dobrá partie! Syn jeho společníka. Svatba můe být dřív, jaképak čekání na léto. Zatím můe Diana zůstat doma a pomáhat v kanceláři. Odveze si ji hned, a to by se na to podíval, kdo by mu v tom zkusil zabránit!

Nikdo mu nebránil. Dívka nic nenamítala. Stála poddajně v kanceláři představené, navenek skromně, ale s drobným úsměvem potěení ze veho toho povyku a ze sebejistého otcova chlapáctví. Policie nemohla jejímu odchodu zabránit a ani se nezdálo, e by se chtěli o to pokusit. Je zvlátní, napadlo představenou, e nikdo váně nepodezříval Harperovou; jestlie obě smrti byly dílem jedné ruky, pak byl jejich instinkt správný. Naposled viděla dívku nastupovat do obrovského oklivého otcova vozu a schovávat dlouhé nohy pod nový koich, který jí otec koupil jako náhradu za zklamání z předčasně ukončeného kolního roku; viděla, jak se otočila a zamávala na rozloučenou zbytku ročníku, jako filmová hvězda, uklánějící se blahosklonně shromáděným fanoukům. Ne, nebyla to zvlá přitalivá rodina! Slečna Taylorová litovala kadého, kdo se dostal do její moci. Nicméně  takové u jsou hříčky přírody  Díana Harperová by byla schopnou zdravotní sestrou, v mnoha ohledech lepí ne Pearceová.

Ale byla tu jetě jedna otázka, kterou musela poloit, a trvalo ji vteřinu, ne k ní sebrala odvahu.

Věděla o té věci oetřovatelka Fallonová?

Dívka odpověděla hned, důvěřivě a trochu překvapeně:

Oh ne, sestro představená! Aspoň si to nemyslím. Pearceová přísahala, e to nepoví ivé dui, a ona se s Fallonovou moc nekamarádila. Jsem si jista, e by to Fallonové neřekla.

Ne, přisvědčila představená. Domnívám se, e by to neudělala.

Laskavě zdvihla hlavu oetřovatelky Dakersové a uhladila jí poltáře.

Tak, a teď se pokuste trochu spát. A se probudíte, bude vám o mnoho líp. A netrapte se.

Dívčin obličej se uvolnil. Usmála se na představenou, natáhla ruku a letmo pohladila tvář slečny Taylorové. Pak se skrčila pod přikrývku rozhodnuta usnout. Take vechno bylo v pořádku. Oveme bylo. Vdycky to zabralo. Jak snadné a jak zrádně uspokojivé bylo tohle rozdílení rad a útěchy, kadý díl individuálně okořeněný podle osobní chuti! Mohla by být enou viktoriánského vikáře, předsedající v kuchyni nad polévkovou mísou. Kadému podle jeho potřeb. To se stává v nemocnici denně. Jasný profesionální hlas vrchní sestry na oddělení: Přila vás navtívit sestra představená, paní Cogová. Obávám se, sestro představená, e paní Cogová se dnes necítí zrovna nejlíp. Unavený, bolestí zmučený obličej, statečně se usmívající z poltáře, ústa ádostivá sousta citu a ubezpečení. Vrchní sestry přicházející s problémy, s ustavičnými neřeitelnými problémy, vyplývajícími z práce a z neslučitelných osobností.

Jste teď klidnějí, sestro?

Ano, děkuji vám, sestro představená. Mnohem klidnějí.

Skupinový sekretář, beznadějně bojující s vlastní nedostatečností.

Byl bych raději, sestro představená, kdybychom si o tom problému mohli promluvit. Jistě by byl! Vichni chtěli jen slovíčko ke svému problému. Vichni odcházeli a bylo jim lip. Poslechněte si, jak útěná slova umí říkat nae představená! Celý její pracovní ivot se zdál být rouhavou liturgií ujiování a odpoutění. Oč snadněji se dávalo a přijímalo ono lichotivé mléko lidské laskavosti ne kyselina pravdy! Dovedla si představit naprosté nepochopení a odpor, s jakým by přijali její soukromé krédo:

Nemám nic, co bych vám nabídla. Není ádné pomoci. Vichni jsme sami, od okamiku narození a do smrti. Nae minulost je naí přítomností i naí budoucností. Musíme ít sami se sebou, a u nezbývá ádný čas. Chcete-li spásu, hledejte sami v sobě. Nikde jinde ji nenajdete.

Poseděla jetě pár minut a pak tie odela z pokoje. Oetřovatelka Dakersová se na ni na rozloučenou maličko usmála. Kdy vyla na chodbu, uviděla vrchní sestru Brumfettovou a doktora Courtneyho-Briggse vycházet z pokoje jeho pacienta. Vrchní sestra Brumfettová k ní pospíila.

Lituji, sestro představená. Nevěděla jsem, e jste na oddělení.

Ve slubě ji vdycky oslovovala formálně. Trávily spolu vechen volný čas na projíďkách nebo na golfu; s pohodlnou nudnou pravidelností staré manelské dvojice spolu jednou měsíčně jezdívaly do divadla do Londýna; pily spolu v nerozlučné jednotě první ranní čaj a pozdní večerní horké mléko. Ale v nemocnici ji Brumfettová vdy oslovovala sestro představená. Bystré oči vyhledaly její.

U jste se setkala s tím novým detektivem z Yardu?

Jen zběně. Máme dohovořenou schůzku hned, jak se vrátím.

Pan Courtney-Briggs prohodil: Vlastně ho znám; ne dobře, ale u jsme se potkali. Zjistíte, e je rozumný a inteligentní. A má ovem docela dobrou pověst. Říká se o něm, e pracuje velmi rychle. Pokud mne se týká, je to velké plus. Nemocnice snese u jen málo a rozklíí se. Asi bude chtít vidět i mne, ale bude muset počkat. Byla byste tak hodná, sestro představená, a dala mu vědět, e zaskočím do Slavičího domu, a skončím vizitu na oddělení?

Zeptá-li se mě, povím mu to, odpověděla slečna Taylorová odměřeně. Obrátila se k vrchní sestře Brumfettové:

Oetřovatelka Dakersová je u klidnějí, ale myslím, e bude lepí, kdy ji nebudou rozruovat návtěvy. Pravděpodobně teď dokáe trochu usnout. Polu jí nějaké časopisy a čerstvé květiny. Kdy ji má prohlédnout doktor Snelling?

Říkal, e přijde před obědem, sestro představená.

Snad byste ho mohla poádat, aby si se mnou promluvil. Budu v nemocnici celý den.

Předpokládám, e ten detektiv ze Scotland Yardu se bude chtít sejít také se mnou. Doufám, e to nebude příli dlouho protahovat. Mám na oddělení velkou nemocnost, řekla vrchní sestra Brumfettová.

Představená doufala, e jednání s Brumkou nebude příli obtíné. Bylo by netěstí, kdyby si myslila, e můe jednat s vrchním inspektorem Metropolitní policie jako se vzpurným sekundářem na chirurgii. Pan Courtney-Briggs bude nepochybně jako obvykle arogantní, ale měla pocit, e vrchní inspektor Dalgliesh se dokáe s doktorem Courtneym-Briggsem vypořádat.

li společně ke dveřím oddělení. Mysl slečny Taylorové se u zabývala novými problémy. Něco bude nutno podniknout pro matku oetřovatelky Dakersové. Uplyne jetě pár let, ne bude to dítě plně kvalifikováno pro funkci okresní sestry. Po tu dobu musí být zbavena úzkosti o svou matku. Moná by pomohlo promluvit s Raymondem Groutem. Snad by se v nemocnici nala nějaká písařina, která by se pro ni hodila. Ale bude to správné? Člověk si nemůe dovolit prosazovat vlastní touhu pomáhat na úkor někoho jiného. A mají nemocniční personalisté v Londýně jakékoliv potíe s náborem pracovníků, Grout neměl s plněním administrativních úkolů nikdy potíe. Měl právo očekávat kvalifikaci, a paní Dakersové tohoto světa, deptané jak vlastní neschopností, tak smůlou, ji mohly zřídkakdy nabídnout. Předpokládala, e bude muset té eně zavolat, a také rodičům ostatních studentek. Důleité bude dostat dívky ze Slavičího domu. Výcvik nemůe být přeruen; rozvrh je i tak dost napjatý. Měla by raději projednat se správcem budov, aby dívky mohly spávat v domově zdravotních sester  kdy onemocnělo tolik oetřovatelek, mělo by tam být dost místa; dívky by pak mohly přes den pouívat knihovny a přednákové místnosti. Pak je tu místopředseda správního výboru nemocnice, s ním by měla vechno konzultovat. Musí se vypořádat s tiskem, zúčastnit se ohledání mrtvoly a prodiskutovat organizaci pohřbu. Stále se lidé budou domáhat kontaktu s ní. Ale předevím je zde setkání s vrchním inspektorem Dalglieshem, které je nejdůleitějí.

4 / OTÁZKY A ODPOVĚDI

( I )

Představená a vrchní sestry bydlely ve třetím patře Slavičího domu. Kdy vyel po schoditi nahoru, viděl Dalgliesh, e jihozápadní křídlo je odděleno od zbytku podlaí speciálně postavenou přepákou z bílého dřeva, v ní byly umístěny dveře středních rozměrů; v kontrastu k vysokému stropu a dubovému ostění zdí vypadaly nepatrné. Tabulka na nich hlásala: Byt představené. U dveří byl knoflík zvonku, ale ne jej stiskl, prozkoumal chodbu. Podobala se chodbě dole, avak byla vybavena červeným kobercem. I kdy byl vybledlý a ooupaný, dával prázdné horní chodbě iluzi pohodlí.

Dalgliesh se tie pohyboval ode dveří ke dveřím. Na kadých byla v mosazném rámečku zastrčena vizitka s ručně napsaným jménem. Viděl, e vrchní sestra Brumfettová obývá pokoj bezprostředně sousedící s bytem představené. Dál byla koupelna, účelně rozdělená na tři kabiny, z nich kadá byla vybavena klozetem a vanou. Na dalích dveřích bylo v rámečku zastrčeno jméno vrchní sestry Gearingové; dvě následující místnosti byly prázdné. Vrchní sestra Rolfová bydlela na severním konci chodby hned vedle kuchyňky a hospodářské místnosti. Dalgliesh nebyl oprávněn vstoupit do některého z pokojů, ale zkusmo stiskl kliku u kadých dveří. Jak očekával, bylo zamčeno.

Za pár vteřin po zazvonění otevřela dveře svého bytu sama představená. Následoval ji do obývacího pokoje. Jeho velikost a nádhera mu vzaly dech. Zaujímal celou jihozápadní víku; byla to prostorná, osmihranná, bíle vymalovaná místnost; strop uváděl v úas zlatým a bledě modrým vzorem, dvě veliká okna směřovala k nemocnici. Jedna stěna byla od stropu po podlahu lemovaná bílými knihovnami. Dalgliesh odolal impertinentnímu pokuení vykročit okamitě k nim s nadějí, e odhadne charakter slečny Taylorové podle jejího literárního vkusu. Ze svého místa viděl, e neobsahuje učebnice ani vázané výroční zprávy či svaující se stohy pořadačů. Byl to obývací pokoj, ne kancelář.

V krbu hořel otevřený oheň; dřevo po nedávném podpálení praskalo. Zatím vak oheň neohřál vzduch v pokoji, který byl chladný a velmi tichý. Představená měla přes svou edivou uniformu krátkou arlatovou plátěnku; sundala si čepec a bohatý uzel vlasů leel na její křehké bílé íji jako jho.

Má těstí, pomyslil si, e se narodila v době, která oceňuje osobitost rysů i formy, je za vecko vděčí struktuře kostry a nemají nic z jemných odstínů enskosti. O století dřív by o ní říkali, e je oklivá, dokonce směná. Dnes by ji vak větina muů povaovala za zajímavou, někteří by ji dokonce popsali jako krásnou. Pro Dalglieshe byla jednou z nejpůvabnějích en, jaké kdy potkal.

Téměř přesně uprostřed tří oken stál na pevném dubovém stole velký černobílý dalekohled. Dalgliesh viděl, e to není ádná amatérská hračka, ale drahý účelový přístroj. V pokoji dominoval. Představená si vimla, jak na něm ulpěl očima, a zeptala se:

Zajímáte se o astronomii?

Nijak zvlá.

Usmála se: Le silence éternel de ces espaces infinis meffraie?*)

Spí rozlaďuje, ne děsí. Je to pravděpodobně má marnivost; nemohu se zajímat o něco, čemu nejen nerozumím, ale vím, e podle svých předpokladů ani nemám vyhlídku, e někdy porozumím.

To mě právě přitahuje. Mám za to, e zaujetí neosobním vesmírem je formou odpoutání, téměř smyslného uspokojení. Vesmír je něco, co nemohu ovlivnit ani řídit, ba jetě lépe, nikdo to ode mne neočekává. Vzdávám se tak zodpovědnosti a osobním problémům to navrací správné rozměry.

Pokynula Dalglieshovi k černé koené pohovce před ohněm. Před pohovkou stál na nízkém stolku podnos s kávovarem a prokapanou kávou, horké mléko, krystalový cukr a dva álky.

Kdy se posadil, usmál se a prohodil: Kdykoliv si chci dopřát pokoru nebo úvahy o nepochopitelném, dávám přednost pohledu na petrklíč. Náklady jsou nepatrné, potěení bezprostřednějí a ponaučení stejně cenné.

Výrazné rty zvlnil výsměch.

A omezíte alespoň své pokochání z těchto nebezpečných filozofických spekulací na pár týdnů zjara.

Pomyslil si, e konverzace je tanec slov. Nebudu-li opatrný, začne mě to bavit. Rád bych věděl, kdy začne mluvit věcně. Nebo očekává první krok ode mne? A proč ne? Já jsem přece prosebník, já jsem vetřelec.

Jako by četla jeho mylenky, zničehonic prohodila:

Je divné, e obě ty dívky byly osiřelé a neměly ádné přátelé.

Ulehčuje to můj úkol. Bohudíky, nejsou tu ádní oputění rodiče, které je třeba utěovat. Oetřovatelka Pearceová má jen dědečka a babičku, kteří ji vychovali. Děd je důchodce, horník, nuzují se v chalupě u Nottinghamu. Patří k silně puritánské náboenské sektě. Jejich jediným projevem po smrti vnučky bylo Staň se vůle boí! Zdálo se to zvlátní reakcí na tragédii, která byla očividně dílem člověka.

Myslíte si tedy, e smrt oetřovatelky Pearceové byla vrada?

Ne nevyhnutelně. Ale neobviňuji Boha, e by padělal tekutinu určenou pro aludeční výivu sondou.

A příbuzní oetřovatelky Fallonové?

Pokud vím, nikdo. Kdy začala s výcvikem u nás, vyplňovala dotazník o nejbliích příbuzných. Uvedla, e je sirotek a nemá pokrevní příbuzné. Nebylo důvodu o tom pochybovat. Je to asi pravda. Zítra bude zpráva o její smrti v novinách, a existují-li příbuzní či přátelé, nepochybně o nich uslyíme. Předpokládám, e jste mluvil se studentkami?

Mluvil jsem předběné s celou skupinou. Setkal jsem se s nimi v demonstrační učebně. Bylo to uitečné, poznal jsem dějitě případu. Vechny souhlasily s pořízením otisků prstů, právě se na nich pracuje. Budu potřebovat otisky kadého, kdo byl ve Slavičím domě včera v noci a dnes ráno, by jen z vylučovacích důvodů. A budu muset ovem promluvit s kadou zvlá. Jsem rád, e mám příleitost mluvit nejdříve s vámi. Vy jste byla koneckonců v Amsterodamu, kdy zemřela oetřovatelka Fallonová. Pro mne to znamená, e mi ubude starost o jednoho podezřelého.

Viml si s údivem, e její kotníky na ouku konvice s kávou zbělely. Její obličej se zarděl. Zavřela oči; měl dojem, e zaslechl, jak si oddechla. Pozoroval ji poněkud zmaten. eně její inteligence musí být určitě jasné, co řekl. Stěí věděl, proč se obtěoval a pověděl jí to. Jestlie tato druhá smrt je vrada, pak kdokoliv, kdo má alibi pokrývající celý včerejí večer a noc, musí být prost podezření. Jako by vycítila jeho překvapení, řekla:

Lituji, musím vám připadat tupá. Vím, e je poetilé cítit takovou úlevu, e nejsem podezřelá, kdy přece takjaktak vím, e jsem nevinná. Snad proto, e nikdo z nás není v pravém smyslu toho slova nevinen. Jsem si jista, e psycholog by vám to dovedl vysvětlit. Ale měl byste být tak důvěřivý? Nemohl by být jed  byl-li to jed  vpaován do láhve s whisky, patřící Fallonové, kdykoliv poté, co ji zakoupila? Nebo byla jednodue podstrčena otrávená láhev za tu, kterou si opatřila? To mohlo být provedeno, ne jsem odletěla v úterý večer do Amsterodamu.

Obávám se, e se budete muset smířit s nevinou. Slečna Fallonová koupila dotyčnou láhev whisky ve Scunthorpově obchodě vínem na High Street včera odpoledne a první a jediný nápoj si z ní připravila v noci, kdy zemřela. Láhev je dosud téměř plná, a pokud víme, je zbylá whisky dokonale nezávadná. Jediné otisky prstů na láhvi jsou vlastní otisky slečny Fallonové.

Pracovali jste velmi rychle. Take jed byl dán do sklenice, a do ní nalila horký nápoj  anebo byl v cukru ?

Byla-li otrávena. Dokud nedostaneme pitevní protokol, nemůeme si být ničím jisti. Moná ani potom ne. Cukr byl vyetřen, ale skutečně jen formálně. Větina studentek si z cukřenky nabrala, kdy si připravovaly ranní čaj, a alespoň dvě z nich jej vypily. Take zůstáváme u číky whisky s horkou citronádou. Slečna Fallonová to vrahovi velice usnadnila. Zřejmě celý Slavičí dům věděl, e pokud večer nikam nela, dívala se na televizi a do konce programu. patně spala a tak si nechodila lehnout brzo. Kdy skončil pořad televize, odcházela do svého pokoje a svlékla se. Pak la v bačkorkách a v upanu do kuchyňky ve druhém poschodí a připravila si pohárek na noc. Nechávala si whisky ve svém pokoji, avak nemohla si tam nápoj připravit, protoe tam není zavedena voda a protoe neměla monost si ji v pokoji ohřát; bývalo jejím zvykem vzít si jedinou sklenku s nalitou whisky a v kuchyni přidat horkou citronádu. Zásoba citrónů je uchovávána ve spíi spolu s kakaem, čokoládou a jinými potravinami, z nich si oetřovatelky dělají pozdě večer nápoje na noc. Pak si vzala pohár do svého pokoje, nechala jej na skříňce nočního stolku a la se vykoupat. Koupala se vdycky rychle a ráda si chodila lehnout hned, dokud byla rozehřátá. Soudím, e právě proto si připravovala nápoj dřív, ne la do koupelny. Ve chvíli, kdy se vrátila do svého pokoje a ulehla, měl nápoj přesně správnou teplotu. A tenhle zvyk zřejmě nikdy neměnila.

Je dost strané, řekla představená, kolik lidí v malé, uzavřené komunitě, jako je tato, zná zvyky druhých. Je to ovem nevyhnutelné. Neexistuje tu opravdové soukromí. Jak by také mohlo existovat? Věděla jsem samozřejmě o té whisky, ale ani mi nenapadlo, e by se mě to týkalo. Dívka jistě nebyla alkoholik začátečník, a nenabízela alkohol mladím studentkám. Ve svém věku měla právo vybrat si, co bude na noc pít.

Dalgliesh se zeptal, jak se představená o whisky dozvěděla.

Pověděla mi o tom oetřovatelka Pearceová. Poádala mě o přijetí a podala mi tu informaci asi takto: ,Nechci ířit drby, ale myslím, e byste to měla vědět. Ďábel a pití znamenali toti pro oetřovatelku Pearceovou jedno a toté. Myslím vak, e Fallonová se nijak netajila tím, e pije whisky. Jak by mohla? Jak jsem řekla, známe vzájemně své drobné libůstky. Jsou ovem některé věci, které nevíme. Josephine Fallonová byla velmi uzavřená osoba. Nemohu vám podat ádnou informaci o jejím ivotě mimo nemocnici, a pochybuji, jestli vám je tady vůbec někdo můe dát.

Kdo zde byl její přítelkyní? Určitě měla někoho, komu důvěřovala? Copak to není pro kadou enu v takovém druhu uzavřené společnosti nezbytné ?

Podívala se na něho trochu zvlátně.

Ano, vichni někoho potřebujeme. Ale mám za to, e Fallonová potřebovala přítelkyni méně ne větina. Byla pozoruhodně soběstačná. Jestli někomu důvěřovala, pak tedy Madeleine Goodaleové.

To je taková obyčejná dívka s kulatým obličejem a velkými brýlemi?

Dalgliesh si ji vybavil. Nebyl to obličej bez přitalivosti, hlavně pro hezkou ple a inteligentní velké edé oči za silnými obroučkami z rohoviny. Ale oetřovatelka Goodaleová nemůe být nikdy jiná ne obyčejná. Pomyslil si, e by dovedl vylíčit její budoucnost: léta ochotně absolvovaného výcviku, úspěch při zkoukách, postupně rostoucí zodpovědnost a nakonec se i ona stane představenou. Nebylo neobvyklé, e taková dívka se spřátelila s přitalivějí enou. Byla to cesta, jak získat alespoň trpný podíl na romantičtějím, méně obětavém ivotě. Jako by četla jeho mylenky, představená podotkla:

Oetřovatelka Goodaleová je jednou z naich nejschopnějích zdravotních sester. Doufala jsem, e u nás zůstane i po výcviku v trvalém pracovním poměru. Jene je to nepravděpodobné. Je zasnoubena s místním vikářem, budou se brát o těchto velikonocích.

Trochu zlomyslně bleskla pohledem po Dalglieshovi.

Vikář je povaován za velice ádoucího mladého mue. Zdá se, e jste překvapen, vrchní inspektore?

Dalgliesh se zasmál. Po víc ne dvaceti letech u policie bych se měl odnaučit povrchním úsudkům. Myslím, e raději začnu s oetřovatelkou Goodaleovou. Vím, e místnost, kterou nám dáváte k dispozici, není jetě upravena. Domnívám se, e bychom mohli nadále pouívat demonstrační učebnu. Nebo ji snad budete potřebovat?

Dala bych přednost tomu, kdybyste si dívky zval jinam, pokud můete. Ta místnost je jim velice neastnou a dramatickou připomínkou. Neuíváme ji dokonce ani k vyučovacím demonstracím. Dokud nebude hotov malý pokoj pro hosty v prvním patře, byla bych ráda, kdybyste studentky vyslýchal zde.

Dalgliesh jí poděkoval. Postavil álek od kávy na stůl. Zaváhala a pak řekla:

Pane Dalglieshi, ráda bych vám něco pověděla. Povauji se  jsem zastupuji u svých studentek rodiče. Kdyby vyvstal nějaký problém, kdybyste začal podezřívat, e některá z nich je zapletena  mohu se na vás spolehnout? Dáte mi vědět? Potřebovaly by pak ochranu. Byla by zde pak jistě otázka zajitění obhájce. Znovu zaváhala.

Prosím, odpuste, jestli se vtírám. Člověk má v podobných věcech tak málo zkueností. Je to jen proto, e bych nebyla ráda, kdyby byly



Kdyby se chytily do pasti ?

Kdyby byly dohnány k vyřčení něčeho, co by mohlo dost zle postihnout je nebo jiné členy personálu.

Dalgliesh zjistil, e ho to nerozumně podrádilo.

Jak víte, jsou stanovena určitá pravidla, namítl.

Oh, pravidla! Vím, e existují pravidla. Ale jsem si jista, e vy jste jak příli zkuený, tak příli inteligentní, abyste se jimi dal nadmíru svázat. Já vám jen připomínám, e ty dívky jsou méně chytré a v takových věcech zcela nezkuené.

Dalgliesh bojoval se svým podráděním a řekl odměřeně:

Mohu vás jen ujistit, e pravidla existují a e je v naem zájmu, aby se dodrovala. Dovedete si představit, jakým darem pro obhájce by bylo jakékoliv jejich poruení? Mladá dívka, bez ochrany, studentka oetřovatelství, neoprávněně utvaná do pasti starím policistou s léty zkueností! Policii se v této zemi staví do cesty dost potíí; nepřidáváme si k nim dobrovolně dalí.

Zarděla se. Zaujal ho pohled na vlnu ruměnce, rozlévajícího se od íje po bledě medové pleti. Vypadalo to, jako by jí v miku prolehl ilami oheň a hned nato pohasl. Změna byla tak náhlá, e si nemohl být jist, e skutečně tu bájnou metamorfózu zahlédl.

Oba máme svou zodpovědnost, řekla uválivě. Musíme doufat, e se nestřetnou. Zatím musíte předpokládat, e mne se týká ta moje stejně jako vás vae. A to mě přivádí k informaci, kterou vám musím dát. Týká se Christine Dakersové, studentky, která nala mrtvolu oetřovatelky Fallonové.

Popsala stručně a výstině, co se stalo během její návtěvy na soukromém oddělení. Dalgliesh si se zájmem poviml, e nic nekomentuje, nenabízí ádný názor, nepokouí se dívku ospravedlnit. Neptal se jí, jestli příběhu věří. Je ena vysoce inteligentní, musí vědět, e to, co mu pověděla, je prvním motivem. Zeptal se, kdy můe oetřovatelku Dakersovou vyslechnout.

Teď spí. Doktor Snelling, který je pověřen péčí o zdraví vech oetřovatelek, ji navtíví později odpoledne. Pak mi podá zprávu. Bude-li souhlasit, mělo by být moné odpoledne ji vyslechnout. A teď polu pro oetřovatelku Goodaleovou. To jest, jestli u není nic, co bych vám mohla říct já.

Budu potřebovat spoustu informací o věku lidí, o jejich rodinném prostředí, o době, po kterou pracují v nemocnici. Nebude to v jejich osobních spisech? Pomohlo by mi, kdybych je mohl dostat.

Představená přemýlela. Dalgliesh si viml, e kdy přemýlí, její obličej se propadá do absolutního uvolnění. Za chvíli řekla: Vechen zdejí personál má ovem osobní spisy. Zákonně jsou majetkem správního výboru nemocnice. Předseda výboru se vrátí z Izraele a zítra večer, ale mohu se poradit s místopředsedou. Mám za to, e mě poádá, abych spisy prola a předala vám je, pokud neobsahují soukromé údaje pro vae pátrání nevýznamné.

Dalgliesh povaoval pro tento okamik za rozumnějí nevymáhat odpověď na otázku, na kom je rozhodovat, co je pro jeho vyetřování bezvýznamné.

Budu muset ovem pokládat osobní otázky. Ale bylo by mnohem příhodnějí, kdybych mohl získat rutinní informace ze spisů. Uetřilo by mi to čas.

Bylo zvlátní, e její hlas dokázal být tak příjemný a přece tak neústupný.

Uznávám, e by to bylo o hodně lepí. Mohla by to také být kontrola, jestli to, co vám bude řečeno, je pravda. Ale spisy mohou být vydány jen za podmínek, je jsem právě stanovila.

Byla si tedy jista, e místopředseda její návrh přijme a podepře její hledisko na to, co je správné. A nepochybně návrh splní. Toto je váená ena. Tváří v tvář zamotanému problému si vecko promyslí, dojde k rozhodnutí a vyhlásí je, pevně, bez omluv či zakolísání. Obdivuhodná ena! Je ovem mono jednat s ní snadno, ale jen tak dlouho, pokud vechna její rozhodnutí jsou přijata jako toto.

Zeptal se, zda si můe zatelefonovat. Odvolal seranta Mastersona, který dohlíel na přípravy malého pokoje pro hosty, jen jim měl slouit jako kancelář, a připravil se na dlouhý, jednotvárný sled individuálních výslechů.

( II )

Oetřovatelku Goodaleovou zavolali telefonem; přila za dvě minuty, vypadala neuspěchaně a rozváně. Zdálo se, e slečna Taylorová nepovauje za nutné této soustředěné mladé eně něco vysvětlovat či nějak ji povzbuzovat; řekla prostě:

Posaďte se, sestro. Vrchní inspektor Dalgliesh chce s vámi mluvit. Pak vzala ze idle svou plátěnku, přehodila si ji přes ramena a vyla z pokoje bez jediného pohledu na někoho z nich. Serant Masterson otevřel poznámkový blok. Oetřovatelka Goodaleová se posadila na rovnou idli u stolu, ale kdy jí Dalgliesh pokynul do křesla před ohněm, přestěhovala se bez upejpavosti. Seděla ztuhle na samém kraji sedadla, se vzpřímenými zády, překvapivě hezky utvářené elegantní nohy poloené skromně jednu vedle druhé. Její ruce leely v klíně dokonale uvolněné a na Dalglieshe, který seděl proti ní, hleděla dvojice znepokojivě chytrých očí.

Byla jste slečně Fallonové pravděpodobně blií ne kdokoliv jiný v nemocnici, začal. Vypravujte mi o ní.

Neprojevila překvapení nad formulací této první otázky, ale několik vteřin počkala, ne odpověděla, jako by si seřazovala mylenky.

Měla jsem ji ráda. Snáela mě lépe ne větinu spoluaček, ale nemyslím si, e by její city ke mně byly o mnoho silnějí ne k nim. Bylo jí přece jen u jednatřicet a my jsme jí vechny musely připadat dost nedospělé. Měla hodně břitký jazyk, a to taky moc nepomáhalo, a myslím, e některé dívky se jí skoro bály.

Málokdy se mnou mluvila o minulosti. Zmínila se jednou, e oba její rodiče byli zabiti v roce 1944 při náletu na Londýn. Vychovala ji obstaroní teta. Vzdělávala se v penzionátní kole, kde berou děti od útlého věku a nechávají je tam, dokud nedokončí vzdělání. Za předpokladu samozřejmě, e se za ně platí kolné; ale měla jsem dojem, e s tímhle nebyly ádné těkosti. Vdycky chtěla být oetřovatelkou, jene dostala tuberkulózu, jen co ukončila kolu, a dva roky se musela léčit v sanatoriu. Nevím kde. Pak ji dvě nemocnice ze zdravotních důvodů zamítly, take měla řadu dočasných zaměstnání. Brzy po začátku výcviku mi řekla, e byla kdysi zasnoubená, ale e to nevylo.

Nikdy jste se nezeptala proč?

Nikdy jsem se jí na nic nevyptávala. Kdyby mi to chtěla povědět, byla by mi to řekla.

Svěřila se vám, e je těhotná?

Ano. Pověděla mi to dva dny předtím, ne onemocněla. Musela si to myslit u dřív, ale potvrzující zpráva přila to ráno. Zeptala jsem se, co hodlá udělat, a ona řekla, e se dítěte zbaví.

Upozornila jste ji, e je to asi nezákonné?

Ne. Ona se o zákonnost nestarala. Řekla jsem jí, e je to patnost.

Ale ona stále pomýlela na potrat?

Ano. Povídala, e zná lékaře, který to udělá prakticky bez jakéhokoliv rizika. Zeptala jsem se jí, jestli potřebuje peníze, a ona odpověděla, e tohle je v pořádku, e peníze jsou nejmením z jejích problémů, a já jsem se dál neptala.

Byla jste tedy připravena vypomoci jí penězi, kdyby potřebovala, i kdy jste nesouhlasila s jejím úmyslem zbavit se dítěte?

Můj nesouhlas nebyl důleitý. Důleité bylo, e to, co chtěla udělat, bylo patné. Ale kdy jsem poznala, e je k tomu odhodlaná, musela jsem se rozhodnout, jestli jí mám pomoci. Bála jsem se, e by mohla jít k nějakému nekvalifikovanému potratáři v zapadlé uličce a riskovat ivot i zdraví. Vím, zákon se změnil a je teď snadnějí dostat lékařské doporučení; jene jsem si nemyslila, e by to uznávala. Musela jsem se rozhodnout morálně. Kdy u hodláte spáchat hřích, tak je lepí spáchat jej inteligentně. Jinak Boha uráíte a jetě mu vzdorujete, nemyslíte?

Velmi zajímavý teologický názor, podotkl Dalgliesh váně, ale já nejsem kompetentní o něm debatovat. Pověděla vám, kdo je otcem dítěte ?

Přímo ne. Myslím si, e to můe být mladý spisovatel, s ním se přátelila. Neznám jeho jméno, ani kde byste ho mohl najít, ale vím, e Jo s ním loni v říjnu strávila týden na ostrově Wight. Měla sedmidenní dovolenou a řekla mi, e se rozhodla prochodit ten ostrov s přítelem. Domnívám se, e tím přítelem byl on. Určité to nebyl nikdo odtud. Jeli v prvním týdnu října; zmiňovala se, e bydleli v malém hostinci asi pět mil na jih od Ventnoru. To je vechno, co mi pověděla. Předpokládám, e otěhotnět mohla v tom týdnu.

Časově by to vycházelo, řekl Dalgliesh. Nikdy vám tedy nesvěřila, kdo je otcem dítěte?

Ne. Zeptala jsem se jen, proč se za otce dítěte neprovdá, a ona odpověděla, e by bylo vůči dítěti nesprávné zatíit je dvěma nezodpovědnými rodiči. Vzpomínám si, e řekla: ,Zděsil by se určitě při pomylení na otcovství, ledae by měl náhlé nutkání zakusit je jen pro poznání, jaké to je. A moná by rád viděl, jak se dítě rodí, aby pak jednoho dne mohl napsat ponurou baladu o zrodu dítěte. Ale on nemá doopravdy nikoho rád, jen sebe. 

A stála o něho?

Dívka mlčela celou minutu, ne odpověděla. Pak řekla:

Myslím, e stála. Myslím si, e snad proto se zabila.

Proč si myslíte, e se zabila?

Asi proto, e něco jiného vypadá jetě nepravděpodobněji. Nikdy mě nenapadlo, e by Jo byla typem sebevraha, můe-li takový typ vůbec existovat. Ale já jsem ji doopravdy neznala. Člověk nikdy doopravdy nepozná jinou lidskou bytost. U kadého je moné cokoliv. Vdycky jsem tomu věřila. A je jistě pravděpodobnějí, e se zabila, ne e ji někdo zavradil. To se zdá absolutně neuvěřitelné. Proč by ji měl někdo vradit?

Doufal jsem, e byste mi to mohla povědět.

To tedy nemohu. Pokud vím, neměla v nemocnici Johna Carpendara ádné nepřátele. Nebyla populární. Byla příli uzavřená, příli samotářská. Ale lidé ji neměli neradi. A i kdyby ji neměli rádi, vrada určitě předpokládá víc ne obyčejnou nechu. Take se zdá pravděpodobnějí, e se po chřipce vrátila do koly příli brzy, přepadla ji psychická deprese, cítila, e se nedokáe vypořádat s odstraněním dítěte, ale nedovede se vypořádat ani s tím, e bude mít nemanelské dítě, a impulsívně si sáhla na ivot.

Kdy jsem se vás vech vyptával v demonstrační učebně, řekla jste, e jste byla asi poslední osobou, která ji viděla ivou. Co přesně se přihodilo, kdy jste byly spolu včera večer? Naznačila vám nějak svůj sebevraedný úmysl?

Kdyby naznačila, těko bych ji nechala samu jít spát. Neřekla nic. Myslím, e jsme nevyměnily víc ne půl tuctu slov. Zeptala jsem se, jak jí je, a ona odpověděla, e dobře. Zřejmě neměla povídavou náladu a tak jsem se ji nevnucovala. Asi za dvacet minut jsem la spát. A u jsem ji neuviděla.

Nezmínila se o svém těhotenství?

Nezmínila se o ničem. Vypadá unaveně, pomyslila jsem si, a je dost bledá. Ale víte, Jo byla vdycky dost bledá. Je pro mne smutné pomylení, e snad potřebovala pomoc a e jsem odela a nepromluvila ta slova, která ji mohla zachránit. Ale ona nebyla ena, která vybízela k důvěrnostem. Počkala jsem, a ostatní odely, protoe jsem si myslila, e si třeba chce popovídat. Kdy bylo jasné, e chce být sama, odela jsem.

Říká, e je smutná, pomyslil si Dalgliesh, ale nevypadá tak a ani to zarmouceně nevyznívá. Nic si nevyčítá. Proč by si vlastně měla něco vyčítat? Pochyboval, e obzvlá truchlí. Byla Josephine Fallonové blií ne kterákoliv ze studentek, ale doopravdy o ni nestála. Stál o ni vůbec někdo na světě?

A co smrt oetřovatelky Pearceové? zeptal se.

Myslím, e to byla v podstatě nehoda. Někdo dal jed do výivy jako vtip nebo z jakési nejasné zlomyslnosti, ani by si uvědomil, e výsledek bude tak osudný.

Co by bylo dost zvlátní u studentek péče o nemocné ve třetím ročníku; učební osnovy snad zahrnují základní informace o íravinách?

Nenaznačuji, e lo o oetřovatelku. Nevím, kdo to byl. A myslím, e teď u to ani nezjistíte. Nemohu ale uvěřit, e jde o úmyslnou vradu.

To je vecko moc hezké, napadlo Dalglieshe, ale u dívky tak inteligentní, jako je oetřovatelka Goodaleová, určitě trochu neupřímné. Je to ovem populární, téměř oficiální názor, očiuje kadého z nejhorího zločinu a neobviňuje nikoho z něčeho vánějího, ne je zlomyslnost a lajdáctví. Byla to útěná teorie, a pokud on sám nebude mít těstí, nikdo ji nikdy nevyvrátí. Sám jí vak nevěřil a nemohl přijmout výklad, e jí věří oetřovatelka Goodaleová. Jetě těí je vak uvěřit, e jde o dívku, která se utěuje falenými teoriemi či vědomě zavírá oči před nepříjemnými skutečnostmi.

Dalgliesh se jí pak zeptal, co dělala onoho rána, kdy zemřela Pearceová. Věděl to u z poznámek inspektora Baileyho a z jejího dřívějího prohláení, a nebyl proto překvapen, kdy je oetřovatelka Goodaleová bez váhání potvrdila. Vstávala v 6.45, vypila si s ostatními spoluačkami ranní čaj v kuchyňce. Řekla jim o chřipce Fallonové, protoe právě do jejího pokoje Fallonová přila, kdy v noci onemocněla. ádná ze studentek neprojevila zvlátní zájem, jen uvaovaly, jak teď proběhne demonstrace, kdy je ročník tak zdecimovaný, a dumaly  ne bez zlomyslnosti  jak se teď se vím vyrovná vrchní sestra Gearingová tváří v tvář inspekci Ústřední rady oetřovatelek. Oetřovatelka Pearceová pila svůj čaj s ostatními a oetřovatelka Goodaleová má dojem, e si vzpomíná, jak Pearceová řekla:

Kdy je Fallonová nemocná, budu asi muset hrát pacientku já. Oetřovatelka Goodaleová si nemůe vybavit ádný komentář či diskusi o tom. Bývalo obvyklé, e za toho, kdo onemocněl, zastupovala náhradnice podle pořadí v seznamu.

Oetřovatelka Goodaleová dopila svůj čaj, oblékla se a zamířila do knihovny, aby si jako přípravu na ranní výuku zopakovala léčení při laryngektomii. Měl-li být seminář úspěný, bylo důleité, aby reakce na otázky byla rychlá a ivá. Usadila se k práci asi v 7.15 a krátce nato se k ní připojila oetřovatelka Dakersová, která se rovně učila. Co, pomyslil si Dalgliesh, bylo odměněno přinejmením společným alibi na větinu času do snídaně. Ona a Dakersová si při práci nepovídaly nic zajímavého, odely z knihovny zároveň a na snídani ly společně. Bylo asi za deset minut osm. Seděla u stolu s Dakersovou a s Burtovými dvojčaty, ale odela z jídelny před nimi. Bylo asi osm patnáct. Vrátila se do své lonice, ustlala si postel a la si do knihovny napsat dva dopisy. Dopsala je, na chvilku se zastavila v umývárně a vydala se do demonstrační učebny právě před tři čtvrti na devět. Uvnitř byla jen vrchní sestra Gearingová s Burtovými dvojčaty. Zbytek třídy se dostavil krátce poté. Nevzpomíná si, v jakém pořadí. Myslí, e Pearceová přila mezi posledními.

Jak vypadala oetřovatelka Pearceová? zeptal se Dalgliesh.

Nevimla jsem si na ní ničeho neobvyklého; ale ani bych nic takového neočekávala. Pearceová byla Pearceová. Nedělala nikdy velký dojem.

Řekla něco, ne začala demonstrace?

Ano. Vlastně řekla. Je to zvlátní, e se ptáte. Předtím jsem to neuvedla, asi proto, e se inspektor Bailey nezeptal. Ona opravdu promluvila. Rozhlédla se po nás  to u tam byla celá třída  a zeptala se, jestli někdo něco neodnesl z její lonice.

Řekla co ?

Ne. Jen tam tak stála s tím svým obviňujícím, dost bojovným pohledem, jakým se tu a tam dívala, a zeptala se: ,Byl někdo dnes ráno v mém pokoji a něco z něho odnesl? 

Nikdo neodpověděl. Myslím, e jsme vechny jen zavrtěly hlavou. Nebyl to dotaz, který bychom braly nějak váně. Pearceová byla schopna nadělat spoustu povyku kvůli hloupostem. A kromě toho, Burtova dvojčata se zabývala svými přípravami a my ostatní jsme tlachaly. Pearceové a jejím otázkám nikdo nevěnoval moc pozornosti. Pochybuji, jestli ji polovina z nás vůbec poslouchala.

Vimla jste si, jak zareagovala? Byla ustaraná nebo rozezlená nebo stísněná?

Nic z toho. To je opravdu divné. Teď si vzpomínám. Vypadala spokojeně, skoro triumfálně, jako by se potvrdilo nějaké její podezření. Nevím, proč jsem si toho vimla, ale vimla jsem si. Pak nás vrchní sestra Gearingová svolala a demonstrace začala.

Dalgliesh po ukončení vyprávění hned nepromluvil; ona po chvilce povaovala jeho mlčení za proputěni a vstala k odchodu. Zvedla se ze idle se stejným ukázněným půvabem, s jakým předtím usedla, téměř neznatelným gestem si uhladila zástěru, naposled se na něho tázavě podívala a la ke dveřím. Pak se  jakoby z náhlého popudu otočila.

Ptal jste se mě, jestli měl někdo důvod zabít Jo. Odpověděla jsem, e o nikom nevím. Je to opravdu tak. Ale domnívám se, e zákonný motiv je něco jiného. Měla bych vám povědět, e někteří lidé by si mohli myslit, e důvod jsem měla já.

Měla jste? zeptal se Dalgliesh.

Předpokládám, e si to pomyslíte. Já jsem toti dědička Jo. Aspoň se to domnívám. Asi před třemi měsíci mi řekla, e pořídila závě a e mi zanechá vecko, co má. Udala mi jméno a adresu svého advokáta. Mohu vám ji sdělit. Jetě mě nesháněli, ale asi mi napíí, to jest, jestli Jo opravdu tu závě napsala. Předpokládám vak, e ano. Ona nebyla dívka, která slibuje a nesplní. Snad byste se teď chtěl s tím právníkem setkat? Tyhle věci trvají dlouho, e?

Pověděla vám, proč vám vecko odkazuje?

Říkala, e někomu musí peníze zanechat a e já je pravděpodobně nejlépe vyuiji k dobrému. Nebrala jsem ty řeči nijak váně a myslím, e ani ona ne. Vdy jí bylo teprve jednatřicet. Nepředpokládala, e umře. A varovala mě, e do té doby, ne zestárne natolik, aby ta závě měla pro mne váný význam, dávno jetě svůj úmysl třeba změní. Asi by se nakonec vdala. Ale byla si vědoma, e by měla závět pořídit, a já jsem byla v té době jediný člověk, který ji stál za úvahu. Povaovala jsem to za pouhou formalitu. Nikdy mi nenapadlo, e mi můe odkázat mnoho. A kdy jsme hovořily o tom, kolik můe stát ten potrat, řekla mi, kolik má peněz.

A bylo jich  je jich  hodně?

Mám za to, e asi estnáct tisíc liber terlinků, řekla dívka pokojně. Pocházely z pojistek jejích rodičů.

Trochu pokřiveně se usmála.

Jak vidíte, vrchní inspektore, je to značné jmění. Řekla bych, e by stačilo jako dokonale sluný motiv, e? Mohli bychom za ně na vikářství zařídit ústřední topení. A jestli jste viděl vikářství mého snoubence  dvanáct místností, orientovaných vesměs na sever či východ pomyslil byste si, e jsem k vradě mohla mít motiv.

( III )

Vrchní sestry Rolfová a Gearingová čekaly se studentkami v knihovně; přestěhovaly se sem z obývacího pokoje sester, aby vyplnily dobu čekání čtením a opakováním. Bylo problematické, kolik toho dívky udělají, ale scéna vypadala zcela mírumilovně a dosti studijně. ákyně se rozsadily ke stolům před okny a měly před sebou otevřené knihy; navenek byly do nich zahloubané. Vrchní sestry Rolfová a Gearingová se pro zdůraznění svého věku a své solidarity stáhly na pohovku před ohněm a seděly tam vedle sebe. Vrchní sestra Rolfová známkovala zelenou fixkou stoh cvičení ákyň z prvního ročníku; zdvihala jednotlivé seity z hromádky na podlaze u svých nohou a po opravě je přidávala na rostoucí stoh opřený o zadní díl pohovky. Vrchní sestra Gearingová psala okatě přípravu na svou přítí přednáku, ale zdálo se, e nemůe odtrhnout zrak od rozhodných hieroglyfů své kolegyně.

Dveře se otevřely; vrátila se Madeleine Goodaleová. Beze slova la zpět ke svému stolu, uchopila pero a dala se do práce.

Vrchní sestra Gearingová zaeptala: Goodaleová se zdá dost klidná. Je to divné, kdy uváíme, e byla povaována za nejlepí přítelkyni Fallonové.

Ve skutečnosti o Fallonovou nestála, řekla sue vrchní sestra Rolfová a ani nezvedla oči. Goodaleová má jen omezený citový kapitál a mám za to, e jej vechen vyplýtvá na toho obzvlá nudného faráře, za něho se rozhodla provdat.

Ale on vypadá dobře. Podle mého můe být Goodaleová astná, e ho ulovila.

Pro vrchní sestru Gearingovou byl tento předmět rozhovoru druhořadý a nepokračovala v něm. Za minutku nevrle poznamenala:

Proč policie neposílá pro někoho dalího?

Polou. Vrchní sestra Rolfová přidala seit, svérázně zabalený do zeleného papíru, k vrící se kupce po svém boku. Asi jetě diskutují o výpovědi Goodaleové.

Měli poslat prvně pro nás. My jsme přece vrchní sestry. Představená jim to měla vysvětlit. A proč zde není Brumfettová? Nechápu, proč by s ní měli jednat jinak ne s námi.

Má moc práce, podotkla vrchní sestra Rolfová. Na jejím oddělení teď zřejmě lehly s chřipkou dalí dvě ákyně z druhého ročníku. Poslala po zřízenci jakýsi vzkaz panu Dalglieshovi, asi informaci, co dělala minulou noc. Potkala jsem ho cestou sem. Ptal se mne, kde by mohl najít ty pány ze Scotland Yardu.

To je vechno hezké, ale měla by být tady. Hlas vrchní sestry Gearingové zněl nedůtklivě. Bůhví, e máme také co dělat! Brumfettová bydlí ve Slavičím domě, měla stejnou příleitost zabít Fallonovou jako kdokoliv.

Měla větí příleitost, prohodila nevzrueně vrchní sestra Rolfová.

Co myslíte tím  větí příleitost?

Ostrý hlas vrchní sestry Gearingové prořízl ticho a jedna z Burtových dvojčat zvedla hlavu.

Minulých deset dní přece měla Fallonovou na svém oddělení zcela ve své moci.

Snad si nemyslíte

Brumfettová by nikdy



Přesně tak, dopověděla vrchní sestra Rolfová chladně. Tak proč dělat hloupé a nezodpovědné poznámky?

Nastalo ticho ruené jen ustěním papíru a syčením plynových kamen. Vrchní sestra Gearingová se zavrtěla.

Jestli Brumfettová ztratila kvůli chřipce dvě dalí oetřovatelky, domnívám se, e bude naléhat na představenou, aby povolala zpět některé z tohoto ročníku. Vím, e si vyhlédla Burtova dvojčata.

Má smůlu. Tahle třída má u tak dost nabouraný učební plán. Nadto je tohle jejich poslední souvislý výcvik před závěrečnými zkoukami. Představená jej nebude chtít zkrátit.

Nebyla bych si příli jista. Pamatujte, e jde o Brumfettovou. Představená jí obvykle neodřekne. Ačkoliv, je to sice k nevíře, povídá se, e letos spolu nepojedou na dovolenou. Jeden z lékárníkových asistentů ví od sekretářky představené, e představená plánuje samostatnou cestu autem po Irsku.

Boe můj, pomyslila si vrchní sestra Rolfová, copak tady nikdo nemá kousek soukromí? Neřekla vak nic, jen si trochu odsedla od nepokojné postavy vedle sebe.

Tu zazvonil telefon na stěně. Vrchní sestra Gearingová vyskočila a la jej zvednout. Obrátila se k ostatním s obličejem svratělým zklamáním.

Byl to serant Masterson. Vrchní inspektor Dalgliesh prosí, aby jako dalí přily sestry Burtovy. Přestěhoval se u do obývacího pokoje pro hosty v tomto poschodí.

Burtovy sestry beze slova a bez náznaku nervozity zavřely své knihy a vykročily ke dveřím.

( IV )

O půl hodiny později vařil serant Masterson kávu. Obývací pokoj pro hosty byl vybaven miniaturní kuchyňkou; ve výklenku byl zabudován dřez a skříňka krytá umakartem, na ní stál dvouhořákový plynový vařič. Policová skříňka byla úplně vyklizena, a na čtyři velké álky, plechovku cukru, plechovku čaje, krabici suenek, velký keramický dbánek a cedník a tři průsvitné neprodyně uzavřené baličky čerstvě namleté kávy. Při stěně dřezu stály dvě láhve mléka. Smetanová vrstvička byla v nich jasně rozeznatelná, ale serant Masterson odpáčil víčko jedné z nich a podezíravě k mléku přičichl, ne ho v hrnečku trochu ohřál. Horkou vodou z vodovodu prohřál keramický dbánek, pečlivě jej osuil utěrkou, která visela vedle dřezu, odměřil do něho vrchovatými ličkami bohatě kávy a čekal, a voda v hrnci začne vřít. Souhlasil se vemi provedenými úpravami. Má-li policie zde ve Slavičím domě pracovat, pak tato místnost má být stejně vhodná a pohodlná jako kterákoliv jiná; káva byla neočekávaným zlepením, které v duchu připisoval Paulovi Hudsonovi. Tajemník nemocnice se mu zalíbil jako schopný a předvídavý mu. Nemá asi nijak lehkou prácí. Ten chudák má asi pekelný ivot mezi těmi dvěma starými blázny Kealeym a Groutem na jedné straně a tou panovačnou potvorou představenou na straně druhé.

S puntičkářskou péčí přecedil kávu a podal álek svému nadřízenému. Seděli a druně ji pili spolu, oči upřené do zahrady zpustoené bouří. Oba dva nenáviděli patně uvařené jídlo a instantní kávu; Masterson si pomyslil, e jsou si nejblií, kdy společně jedí, pijí a nadávají na mizernou stravu v hostinci, anebo si pochutnávají na dobré kávě. Dalgliesh si hřál dlaně o álek a uvaoval, e je typickým důkazem schopnosti a prozíravosti Mary Taylorové, e zajistila, aby měli po ruce pravou kávu. Určitě tady nemá lehkou pozici. Ta neschopná dvojice, Kealey a Grout, by nedokázala pomoci nikomu a Paul Hudson je příli mladý, ne aby jí mohl být oporou.

Po chvilce oceňujícího srkání Masterson prohodil:

Ten rozhovor ale zklamal, pane.

Se sestrami Burtovými? Ano. Musím připustit, e jsem očekával něco zajímavějího. Vdy byly uprostřed těch záhad. Ony podávaly osudný nápoj. Ony zahlédly tajemnou oetřovatelku Fallonovou vycházet ze Slavičího domu. Ony potkaly vrchní sestru Brumfettovou na jejích pochůzkách po půlnoci. Ale to vechno u známe. A teď nevíme o nic víc.

Dalgliesh přemýlel o těch dvou dívkách. Při jejich vstupu přitáhl Masterson dalí idli a ony si sedly vedle sebe, s pihovatýma rukama sloenýma obřadně v klíně a se skromně zkříenýma nohama. Byly si k nerozeznání podobné. Jejich zdvořilé antifónické odpovědi, pronáené hrdelním jazykem jihozápadní Anglie, byly tak příjemné uchu jako jejich zářící zdraví oku. Burtovy sestry se mu líbily. Mohl ovem čelit dvojici zkuených spojenců ve zlu. Vechno je moné. Měly určitě nejlepí příleitost otrávit výivu a stejně dobrou příleitost jako kdokoliv ve Slavičím domě otrávit noční pohár Fallonové. A přece se zdálo, e je jim s ním naprosto volně, vypadaly jen trochu znuděně, protoe musely zase opakovat své vyprávění, ale nevyhlíely ani postraeně, ani zvlá ustaraně. Chvílemi se na něho zadívaly s laskavým, přemýlivým zájmem, jako by byl těký pacient, jeho stav začíná budit určité obavy. Viml si toho napjatého, soucitného pohledu i na tvářích jiných oetřovatelek při prvním setkání v demonstrační učebně a rozlaďoval jej.

A nevimly jste si na tom mléku ničeho divného?

Odpověděly skoro unisono, s výtkou v klidném hlase zdravého rozumu.

Ach ne! Přece bychom s tím krmením nepokračovaly, kdybychom si něčeho vimly, no ne ?

Vzpomeňte si, nebyl závěr láhve uvolněný, kdy jste ji otvíraly? Dva páry modrých očí se střetly skoro jako na povel. Pak odpověděla Maureen:

Nevzpomínáme si, e by byl. Ale i kdyby byl, nenapadlo by nás někoho podezřívat, e s mlékem něco provedl. Pomyslily bychom si, e u tak dolo z mlékárny.

Pak dodala jetě Shirley:

Nemyslím si, e bychom si u toho mléka vůbec něčeho vimly. Víte, soustředily jsme se na postup, jak se zavádí aludeční sonda, ujiovaly jsme se, e máme vechny potřebné pomůcky a vybavení. Věděly jsme, e kadou chvíli můe přijít slečna Bealová s představenou.

To ovem bylo vysvětlení. Tyto dívky byly vedeny k pozornosti, ale jejich pozorování bylo specifické a omezené. Kdyby pozorovaly nemocného, neopomenuly by nic z příznaků a symptomů, neulo by jim ani mrknutí očních víček či změna pulsu; vechno ostatní, co by se v místnosti přihodilo, a by to bylo jakkoliv dramatické, by pravděpodobně zůstalo nepovimnuto. Jejich pozornost se upínala k demonstraci, k aparatuře, k pomůckám, k vybavení a k pacientce. Láhev mléka nepředstavovala problém. Braly jí jako zaručenou. A přece byly přece farmářské dcerky. Jedna z nich  a to Maureen  nalévala tekutinu z láhve. Opravdu se mohly tak zmýlit v barvě, v textuře a vůní mléka?

Jako by četla jeho mylenky, Maureen poznamenala:

My jsme tu karbolku nemohly ucítit. Celá demonstrační učebna páchne dezinfekčními prostředky. Slečna Collinsová jimi vude hýří, jako bychom byly malomocné.

Shirley se uchichtla: Karbolka neúčinkuje proti lepře.

Podívaly se na sebe s úsměvem astného spojenectví.

A tak výslech pokračoval. Nenavrhovaly ádné teorie, nenabízely ádné náměty. Neznaly nikoho, kdo by si přál smrt Pearceové či Fallonové, a přece obě smrti, tak jak se staly, je nijak nepřekvapovaly. Vzpomínaly si na kadé slovo z rozhovoru s vrchní sestrou Brumfettovou v předjitřních hodinách toho rána, avak setkání na ně zřejmě nijak nezapůsobilo. Kdy se Dalgliesh zeptal, jestli se jim vrchní sestra nezdála nějak neobvykle zachmuřená nebo rozčilená, podívaly se na něho současně se zmateně vyhrnutým obočím, ne odpověděly, e vrchní sestra vypadala úplně stejně jako obvykle.

Jako by sledoval mylenky svého éfa, Masterson prohodil: Málem jste se jich zeptal, jestli vrchní sestra Brumfettová nevypadala, jako by je potkala právě po zavradění Fallonové. Otevřeněji jste jim to nemohl říct. Je to divný, nesdílný párek.

Ale dobou jsou si jisty. Vzaly mléko krátce po sedmé a ly s ním hned do demonstrační učebny. Zatímco dělaly předběné přípravy k demonstraci, postavily neotevřenou láhev na pojízdný stolek. V sedm dvacet pět opustily demonstrační učebnu a ly posnídat; láhev byla stále na pojízdném stolku, kdy se vrátily asi dvacet minut před devátou, aby dokončily přípravy. Pak ji postavily, dosud neotevřenou, do dbánu s horkou vodou, aby ji ohřály na tělesnou teplotu, a tam zůstala, dokud nenalily mléko z láhve do odměrky, asi dvě minuty před příchodem slečny Bealové a představené s ostatní společností. Větina podezřelých byla společně u snídaně od osmi do osmi dvaceti pěti, take k přehmatu dolo bud mezi sedmou a dvaceti pěti minutami a osmou, nebo v krátké chvíli mezi koncem snídaně a návratem dvojčat do demonstrační učebny.

Stejně mi pořád připadá divné, e si na tom mléku nevimly ničeho zvlátního, poznamenal Masterson.

Mohly si vimnout víc, ne si v této chvíli uvědomují. Ostatně, opakují svůj příběh u po bůhvíkolikáté. Během týdnů od smrti Pearceové se jim jejich první svědectví vrylo do paměti jako nezměnitelná pravda. Proto jsem jim nepokládal kontrolní otázky o láhvi mléka. Kdyby mi odpověděly nesprávně teď, u by svou výpověď nezměnily. Potřebují otřes, aby si úplně vzpomněly. Nevidí nic z toho, co se přihodilo, čerstvýma očima. Nemám rád rekonstrukce zločinu, vdycky si při nich připadám jako románový detektiv; ale myslím, e tohle můe být případ pro rekonstrukci. Zítra brzy ráno musím do Londýna, ale vy a Greeson ji můete uspořádat. Greesona to asi zaujme.

Pověděl stručně Mastersonovi, co navrhuje, a zakončil:

Vrchní sestry nemusíte zapojovat. Předpokládám, e dezinfekční prostředek vám můe dodat slečna Collinsová. Ale dohlédněte proboha na tu íravinu a potom ji vyhoďte! Nechceme dalí tragédii.

Serant Masterson sebral oba átky a odnesl je do dřezu.

Slavičího domu se zřejmě dotkla pohroma, ale řekl bych, e dokud jsme tady, vrah si nedovolí pokračovat.

Poznámka se měla prokázat jako mimořádně neprorocká.

( V )

Od setkání s Dalglieshem v kuchyňce oetřovatelek brzy ráno měla vrchní sestra Rolfová čas vzpamatovat se z oku a uváit svou pozici. Jak Dalgliesh očekával, byla nyní daleko méně sdílná. Poskytla u inspektorovi Baileymu jasnou a nedvojsmyslnou výpověď o přípravách demonstrace a o nitroaludeční výivě i o svém vlastním programu onoho rána, kdy zemřela oetřovatelka Pearceová. Potvrdila své prohláení přesně a beze zmatku. Věděla, e oetřovatelka Pearceová má hrát pacientku, to souhlasí; sarkasticky poukázala na to, e by nemělo smysl to popírat, protoe právě ji zavolala Madeleine Goodaleová, kdy Fallonová onemocněla.

Dalgliesh se zeptal: Měla jste nějaké pochybnosti o opravdovosti té nemoci?

V té chvíli?

Tehdy nebo teď.

Naznačujete snad, e Fallonová předstírala chřipku, aby zajistila, e Pearaeová zaujme její místo, a pak se vloudila do Slavičího domu před snídaní, aby otrávila výivný nápoj ? Nevím, proč se vrátila, ale vypuste z hlavy nápady o předstírané nemoci. Ani Fallonová by nedovedla simulovat teplotu téměř 40 °C, mrazení a zrychlený puls. Té noci byla velice nemocná a zůstala nemocná téměř deset dnů.

Dalgliesh zdůraznil, e tím podivnějí je, e jí bylo natolik dobře, aby se přítího rána vydala do Slavičího domu. Vrchní sestra Rolfová odpověděla, e je to tak zvlátní, e se můe jen domnívat, e popud k návratu byl pro Fallonovou jetě naléhavějí. Kdy ji vyzvali, aby uváila, co mohlo být tak nutné, odvětila, e jejím úkolem není navrhovat teorie. Pak, jako z povinností, dodala:

Ale nevrátila se zabít Pearceovou. Fallonová byla vysoce inteligentní, snad nejinteligentnějí ze svého ročníku. Kdyby se Fallonová vrátila, aby do výivného nápoje přidala íravinu, uvědomovala by si dokonale značné riziko, e ji někdo ve Slavičím domě zahlédne, i kdyby ji nepostrádali na oddělení, a musela by si dát pozor, aby měla pohotově výmluvu. Nebylo by těké něco si vymyslit. Pokud ale vím, tak inspektorovi Baileymu prostě odmítla dát vysvětlení.

Třeba byla dost chytrá a uvědomovala si, e tato obzvlátní zdrenlivost právě tak ohromí jinou inteligentní enu.

Něco jako klam na druhou? To si nemyslím. Znamenalo by to příli silně spoléhat na důvtip policie.

Klidně připustila, e nemá vůbec alibi pro dobu od sedmi hodin, kdy dvojčata vzala z kuchyně láhev mléka, a do osmi padesáti, kdy se připojila k představené a panu Courtneymu-Briggsovi v obývacím pokoji slečny Taylorové, kde očekávali příjezd slečny Bealové, a na chvilku od osmi do osmi dvaceti pěti, kdy snídala u stejného stolu s vrchními sestrami Brumfettovou a Gesringovou. Vrchní sestra Brumfettová odela od stolu první a ona ji následovala asi v osm dvacet pět. la napřed do své kanceláře vedle demonstrační učebny, ale protoe tam nala doktora Courmeyho-Briggse zabraného do práce, zamířila hned do své obývací lonice ve třetím poschodí.

Na Dalglieshův dotaz, jestli se vrchní sestry Gearingová a Brumfettová jevily u snídaně ve svém obvyklém rozpoloeni, sue odpověděla, e neprojevily ádné příznaky hrozící vraedné mánie, je-li míněno tohle. Gearingová četla Daily Mirror a Brumfettová Zdravotnické noviny, má-li to nějaký význam, a hovořilo se minimálně. Lituje, e nemůe nabídnout ádné svědky své činnosti před jídlem či po něm, ale je to jistě pochopitelné; u několik let dává při mytí v umývárně přednost soukromí. A kromě toho oceňuje volný čas před denní prací a tráví jej raději sama.

Překvapilo vás, kdy jste při návratu od snídaně nala ve své kanceláři doktora Couroneyho-Briggse? zeptal se Dalgliesh.

Nijak obzvlá. Povaovala jsem za jisté, e přenocoval v lékařské ubytovně a na schůzku s inspektorkou Ústřední rady oetřovatelek přiel do Slavičího domu předčasně. Asi si chtěl někde napsat dopis. Pan Courmey-Briggs si osobuje právo pouívat, kdykoliv se mu zlíbí, kteroukoliv místnost v nemocnici Jahna Carpendara jako svou soukromou pracovnu.

Dalgliesh se zeptal, co dělala předchozí noc. Opakovala, e byla sama v kině, ale tentokrát dodala, e cestou ven potkala Julii Pardoeovou a e se vrátily do nemocnice společně. Přijely bránou z Winchesterské silnice, k ní má klíč, a dorazily do Slavičího domu krátce po jedenácté. la hned do svého pokoje a nikoho neviděla. Domnívá se, e oetřovatelka Pardoeová si la bud přímo lehnout, anebo se připojila ke zbytku ročníku v obývacím pokoji sester-ákyň.

Take mi nemáte co říci, vrchní sestro? Nic, co by pomohlo?

Nic.

Ani proč jste zbytečně lhala, e jste la do kina sama?

Ne. A nepomyslila bych si, e mé soukromé záleitosti by vás zajímaly.

Slečno Rolfová, řekl Dalgliesh, dvě z vaich studentek jsou mrtvé. Jsem zde, abych zjistil, jak a proč zemřely. Jestli nechcete spolupracovat, povězte mi to. Nemusíte na mé otázky odpovídat. Ale nesnate se mi říkat, nač se vás mám ptát. Tímto vyetřováním jsem pověřen já. Povedu je po svém.

To vidím. Vy stanovíte pravidla, jak postupovat. Vechno, co můeme my, je říct, kdy nechceme hrát s sebou. Vae hra je nebezpečná, pane Dalglieshi.

Povězte mi něco o těch studentkách. Vy jste vedoucí odborná učitelka sester  ákyň. Vaima rukama projde značný počet dívek. Myslím, e dovedete dobře posoudit charakter. Začněme s oetřovatelkou Goodaleovou.

Pocítila-li překvapení nebo úlevu nad vysloveným jménem, skryla je.

Od Madeleine Goodaleové se důvěrně očekává, e dostane zlatou medaili jako nejlepí sestra ve své třídě. Je méně inteligentní ne Fallonová  ne byla Fallonová  ale usilovně pracuje a je ohromně svědomitá. Je to zdejí děvče. Její otec je v městě velmi dobře znám jako velice úspěný obchodník nemovitostmi, který zdědil dlouho zavedený rodinný podnik. Je členem městské rady a po řadu let byl členem Správního výboru nemocnice. Madeleine navtěvovala místní gymnázium a pak přila k nám. Myslím, e nikdy neuvaovala o jiné oetřovatelské kole. Celá rodina je silně lokálně patriotická. Madeleine je zasnoubená s mladým vikářem od Svaté Trojice a mám za to, e plánují svatbu, jen co Madeleine dokončí vzdělání. Je to dalí dobrá studentka, ztracená pro nae povolání, ale domnívám se, e ví, co je pro ni na prvním místě.

Co sestry Burtovy?

Hodné, rozumné, laskavé dívky, mají víc představivosti a citlivosti, ne se jim obvykle přisuzuje. Jejich rodina farmaří poblí Gloucesteru. Nejsem si jista, proč si zvolily tuto výcvikovou nemocnici. Mám dojem, e tady studovala nějaká jejich sestřenice a byla tu dost astná. Jsou z toho druhu dívek, které by si výcvikovou kolu vybraly na takovém rodinném základě. Nejsou zvlá chytré, ale nejsou hloupé. Bohudíky, hloupé dívky tady nemusíme přijímat. Obě mají svého chlapce a Maureen je zasnoubená. Myslím, e ádná z nich nepohlíí na oetřovatelství jako na svou trvalou práci.

Budete mít potíe s hledáním vedoucích pro toto povolání, stane-li se tato automatická rezignace kvůli sňatku pravidlem, poznamenal Dalgliesh.

Potíe máme u teď, odpověděla sue. O koho dalího se zajímáte ?

O oetřovatelku Dakersovou.

Chudák holka! Je také zdejí, ale z velmi odliných poměrů ne Goodaleová. Otec byl niím úředníčkem místní správy; zemřel na rakovinu, kdy jí bylo dvanáct. Od té doby její matka zápasí s malou penzí. Děvče chodilo na stejnou kolu jako Goodaleová, ale pokud vím, nikdy spolu nekamarádily. Dakersová je svědomitá, houevnatá studentka, značně ctiádostivá. Pracuje dobře, ale nikdy nebude lepí ne dobrá. Snadno se unaví, není nijak robustní. Lidé ji mají za bázlivou a silně přepjatou, a tím eufemismem míní cokoliv. Dakersová je ale dost odolná. Uvědomte si, e vydrela do třetího ročníku. Studentka v tomto kolení se nedostane tak daleko, je-li v podstatě slabá, a fyzicky, či mentálně.

Julia Pardoeová?

Vrchní sestra Rolfová se teď dobře kontrolovala a její hlas se vůbec nezměnil, kdy pokračovala:

Jediné dítě rozvedených rodičů. Matka je z těch hezkých, ale sobeckých en, které povaují za nemoné zůstat dlouho s jedním manelem. Mám za to, e teď má třetího. Nejsem si jista, e děvče ví, kdo z nich je doopravdy jejím otcem. Nebývá často doma. Kdy jí bylo pět let, matka ji poslala do přípravky. Její kolní kariéra byla bouřlivá; k nám přila rovnou ze esté třídy jedné z těch nezávislých penzionátních dívčích kol, kde se dívky ničemu nevyučují, ale dokáou se hodně naučit. Napřed ádala o přijetí v jedné z londýnských fakultních nemocnic. Nevyhověla vak tamějím poadavkům na přijetí ani společensky, ani vědomostmi, a představená ji doporučila sem. Takové koly jako nae mívají s fakultními nemocnicemi podobné dohody; tam dostávají na kadé místo tucty ádostí; jejich pozadím je větinou snobství a naděje na ulovení manela. My jsme docela astní, e vezmeme řadu uchazeček, které fakultní nemocnice odmítly. Mám dojem, e se z nich často stanou lepí oetřovatelky ne z dívek, které přijmou tam. Pardoeová je jedna z nich. Inteligentní, ale nekolená mysl. Laskavá a rozváná oetřovatelka.

Víte o svých studentkách hodně.

Je to také má práce. Neočekáváte, doufám, e vám sdělím své názory na své kolegyně.

Na vrchní sestry Gearingovou a Brumfettovou? Ne. Ale rád bych slyel vae mínění o oetřovatelkách Fallonové a Pearceové.

O Fallonové vám mnoho nepovím. Byla rezervovaná, téměř tajnůstkářská. Samozřejmě, byla inteligentnějí a zralejí ne větina ákyň. Myslím, e osobné jsem s ní mluvila jen jednou. Bylo to na konci prvního ročníku a zavolala jsem si ji k pohovoru o jejích dojmech z péče o nemocné. Zajímalo mě poznat, jak nae metody působí na dívky, která se tak odliuje od obyčejného stáda ákyň, je k nám přicházejí přímo ze koly. Odpověděla, e by bylo nesprávné soudit, dokud je jen učednicí a jedná se s ní, jako by byla podřadnou kuchtičkou, e si ale stále mysli, e oetřovatelství je pro ni pravý obor. Zeptala jsem se jí, co ji přitáhlo k tomuto povolání, a ona odpověděla, e chce získat takovou odbornost, která by ji učinila nezávislou kdekoliv na světě, takovou kvalifikaci, která je vdy ádána. Nemyslím, e měla zvlátní ctiádost někam to v tomhle povolání dotáhnout. Výcvik byl pro ni pouze prostředkem k dosaení cíle. Ale mohla jsem se mýlit. Jak jsem řekla, nikdy jsem ji pořádně nepoznala.

Take nemůete říct, jestli měla nepřátele?

Nemůu říct, proč by ji někdo chtěl zabít, jestli máte na mysli tohle. Myslila bych, e Pearceová byla daleko pravděpodobnějí obětí. Dalgliesh se zeptal, proč.

Neměla jsem Pearceovou ráda. Nezabila jsem ji, ale mně také není dáno vradit lidi jen proto, e je nemám ráda. A ona byla divná dívka. Dělala zlou krev a byla pokrytec. Nemá smysl se vyptávat, odkud to vím. Nemám ádné důkazy, a kdybych je měla, pochybuji, e bych vám je dala.

Take vás nepřekvapilo, e byla zavraděna?

Udivilo mě to. Avak ani na chvíli mě nenapadlo, e její smrt byla sebevradou či nehodou.

A kdo ji podle vás zabil?

Vrchní sestra Rolfová na něj pohlédla s jakýmsi chmurným zadostiučiněním.

To mi povězte vy, vrchní inspektore! To mi tedy povězte!

( VI )

Take jste la včera večer sama do kina?

Ano. U jsem vám to řekla.

Abyste se podívala na retrospektivní film 1Avventura. Snad jste měla za to, e Antonioniho choulostivosti je lépe vidět bez doprovodu? Nebo jste nenala nikoho, kdo by byl ochoten jít s vámi?

Tomu ovem nemohla odolat.

Je spousta lidí, kteří mě vezmou do kina, kdy se mi zachce. Kino. Kdy bylo Dalglieshovi tolik, co jí, říkalo se do bia. Ale generační propast je hlubí ne pouhá sémantika, odcizení je daleko úplnějí. Prostě jí nerozuměl. Neměl ani nejmení klíč k tomu, co se děje za tím hladkým, dětským čelem. Pozoruhodně fialkově modré oči, posazené daleko od sebe pod oblouky obočí, na něj hleděly bděle, ale bez zájmu. Kočičí obličejík s oblou bradičkou a výraznými lícními kostmi nevyjadřoval nic ne matnou nechu k projednávané věci. Je obtíné představit si vedle lůka nemocného hezčí či příjemnějí oetřovatelku, ne je Julia Pardoeová, pomyslil si Dalgliesh; ale kdyby člověk náhodou opravdu trpěl a strádal, byly by pro něho mnohem přijatelnějí sestry Burtovy se svým zdravým rozumem či Madeleine Goodaleová se svou klidnou výkonností. Snad je to osobní předsudek, ale nedovedl si představit kteréhokoliv mue, jak dobrovolně projevuje svou slabost či fyzické utrpení před touto drzou, sebou zaujatou mladou enou. Uvaoval, co Julie přesně očekává od oetřovatelství? Kdyby nemocnice Johna Carpendara byla klinikou, chápal by to. Ten zvyk rozířit oči, jakmile promluví, take posluchač je najednou oslněn modří, nebo pootevření vlhkých rtů, take zablesknou krásné slonovinové zuby, by se velmi dobře uplatnil v brani mediků.

Viml si, e nezůstaly bez účinku na seranta Mastersona.

Coe o ní říkala vrchní sestra Rolfová?

Inteligentní, ale nekolená mysl; laskavá, rozváná oetřovatelka.

No, můe být. Ale Hilda Rolfová je zaujatá. Svým způsobem ovem je i Dalgliesh.

Pokračoval s výslechem a odolával pokuení být sarkastický, odolával nutkání k laciným rýpancům z antipatie.

Film se vám líbil?

Byl dobrý.

A kdy jste se vrátila po tomto dobrém filmu do Slavičího domu?

Nevím. Asi těsně před jedenáctou. Potkala jsem před kinem vrchní sestru Rolfovou a ly jsme zpět spolu. Mám za to, e vám o tom pověděla.

Take od rána u spolu musely mluvit. Toto byl jejich příběh a dívka jej opakovala; nepředstírala ani, e jí záleí na tom, aby jí uvěřil. Dalo se to samozřejmě ověřit. Pokladní v kině by si mohla vzpomenout, zda přily spolu. Ale stěí to stojí za obtíné vyetřování. Proč by vlastně na tom mělo záleet? Ledae spolu strávily večer, aby ukuly vradu, a jetě při tom absolvovaly kulturu? Ale jestli to udělaly, pak tohle je ta společnice v nepravosti, které to zřejmě nepůsobilo starosti.

Co se stalo, kdy jste se vrátila? zeptal se Dalgliesh.

Nic. la jsem do obývacího pokoje sester-ákyň; koukaly se vechny na televizi. No, vlastně, právě ji vypnuly, kdy jsem přila. Burtovy sestry ly uvařit do kuchyňky oetřovatelek čaj. Vzaly jsme si jej do Maureenina pokoje a vypily jsme jej tam. Dakersová la s námi. Madeleine Goodaleová zůstala s Fallonovou sama. Nevím, kdy přily nahoru. Jak jsem dopila čaj, la jsem si lehnout. Před dvanáctou u jsem spala.

Moná ano. lo o velmi jednoduchou vradu. Nic jí nemuselo bránit, aby počkala, třeba v jedné z kabin v umývárně, a uslyí, jak Fallonová napoutí vodu do vany. Jakmile byla Fallonová v koupeli, věděla sestra-ákyně Pardoeová, co věděly vechny ostatní oetřovatelky: e na nočním stolku Fallonové čeká pohár whisky s citrónem. Jak jednoduché bylo vklouznout do pokoje a přidat něco do nápoje! Co přidat? Bylo to k zbláznění, tahle práce v temnotě, s nevyhnutelným sklonem teoretizovat, dokud nepoznají skutečnosti. Dokud nebude skončena pitva a nebude dosaitelná zpráva toxikologa, nemůe si být ani jist, e vyetřuje vradu.

Změnil prudce směr mylenek a vrátil se k předchozímu sledu otázek.

Litujete smrti oetřovatelky Pearceové?

Opět ty iroce otevřené oči, chvilečka úvahy, náznak, e otázka je skutečně dost hloupá.

Ovem. Malá přestávka. Mně nikdy neublíila.

Ublíila někomu?

Raději se zeptejte jich. Dalí odmlka. Snad vycítila, e byla nerozumně poetilá a hrubá. Jak by mohla Pearceová někomu ublíit?

Vyslovila to bez stínu pohrdání, téměř bez zájmu, jako pouhé konstatování skutečnosti.

Někdo ji zabil. To znamená, e nebyla nekodná. Někdo ji musel tak nenávidět, e ji chtěl odstranit.

Mohla se zabít sama. Kdy polykala sondu, věděla dobře, co přijde. Byla vyděená. Kadý, kdo se na ni díval, to musel vidět.

Julia Pardoeová byla první studentka, která se zmínila o strachu oetřovatelky Pearceové. Jediná dalí přítomná osoba, která si toho vimla, byla inspektorka Ústřední rady oetřovatelek, která ve své výpovědi zdůraznila, e děvče vypadalo nepřiměřeně vylekaně, téměř zděeně. Bylo zajímavé a překvapující, e takovou vnímavost projevila právě oetřovatelka Pardoeová.

Opravdu věříte, e si sama přidala do výivy íravinu? otázal se Dalgliesh.

Modré oči se střetly s jeho. Skrytě se pousmála.

Ne. Pearceová byla vdycky vyděená, kdy měla hrát pacientku. Nenáviděla to. Nikdy nic neřekla, ale kadý mohl pozorovat, jak jí je. Polykat hadičku muselo být pro ni zvlá zlé. Jednou mi řekla, e nesnese pomylení na vyetřování nebo operaci krku. Jako dítěti jí trhali mandle a lékař  nebo snad zdravotní sestra  k ní byli hrubí a zle ji zranili. Byl to prostě straný záitek a zanechal v ní fóbii, pokud lo o krk. Mohla to ovem vysvětlit vrchní sestře Gearingové a nahradila by ji některá z nás. Nemusela tu pacientku hrát. Nikdo ji nenutil. Ale domnívám se, e Pearceová to povaovala za svou povinnost. Ona hrozně dala na povinnost.

Take kterákoliv z přítomných mohla vidět, jak je Pearceové. Ve skutečnosti si toho vimly jen dvě. A jednou z nich je tato na pohled necitlivá mladá ena.

Dalglieshe zmátlo, ale obzvlá nepřekvapilo, e oetřovatelka Pearceová se svěřila právě Julii Pardoeové. U dříve se setkal s perverzní přitalivostí, kterou často mají hezcí a populární lidé pro obyčejné a opovrhované. Někdy to bylo dokonce vzájemné, podivné, opětované okouzlení, které podle jeho domněnky tvořilo základ mnoha přátelství a manelství, je svět shledával nevysvětlitelnými. Jestli se vak Pearceová ucházela o přátelství či sympatii sdělováním svých dětských trampot, měla smůlu. Julia Pardoeová respektuje sílu, ne slabost. Byla by nepřístupná prosbě o soucit. Ačkoliv, kdo ví? Pearceová mohla od ní něco získat. Nikoliv přátelství, ani sympatii, ba ani politování, ale petku porozumění.

Z náhlého popudu řekl:

Věděla jste pravděpodobně o oetřovatelce Pearceové víc ne kdokoliv zde. Asi jste jí lépe rozuměla. Nevěřím, e její smrt byla sebevradou  a vy také ne. Chci, abyste mi o ní pověděla vechno, co by mi pomohlo najít motiv.

Vteřinu trvalo mlčení. Byl to jen jeho dojem, anebo se opravdu k něčemu odhodlávala? Pak řekla svým vysokým, nedůrazným dětským hláskem:

Myslím, e někoho vydírala. Jednou to zkusila se mnou.

Povězte mi o tom.

Zadumaně na něho pohlíela, jako by odhadovala jeho spolehlivost či uvaovala, jestli příběh stojí za vyprávění. Pak se její rty při vzpomínce prohnuly pousmáním.

Můj chlapec se mnou asi před rokem strávil noc. Ne tady; v hlavním domě oetřovatelek. Odemkla jsem jeden nouzový poární východ a pustila jsem ho dovnitř. Udělali jsme to po pravdě z recese.

Byl to někdo z nemocnice Johna Carpendara?

Mhmahmn. Jeden asistent z chirurgie.

Jak na to Heather Pearceová přila?

Bylo to v noci před naí předběnou první zkoukou ke státním diplomovým zkoukám. Pearceová před kadou zkoukou dostávala bolení břicha. Mám za to, e číhala na chodbě u WC a viděla mě, jak Nigela vpoutím. A jak se snad vracela do postele, poslouchala u dveří. Asi slyela, jak se chichotáme, nebo něco takového. Nejspí poslouchala, jak dlouho mohla. Kdoví, co z toho měla. Pearceovou jakiv nikdo nemiloval, a tak se domnívám, e pro ni bylo prostě napínavé poslouchat, jak je někdo jiný s muským v posteli. Tak či onak, druhý den ráno se do mne pustila a vyhroovala, e vechno poví představené a nechá mě vyhodit z oetřovatelské koly.

Mluvila bez hněvu, téměř s nádechem pobavení. Nijak ji nezarazilo, co se tehdy stalo, a nezaráelo ji to ani teď.

A jakou cenu poadovala za své mlčení? zeptal se Dalgliesh.

Nepochyboval, e a to byla cena jakákoliv, nebyla zaplacena.

Prý se jetě nerozhodla; e si vechno rozmysli. Mělo to být něco úměrného činu. Měl jste vidět její obličej! Byl samá skvrna, zrudla jako rozčilený krocan. Nevím, jak jsem dokázala na ni hledět zpříma. Předstírala jsem, e jsem hrozně vystraená a zkruená, otázala jsem se, jestli si o tom můeme promluvit večer. Ale to jen proto, abych získala čas, abych si mohla promluvit s Nigelem. Bydlí se svou ovdovělou matkou hned za městem. Matka ho miluje a věděla jsem, e by bez váhání přísahala, e strávil noc doma. Jí by ani nevadilo, e jsme byli spolu. Mysli si, e její drahocenný Nigel má právo si brát, co se mu zlíbí. Nechtěla jsem ale, aby Pearceová vanila dřív, ne vechno zajistím. Kdy jsem se s ní večer setkala, řekla jsem jí, e bychom oba vechno naprosto popřeli a e Nigelova matka by podepřela nae alibi. Na jeho matku zapomněla. A zapomněla jetě na něco jiného. Nigel je synovcem pana Courmeyho-Briggse. Take kdyby kecala, stalo by se jen to, e by doktor Courtney-Briggs dal vyhodit ze koly ji, ne mne. Pearceová byla ve skutečnosti hrozně hloupá.

Zdá se, e jste to zvládla s obdivuhodnou prozíravostí a s přehledem. Take jste se nedozvěděla, jaký trest pro vás měla Pearceová v zásobě?

Oh ano. Dozvěděla. Nechala jsem ji o tom mluvit, ne jsem ji pověděla své. Bylo to tak zábavnějí. Nebyla to otázka trestu, spí lo o vydírání. Chtěla se dostat mezi nás, být jednou z mého houfu.

Z vaeho houfu?

No ano. Do mé druiny patří jetě Jennifer Blainová a Diana Harperová. V té době jsem chodila s Nigelem a Diana a Jennifer měly své mládence. S Blainovou jste se nesetkal. Je to jedna ze studentek, které leí s chřipkou. Pearceová chtěla, abychom jí také sehnaly nějakého muského a abychom chodili ve čtyřech.

Překvapilo vás to? Z toho, co jsem slyel, nebyla Heather Pearceová zrovna typ, který se zajímá o sex.

Kadý se zajímá o sex svým vlastním způsobem. Jene Pearceová to nebrala takhle. Vydumala, e nám třem není co věřit a e bychom měly mít někoho spolehlivého, kdo by na nás dohlíel. Není těké uhodnout, koho! Ale já vím, co chtěla doopravdy. Chtěla Toma Mannixe. Tom byl v té době asistentem na dětském odděleni. Měl uhrovitou, mokvavou ple, ale Pearceové se líbil. Oba patřili do Křesanského sdruení v nemocnici. Tom se měl stát misionářem nebo čímsi podobným, a skončí dvě léta praxe ve zdejí nemocnici. Byl by se k Pearceové moc dobře hodil. Odvauji se tvrdit, e bych ho byla jednou či dvakrát mohla přímět, aby si s ní na mé naléhání vyel, ale nic by jí to neprospělo. On nechtěl Pearceovou, on chtěl mne. Vak víte, jak to bývá



Dalgliesh věděl. Tohle jsou nakonec ty nejobyčejnějí, nejbanálnějí osobní tragédie. Máte někoho rádi. On vás rád nemá. A jetě k tomu, navzdory svým vlastním nejlepím zájmům a pro zničení vaeho klidu, má rád někoho dalího. Co by si počala polovina básníků a romanopisců na světě bez téhle veobecné tragikomedie? Julie Pardoeové se vak netýkala. Kdyby aspoň její hlas obsahoval stopu soucitu nebo pouhého zájmu, pomyslil si Dalgliesh. Ale beznadějná potřeba a touha Pearceové po lásce, která ji vedla k tomuto patetickému pokusu o vydírání, nevzbudila v oběti nic, ba ani pobavené pohrdání. Ani se neobtěovala ádostí, aby si tu historku nechal pro sebe. A ona, jako by četla jeho mylenky, mu pak řekla proč.

Mně nevadí, e vechno teď víte. Proč by mi to mělo vadit ? Konečně, Pearceová je teď mrtvá. Fallonová taky. Myslím, e při dvou vradách v domě bude mít představená a správní výbor nemocnice důleitějí věci na starosti ne proetřovat, jak byl Nigel se mnou v posteli. Ale kdy si na tu noc vzpomenu! Opravdu, bylo to k popukání. Postel byla straně úzká a vrzala a Nigel i já jsme se tak chechtali, e jsme mohli sotva

A k tomu to pomylení na Pearceovou s okem na klíčové dírce!

Rozesmála se. Zazvonilo to spontánní radostí ze vzpomínky, nevinnou, nakalivou radostí. Masterson k ní vzhlédl a jeho zakaboněný obličej se rozzářil irokým shovívavým úsměvem. Na jednu mimořádnou vteřinu se on i Dalgliesh museli opanovat, aby se nerozesmáli nahlas s ní.

( VII )

Dalgliesh nepředvolával členy skupinky v knihovně v nějakém určitém pořadí a nebylo to ze zlomyslné schválnosti, e si nechal vrchní sestru Gearingovou nakonec. Dlouhé čekání vak k ní bylo nelaskavé. Zřejmě si dopoledne dala práci a upravila si obličej s marnotratnou péčí; nepochybně se instinktivně připravovala na vechna traumatizující setkání, která jí den mohl přinést. Jene nalíčení zle utrpělo. Maskaro se rozpustilo a oční stíny se rozmazaly. Na čele vymyl pot struky a stopy rtěnky ulpěly v dolíčku na bradě. Asi si obličej tu a tam nevědomky podrbala. Jistě, nebo ani teď neudrela ruce v klidu. Seděla a kroutila v prstech kapesníček, překřiovala a rozplétala nohy se znervózňující sklíčeností. Nečekala, a Dalgliesh promluví, a začala freneticky brebentit.

Vy a vá serant bydlíte u Maycroftů v hotelu U sokolníkovy pae? Doufám, e vám zajistili pohodlí. Sheila je trochu dračice, ale Bob má svou úroveň, kdy ho necháte jednat, jak sám chce.

Dalgliesh si dal záleet na tom, aby Bobovi nedovolil jednat po jeho. Zvolil hostinec U sokolníkovy pae proto, e byl malý, vhodný, tichý a napůl prázdný; netrvalo dlouho, aby pochopil, proč. Kapitán eskadry Robert Maycroft a jeho ena chtěli na návtěvníky zapůsobit spí svou vzneeností ne přispívat k jejich pohodlí a Dalgliesh vroucně doufal, e koncem týdne odtud odejde. Zatím neměl v úmyslu s vrchní sestrou Gearingovou diskutovat o Maycroftových a vedl ji zdvořile, ale pevně k věcnějímu rozhovoru.

Na rozdíl od ostatních podezřelých povaovala za nutné promarnit prvních pět minut vyjádřením své hrůzy nad smrti dvou dívek. Vechno bylo příli hrozné, tragické, oklivé, děsné, hnusné, nezapomenutelné, nevysvětlitelné. Její vzruení je dost opravdové, i kdy vyjadřování originální není, pomyslil si Dalgliesh. Ta ena je nefalovaně zkormoucená. Měl za to, e je také velice vystraená.

Proel s ní události z pondělí 12. ledna. Mohla říci jen málo zajímavých nových věcí a její zpráva se shodovala s ji zaloenou výpovědí. Probudila se velmi pozdě, ve spěchu se oblékla a stihla přijít do jídelny v osm hodin. Tam se u snídaně připojila k vrchním sestrám Brumfettové a Rolfové a teprve od nich uslyela, e oetřovatelka Fallonová v noci onemocněla. Dalgliesh se zeptal, zda si vzpomíná, která z vrchních sester jí tu novinu sdělila.

Nue, nemohu tvrdit, e si opravdu vzpomínám. Myslím, e to byla Rolfová, ale jista si nemohu být. Nestála jsem toho rána za zlámaný gro, způsobilo to jedno s druhým. Jednak jsem zaspala, jednak jsem byla přirozeně dost nervózní z inspekce Ústřední rady oetřovatelek. Nejsem toti kvalifikovaná jako odborná učitelka. Zaskakovala jsem za vrchní sestru Manningovou. A je dost zlé mít první demonstraci před celým ročníkem, před představenou a před inspektorkou z Ústřední rady oetřovatelek, před doktorem Courtneym-Briggsem a vrchní sestrou Rolfovou, kteří tam vichni sedí a poulí oči na kadé vae hnutí. Napadlo mě, e za nepřítomnosti Fallonové zůstane ve skupině jen asi sedm studentek. No, to se dobře hodilo. Pokud lo o mne, tak čím méně, tím lépe. Doufala jsem jen, e ty potvůrky projeví jakousi inteligencí a budou odpovídat.

Dalgliesh se zeptal, kdo odeel první z jídelny.

Brumfettová. Jako obvykle horlivá, aby byla zpátky na oddělení. Po ní jsem odela já. Vzala jsem si své noviny do zimní zahrady s álkem kávy a na deset minut jsem se posadila ve skleníku a četla. Byly tam Christine Dakersová, Diana Harperová a Julia Pardoeová. Harperová a Pardoeová spolu tlachaly, Dakersová seděla sama a četla časopis. Nezůstala jsem tam dlouho; kdy jsem odcházela, jetě tam byly. Asi o půl deváté jsem la do svého pokoje a cestou jsem si vyzvedla potu; pak jsem sela dolů a la jsem rovnou do demonstrační učebny, těsně před tři čtvrtě na devět. Byly tam u Burtovy sestry, dokončovaly své přípravy, a skoro bezprostředně nato přila Goodaleová. Zbytek třídy přiel současně asi za deset minut devět, a na Pearceovou, která přila poslední. Ne jsme se daly do práce, dívky jako obvykle těbetaly, ale na nic z toho se nepamatuji. Ostatek znáte.

Dalgliesh jej znal. A ačkoliv povaoval za nepravděpodobné, e by se mohl od vrchní sestry Gearingové dozvědět něco nového, prováděl ji znovu událostmi oné traumatizující demonstrace. Neměla vak co vyjevit. Vechno bylo příli oklivé, hrozné, děsné, strané, neuvěřitelné. A do konce ivota na to nezapomene!

Dalgliesh se pak zaměřil na smrt Fallonové. Zde vak pro něj měla vrchní sestra Gearingová překvapení. Byla první podezřelou, která mohla uvést alibi, anebo to, co zřejmě za alibi povaovala. Předloila je s pochopitelným zadostiučiněním. Od osmi večer a přes půlnoc měla v pokoji na návtěvě přítele. Se stydlivým úsměvem uvedla Dalglieshovi jeho jméno. Jmenoval se Leonard Morris a byl hlavním lékárníkem nemocnice. Pozvala ho na večeři. Uvařila prosté jídlo pagety po boloňsku  v kuchyni vrchních sester ve třetím poschodí a podávala je ve svém obývacím pokoji v osm hodin, krátce po jeho příchodu. Byli spolu celé čtyři hodiny, a na pár minut, kdy přináela pokrm z kuchyně, a několik minut kolem půlnoci, kdy el do umývárny, a podobnou chvíli dříve večer, kdy ho opustila ze stejných důvodů. Kromě těchto chvil nespustili jeden druhého z očí. Dodala horlivě, e Len  to jest pan Morris  bude jen rád, kdy bude moci její výpověď potvrdit. Len si dokonale pamatuje čas. Protoe je lékárník. je přesný a pedantský, pokud jde o podrobnosti. Jediná potí je, e dnes ráno není v nemocnici. Telefonoval do lékárny těsně před devátou, e onemocněl. Je si vak jista, e zítra se vrátí do práce. Len si nerad bere volno.

Dalgliesh se zeptal, kdy přesně odeel ze Slavičího domu.

No, nemohlo být dlouho po půlnoci. Vzpomínám si, e kdy moje hodiny odbíjely dvanáct, Len řekl, e opravdu musí odejít. Vyli jsme ven asi o pět minut později, po zadním schoditi, po tom, co vede z bytu představené. Nechala jsem dveře otevřené. Len si vzal kolo z místa, kde je nechal, a já jsem ho doprovodila a k první zatáčce pěiny. Nebyla to zrovna noc vhodná k procházce, ale diskutovali jsme jetě o pár věcech z nemocnice  Len přednáí druhému ročníku ákyň farmakologii  a já jsem si myslila, e se nadýchám trochu čerstvého vzduchu. Len mě nechtěl nechat jít samotnou zpět, a tak se se mnou vrátil a ke dveřím. Domnívám se, e bylo asi čtvrt na jednu, kdy jsme se konečně rozloučili. Prola jsem dveřmi představené, a zamkla jsem je za sebou. la jsem rovnou do svého pokoje, vzala jsem nádobí od večeře do kuchyně a umyla je, la do koupelny a čtvrt hodiny před jednou jsem byla v posteli. Celý večer jsem Fallonovou neviděla. Dalí, co vím, je, e vrchní sestra Rolfová vtrhla ke mně do pokoje a vzbudila mě novinou, e Dakersová nala Fallonovou v posteli mrtvou!

Take jste vyla a vrátila se bytem slečny Taylorové. Copak její dveře byly odemknuté?

Oh ano! Představená je obvykle nechává otevřené, kdy je pryč. Ví, e povaujeme za vhodnějí a soukromějí uívat její schoditě. Koneckonců jsme přece jen dospělé eny. Nikdo nám výslovně nezakazuje pozvat si do pokoje přátele, ale není zvlá milé vyprovázet je hlavním domem, kde vás kadá ákyňka pozoruje očima na stopkách. Představená je v tomhle směru ohromně hodná; myslím, e dokonce nezamyká ani svůj obývací pokoj, kdy není ve Slavičím domě. Domnívám se, e kvůli vrchní sestře Brumfettové, aby jej mohla pouívat, kdykoliv se jí zlíbí. Jestli jste to jetě neslyel, tak Brumfettová je křepeláč naí představené. Větina představených má nějakého pejska, víte; Mary Taylorová má Brumfettku.

Trpce cynická poznámka byla tak neočekávaná, e kubla Mastersonovou hlavou skloněnou nad zápisem; pohlédl na vrchní sestru Gearingovou, jako by byla neslibný kandidát, který náhle projevil netuené schopnosti. Ale Dalgliesh poznámku přeel.

Pouila vrchní sestra Brumfettová bytu slečny Taylorové včera večer? zeptal se.

O půlnoci! A Brumfettová! Ta si jde lehnout brzo, pokud si s představenou nevyrazí do města. Obvykle si vaří poslední álek v deset patnáct. Ale minulou noc ji odvolali. Doktor Courtney-Briggs jí telefonoval, aby byla tak hodná a přila na soukromé odděleni převzít jednoho z jeho pacientů z operačního sálu. Myslím, e to vichni věděli. Bylo to těsně před dvanáctou.

Dalgliesh se zeptal, jestli ji vrchní sestra Gearingová viděla.

,,Ne, ale můj přítel ji zahlédl. Tedy, Len. Vystrčil hlavu ze dveří, nakoukl, jestli je čistý vzduch, aby mohl jít před svým odchodem do umývárny, a uviděl Brumfettovou zabalenou do plátěnky, s tou její starou kabelou, jak mizí na schoditi. Bylo zřejmé, e jde ven. Uhodla jsem, e ji zavolali na oddělení. To se Brumfettové stává pořád. Víte, je to částečně její chyba. Je příli svědomitá.

Není to chyba, pomyslil si Dalgliesh, k ní by mohla mít sklon vrchní sestra Gearingová. Nedovedl si ji představit, jak se uprostřed zimy plahočí o půlnoci parkem, jen proto, e ji nečekaně zavolal nějaký chirurg, by chirurg renomovaný. Litoval ji. Poskytla mu deprimující pohled na závaný nedostatek soukromí, na drobné malichernosti a vytáčky, jimi se lidé, ijící v nevítané blízkosti, pokouejí uchovat své vlastní soukromí či napadat soukromí druhých. Pomylení na dospělého mue nakukujícího pokradmu dveřmi, ne jimi vyjde, pomylení na dva dospělé milence, scházející ve střehu po zadním schoditi, aby se vyhnuli odhalení, bylo groteskní a pokořující. Vzpomněl si na slova představené: My tady jeden o druhém vechno víme; není tu opravdové soukromí. Dokonce i načasování večerního álku chudáka Brumfettové a obvyklá hodina, kdy jde spát, jsou obecně známy. ádný div, e Slavičí dům si pěstuje vlastní druh neurózy, take vrchní sestra Gearingová povauje za nutné ospravedlňovat noční procházku s milencem v parku, samozřejmou a přirozenou touhu oddálit přání dobré noci nepřesvědčivým vaněním o nutnosti prodiskutovat nemocniční záleitosti. Zdálo se mu to vechno hrozně skličující a nelitoval, kdy nadeel čas, aby ji propustil.

( VIII )

Dalgliesh se docela pobavil půlhodinkou strávenou s hospodyní, slečnou Marthou Collinsovou. Byla to hubená ena s hnědou pletí, křehká a suchá jako odumřelá větev; vypadala, jako by jí v kostech u vyschl morek. Vyhlíela, jako by se ve svých atech ze světle hnědého tlustého kartounu postupně scvrkávala, ani to zpozorovala. Pracovní plá na ní visel z úzkých ramen do půl lýtek; v pase si jej podkasávala chlapeckým červeně a modře pruhovaným opaskem sepnutým přezkou v podobě hada. Punčochy se jí shrnovaly kolem kotníků jako tahací harmonika a buď dávala přednost botám alespoň o dvě čísla větím, anebo měla ve srovnání se zbytkem těla nohy podivuhodně neúměrné. Objevila se hned, jak ji zavolali, usadila se proti Dalglieshovi, veliké nohy pevně rozkročila na podlaze a koukala na něho s vyčkávavou kodolibostí, jako by se chystala k rozhovoru se zvlá vzpurnou slukou. Ani jednou se při výslechu neusmála. I kdy na situaci nebylo nic, co by budilo pobavení, zdálo se, e je neschopna na znamení alespoň formálního uznání se troku usmát. Navzdor tomuto nepříznivému začátku neprobíhal výslech zle. Dalgliesh uvaoval, zda její kyselý tón a schválně nepřitalivý vzhled jsou součástí vypočítané pózy. Moná e se před nějakými čtyřiceti lety rozhodla stát se nemocničním podivínem, populárním tyranem z románů, který jedná stejně neuctivě s kadým, od představené a k mladí děvečce. Zjistila, e ta úloha je tak úspěná a uspokojivá, e se jí u nedokázala zbavit. Bez přestání hubovala, ale bez zlomyslnosti, jen tak. Podezříval ji, e ve skutečnosti má svou práci ráda a není ani neastná, ani nespokojená, jak se chce jevit. Stěí by zůstala u své práce čtyřicet let, kdyby byla pro ni tak nesnesitelná, jak zdůrazňuje navenek.

Mléko! Nemluvte mi o mléku. V tomhle baráku je víc potíí s mlékem, ne se vím ostatním zásobováním dohromady, a to u něco napovídá. Dodáváme osm a půl litru mléka denně, i teď, kdy polovina osazenstva lehla s chřipkou. Neptejte se mě, kam to vecko jde. Nechci u za to zodpovídat, a taky jsem to řekla představené. Ze veho nejdřív jdou ráno dvě láhve denně do poschodí vrchních sester, aby si mohly uvařit ranní čaj. Posílám nahoru dvě i tři láhve. Pomyslil byste si, e je ho dost pro vechny. Představená je samozřejmě mimo, ta dostává svého půl litru a nikomu neubírá ani kapku. Ale těch potíí s mlékem! První vrchní sestra, které padne do ruky, asi sebere vechnu smetanu. Moc ohleduplné to není, a taky jsem to pověděla představené. Mají těstí, dostávají i pár lahví mléka Channel Island; nikdo jiný v domě je nedostává. Ale neslyím nic jiného ne nářky. Vrchní sestra Gearingová tvrdí, e je příli vodnaté, vrchní sestra Brumfettová zase vytýká, e není vechno Channel Island, a vrchní sestra Rolfová si přeje, aby se dodávalo ve čtvrtlitrových lahvičkách, i kdy ví stejně jako já, e u nejsou k dostání. Pak je tu mléko na ranní čaj studentek a do kakaa, co si vaří v noci. Předpokládá se, e zapíou, kolik lahví si berou z chladničky. Nikdo jim to mléko nezávidí, ale taková je zásada. No, a jen se podívejte do záznamníku! Devětkrát z deseti se neobtěují. A jetě tu jsou prázdné láhve. Mají se opláchnout a vrátit do kuchyně. Řekl byste, e to není ádná práce; místo toho odkládají láhve po domě, v pokojích, do příborníku, dokonce i na záchod. Najdu je napůl opláchnuté, a kdy začnou smrdět. Moje děvčata mají dost co dělat, nato aby jetě běhala za studentkami a za jejich prázdnými lahvemi. A tak jsem to taky řekla představené.

Co myslíte? Byla jsem v kuchyni, kdy sestry Burtovy braly ten svůj půllitr? To víte, e jsem tam byla. Řekla jsem to přece u tomu druhému policajtovi. Kde jinde bych taky v tu denní dobu byla? Ve tři čtvrti na sedm jsem vdycky ve své kuchyni. A bylo asi o tři minuty víc, kdy přily dovnitř sestry Burtovy. Ne, láhev jsem jim nepodávala. Vzaly si ji z ledničky samy. Nemám v pracovní náplni čekat v pozoru na ákyně, a taky jsem to řekla představené. Ale kdy odnáely mléko z kuchyně, nebylo v něm nic patného. Bylo dodáno a v est třicet a měla jsem do snídaně dost co dělat i bez bryndání dezinfekčního prostředku do mléka. A kromě toho  mám alibi! Od esti pětačtyřiceti jsem byla s paní Munciovou. Ona sem denně dochází z města vypomáhat, kdy nestačím. Můete ji vidět kdykoliv, ale myslím, e moc z ní nedostanete. Ta chudinka nemá moc za uima. Kdy tak o tom přemýlím, pochybuji, jestli by si vůbec vimla, kdybych strávila celé dopoledne otravováním mléka. Ale ona se mnou byla, a to za něco stojí. A já byla celý den s ní. Neběhala jsem kadých pár minut na záchod. Pěkně děkuju! Vechny takové věci si odbudu ve vhodnou dobu.

Dezinfekční prostředek v umývárně? Myslila jsem si, e se mě na to zeptáte. Plním láhve sama z velké plechovky, kterou mi jednou za týden posílají z hlavního skladu nemocnice. Není to ve skutečnosti má práce, ale nerada ji nechávám slukám. Jsou tak neopatrné! Nadělaly by loue po podlaze v celé umývárně. Tu láhev na přízemním WC jsem doplnila den předtím, ne zemřela oetřovatelka Pearceová, take musela být téměř plná. Některé studentky se obtěují, a kdy jsou na WC hotovy, nalijí do mísy trochu dezinfekce. Ale větina to nedělá. Pomyslil byste si, e sestry-ákyně budou v těchto věcech zvlá pečlivé, ale nejsou o nic lepí ne jiní mladí lidé. Dezinfekci pouívají nejvíc uklízečky, kdy vyčistí mísy na WC. Vechny umývárny se čistí jednou denně. Já jsem velice důsledná, kdy jde o čistotu v umývárnách. Tu přízemní měla umývat Morag Smithová po obědě, ale u předtím si vimly oetřovatelky Goodaleová a Pardoeová, e láhev chybí. Bylo mi řečeno, e ten druhý policajt ji nael prázdnou v keřích za domem. A kdo ji tam dal, to bych ráda věděla?

Ne. Morag Smithovou nemůete vidět. Neřekli vám to ? Má volný den. Odela včera po čaji, natěstí pro ni. Tyhle poslední potíe se jim nepodaří přiít Morag. Ne, nevím, jestli la domů. Nevyptávala jsem se jí. Mám za sluebné dost odpovědnosti, kdy je mám na očích ve Slavičím domě. Nezajímá mě, co dělají ve volných dnech. A dobře tak, podle toho, co slyím. Morag se vrátí nejspí dnes pozdě večer; představená dala pokyn, e se má přestěhovat do ubytovny stálého personálu. Tohle místo je teď pro nás zřejmě tuze nebezpečné. No, se mnou nikdo nepohne! Já jen nevím, jak si představuji, e vechno ráno zvládnu, jestli se Morag ukáe a těsně před snídaní. Nemůu kontrolovat své lidi, kdy je nemám na očích; a taky jsem to řekla představené. Ne e by s Morag byly nějaké trampoty, i kdy je paličatá, a kdy ji člověk přiměje, aby začala dělat, není patná pracovnice. A jestli se vám někdo pokusí namluvit, e Morag Smithová něco vyvedla s tou kapanou výivou, tak mu nevěřte. Ta holka je třeba trochu nechápavá, ale není zuřivý blázen. Nechci, aby mé lidi někdo bezdůvodně pomlouval.

A teď vám něco povím, pane detektive. Nadzvedla hubený zadeček ze idle, naklonila se přes stůl a upřela na Dalglieshe jiskrné oči. Přinutil se hledět do nich bez mrknutí; civěli na sebe jako dvojice zápasníků před bojem.

Ano, slečno Collinsová?

Natáhla suchý prst s uzlovitými klouby a ostře ho rýpla do eber. Dalgliesh ucukl.

Nikdo neměl právo vzít tu láhev z umývárny bez mého dovolení, ani pouít ji pro jakýkoliv jiný účel ne pro vyčitění záchodové mísy. Nikdo!

Bylo očividné, v čem podle názoru slečny Collinsové spočívala celá zvrhlost tohoto zločinu.

( IX )

Dvanáct minut před jednou po poledni se objevil doktor Courtney-Briggs. Zaklepal bryskně na dveře a veel, ani nečekal na pozvání.

Mohu vám teď věnovat čtvrt hodiny, Dalglieshi, pokud se vám to hodí, oznámil úsečně.

Jeho tón předpokládal, e se to hodí. Dalgliesh souhlasil a nabídl mu idli. Chirurg pohlédl na seranta Mastersona, sedícího netečně s připraveným zápisníkem, zaváhal a pak si obrátil idi opěradlem k serantovi. Usadil se a vklouzl rukou do kapsy u vesty. Pouzdro, je vytáhl, bylo z jemně rytého zlata a tak tenké, e málem nevypadalo funkčně. Nabídl cigaretu Dalglieshovi, ale ne Mastersonovi a nezdál se ani překvapen, ani dotčen tím, e vrchní inspektor odmítl. Zapálil si svou. Ruce, které sklenul kolem zapalovače, byly velké, s hranatými prsty; nebyly to citlivé ruce románového chirurga, spí krásně pěstěné silné ruce tesaře.

Dalgliesh, navenek zaměstnán svými papíry, mue pozoroval. Byl statný, ale dosud ne tlustý. Vycházkový oblek mu a příli dobře seděl na pruném, dobře iveném těle a zvyoval dojem latentní, jen nedokonale ovládané síly. Stále jetě mohl být nazýván hezkým. Jeho dlouhé vlasy, sčesané rovně dozadu z vysokého čela, byly husté a tmavé, a na jediný bílý pramen. Dalgliesh by byl rád věděl, jestli si jej odbarvuje. Jeho oči byly příli malé v tom velkém, kvetoucím obličeji, ale měly hezký tvar a byly posazené daleko od sebe. Neprozrazovaly nic.

Dalgliesh věděl, e právě pan Courtney-Briggs zodpovídá za to, e policejní prezident povolal Yard. Proč, pochopil snadno z poněkud rozhořčené zprávy inspektora Baileyho během krátké porady, kdy Dalgliesh přebíral tento případ. Chirurg se mu zprotivil hned na začátku, a jeho motivy, pokud bylo mono je racionálně vysvětlit, vzbuzovaly zajímavé spekulace. Zprvu lékař ivě ujioval, e oetřovatelka Pearceová byla zřejmě zavraděna, e je nemyslitelné, aby někdo z nemocnice byl se zločinem spojován a e místní policie je povinna vycházet z této domněnky a musí najít a zatknout vraha s minimálním otálením. Kdy jejich vyetřování nepřineslo okamité výsledky, spustil povyk. Byl muem zvyklým uplatňovat moc a určitě moc měl. V Londýně ili vlivní lidé, kteří mu vděčili za svůj ivot a někteří z nich měli značný, dost nemilý význam. Jak policejnímu prezidentovi, tak Yardu se telefonovalo, někdy taktně a napůl omluvně, jindy přímo kriticky. Kdy inspektor pověřený vyetřováním začal být silněji přesvědčen, e smrt oetřovatelky Pearceové je výsledkem nemístného vtipu, který skončil tragicky, pan Courtney-Briggs a jeho stoupenci jetě hlasitěji prohlaovali, e byla zavraděna, a urputněji naléhali, aby případ převzal Yard. A pak byla nalezena mrtvá oetřovatelka Fallonová. Dalo se očekávat, e místní kriminální policie bude vyburcována k nové aktivitě, e rozptýlené světlo, které převládalo v prvém případě, se zaostří a soustředí na tuto druhou smrt. Právě tento okamik si vybral doktor Courtney-Briggs a zatelefonoval policejnímu prezidentovi. Oznámil mu, e dalí činnost není nutná, protoe jemu je jasné, e oetřovatelka Fallonová spáchala sebevradu. Důvodem mohou být jen výčitky svědomí nad tragickým výsledkem hloupého vtipu, který zabil její kolegyni, a je nyní v zájmu nemocnice, aby případ byl uzavřen s minimálním povykem před zahájením náboru nových oetřovatelek; teď je skutečně ohroena celá budoucnost nemocnice. Policie je na takové náhlé obraty nálad zvyklá, co neznamená, e je vítá. Dalgliesh si pomyslil, e pro policejního prezidenta muselo být zadostiučiněním rozhodnutí, e za těchto okolností bude rozumnějí nařídit, aby obě smrti vyetřil Yard.

V týdnu po smrti oetřovatelky Pearceové Courtney-Briggs dokonce telefonoval Dalglieshovi, který byl před třemi roky jeho pacientem. lo tehdy o případ nekomplikovaného zánětu slepého střeva, a ačkoliv Dalglieshova marnivost byla polichocena malými rozměry a úhledností výsledné jizvy, měl pocit, e chirurgova expertíza byla v té době přiměřeně odměněna. Určitě si nepřál být vyuíván pro soukromé účely doktora Courtneyho-Briggse. Telefonické zavolání ho uvedlo do rozpaků a bylo mu nepříjemné. Zaujalo ho, e chirurg otevřeně rozhodl, e druhý případ je nehoda, na kterou raději oba zapomenou.

Dalgliesh nezdvihl zrak od svých papírů a prohodil:

Mám za to, e podle vaeho názoru se slečna Fallonová zabila? Ovem. Je to zjevné vysvětlení. Nechcete snad říct, e jí ten jed dal do whisky někdo jiný? Proč by to dělal?

Je zde ovem problém chybějícího obalu. To jest, jde-li o jed. Nebudeme to vědět, dokud nedojde pitevní protokol.

Jaký problém? ádný problém není. Pohár byl neprůsvitný, teplo izolováno. Mohla si ten jed do něho dát u zvečera. Nikdo by to nezpozoroval. Nebo si mohla přinést práek v útrku papíru a ten spláchla na WC. Obal není problémem. Tentokrát to náhodou nebyla íravina. Kdy jsem se na mrtvou podíval, bylo to zřejmé.

Byl jste na místě činu jako první lékař?

Ne. Nebyl jsem v nemocnici, kdy ji nali. Prohlíel ji doktor Snelling. Pečuje zde jako hlavní oetřující lékař o oetřovatelky. Okamitě poznal, e se nedá nic dělat. el jsem se podívat na mrtvou hned, jak jsem tu novinu uslyel. Přijel jsem do nemocnice právě před devátou. To u zde ovem byla policie. Míním místní lidi. Nevím, proč je nenechali pokračovat. Telefonoval jsem policejnímu prezidentovi a sdělil jsem mu svůj názor. Vím náhodou od Milese Honeymana, e zemřela kolem půlnoci. Potkal jsem ho, kdy odjíděl. Studovali jsme spolu na lékařské fakultě.

Rozumím.

Bylo moudré, e jste ho povolal. Mám za to, e je obecně povaován za nejlepího ve svém oboru.

Hovořil blahosklonně  úspěch skládající poklonu jinému úspěchu. Jeho měřítka jsou stěí jemná, pomyslil si Dalgliesh. Peníze, presti, veřejné uznání, moc. Ano, Courtney-Briggs by pro sebe vdycky vyadoval to nejlepí v důvěře, e je schopen vechno zaplatit.

Byla těhotná. Věděl jste to? zeptal se Dalgliesh.

Řekl mi to Honeyman. Ne, nevěděl jsem to. Tyhle věci se stávají, dokonce i dnes, kdy kontrola početí je spolehlivá a snadno dosaitelná. Ale byl bych očekával, e tak inteligentní dívka bere pilulku.

Dalgliesh si vybavil výjev ráno v knihovně, kdy doktor Courtney-Briggs znal na den dívčin věk. Bez omluvy poloil dalí otázku:

Znal jste ji dobře?

Byl to plný zásah; lékař chvíli neodpovídal. Dalgliesh neočekával křik ani hrozby; také nepřily. Jen v ostrém pohledu, který lékař vrhl na vyetřovatele, se objevil větí respekt.

Nějakou dobu  ano. Odmlčel se. Mohl byste říci, e jsem ji znal důvěrně.

Byla vaí milenkou?

Courtney-Briggs se na něho nevzrueně, uválivě podíval a pak odpověděl:

To je vyjádřeno dost formálně. Spali jsme spolu pravidelně během prvních esti měsíců, kdy byla zde. Máte námitky?

Pokud je neměla ona, mně námitky nepřísluí. A ona pravděpodobně ten vztah chtěla?

Dalo by se to tak říct.

Kdy skončil?

Myslím, e jsem vám to řekl. Trval do konce prvního ročníku. To jest, skončil před půldruhým rokem.

Pohádali jste se?

Ne. Ona rozhodla, e  řekněme  monosti jsou vyčerpány. Některé eny mají rády změnu. Já také. Nebyl bych se s ní stýkal, kdybych věděl, e je typem, který bude dělat potíe. Nechápejte mě patně. Obvykle nespávám se sestrami-ákyněmi. Jsem rozumně vyběravý.

Nebylo těké ten poměr utajit? V nemocnici je velmi málo soukromí.

Máte romantické nápady, vrchní inspektore. Nelíbali jsme se a neobjímali někde v zádveří. Kdy říkám, e jsem s ní spal, jde o přesný výraz. Pokud jde o sex, nezjemňuji. Kdy měla večer povolenou vycházku, přicházela do mého bytu ve Wimpole Street a spali jsme tam. Nemám sluhu a můj dům je poblí Selborne. Vrátný ve Wimpole Street to musel vědět, ale dovede dret jazyk za zuby. Kdyby neuměl, nezůstalo by v budově mnoho nájemníků. Nebylo ádné riziko za předpokladu, e to neprozradí ona  a ona nebyla hovorná. Ne, e by mi to nějak vadilo. Existují určité oblasti osobního chování, v nich dělám, co se mi zlíbí. Vy nepochybně také.

Take nelo o vae dítě?

Ne. Nejsem bezohledný. Kromě toho, ná vztah skončil. Ale i kdyby neskončil, stěí bych ji zabil. Takový druh řeení působí spí potíe, ne aby jim předcházel.

Co byste byl udělal ? zeptal se Dalgliesh.

Záleelo by na okolnostech. Musel bych si být jist, e dítě je moje. Ale tento základní problém je sotva neobvyklý a dá se řeit, je-li ena rozumná.

Bylo mi řečeno, e slečna Fallonová plánovala potrat. Zkusila to u vás?

Ne.

A mohla by to u vás zkusit ?

Zajisté. Ale nezkusila.

Byl byste jí pomohl, kdyby se vám svěřila?

Lékař na něho pohlédl.

Řekl bych, e tato otázka je stěí ve vaí pravomoci.

To musím posoudit já, prohlásil Dalgliesh. Děvče bylo těhotné. Zřejmě měla v úmyslu dosáhnout interrupce; řekla své přítelkyni, e zná někoho, kdo jí pomůe. Jsem přirozeně zvědav, koho měla na mysli.

Znáte zákon. Jsem chirurg, ne gynekolog. Drím se raději své odbornosti a provádím ji v mezích zákona.

Jsou ovem i jiné druhy pomoci. Doporučení ke vhodnému konzultantovi, pomoc se zaplacením.

Dívka se jměním estnáct tisíc liber terlinků sotva potřebovala pomoc při zaplacení poplatků za potrat. Ale odkaz slečně Goodaleové neměl být zveřejněn a Dalgliesh se zajímal o to, zda Courtney-Briggs věděl o jmění Fallonové. Chirurg neprojevil ani náznakem, e o něm ví.

No, za mnou nepřila. Moná, e mě vedla v patrnosti, ale nepřila. I kdyby přila, nepomohl bych. Zakládám si na své zodpovědnosti a nepřebírám ji za jiné lidi. Jestli se rozhodla hledat své uspokojení jinde, mohla hledat jinde i pomoc. Já jsem ji do jiného stavu nepřivedl. Obtěkal ji někdo jiný. A se tedy o ni stará.

To by byla vae odpověď?

Určitě. A právem.

Jeho hlas zněl tónem zlobného zadostiučinění. Dalgliesh na něj pohlédl a viděl, e zčervenal. Ten mu se jen těko ovládal. A Dalgliesh nepochyboval ani dost málo o povaze tohoto rozruení. Vyvolala je nenávist.

Byl jste včera večer v nemocnici? pokračoval ve výslechu.

Ano. Zavolali mě k náhlé operaci. Jeden z mých pacientů měl recidívu. Nebyla neočekávaná, ale velmi váná. Skončil jsem operaci ve 23.45. Doba je zaznamenána v zápisníku na operačním sále. Pak jsem zavolal do Slavičího domu vrchní sestře Brumfettové a poádal jsem ji, aby byla tak hodná a vrátila se na hodinu nebo tak nějak na své oddělení. lo o mého soukromého pacienta. Pak jsem zatelefonoval domů a oznámil, e se vrátím v noci domů, místo abych spal v lékařské ubytovně, jak to někdy po pozdní operaci dělávám. Odeel jsem z hlavní budovy krátce po dvanácté. Chtěl jsem vyjet branou na Winchesterskou silnici. Mám svůj vlastní klíč. Ovem, noc byla bouřlivá, jak jste si asi viml, a zjistil jsem, e tam přes cestu leí jilm. Měl jsem těstí, e jsem do něj nevrazil. Vylezl jsem z vozu a uvázal jsem kolem jedné z větví svůj bílý hedvábný átek, abych varoval vechny ostatní, kdo by tudy chtěli projet. Nebylo pravděpodobné, e by někdo jel, ale strom byl zřejmým nebezpečím a nebyla naděje, e jej odstraní před rozedněním. Obrátil jsem vůz a vyjel hlavním vjezdem. O vyvráceném stromu jsem cestou ven poreferoval vrátnému.

Viml jste si, kolik bylo hodin?

Neviml. Mohl to udělat vrátný. Ale odhadem bylo asi patnáct minut po půlnoci, moná víc. Ztratil jsem spoustu času u toho stromu.

Abyste dojel k zadní bráně, musel jste projet kolem Slavičího domu. Veel jste dovnitř?

Neměl jsem důvod vejít, a ani jsem neveel, neotrávil jsem oetřovatelku Fallonovou, a neměl jsem ani jakoukoliv jinou příčinu.

V zahradě jste nikoho neviděl?

Po půlnoci a uprostřed takové bouře? Ne, nikoho jsem neviděl.

Dalgliesh se začal vyptávat jinak.

Viděl jste zajisté umírat oetřovatelku Pearceovou. Předpokládám, e skutečná naděje na její záchranu neexistovala?

Řekl bych, e nebyla ádná naděje. Učinil jsem hezky rázná opatření, jene to není snadné, kdy nevíte, s čím máte co dělat.

Věděl jste vak, e jde o jed?

Dost brzy. Ano. Ale nevěděl jsem, jaký. Ne, e by to znamenalo nějaký rozdíl. Viděl jste pitevní protokol? Tak víte, co jí ta chemikálie způsobila.

Byl jste ve Slavičím domě toho rána, kdy zemřela, od osmi hodin? zeptal se Dalgliesh.

Víte velmi dobře, e jsem tam byl, jestli jste si dal  a já se domnívám, e dal  tu práci a přečetl si mou původní výpověď. Přijel jsem do Slavičího domu krátce po osmé. Moje smlouva zde je teoreticky na est půldnů v týdnu. V nemocnici jsem po celý den v pondělí, ve čtvrtek a v pátek; ale není u mne neobvyklé, e mě zavolají k náhlé operaci, zvlátě kdy jde o soukromého pacienta. Příleitostně přednáím v sobotu ráno na operačním sále oetřovatelkám, je-li můj program dlouhý. V neděli večer mě zavolali krátce po jedenácté hodině v noci k náhlé operaci slepého střeva  lo o jednoho z mých soukromých pacientů  a bylo vhodné, abych se vyspal v lékařské ubytovně.

A ta je kde ?

V té alostně projektované nové budově poblí polikliniky. Podávají snídaně v nekřesanskou dobu  v sedm třicet ráno.

Byl jste zde opravdu velmi brzy. Demonstrace měla začít a v devět.

Nebyl jsem tu jen kvůli demonstraci, vrchní inspektore. Vy toho o nemocnicích moc nevíte, e ? Externí primář chirurgie se normálně nezúčastňuje vyučovacích hodin oetřovatelek, ledae skutečně studentkám přednáí. Onoho 12. ledna jsem se zúčastnil proto, e měla přijet inspektorka Ústřední rady oetřovatelek, a já jsem místopředseda výboru pro výchovu oetřovatelek. Byl jsem tam ze zdvořilosti kvůli slečně Bealové. Přiel jsem proto, e jsem chtěl pracovat na některých klinických poznámkách, které jsem po předchozí přednáce nechal v kanceláři vrchní sestry Rolfové. Chtěl jsem si také před začátkem inspekce promluvit s představenou a chtěl jsem si být jist, e budu na místě včas k přivítání slečny Bealové. el jsem nahoru do bytu představené v osm třicet pět; nael jsem ji, jak dojídá snídani. A jestli si myslíte, e jsem mohl dát do láhve tu íravinu kdykoliv mezi osmou a osm třicet pět, máte úplnou pravdu. Mohl. Jak to vypadá, neudělal jsem to.

Podíval se na hodinky.

A teď, nemáte-li nic jiného, k čemu byste mě potřeboval, musím jít na oběd. Dnes odpoledne ordinuji pro ambulantní pacienty a času je málo. Je-li to skutečně nutné, mohu vám věnovat pár dalích minut před odjezdem. Doufám ale, e k tomu nedojde. U jsem podepsal jednu výpověď o smrti Pearceové a nemám, co bych dodal či změnil. Fallonovou jsem včera neviděl. Nevěděl jsem ani, e byla proputěna z marodky. Nenosila mé dítě, a i kdyby je nosila, nebyl bych takový blázen, abych ji zabil. A kdy o tom mluvíme, to, co jsem vám řekl o naem dřívějím vztahu, bylo přirozeně důvěrné.

Pohlédl významně na seranta Mastersona.

Ne, e by mi to vadilo, kdyby se to zveřejnilo. Ale nakonec, to děvče je mrtvé. Měli bychom se snait chránit jeho pověst.

Dalglieshovi připadalo neuvěřitelné, e by se doktor Courtney-Briggs zajímal o pověst někoho jiného ne sebe sama. Ale zcela váně mu dal potřebné ujitění. Bez lítosti se s chirurgem rozeel. Egoistický parchant, jeho bylo příjemné  i kdy dětinské  provokovat. Byl vak vrah? Měl sklony, nervy i sobeckost zabijáka. Nadto měl příleitost. A motiv? Byla to upřímnost nebo fale, e se tak snadno přiznal k poměru s Josephine Fallonovou? Připusme, e nemohl doufat v dlouhodobé uchování svého tajemství; nemocnice patřila stěí k nejdiskrétnějím institucím. Udělal z nouze ctnost a pojistil se, aby Dalgliesh uslyel jeho verzi poměru, dřív ne se mu nevyhnutelně dostanou k uchu klepy? Nebo to byla jen otevřená domýlivost, sexuální marnivost mue, který by se nenamáhal skrýt jakýkoli výboj, kdy by prokazoval jeho přitalivost a munost?

Kdy skládal své papíry, Dalgliesh si uvědomil, e má hlad. Začal pracovat časně ráno a měl za sebou dlouhé dopoledne. Bylo načase vypudit z mysli Stephena Courtneyho-Briggse a spolu s Mastersonem začít pomýlet na oběd.

5 / HOVORY U STOLU

( I )

Vrchní sestry a studentky, které bydlely ve Slavičím domě, ve kolní jídelně jen snídaly a pily odpolední čaj. Na hlavní jídla v poledne a večer se připojovaly ke zbytku personálu v nemocniční jídelně se samoobsluhou, kde jedli vichni a na významné externisty  v druné a hlučné pospolitosti. Strava zde byla výivná, sluně uvařená a natolik pestrá, e uspokojovala odliné chutě několika set lidí; nepotírala jejich náboenské nebo dietní zábrany a drela se v mezích rozpočtu stanoveného hospodářským správcem. Zásady, jimi se řídilo plánování jídelníčku, se neměnily. Játra a ledvinky se nikdy nepodávaly ve dnech, kdy operoval urolog, a oetřovatelky se nikdy nemusely potýkat se stejným menu, jaké právě předloily pacientům.

Systém samoobsluhy byl v nemocnici Johna Carpendara zaveden navzdory silnému odporu personálu vech stupňů. Před osmi lety existovaly oddělené jídelny pro vrchní sestry a oetřovatelky, jedna pro administrativu a laické zaměstnance, kantýna pro vrátné a řemeslníky. Toto uspořádání vem vyhovovalo, neboř správně odliovalo hodnostní a společenské stupně a zajiovalo, aby lidé trávili poledni přestávku v rozumném klidu ve společnosti těch, s nimi bývali nejraději. Nyní se vak těili míru a soukromí vlastní jídelny jen vedoucí lékaři. Tato árlivě obhajovaná výsada byla trvale napadána ministerskými revizory, vládními hospodářskými poradci a experty pro výzkum práce, kteří byli vyzbrojeni statistikami o výdajích a neměli potíe s dokazováním nehospodárnosti tohoto systému. A dosud vak lékaři vyhrávali. Jejich nejsilnějím argumentem byla potřeba diskutovat o nemocných v soukromí. Toto tvrzení, e nikdy, ani při jídle, nepřestávají pracovat, se přijímalo s určitým skepticismem, bylo vak obtíné odmítat je. Nutnost uchovat záleitosti pacientů jako důvěrné se dotýkala oné oblasti vztahů pacient-lékař, kterou doktoři vdycky pohotově vyuívali. Před touto mystikou byli bezmocní i revizoři ministerstva financí a kapitulovali. Kromě toho je podporovala představená. Slečna Taylorová dala najevo, e povauje za nesmírně rozumné, aby vedoucí lékaři měli vlastní jídelnu. A vliv slečny Taylorové na předsedu Správního výboru nemocnice byl tak zřejmý a trval tak dlouho, e u téměř přestal vzbuzovat vzruené komentáře. Sir Marcus Cohen byl bohatý a pohledný vdovec a jediným překvapením teď bylo, e on a představená se nevzali. Obecně se mělo za to, e tomu tak je proto, e sir Marcus je uznávaným vůdcem idovské obce v hrabství a nechce se oenit mimo svou víru, nebo e se slečna Taylorová, oddaná svému povolání, nechce vůbec vdávat.

Avak rozsah vlivu slečny Taylorové na předsedu a tedy na Správní výbor nemocnice přesahoval vechny domněnky. Bylo známo, e obzvlá drádi doktora Courtneyho-Briggse, protoe poválivě zmenuje jeho osobní vliv. Ve věci vlastni jídelny lékařských expertů se vak uplatnil v jeho prospěch a projevil se jako rozhodující.

Jestlie ovem byl ostatní personál přinucen k vzájemné blízkosti, nebyl nucen k důvěrnosti. Hierarchie se projevovala stále. Veliká jídelna byla rozdělena na mení jídelní oblasti, oddělené od sebe mříkovými přepákami a zástěnami z rostlin a v kadém z těchto oddílů se pěstovala atmosféra soukromé jídelny.

Vrchní sestra Rolfová si nabrala platýze a brambůrky a donesla si podnos ke stolu, o který se minulých osm let dělila s vrchními sestrami Brumfettovou a Gearingovou, a rozhlédla se po příslunících tohoto zvlátního světa. Ve výklenku hned u dveří seděli laboratorní technici v kombinézách plných skvrn a hlučně se bavili. Hned vedle nich obědval starý Fleming, lékárník pro ambulantní pacienty; mačkal do kuliček drobty chleba prsty lutými od nikotinu. U vedlejího stolu seděly čtyři nemocniční stenografky v modrých pracovních plátích. Slečna Wrightová, vedoucí sekretářka, zaměstnaná v nemocnici Johna Carpendara u dvacet let, jídávala vdycky s kradmou rychlostí, jen aby se co nejdříve vrátila ke svému psacímu stroji. Za sousední přepákou byl hlouček středních zdravotníků: slečna Bunyonová, vedoucí rentgenová laborantka, paní Nethernová, vedoucí sociální pracovnice, a dvě fyzioterapeutky, pečlivě dodrující ustálené zdání chladné neuspěchané schopnosti, naprostého nezájmu o konzumovanou potravu a volby stolu od nejvzdálenějího od stolu mladích úředníků.

O čem asi vichni přemýleli? Asi o Fallonové. V nemocnici teď nemohl být nikdo, od vedoucích lékařů a po uklízečky na odděleních, kdo by nevěděl, e za záhadných okolností zemřela druhá studentka ze Slavičího domu a e byl povolán Scotland Yard. Smrt Fallonové byla dnes dopoledne asi hlavním drbem u větiny stolů. Nezabránila ovem lidem sníst oběd či pokračovat v práci. Práce bylo tolik; existovalo tolik jiných naléhavých zájmů; kolovalo dokonce tolik drbů! Nebylo tomu tak jen proto, e ivot musí jít dál; v nemocnici má toto otřepané úsloví osobitý význam. ivot el dál, nesený vpřed imperativními zákony zrození a smrti. Zapisovala se nová přijetí; sanitky chrlily denně úrazy; odesílaly se operační protokoly; mrtvé ukládali do rakví a uzdravené propoutěli. Smrt, dokonce i smrt náhlá a nepředvídaná, byla těmto mladým studentkám se svěími tvářičkami blií, ne byla i tomu nejzkuenějímu vrchnímu inspektorovi. A existovala hranice, po kterou mohla smrt okovat. Buď se s ní studentky smířily v prvním ročníku; anebo se vzdaly úmyslu stát se oetřovatelkami. Ale vrada? To je něco jiného. I v tomto světě otrlosti si vrada potvrdila svou truchlivou primitivní moc otřást člověkem. Kolik lidí ve Slavičím domě vak skutečně věří, e Pearceová a Fallonová byly zavraděny? Potřebovalo by to víc, ne přítomnost zázračného hocha z Yardu a jeho druiny, aby se uvěřilo tak neobyčejnému názoru. Existovalo příli mnoho jiných moných vysvětlení a vechna byla jednoduí a uvěřitelnějí ne vrada. Dalgliesh mohl mít své přesvědčení, dokázat je bylo ovem něco odliného.

Vrchní sestra Rolfová sklonila hlavu a začala bez nadení pitvat svého platýze. Neměla vůbec hlad. Vzduch silně voněl jídlem a těký pach bral chu. Hluk v automatu buil bez přestání do jejích uí a nedalo se mu uniknout; byla to zmatená, souvislá disharmonie, v ní se jednotlivé zvuky stěí rozliovaly.

Vedle ní pojídala vrchní sestra Brumfettová vařenou tresku s kerblíkovou omáčkou. Na opěradle idle visela její úhledně sloená plátěnka a u nohou leela gobelínová kabela, která ji vude doprovázela. Vrchní sestra Brumfettová jedla s bojovným zaujetím, jako by se jí protivila potřeba jíst a jako by si svou mrzutost vylévala na jídle. Vrchní sestra Brumfettová si vybírala pokadé vařenou tresku; vrchní sestra Rolfová měla náhle pocit, e nedokáe dalí hodinu pozorovat, jak Brumfettová obědvá tresku.

Uvědomila si, e není důvodu, proč by se měla dívat. Nic jí nebrání, aby si sedla někam jinam, nic, ne setrvačnost, která dělá z prostého přenesení podnosu o tři stopy dál k jinému stolu nemonou, neodvolatelnou katastrofu. Po její levici si vrchní sestra Gearingová hrála s dueným hovězím a krájela čtvrtku kapusty na hezké kostičky. Kdy skutečně začala jíst, polykala jídlo chtivě jako hltavá kolačka; vdycky ale předcházelo tohle mlsné nimrání, při něm se měly sbíhat sliny. Vrchní sestru Rolfovou napadlo, kolikrát musela odolat naléhavému přání zakřičet: Proboha, Gearingová, přestaňte ďobat a jezte! Jednoho dne to nepochybně vyhrkne. A bude dalí neoblíbenou vrchní sestrou středního věku, o které se bude prohlaovat: Začíná to s ní být velice svízelné. Nejspí je to věkem.

Uvaovala, e se odstěhuje mimo nemocnici. Nebylo to zakázáno a mohla by si to dovolit. Koupit si byt nebo domek by znamenalo tu nejlepí investici pro důchod. Ale Julia Pardoeová odbourala ten nápad několika zničujícími vlanými poznámkami, které mrtila jako studené oblázky do hlubokého jezera jejích nadějí a plánů. Vrchní sestra Rolfová stále slyela ten vysoký dětský hlásek:

Bydlet mimo! Proč byste chtěla? U bychom se tolik nevídaly.

Ale vídaly, Julie. Měly bychom daleko větí soukromí, beze veho rizika a klamání. Domek by byl pohodlný a příjemný. Líbil by se ti.

Nebylo by to tak jednoduché jako vyklouznout k vám nahoru na návtěvu, kdy mám náladu.

Kdy má náladu. Náladu k čemu? Vrchní sestra Rolfová beznadějně odháněla tuto otázku, kterou si nikdy nedovolila poloit.

Znala povahu svého rozporu. Nebyl sám o sobě koneckonců tak zvlátní. V kadém vztahu existuje jeden, který miluje, a druhý, který dovoluje, aby byl milován. Bylo snad sobecké či troufalé doufat, e ta, která bere, pozná cenu daru? e dárkyně neplýtvá láskou na přelétavou, proradnou malou podvodnici, která si vezme své potěení, kde se jí namane?

Snad bys mohla přijít dvakrát nebo třikrát týdně, moná i častěji. Neodstěhovala bych se daleko, namítla.

Oh, nevím, jak bych to stačila. Nechápu, proč byste chtěla pracovat a jetě se starat o dům. Tady je vám dobře.

Ale není mi tu dobře, pomyslila si vrchní sestra Rolfová. Tohle místo mě sráí. K inventáři začínají patřit nejen dlouhodobí pacienti. Stává se to i mně. Větinu lidí, s nimi mám spolupracovat, nemám ráda, opovrhuji jimi. Dokonce i práce mě přestává bavit. S kadým novým náborem jsou studentky hloupějí a nevychovanějí. Nejsem si ani jista, jestli to, co mám podle předpokladu dělat, má cenu.

Blízko pultu něco třesklo. Jedna ze sluebných upustila podnos se pinavým nádobím. Vrchní sestra Rolfová se tam instinktivně ohlédla a spatřila detektiva, který právě veel a postavil se se svým podnosem na konec řady. Pozorovala jeho vysokou postavu, jí si těbetající fronta oetřovatelek nevímala, jak pomalu postupuje v zástupu mezi údrbářem v bílém pláti a ákyní oboru porodních asistentek, jak si bere rohlík a máslo a čeká, a mu dívka za pultem podá hlavní jídlo. Byla překvapena, e ho tady vidí. Vůbec ji nenapadlo, e by mohl jíst v nemocniční jídelně anebo e bude sám. Sledovala ho očima, jak přichází na řadu, předává svou stravenku a obrací se, aby nael volné místo. Vypadal naprosto nenuceně a téměř nebral na vědomí ten cizí svět kolem sebe. Pomyslila si, e je muem, který si nikdy v jakékoliv společnosti nepřipadá v nevýhodě, protoe je bezpečný ve svém soukromém světě, má ono jádro vnitřní sebeúcty, které je základem těstí. Napadlo ji, jaký je jeho svět. Pak sklonila hlavu nad svůj talíř. Vzbudil v ní neobvyklý zájem. Větina en by ho asi povaovala za hezkého, s tím hubeným kostnatým obličejem, zároveň arogantním i citlivým. V jeho povolání je to asi aktivem, a protoe je mu, vytěí z toho co nejvíc. Nepochybně je to jeden z důvodů, proč mu svěřili tento případ. Kdy s ním nepohnul těkopádný Bill Bailey, a to převezme ten zázrak z Yardu. V baráku plném enských, s třemi starými pannami středního věku jako hlavními podezřelými, jistě uchopí příleitost za rohy. Nue, a má těstí!

Nebyla vak u stolu jediná, kdo si viml jeho příchodu. Spí vycítila, ne uviděla, e vrchní sestra Gearingová ztuhla a o sekundu později uslyela, jak říká:

Ale, ale! Krásný fízl! Raději by se měl najíst s námi, ne se ocitne v hejnu těch těbetalek. Někdo by měl tomu chudinkovi vysvětlit co a jak.

A teď, pomyslila si vrchní sestra Rolfová, na něj vrhne jeden ze svých vyzývavých pohledů z ulice a budeme se tu s ním otravovat celý zbytek oběda. Pohled byl opravdu vren a pozvání nebylo odmítnuto. Dalgliesh, nesoucí zcela nenuceně a zřejmě zcela snadno svůj podnos, si razil cestu místností a přistoupil k jejich stolu.

Copak jste provedl s tím svým pohledným serantem? prohodila vrchní sestra Gearingová. Myslila jsem, e policisté chodí vdycky ve dvou, jako jeptiky.

Můj pohledný serant studuje zprávy a obědvá v kanceláři obloené chleby s pivem, zatímco já se stejně jako vy těím z výsad vedoucího. Je ta idle obsazena ?

Vrchní sestra Gearingová přisunula svou idli blí k vrchní sestře Brumfettové a usmála se na něho:

Teď u je.

( II )

Dalgliesh se posadil. Byl si dobře vědom, e vrchní sestra Gearingová jeho přítomnost chce, vrchní sestra Rolfová nechce a vrchní sestra Brumfettová přijímá jeho příchod jen kratičkým pokývnutím; je jí lhostejné, zda se k nim připojí či ne. Vrchní sestra Rolfová se na něho podívala přes stůl bez úsměvu a řekla vrchní sestře Gearingové:

Nepředstavujte si, e pan Dalgliesh sdílí s námi stůl kvůli vaim půvabům. Vrchní inspektor plánuje, e s dueným hovězím spolkne i nějaké informace.

Vrchní sestra Gearingová se zahihňala. Má drahá, nemá smysl, abyste mě varovala. Kdyby si nějaký atraktivní mu vzal do hlavy, e něco ze mne vytáhne, nedokázala bych mu zamlčet vůbec nic. Pro mne by nemělo vůbec smysl vradit. Neměla bych k tomu vlohy. Ne, ani na okamíček si nemyslím, e je někdo má  tedy vlohy spáchat vradu. A vůbec, aspoň při obědě toho oklivého tématu nechme. Já u mám ten skřipec za sebou, viďte, vrchní inspektore?

Dalgliesh rozloil příbory kolem talíře s dueným hovězím, zaklonil se na své idli, aby si uetřil námahu vstát, a přidal pouitý podnos na stoh dalích na nejbliím odkládacím stolku.

Zdejí lidé berou smrt oetřovatelky Fallonové zřejmě dost klidně, prohodil.

Vrchní sestra Rolfová pokrčila rameny. Očekával jste, e budou nosit černé pásky na rukávě, budou eptat a odmítat oběd? Práce pokračuje. A pak, osobně ji znalo jen pár lidí a jetě méně jich znalo Pearceovou.

Nebo ji mělo rádo, poznamenal Dalgliesh.

Ne, myslím, e ji vůbec neměli rádi. Byla příli farizejská, příli poboná.

Můete-li tomu říkat poboná, dodala vrchní sestra Gearingová.

Není to mé pojetí náboenství. Nil nisi  a tak. Ale to děvče bylo prostě pedant. Vdycky se zdálo, e se zatroleně víc stará o nedostatky druhých ne o své vlastní. Proto ji ostatní spoluačky neměly rády. Opravdové náboenské přesvědčení dívky respektují. Mám za to, e větina lidí je respektuje. Ale nemají rádi, kdy je někdo pehuje.

Ona pehovala lidi? zeptal se Dalgliesh.

Zdálo se, e vrchní sestra Gearingová napůl lituje, co řekla.

Snad jsem to vyjádřila trochu silně. Ale můete se vsadit, e jestli v ročníku něco neklapalo, Pearceová o tom věděla vechno. A obvykle to dokázala přednést vyí autoritě. Nepochybně vdycky z nejlepích pohnutek.

Vrchní sestra Rolfová sue poznamenala: Měla neastný zvyk zasahovat do věcí jiných lidí  k jejich vlastnímu dobru. To zrovna nedodá obliby.

Vrchní sestra Gearingová odstrčila svůj talíř stranou, přitáhla si misku vestkového pudinku a začala vybírat z ovoce pecky tak pečlivě, jako by lo o chirurgickou operaci.

Ačkoliv patná oetřovatelka nebyla, řekla. Na Pearceovou bylo spolehnutí. A zdálo se, e pacienti to oceňují. Domnívám se, e tuhle vlastnost povaovali za cennějí ne její zbonost.

Vrchní sestra Brumfettová zvedla oči od svého talíře a poprvé promluvila.

Vy nemůete posoudit, jestli byla dobrou oetřovatelkou. Ani Rolfová to nemůe posoudit. Vy je vidíte jen při vyučování ve kole. Já je pozoruji na oddělení.

Vidím je také na odděleních. Uvědomte si, e jsem klinická instruktorka. Je mým úkolem učit je na oddělení.

Vrchní sestra Brumfettová nelítostně pokračovala:

Kdy studentky praktikují na mém oddělení, učím je já, jak velice dobře víte. A si vrchní sestry na jiných odděleních klinické instruktorky i vítají, kdy chtějí. Ale na soukromém oddělení učím já. Dávám přednost tomu, kdy mohu dohlédnout na některé neobyčejné nápady, které jim nasazujete do hlavy. A kdy u o tom mluvíme, náhodou vím  Pearceová mi to řekla  e jste navtívila mé oddělení, kdy jsem měla 7. ledna volno  a měla jste tam praktické cvičení. Přítě, prosím, se mě napřed zeptejte, ne pouijete mé pacienty jako klinický materiál.

Vrchní sestra Gearingová se zarděla. Pokusila se zasmát, ale její pobavení znělo vyumělkovaně. Podívala se přes stůl na vrchní sestru Rolfovou, jako by očekávala její pomoc, ale vrchní sestra Rolfová neodvrátila oči od talíře. Pak se rozhodla bojovně, a dost dětinsky, mít poslední slovo.

Kdy byla Pearceová na vaem oddělení, něco ji rozruilo, řekla zřejmě bez jakékoliv souvislosti.

Ostrá očka vrchní sestry Brumfettové se na ni pronikavě upřela.

Na mém oddělení? Na mém oddělení ji nic nerozruilo.

Pevné ujitění bezpochyby znamenalo, e ádná oetřovatelka hodná toho jména by nemohla být rozčilena něčím, co se stalo na soukromém oddělení; protoe na něm slouila vrchní sestra Brumfettová, nebyly vzruující události prostě vputěny.

Vrchní Sestra Gearingová pokrčila rameny.

Asi, ale něco ji rozruilo. Domnívám se, e to mohlo být něco, co se vůbec netýkalo nemocnice, ale člověk doopravdy nepovauje za moné, e by chudák Pearceová měla nějaký ivot mimo tyhle zdi. Bylo to ve středu, týden před tím, ne tenhle ročník přiel do koly. Těsně po páté hodině jsem la do kaple upravit květiny, proto si pamatuji, který den to bylo. Ona tam seděla. Sama. Neklečela, ani se nemodlila, jen tak seděla. No, já jsem udělala, co bylo potřeba, a odela jsem, ani jsem s ní nepromluvila. Konečně, kaple je otevřena proto, aby se v ní mohlo odpočívat a rozjímat, a kdy si tam některá studentka chce zameditovat, je pro mne vecko v pořádku. Ale kdy jsem se skoro za tři hodiny vrátila, protoe jsem si v sakristii zapomněla nůky, jetě tam byla. Pořád tie seděla na stejném místě. Nue, rozjímání je hezká věc, ale čtyři hodiny je trochu moc. Myslím, e ani nebyla na večeři. Vypadala taky dost bledá a tak jsem la za ní, zeptala jsem se, jestli je jí dobře, jestli jí mohu nějak pomoci. Ani se na mne nepodívala a odpověděla: Ne, děkuji, vrchní sestro, řekla, Něco mě trápilo, musela jsem si to pečlivě promyslit. Přila jsem si pro pomoc, ale ne vai.

Vrchní sestra Rolfová se poprvé při jídle pobavila.

Potvora jedovatá! zvolala. Zřejmě mínila, e se přila poradit s vyí mocí, ne je klinická instruktorka.

Mínila, abych si hleděla svého. Co jsem udělala.

Jako by vyciovala, e přítomnost její kolegyně na posvěceném místě je nutno nějak vysvětlit, vrchní sestra Brumfettová poznamenala:

Vrchní sestra Gearingová umí velice krásně aranovat květiny. Proto ji představená poádala, aby se starala o kapli. Chodí tam upravovat květiny kadou středu a sobotu. A dovede velice půvabně připravit výzdobu pro výroční večeři vrchních sester.

Vrchní sestra Gearingová na ni chvilku zírala a pak se rozesmála.

Oh, malá Mavis nemá jen hezkou tvářičku! A děkuji za poklonu!

Nastalo ticho. Dalgliesh se pustil do svého dueného hovězího. Přestávka v hovoru ho nemrzela; vůbec nehodlal navodit nové téma. Ale vrchní sestře Gearingové připadalo, e ticho v přítomnosti cizince zasluhuje nápravu.

Vimla jsem si v zápisu, řekla rozzářeně, e Správní výbor nemocnice souhlasí se zavedením návrhu Salmonova výboru. Lépe pozdě ne nikdy. Domnívám se, e podle veho se představená stane éfem oetřovatelských slueb ve vech nemocnicích naí oblasti. Náčelník oetřovatelských slueb! Bude to pro ni ohromné, jen bych ráda věděla, jak to přijme C. B. Kdyby bylo po jeho, měla by představená autority méně, ne víc. U i tak je pro něho dost velkým trnem v patě.

Je načase, aby se nějak probudily psychiatrické léčebny a geriatrické jednotky, řekla vrchní sestra Brumfettová. Ale nevím, proč chtějí měnit tituly. Byl-li titul představená dost dobrý pro Florence Nightingaleovou, je dost dobrý i pro Mary Taylorovou. Nemyslím, e by si zvlá přála být oslovována ťnáčelníkŤ oetřovatelských slueb. Zní to jako důstojnická hodnost. Směné!

Vrchní sestra Rolfová pokrčila hubenými rameny.

Neočekávejte, e jsem Salmonovou zprávou nadená. Začínám se divit, co se to děje s oetřovatelstvím. Kadá taková zpráva a doporučení nás vzdaluje od lůka nemocného. Máme dietology, aby se starali o stravu, inenýry fyzioterapeuty, aby s nemocnými cvičili, sociální pracovníky, aby vyslechli jejich potíe, sanitárky, aby ustlaly lůka, laboratorní techniky, aby odebírali krev, recepční na odděleních, aby uspořádávaly květiny a hovořily s příbuznými, instrumentářky, aby na operačním sále podávaly chirurgovi nástroje. Nedáme-li si pozor, stane se oetřovatelství jen zbytkovou zručností, prací, která zbude, a vichni technici odvedou své. A teď tu máme Salmonovu zprávu, která jen řeční o prvním, druhém a třetím okruhu řízení. Řízení čeho? Je tam příli mnoho technického argonu. Zeptejte se samy sebe, jaká je dnes funkce oetřovatelky? Co přesně se snaíme ty dívky naučit?

Poslouchat bezpodmínečně příkazy a být loajální k nadřízeným. Poslunost a loajalita. Naučte studentky tomuhle, a dostanete dobré oetřovatelky, prohlásila vrchní sestra Brumfettová.

Rozřízla brambor ve dví s takovou urputností, a nů zakrábal o talíř. Vrchní sestra Gearingová se zasmála:

Jste o dvacet let pozadu, Brumfettová. To bylo dost dobré pro nai generaci, ale ne začnou poslouchat tahle mláďata, ptají se, jestli je rozkaz rozumný, a co udělali jejich nadřízení, aby si zaslouili jejich úctu. Vcelku je to tak dobré. Jak pro vechno na světě chcete zaujmout inteligentní dívky pro oetřovatelství, zacházíte-li s nimi jako s pitomci? Měli bychom je povzbuzovat, aby se ptaly na vechny zavedené postupy, a příleitostně jim i odpovědět.

Vrchní sestra Brumfettová vypadala, jako by se pro jednou ochotně obela bez inteligence, jsou-li její projevy tak nepříjemné. Inteligence není to jediné. To je dneska ta potí! Lidé si ale myslí, e je.

Dejte mi inteligentní děvče a vychovám z něho dobrou oetřovatelku, prohlásila vrchní sestra Rolfová, a si myslí či nemysli, e je k péči o nemocné povolána. Hloupé holky můete dostat vdycky. Mohou slubičkovat vaemu egu, ale nikdy z nich nebudou dobré odbornice. Při řeči se dívala na vrchní sestru Brumfettovou a v jejím hlase zněl neomylně podtón pohrdání. Dalgliesh sklopil oči na talíř a předstíral větí zájem, ne mohl mít, o pečlivé oddělení masa od tuku a chrupavky. Vrchní sestra Brumfettová zareagovala podle očekávání.

Odbornice! Mluvíme o oetřovatelkách. Dobrá oetřovatelka o sobě smýlí v prvním i posledním jako o oetřovatelce. Je samozřejmě odbornice! Myslela jsem, e tohle jsme u pochopily. Jene dnes se moc namyslí a namluví o současném stavu. Ale důleité je pokročit v práci.

Ale v jaké práci  přesně vzato ? Není to právě ono, nač se ptáme samy sebe ?

Moná vy sebe. Mně je dokonale jasno, co dělám. Co v tomhle okamiku znamená zvládnout velice nemocné oddělení.

Odstrčila od sebe talíř, přehodila si bryskním navyklým pohybem přes ramena plátěnku, pokývla jim na rozloučenou, co mohlo znamenat stejně sbohem jako varování, a důstojně vypochodovala z jídelny svým rozhodným, kolébavým krokem oráče; gobelínová kabela se jí pohupovala po boku. Vrchní sestra Gearingová se zasmála a pozorovala ji, jak odchází.

Chudák stará Brumka! Podle ní je její oddělení vdycky straně nemocné!

Také pořád je, podotkla sue vrchní sestra Rolfová.

( III )

Dojedli téměř mlčky. Vrchní sestra Gearingová pak odela; před odchodem zamumlala cosi o klinické výuce na oddělení ENT. Dalgliesh se vracel do Slavičího domu s vrchní sestrou Rolfovou. Odeli z jídelny spolu; nael na věáku svůj plá. Proli dlouhou chodbou a ambulantním oddělením. Bylo zřejmě nedávno otevřeno; nábytek a výzdoba byly dosud zbrusu nové. Velká čekárna se skupinami stolků s umakartovým povrchem a s křesílky, s mezistěnami z rostlin v květináčích a s nenápadnými obrazy působila dosti vesele, ale Dalgliesh si nepřál se v ní zdret. Jako zdravý člověk si neliboval v nemocnicích, měl k nim nechu, zaloenou částečně na strachu a částečně na odporu; pokládal toto ovzduí přikázané veselosti a předstírané normality za nepřesvědčivé a děsivé. Pach dezinfekce, který byl pro slečnu Bealovou elixírem ivota, ho infikoval pochmurnou blízkostí umírání. Nemyslil si, e se bojí smrti. Ve svém povoláni se s ní setkal párkrát zblízka a ne neprávem ho zarazila. Avak straně se bál stáří, smrtelné nemoci, neschopnosti. Hrozil se ztráty nezávislosti a soukromí, nedůstojnosti senility, oklivosti bolesti, soucitu zahlédnutého na tvářích přátel, kteří vědí, e jejich shovívavosti nebude třeba dlouho. Pokud nezemře rychle a lehce, bude muset časem těmto věcem čelit. Nue, čelil by jim. Nebyl tak drzý, aby se povaoval za bezpečného před údělem ostatních lidí. Ale prozatím byl raději, kdy se mu nepřipomínal.

Ambulantní oddělení bylo hned za vchodem na pohotovost; jak jím procházeli, vjíděl dovnitř vozík. Pacient na něm byl vyzáblý stařík; jeho vlhké rty slabě blinkaly nad okrajem emitní misky a ohromné oči se nepochopitelně koulely v hlavě podobné lebce. Dalgliesh si uvědomil, e vrchní sestra Rolfová se na něj dívá. Otočil hlavu právě včas, aby zachytil její přemýlivý, a jak ho napadlo, pohrdavý pohled.

Vám se tu moc nelíbí, e ? zeptala se.

Určitě tu nejsem tuze rád.

Teď zde nejsem ráda ani já. Jene asi z velmi odliných důvodů.

Minutu kráčeli potichu. Pak se Dalgliesh zeptal, jestli Leonard Morris jídá v závodní jídelně, kdy je v nemocnici.

Ne často. Myslím, e si bere obloené chleby a sní je v kanceláři lékárny. Dává přednost své vlastní společnosti.

Nebo společnosti vrchní sestry Gearingové.

Pohrdlivě se zasmála.

Oh, tak jste se u doslechl. Ale jistě! Jak jsem slyela, včera večer ho hostila. Buď jídlo, anebo následující aktivita asi znamenaly víc, ne ten chlapík mohl unést. Vy policisté jste ale úplní rasíci! Musí to být divná práce, větřit zlo, jako pes čmuchá mezi stromy.

Není zlo silné slovo pro sexuální zájmy Leonarda Morrise?

Ovem. Jen jsem tak chytračila. Ale podle mne byste se s touhle záleitostí Morris-Gearingová neměl trápit. kobrtá se o ni u tak dlouho, e se stává téměř úctyhodnou. Nestojí ani za drb. Ona je typ eny, který musí mít někoho ve vleku, a on má rád někoho, komu se můe svěřovat o své ohromné rodině a o zvrhlosti lékařů v nemocnici. Podle jeho mínění ho ostatní nepovaují za rovnocenného odborníka. Mimochodem, má čtyři děti. Asi by vzbudilo velké rozladění, kdyby se jeho ena odhodlala k rozvodu a Morris s Gearingovou se mohli svobodně vzít. Gearingová by nepochybně manela chtěla, ale myslím si, e tuhle roli nepřidělila chudáčkovi Morrisovi. Pravděpodobnějí je



Odmlčela se. Dalgliesh se zeptal:

Myslíte, e má vyhlédnutého ádoucnějího kandidáta?

Proč se nezeptáte jí? Mně se nesvěřuje.

Ale vy zodpovídáte za její práci? Klinická instruktorka přece podléhá vedoucí odborné učitelce?

Zodpovídám za její práci, ne za její morálku.

Doli ke vzdáleným dveřím pohotovostního oddělení; jak vrchní sestra Rolfová natáhla ruku, aby je otevřela, přihnal se doktor Courtney-Briggs. Následovalo ho půl tuctu tlachajících sekundářů v bílých plátích, se stetoskopy kolem krku. Dva, kteří mu li po pravici a po levici, přikyvovali v uctivé pozornosti k tomu, co velký mu povídal. Dalgliesh si pomyslil, e Courtney-Briggs je jeitný, má patinu vulgarity a obhroublé manýry, které spojuje s určitým typem úspěného profesionála. Jako by četla jeho mylenky, vrchní sestra Rolfová prohodila:

Víte, vichni nejsou stejní. Vezměte si doktora Molraveyho, naeho chirurga očaře. Připomíná mi myku. Kadé úterý ráno přicupitá, pět hodin stojí u operačního stolu bez jediného zbytečného slova, jen těmi jemnými packami strhává zákaly z od pacientů. Pak vem, a po nejmladí sestřičku na sále, poděkuje, svlékne rukavice a zase odcupitá, aby si pohrál se svou sbírkou motýlů.

Opravdu skromný človíček.

Obrátila se k němu a on znovu objevil v jejích očích ten nepříjemný plamínek skrytého pohrdání.

Oh ne! Ne skromný! Jen se jinak předvádí, to je vecko. Doktor Mokavey je stejně jako doktor Courtney-Briggs přesvědčen, e je pozoruhodný chirurg. V profesionálním slova smyslu jsou oba jeitní. Jeitnost, pane Dalglieshi, je chirurgův hlavní hřích, tak jako sluebnost je hlavní hřích oetřovatelky. Jetě jsem nepotkala úspěného chirurga, který by nebyl přesvědčen, e je jen o stupínek ní ne Vemohoucí. Vichni jsou nakaeni neomylností. Odmlčela se.

Neříká se toté i o vrazích? dodala.

O jednom typu vrahů. Musíte si uvědomit, e vrada je vysoce individuální zločin.

Opravdu? Byla bych si myslila, e motivy a prostředky jsou vám monotónně známé. Vy jste ovem expert.

Vy, vrchní sestro, si zřejmě muů moc neváíte? zeptal se Dalgliesh.

Moc si jich váím. Jen je nemám zrovna ráda. Člověk ale musí respektovat pohlaví, které přivedlo sobectví k takovému umění. Sobectví je to, co vám dává sílu, onu schopnost oddat se výhradně vlastním zájmům.

Dalgliesh trochu licoměrně prohodil, e ho překvapuje, proč si slečna Rolfová nevybrala nějaké munějí zaměstnání, jestlie zřejmě nenávidí sluebnost oetřovatelského povolání. Snad medicínu? Trpce se zasmála.

Chtěla jsem jít na medicínu, ale měla jsem otce, který nevěřil na vzdělání en. Uvědomte si, e je mi čtyřicet est. Kdy jsem chodila do koly, neměli jsme jetě veobecně přístupné gymnaziální vzdělání pro dívky. Otec vydělával příli mnoho, take jsem nemohla dostat stipendium, musel tedy platit kolné. Přestal platit tak brzo, jak to jen ve slunosti lo, bylo mi právě estnáct.

Dalgliesh nenael nic, co by mohl vhodně říct. Její důvěra ho překvapila. Byl by ji stěí povaoval za enu, která svěří svůj osobní zármutek cizinci; nelichotil si, e by jí byl sympatický. Jí nebyl ádný mu sympatický. Výbuch byl asi spontánním uvolněním skryté hořkosti, ale bylo těko říci, zda hořkosti proti otci, proti muům obecně nebo proti omezenosti a sluebnosti vlastní práce.

Vyli z budovy a li úzkou stezkou, která vedla ke Slavičímu domu. ádný z nich nepromluvil u ani slovo, dokud nedoli k budově. Vrchní sestra Rolfová si přitáhla dlouhou plátěnku těsně k tělu a nasadila si kapuci, jako by ji mohla ochránit víc ne jen před tiplavým větrem. Dalgliesh se zahloubal do vlastních mylenek. A tak li spolu mlčky pod stromy a celá ířka cesty je rozdělovala.

( IV )

Detektiv serant Masterson psal v kanceláři zprávu. Dalgliesh mu řekl:

Oetřovatelka Pearceová pracovala bezprostředně předtím, ne přila do koly, na soukromém oddělení pod vedením vrchní sestry Brumfettové. Chci vědět, jestli se tam přihodilo něco významného. Chci dále podrobnou zprávu o jejích povinnostech v posledním týdnu a zprávu, co dělala poslední den, hodinu po hodině. Zjistěte, kdo tam s ní slouil, jaké byly její úkoly, co dělala, kdy měla po slubě, jak se jevila ostatnímu personálu. Chci jména pacientů, kteří leeli na oddělení, kdy tam slouila, a co se s nimi stalo. Nejlepí postup pro vás by byl, kdybyste promluvil s ostatními oetřovatelkami a zpracoval si oetřovací protokoly. Jsou svázány do knihy, která se kadý den dopisuje.

Mám ji vyzvednout od představené?

Ne. Poádáte o ni vrchní sestru Brumfettovou. Budeme jednat přímo s ní, ale buďte, proboha, taktní. Máte u ty zprávy hotové?

Ano, pane. Jsou naklepány na stroji. Chcete si je přečíst teď?

Ne. Povězte mi, jestli je v nich něco, co bych měl vědět. Domnívám se, e by bylo příliné očekávat, e někdo z naich podezřelých má policejní záznam?

Jestli mají, pane, tak to v osobních spisech není uvedeno. Ve větině z nich je nějaká pozoruhodná maličkost. Tak třeba Julia Pardoeová. Byla vyloučená ze koly. Zdá se, e je mezi nimi jediná delikventka!

Paneboe! A proč?

V dotazníku neuvedeno. Zřejmě tam bylo něco s návtěvami u matematika. Její ředitelka povaovala za vhodné zmínit se o tom v doporučení, které poslala představené, ne začalo děvče zde. Moc specifikované to není. Píe, e spí se někdo dopustil hříchu na Julii, ne e ona hřeila, a doufá, e jí nemocnice poskytne příleitost výcviku v jediném povolání, o které kdy projevila jakýsi zájem nebo v něm projevila známky, e se pro ně hodí.

Tak to je dvojsečný komentář. Proto ji tedy londýnské fakultní nemocnice nepřijaly. Myslil jsem si, e vrchní sestra Rolfová byla ve svém zdůvodnění poněkud neupřímná. Je něco u ostatních? Byly mezi nimi nějaké vazby z dřívějka?

Představená a vrchní sestra Brumfettová se spolu kolily na severu, v Královské veobecné nemocnici v Nethercastle, prodělaly výcvik porodních asistentek v tamějí městské porodnici a obě sem přily před patnácti lety jako vrchní sestry na oddělení. Doktor Courtney-Briggs byl v letech 1946-47 v Káhiře, stejně jako vrchní sestra Gearingová, On byl majorem v Královském armádním sboru lékařů, ona byla jako oetřovatelka v Královnině armádním sboru oetřovatelek. Nikde jsem nenael náznak, e by se tam seznámili.

Jestli se seznámili, těko najdete tuto skutečnost zaznamenanou v osobním spise. Ale asi se seznámili. Káhira byla v roce 1946 kamarádské místo, tak mi to aspoň vyprávěli mí přátelé  vojáci. Rád bych věděl, jestli slečna Taylorová slouila také v Královnině armádním sboru oetřovatelek. Protoe ten čepec, co nosí, je vojenský model.

Jestli slouila, pane, neuvedla to v dotazníku. Nejstarí doklad je doporučení výcvikové koly, kdy sem přila jako vrchní sestra. V Nethercastle ji vysoce hodnotili.

Tady ji také vysoce hodnotí. Zkontroloval jste si Courtneyho-Briggse?

Ano, pane. Vrátný na vrátnici zaznamenává kadé auto, které po půlnoci vyjede či vjede bránou. Pan Courtney-Briggs odjel 32 minuty po půlnoci.

Později, ne uvedl ve výpovědi. Chci, abyste zkontroloval jeho program. Přesný čas, kdy dokončil operaci, bude asi v operačním deníku. Jeho mladý asistent bude snad vědět, kdy odeel. Doktor Courtney-Briggs je druh mue, který se dává vyprovázet k autu. Pak projeďte tu tra a ověřte čas. Strom u jistě odstranili, ale mělo by být jetě vidět, kam dopadl, Vázáním átku mohl ztratit nejvý pár minut. Zjistěte, co se stalo s tím átkem. Stěí lhal o něčem, co se dá tak snadno prokázat, ale je dost drzý, můe si myslit, e mu projde vechno, i vrada.

Kontrolu můe provést stráník Greeson, pane. Má rád rekonstrukce.

Povězte mu, a drí na uzdě sklon k pravděpodobnosti. Není třeba, aby si navlékl operační uniformu a el na sál. Ani by ho tam nepustili. Jsou u nějaké novinky od sira Milese nebo z laboratoře?

Ne, pane. Ale získali jsme jméno a adresu mue, s ním oetřovatelka Fallonová strávila týden na ostrově Wight. Je to noční spojař na hlavní potě, bydli v North Kensingtonu. Místní lidé ho hned poznali. Fallonová jim to velice usnadnila. Rezervovala pokoje na své jméno  dva jednolůkové pokoje.

Byla enou, která si cení svého soukromí. Jene by těko otěhotněla, kdyby opravdu spávala ve svém pokoji. Zítra dopoledne toho mue navtívím, hned po schůzce s právním zástupcem slečny Fallonové. Nevíte, jestli se u do nemocnice dostavil Leonard Morris?

Jetě nepřiel, pane. Zjistil jsem v lékárně, e ráno telefonoval; prý mu není dobře. Zřejmě má vřed na dvanácterníku. Mají za to, e ho zase potrápil.

Potrápí ho jetě o moc hůř, jestli se brzo nevrátí a neodbude si výslech. Nechci ho uvádět do rozpaků návtěvou v jeho domě, ale nemůeme čekat donekonečna s ověřením pravdivosti příběhu vrchní sestry Gearingové. U obou těchto vrad, jsou-li to vrady, záleí na otázce načasování. Musíme znát o kadém pokud mono na minutu, co dělal. Čas je klíčový.

To mě právě překvapuje u té otrávené výivy, řekl Masterson. Kyselina karbolová musela být nalita do mléka s velkou pečlivostí, zvlá pokud jde o opětné nasazení uzávěru láhve a o ujitění, e koncentrace je správná, e tekutina má vzhled a barvu mléka. Nemohlo to být provedeno ve spěchu.

Nepochybuji, e smíchání byla věnována náleitá péče i čas. Myslím si vak, e u vím, jak to bylo uděláno.

Popsal svou teorii. Serant Masterson, nazlobený na sebe, e si neviml něčeho tak očividného, pravil:

Ovem, tak se to muselo stát.

Nemuselo, serante. Ale pravděpodobně stalo.

Serant Masterson měl námitku a vyjádřil ji nahlas:

To se nevztahuje na eny. ena by to zvládla snadno, odpověděl Dalgliesh, zvlá jedna ena. Připoutím, e pro mue by to bylo těí.

Domníváte se tedy, e mléko otrávila ena?

Je pravděpodobné, e obě dívky zavradila ena. Ale pouze pravděpodobné. Dozvěděl jste se, jestli je oetřovatelce Dakersové u natolik dobře, abych ji mohl vyslechnout? Předpokládalo se, e ji dopoledne navtíví doktor Snelling.

Představená telefonovala právě před obědem. Děvče jetě spí. Jak se vzbudí, bude jí moná docela dobře. Je pod sedativy, take bůhvíkdy se probere. Kdy u budu v soukromém křídle, mám se na ni mrknout?

Ne. Podívám se za ní později sám. Mohl byste ale zkontrolovat tu historku, e se Fallonová vrátila ráno 12. ledna do Slavičího domu. Někdo ji mohl zahlédnout, jak odchází. Kde byly vůbec její aty v době, kdy byla hospitalizována? Mohl se k nim někdo dostat a předstírat, e jde o ni? Vypadá to sice nevěrohodně, ale zkontrolovat by se to mělo.

Kontroloval to inspektor Bailey, pane. Nikdo neviděl Fallonovou odcházet; připoutějí ale, e se mohla z oddělení vytratit nepozorovaně. Měli plno práce a ona měla soukromý pokoj. Kdyby zjistili, e je prázdný, pravděpodobně by se domnívali, e la do koupelny. aty byly pověeny ve skříni v jejím pokoji. Kdokoliv, kdo měl právo být na oddělení, se k nim mohl dostat, ovem za předpokladu, e Fallonová spala nebo byla mimo pokoj. Nikdo ale nepovauje za moné, e by to někdo udělal.

Ani já ne. Myslím, e vím, proč se Fallonová vrátila do Slavičího domu. Oetřovatelka Goodaleová nám pověděla, e Fallonová dostala pouhé dva dny před svým onemocněním potvrzení o svém těhotenství. Je moné, e je nezničila. Je-li tomu tak, pak nechtěla dopustit, aby tento doklad nael v jejím pokoji někdo jiný. Mezi jejími papíry potvrzení určitě nebylo. Hádám, e se vrátila, nala je, roztrhala a spláchla na záchodě.

Nemohla zatelefonovat oetřovatelce Goodaleové a poádat ji, aby je zničila?

Nemohla; vzbudila by podezření. Nemohla si být jista, e telefon zvedne sama Goodaleová a jistě jí nechtěla po nikom vzkazovat. Kdyby naléhala, e chce mluvit jen s určitou oetřovatelkou a váhá přijmout pomoc od jiné, vypadalo by to dost divně. Je to ovem jen teorie. Dokončili u prohlídku Slavičího domu?

Ano, pane. Nic nenali. Ani stopa po jedu, ani stopa po obalu. Ve větině pokojů se naly lahvičky aspirinu, u vrchních sester Gearingové, Brumfettové a u slečny Taylorové malá zásoba práků na spaní. Ale Fallonová přece nezemřela na otravu hypnotiky nebo uspávacími prostředky?

Ne. Na něco rychlejího. Budeme se muset obrnit trpělivostí, dokud nedostaneme zprávu o laboratorním vyetření.

( V )

Přesně ve 14.34 hodin ztratila vrchní sestra Brumfettová pacienta z největího a nejpřepychovějího pokoje na soukromém oddělení. Vdycky takto smýlela o smrti. Pacient byl ztracen; bitva skončila. Ona, vrchní sestra Brumfettová, byla osobně poraena. Skutečnost, e tolik jejích bitev bylo předurčeno k nezdaru, e i kdy byl nepřítel jednou v souboji poraen, konečné vítězství bylo vdycky nakonec jeho, nikdy nezmírnila její pocit neúspěchu. Pacienti nepřicházeli na oddělení vrchní sestry Brumfettové umírat; přicházeli, aby se jim dařilo lépe, a protoe vůle vrchní sestry posilovat nemocné byla nezdolná, obvykle se jim lépe dařilo, často k jejich vlastnímu překvapení a příleitostně i proti jejich vlastnímu přání.

Stěí očekávala, e vyhraje tuto specifickou bitvu, ale přijala poráku, teprve kdy pan Courtney-Briggs vztáhl ruku a přeruil transfúzi. Pacient určitě zabojoval; byl to obtíný pacient, náročný nemocný, ale dobrý bojovník. Byl bohatým obchodníkem, jeho přesné plány do budoucna určitě nezahrnovaly smrt ve čtyřiceti dvou letech. Připomněla si jeho pohled divokého údivu, téměř uraenosti, s ní akceptoval realitu, e smrt je něco, co nemůe stanovit ani on, ani jeho účetní. Vrchní sestra Brumfettová vídala příli často mladou vdovu při jejích denních návtěvách, ne aby se domnívala, e bude trpět či zarmouceně truchlit. Pacient byl jediný, kdo by zuřil nad selháním hrdinského a nákladného úsilí doktora Courtneyho-Briggse o jeho záchranu, a natěstí pro chirurga, byl jedinou osobou, je nemohla ádat ani vysvětlení, ani omluvu.

Pan Courtney-Briggs vdovu navtíví a vyjádří jí jako obvykle pečlivě formulovanou kondolenci; ujistí ji, e bylo uděláno ve, co bylo v lidských silách. V tomto případě bude zárukou tohoto tvrzení účtovaná suma, která bude nepochybně i mocným lékem proti nevyhnutelnému pocitu viny za ztrátu manela. Courtney-Briggs to opravdu s vdovami uměl; je spravedlivé uvést, e jak chudým, tak bohatým poloil stejně konejivě pai kolem ramen a vyslovil stejně stereotypní věty útěchy a politování.

Vrchní sestra přetáhla prostěradlo přes ten náhle prázdný obličej. Kdy zkuenými prsty zavírala mrtvé oči, cítila pod vrásčitými víčky jetě teplé bělmo. Necítila ani smutek ani hněv. Selhání se jako obvykle projevovalo pouze jako obtíné závaí cukající jako fyzická zátě unavenými svaly břicha a zad.

Odvrátili se od lůka společně. Kdy se vrchní sestra Brumfettová podívala chirurgovi do tváře, zarazilo ji, jak unaveně vypadá. Poprvé i on se zdá zdrcen selháním a věkem. Bylo ovem neobvyklé, e pacient zemřel v jeho přítomnosti, před jeho očima. Jetě řidčeji umírali na operačním stole  i kdy kvapné přetahování z operačního sálu na oddělení bývalo leckdy poněkud nedůstojné. Na rozdíl od vrchní sestry Brumfettové vak pan Courtney-Briggs nemusel střeit své pacienty do posledního dechu. Ani tak nevěřila, e by ho zdeprimovala tato určitá smrt. Nebyla koneckonců tak neočekávaná; i kdyby byl sebekritický, neměl si co vyčítat. Vyciovala, e ho zasáhla nějaká jemnějí starost, a uvaovala, jestli se nějak týká smrti Fallonové. Ztratil něco ze své namylenosti, pomyslila si vrchní sestra Brumfettová. Vypadá najednou o deset let starí.

Kráčel před ní chodbou k její kanceláři. Kdy se blíili ke kuchyňce oddělení, zaslechli hlasy. Dveře byly otevřené. Oetřovatelka-ákyně zde připravovala na pojízdný stolek podnosy s odpoledním čajem. O dřez se opíral serant Masterson a pozoroval ji s výrazem mue, který je tu jako doma. Kdy se vrchní sestra a doktor Courtney-Briggs objevili ve dveřích, dívka se zarděla, pitla tiché dobré odpoledne, pane a projela s neohrabaným spěchem s pojízdným vozíkem kolem nich na chodbu. Serant Masterson za ní pohlíel s tolerantní blahosklonností, pak se zpříma podíval na vrchní sestru. Zdálo se, e pana Courtneyho-Briggse přehlédl.

Dobré odpoledne, vrchní sestro. Mohl bych si s vámi pohovořit? Vrchní sestru Brumfettovou jeho iniciativa ohromila, ale ovládla se a řekla:

Je-li vám libo, serante, v mé kanceláři. Předevím tam jste měl na mne počkat. Po mém oddělení se lidé neprocházejí sem a tam, jak se jim zachce; to se týká i policie.

Seranta Mastersona se pokárání nedotklo. Kdy mluvila, pohlíel na ni s mírným uspokojením, jako by potvrzovala něco, co se mu zamlouvá. Vrchní sestra Brumfettová chvátala do své úřadovny se sevřenými rty, připravena k boji. Pan Courtney-Briggs ji k jejímu údivu následoval.

Rád bych se vás zeptal, vrchní sestro, oslovil ji serant Masterson, jestli bych mohl nahlédnout do deníku oddělení za dobu, kdy na něm slouila oetřovatelka Pearceová. Zajímám se zvlátě o její poslední týden zde.

Doktor Courtney-Briggs ho drsně přeruil.

To jsou přece důvěrné záznamy, vrchní sestro! Ne vás policie přiměje k jejich předloení, bude muset ádat o povolení k prohlídce!

Oh, nemyslím, pane. Klidný, a přeuctivý hlas seranta Mastersona zněl přece jen náznakem pobavení, které neulo jeho posluchači. Záznamy sester do deníku oddělení určitě v pravém slova smyslu nejsou lékařským tajemstvím. Chci pouze vědět, kdo tu v tom období leel a jestli se přihodilo něco, co by mohlo zajímat vrchního inspektora. Jsou určité náznaky, e kdy slouila oetřovatelka Pearceová na vaem oddělení, stalo se něco, co ji rozruilo. Vzpomeňte si, e odtud la rovnou do koly.

Vrchní sestra Brumfettová, se skvrnami zlosti, která jí lomcovala a ponechávala jen málo místa strachu, nala svůj hlas.

Na mém oddělení se nic nestalo! Nic! Jde jen o hloupý, zlomyslný klep. Jestlie oetřovatelka koná správně svou práci a poslouchá příkazy, nemusí se rozruovat. Vrchní inspektor je zde, aby vyetřil vradu, ne proto, aby zasahoval do mého oddělení.

Doktor Courtney-Briggs mírně zasáhl:

A i kdyby byla  rozruená  uil jste toho výrazu, viďte, serante nevidím zde ádnou spojitost s její smrti.

Serant Masterson se na něho usmál, jako by chlácholil svévolné, vzdorovité dítě.

Cokoliv se stalo oetřovatelce Pearceové v týdnu bezprostředně před její vradou, můe být spojováno s její smrti, pane. Proto chci nahlédnout do deníku oddělení.

Protoe ani vrchní sestra Brumfettová, ani chirurg se nepohnuli, aby mu vyhověli, dodal:

Jde jen o potvrzení informací, které u máme. Bylo mi řečeno, e věnovala vekerý čas oetřování jednoho určitého pacienta, nějakého pana Martina Dettingera. Říkáte tomu, pokud vím, intenzívní péče. Kdy zde měla v posledním týdnu svého ivota slubu, opoutěla podle mých informací jeho pokoj jen velmi zřídka.

Take, pomyslila si vrchní sestra Brumfettová, sbíral drby od oetřovatelek-ákyň. No ovem! Takhle pracuje policie! Nemá cenu pokouet se před nimi něco skrýt. Do veho, i do lékařských tajemství jejího oddělení, do oetřovatelské péče o její vlastní pacienty, do veho strčí tenhle nestydatý mladík nos a podá zprávu svému představenému. V deníku oddlení není nic, co by nemohl najít jinými prostředky, odhalit, zveličit, zkreslit a pouít k rozbrojům. Němá vztekem a něčím blízkým panice vnímala mírný a sebejistý hlas pana Courtneyho-Briggse:

Jak byste měla knihu vydat, vrchní sestro. Jestlie policie trvá na tom, e bude marnit vlastní čas, nemáme zapotřebí podporovat ji, kdy marní i ná čas.

Vrchní sestra Brumfettová přistoupila bez dalího slova ke svému psacímu stolu, otevřela hlubokou zásuvku napravo a vytáhla velkou knihu v tvrdých deskách. Mlčky a bez jediného pohledu ji podala serantu Mastersonovi. Serant jí velice poděkoval a obrátil se k doktoru Courtneymu-Briggsovi :

A teď pane, jestli ten pacient jetě u vás leí, bych si rád s tím panem Dettingerem promluvil.

Pan Courtney-Briggs se nenamáhal skrýt ve svém hlase zadostiučinění.

Myslím, e to bude ranou i vaemu důvtipu, serante. Pan Martin Dettinger zemřel onoho dne, kdy oetřovatelka Pearceová odela z tohoto oddělení. Pamatuji-li se dobře, byla u něho, kdy zemřel. Take oba jsou v bezpečí, mimo dosah vaeho vyetřování. A nyní nás laskavě omluvte, vrchní sestra i já máme co dělat.

Otevřel dveře a vrchní sestra Brumfettová vypochodovala před ním. Serant Masterson zůstal sám; deník oddělení svíral v ruce.

Parchant mizerný, ulevil si nahlas.

Chvilku stál a přemýlel. Pak začal hledat v přísluném oddílu oetřovatelského deníku oddělení.

( VI )

O deset minut později byl zpět v kanceláři. Pod paí nesl deník oddělení a hnědolutou sloku, na ní varoval velký černý nápis, aby nebyla vydávána do rukou pacientovi. Byl na ní uveden název nemocnice a číslo chorobopisu Martina Dettiagera. Poloil knihu na stůl a sloku podal Dalglieshovi.

Děkuji vám. Dostal jste ji bez potíí?

Ano, pane, přitakal Masterson. Nepovaoval za nutné vysvětlovat, e vedoucí archívu chorobopisů byl mimo svou pracovnu a serant napůl přemluvil, napůl obalamutil mladího přítomného úředníka, aby mu sloku půjčil z důvodů, jim sám ani na chvíli nevěřil, toti, e pravidla o důvěrnosti chorobopisů přestávají platit, kdy pacient je ji mrtev, a jestlie vrchní inspektor z Yardu o něco ádá, má právo, aby se mu vyhovělo bez vzpírání a bez prodlení. Studovali chorobopis společně. Dalgliesh předčítal:

Martin Dettinger. Věk čtyřicet est. Jako svou adresu uvedl svůj klub v Londýně, C. od B. Rozvedený. Nejblií příbuzná  paní Louisa Dettingerová, 23 Saville Mansions, Marylebone, matka. Měl byste se raději na tu dámu zajet podívat, Mastersone. Domluvte si s ní schůzku na zítřejí večer. Přes den vás budu potřebovat tady, já budu ve městě. Dejte si s ní práci. Během hospitalizace musela svého syna často navtěvovat. Oetřovatelka Pearceová ho intenzívně oetřovala. Ty dvě eny se asi hodně vídaly. V posledním týdnu jejího ivota se na soukromém oddělení přihodilo něco, co Pearceovou rozruilo, a já chci vědět co.

Vrátil se k chorobopisu.

Je tu spousta papírů. Ten chudák měl asi bouřlivou zdravotní historii. Posledních deset let trpěl zánětem střev a předtím je záznam o delích obdobích nediagnostikovaných zdravotních potíí, je asi předcházely stavu, který ho zabil. Během vojenské sluby byl třikrát hospitalizován, včetně dvou měsíců ve vojenské nemocnici v Káhiře v r. 1947. Jako invalidní byl proputěn z armády v roce 1952 a emigroval do jiní Afriky. Zdá se, e mu to neprospělo. Jsou tu zprávy z nemocnice v Johannesburgu; napsal si o ně Courtney-Briggs. Určitě se snail. Jeho vlastní poznámky jsou pěkně rozvláčné. Převzal případ před několika lety a zdá se, e Dettingera léčil současně jako praktik a chirurg. Colitis se asi před měsícem stala akutní a Courtney-Briggs ho operoval. V pátek 2. ledna mu odstranil velkou část střev. Dettinger operaci přeil, ačkoliv pak byl ve velmi patném stavu; stav se mírně zlepoval do časného rána v pondělí 5. ledna, kdy pacient upadl do bezvědomí. Pak u se zřídka probral k vědomí na delí dobu a zemřel v pátek 9. ledna v 17.30 hodin.

Kdy umíral, byla u něho oetřovatelka Pearceová, poznamenal Masterson.

A zřejmě ho v ten jeho nejposlednějí týden oetřovala téměř výhradně ona. Jsem zvědav, co nám řekne oetřovatelčin záznam.

Zpráva vak byla méně informativní ne chorobopis. Oetřovatelka Pearceová zapsala svým pečlivým koláckým písmem podrobnosti o pacientově teplotě, dechu, tepu, o jeho nepokoji a o krátkých hodinách spánku, o podaných lécích a výivě. Po stránce odborné věcnosti nemohlo být oetřovatelské péči nic vytknuto. Ale mimo to jim protokol neřekl pranic.

Dalgliesh zavřel knihu.

Vrate raději deník na oddělení a chorobopis do archívu. Dozvěděli jsme se z nich, co jsme mohli vyčíst. Cítím ale v kostech, e smrt Martina Dettingera má s tímto případem něco společného.

Masterson neodpověděl. Jako vichni detektivové, kteří s Dalglieshem pracovali, měl zdravý respekt k předtuchám představeného. A se zdály sebenevhodnějí, nepravděpodobné a za vlasy přitaené, příli často se osvědčily jako správné, ne aby mohly být klidně ignorovány. A neměl námitky proti večerní cestě do Londýna. Zítra je pátek. Rozvrh na informační tabuli v hale ukazoval, e výuka končí studentkám v pátek brzo. Krátce po páté odpoledne budou volné. Byl zvědav, jestli Julii Pardoeovou zláká jízda do města. Konečně, proč ne? Dalgliesh se do doby, kdy se předpokládá jeho odjezd, nevrátí. S trochou péče se to dá načasovat. A je tu určitá podezřelá, její osobní výslech by mohl být pozitivní rozkoi.

( VII )

Těsně před půl pátou Dalgliesh navzdory konvencím a rozumu popíjel čaj s vrchní sestrou Gearingovou v její obývací lonici. Potkala ho náhodou; přecházel halu v přízemí, právě kdy studentky po poslední vyučovací hodině toho dne odcházely z učebny. Spontánně a bez upejpavosti ho pozvala a Dalgliesh si poviml, e pozvání nezahrnuje seranta Mastersona. Byl by je přijal, i kdyby bylo doručeno v navoněném růovém psaníčku a kdyby je doprovázely nejvtíravějí milostné náznaky. Po formálním ranním výslechu si přál pohodlně posedět a naslouchat proudu nelíčených, upřímných, trochu zlomyslných klepů; poslouchat s myslí na povrchu nezčeřenou, nezaujatou, dokonce trochu cynicky pobavenou, ale s ostrými tykadly inteligence nabrouenými na jejich posbírání. Dozvěděl se o vrchních sestrách ze Slavičího domu z jejich řečí při obědě víc ne ze vech formálních výslechů; nemůe vak být neustále v patách oetřovatelskému personálu a sbírat drobty klepů jako poztrácené kapesníky. Byl zvědav, jestli mu vrchní sestra Gearingová má co říci, nebo se má nač zeptat. Rozhodně očekával, e hodina v její společnosti nebude promarněna.

Dalgliesh dosud nebyl v ádném pokoji ve třetím patře, jen v bytě představené; překvapila ho velikost i příjemné rozměry pokoje vrchní sestry Gearingové. Ani v zimě odtud nebylo vidět nemocniční budovu. Pokoj byl tichý, vzdálený od uspěchaného ivota oddělení a ordinací. Dalgliesh si pomyslil, e v létě musí být příjemné nevidět nic ne krajkoví vrcholů stromů, podtrhující pohled na vzdálenou pahorkatinu. Pokoj zval svou hřejivostí i nyní, se záclonami staenými proti slábnoucímu světlu a s plynovými kamny, která vesele syčela. Válenda v rohu s kretonovým přehozem a pečlivě seřazenou řadou poltářů patřila asi k zařízení, které poskytoval správní výbor nemocnice, stejně jako dvě pohodlná křesla s podobnými potahy a zbytek nezajímavého, ale funkčního nábytku. Vrchní sestra Gearingová vak vtiskla pokoji svou vlastní osobitost. Podle vzdálené stěny se táhla dlouhá police, na ni umístila sbírku panenek v různých národních krojích. Na druhé stěně byla kratí polička se skupinou porcelánových koček různých velikostí a druhů. Mezi nimi byl zvlá odpudivý exemplář, skvrnitě modrý, s vyvalenýma očima, okrálený malí z modré stuhy. Byla o něj opřena pohlednice. Představovala drozdici, její enský rod vyznačovala zástěrka s volánky a květinový čepeček. Seděla na větévce a u jejích nohou vytvářel drozd slova hodně těstí z červíků. Dalgliesh spěně odvrátil oči od té ohavnosti a pokračoval v taktní prohlídce pokoje.

Stůl před oknem byl původně plánován jako psací, ale větinu prostoru na něm zabíralo asi půl tuctu fotografií ve stříbrných rámečcích. V rohu byl gramofon, vedle něho skříňka s deskami a plakát nejnovějího idolu populární hudby, připíchnutý na stěně. Na podlaze se povalovala spousta poltářů vech velikostí a barev, tři kulaté poduky nepřitalivých vzorů, jedna imitace tygří předloky z hnědého a bílého chemlonu a kávový stolek, na něm vrchní sestra Gearingová prostřela k čaji. V Dalglieshových očích byla vak nejpozoruhodnějím předmětem v pokoji vysoká váza se zimními listnatými větvemi a krásně uspořádanými chryzantémami; stála na postranním stolku. Vrchní sestra Gearingová měla pověst dobré aranérky květin; toto uspořádání bylo prosté jak barvou, tak linií a celkově působilo velmi pěkně. Je zvlátní, pomyslil si, e ena s takovým vrozeným vkusem pro úpravu květin se spokojuje s bydlením v takhle vulgárně přeplácaném pokoji. Naznačovalo to, e vrchní sestra Gearingová můe být sloitějí osobností, ne by se na první pohled předpokládalo. Podle povrchu se její charakter dal lehko přečíst: jevila se jako trapně vánivá stará panna středního věku, nijak zvlá vzdělaná a nijak moc inteligentní, skrývající svá zklamání za předstíranou veselost. Avak dvacet pět let sluby u policie ho naučilo, e ádný charakter není bez komplikací, bez nesrovnalostí. Jen velice mladí nebo velice arogantní lidé si představují, e existuje jediný návod k rozlutění lidská povahy.

Zde, ve svém vlastním prostředí, flirtovala vrchní sestra Gearingová daleko méně ne ve společnosti. Uvelebila se na velkém poltáři u jeho nohou a z této pozice nalévala čaj; z počtu a různorodosti poltářů rozhozených po pokoji uhodl, e to je její obvyklý, pohodlný zvyk, něco jako hravé vyzvání, aby se k ní připojil. Čaj byl výborný, horký, čerstvý; podávala k němu loupáčky bohatě namazané máslem a patikou z ančoviček. Bylo obdivuhodné, e chyběly dečičky i ulepené koláčky a e ouka álků mohl člověk dret pohodlně, ani by si vykloubil prsty. Starala se o něho s pokojnou účinností. Dalgliesh si pomyslil, e vrchní sestra Gearingová je jednou z těch en, je ve chvílích osamění s muem povaují za svou povinnost věnovat se výhradně jeho pohodli a lichotit jeho egu. Můe to probudit zuřivost v méně oddaných enách, je vak nerozumné očekávat, e by proti tomu měl námitky nějaký mu.

Uvolněná v teplém pohodli svého pokoje a povzbuzena čajem byla vrchní sestra Gearingová zřejmě v povídavé náladě. Dalgliesh ji nechal vitořit, jen tu a tam nadhodil otázku. ádný z nich se nezmínil o Leonardu Morrisovi. Nepředstíraná důvěra, v ni Dalgliesh doufal, by stěí vyplynula z rozpaků či napětí.

To, se stalo chudince Pearoeové, je samozřejmě úplně strané, a je důvod jakýkoliv. A jetě k tomu před očima celé třídy! Překvapuje mě, e to úplně nenabouralo jejich práci. No, mladí jsou dnes pěkně otrlí. A nezdá se, e by ji měly spoluačky rády. Nemohu ale uvěřit, e by tu íravinu dala do mléka některá z nich. Konečně, jde o posluchačky třetího ročníku. Vědí, e přijde-li kyselina karbolová přímo do aludku  a v takové koncentraci  je smrtelná. Zatraceně, v minulém pololetí přece měly přednáky o jedech. Take nemohlo jít o nějaký vtip, který nevyel.

A tak či onak, zdá se, e takhle se na to dívají vichni.

No, je to přirozené, ne? Nikdo nechce uvěřit, e smrt Pearceové je vrada. Mohla bych tomu věřit, kdyby to byl první ročník. Některá studentka mohla mléko impulsívně otrávit, snad v domnění, e kyselina karbolová je dávidlo a e by se demonstrace oivila, kdyby Pearceová před inspektorkou rady oetřovatelek vechno vyblinkala. Sice divné pojetí humoru, ale mládí dovede být hodně kruté. Jene tyhle ákyně u musely vědět, co ta chemikálie provede v aludku!

A co smrt oetřovatelky Fallonové?

Oh, řekla bych, e je to sebevrada. To ubohé děvče bylo koneckonců v jiném stavu. Asi propadla okamité depresi a neviděla ádné jiné východisko. Tři léta kolení promarněná, ádná rodina, kam by se uchýlila. Chudák Fallonová! Ve skutečnosti si ale nemyslím, e byla typem sebevraha. Pravděpodobně to udělala z náhlého popudu. Vyskytly se jisté kritiky doktora Snellinga  on pečuje o zdraví studentek  e ji pustil do koly po té chřipce tak brzy; jene ona nerada chyběla ve kole, je to také jiné, ne kdyby jen slouila na oddělení. Tohle je stěí roční období, kdy je moné vypravit personál na rekonvalescenci. Ve kole jí bylo stejně dobře jako kdekoliv jinde. Jistě, chřipka jí nepomohla. Asi jí bylo dost mizerně. Tahle epidemie zanechává oklivé následky. Kdyby se jen někomu svěřila! Je hrozné pomylení, e si připravila takový konec v domě plném lidí, kteří by jí vichni rádi pomohli, jen kdyby řekla! Dovolte, naleju vám jetě čaj. A ochutnejte suchary, jsou domácí. Tu a tam mi je posílá vdaná sestra.

Dalgliesh si vzal suchar z nabídnuté plechovky a poznamenal, e existují lidé, kteří se domnívají, e oetřovatelka Fallonová mohla mít kromě těhotenství jetě jiný důvod k sebevradě. Mohla třeba nalít íravinu do oné výivy. Byla přece v kritickém čase zahlédnuta ve Slavičím domě.

Přednesl lstivě tento názor a čekal, jak zareaguje. Nemohl být pro ni nový; moná spojitost musela napadnout ve Slavičím domě kohokoliv. Vrchní sestra byla vak příli prostá, ne aby ji překvapilo, e starí detektiv s ní diskutuje o případu tak otevřeně, a příli hloupá, ne aby se ptala sama sebe proč.

S odfrknutím takovou teorii zavrhla.

Nenene, Fallonová ne! To by byl pitomý vtip a ona nebyla blázen. Povídám vám, kterákoliv studentka z třetího ročníku ví, e ta látka je smrtelná. A jestli máte za to, e Fallonová chtěla zabít Pearceovou a proč pro vechno na světě?  řekla bych, e ona by byla ta poslední osoba, která by pak trpěla výčitkami svědomí. Kdyby se Fallonová rozhodla zavradit, nemrhala by časem na pokání po činu, nato aby se pro výčitky svědomí zabila. Ne, smrt Fallonové se dá dost pochopit. Měla pochřipkovou depresi a o to děcko nestála.

Take si myslíte, e obě spáchaly sebevradu?

No, u Pearceové si nejsem tak jista. Člověk by musel být ílený, kdyby si vybral tak bolestivý způsob umíráni, a Pearceová mi připadala dost zdravá. Je to vak moné vysvětlení, e ano? A nemyslím, e prokáete něco jiného, i kdy tu zůstanete sebe déle.

Zazdálo se mu, e v jejím hlase objevil nádech samolibého uspokojení, a rychle se na ni podíval. Ale hubený obličej neukazoval nic ne obvyklou matnou nespokojenost. Chroupala suchar, udibovala z něho ostrými, bělostnými zuby. Slyel, jak jimi suchar drtí.

Je-li jedno vysvětlení nemoné, prohodila, pak musí být pravdou vysvětlení nepravděpodobné. Kdosi něco takového řekl. Nebyl to G. K. Chesterton? Oetřovatelky se navzájem nevradí. A nevradí ani nikoho jiného.

A na oetřovatelku Waddinghamovou, poznamenal Dalgliesh.

Kdo to byl?

Jedna nepůvabná a nepříjemná ena; otrávila morfiem svou pacientku, nějakou slečnu Baguleyovou. Slečna Baguleyová byla tak poetilá, e oetřovatelce Waddinghamové odkázala své peníze a jmění za doivotní oetřování v jejím útulku. patně pochodila. Oetřovatelku Waddinghamovou pověsili.

Vrchní sestra sykla nechutí.

S jakými hroznými lidmi přijdete do styku! Ale i tak, pravděpodobně to byla nějaká nekvalifikovaná oetřovatelka. Nemůete mi namluvit, e Waddinghamová byla diplomovaná a zapsaná v rejstříku Ústřední rady oetřovatelek.

Kdy tak o tom přemýlím, myslím, e nebyla. A já jsem s ní nepřiel do styku. Stalo se to v roce 1935.

No, tak vidíte! zvolala vrchní sestra, jako by vyhrála.

Natáhla se, aby mu nalila druhý álek čaje, pak se schoulila pohodlněji na svém poltáři a opřela se o opěradlo jeho křesla, take se její vlasy dotýkaly jeho kolena. Dalgliesh se přistihl, e s mírným zájmem zkoumá uzoučký prouek tmavích vlasů kolem pěinky, kde odrostl přeliv. Při pohledu shora její obličej vypadal zkrácený, starí, a nos ostřejí. Viml si latentních váčků pod spodními víčky a rozířených ilek vysoko na lícních kostech, purpurových nitek jen napůl zakrytých líčidlem. Nebyla u mladá, to věděl. A z osobního spisu o ní věděl daleko víc. Vykolila se v nemocnici v East Endu v Londýně po rozmanitých neúspěných a nevýnosných zaměstnáních v kanceláři. Její oetřovatelská dráha byla pestrá a její doporučení byla podezřele vyhýbavá. Pochybovalo se, jestli bylo moudré pověřit ji kolením ákyň ve funkci klinické instruktorky; naznačovalo se, e ji nevedlo ani tak přání učit, jako naděje na snadnějí práci, ne je dřina oetřovatelky na lůkovém oddělení. Věděl, e má potíe s klimakteriem. Věděl o ní víc, ne tuila, víc, ne by podle jejího mínění měl právo vědět. Dosud vak nevěděl, zda je vraednicí. Na okamik se ponořil do vlastních mylenek a stěí zachytil její dalí slova.

Je zvlátní, e jste básník. Fallonová měla v pokoji vá poslední svazek verů, e? Povídala mi to Rolfová. Není obtíné sladit poezii s povoláním policisty?

Nikdy by mě nenapadlo, e by poezie a policejní práce potřebovaly nějaké sladění takovým ekumenickým způsobem.

Upejpavě se zasmála.

Vy víte moc dobře, co mám na mysli. Je to přece trochu neobvyklé. Člověka ani nenapadne, e by policista mohl být básníkem.

Věděl ovem, co míní. Ale nechtěl o tom diskutovat.

Policisté jsou jedinci stejně jako lidé v jiných zaměstnáních, namítl. Vdy ani vy tři vrchní sestry nemáte mnoho společného, e? Stěí by se naly odlinějí osobnosti ne vy a vrchní sestra Brumfettová. Nedovedu si ji představit, jak mě krmí loupáčky s ančovičkami a doma pečenými suchary.

Zareagovala hned; věděl, e zareaguje.

Oh, Brumfettová je dobrá, ale musíte ji lépe poznat. Ovem, dvacet let zaspala. Jak jsem řekla při obědě. Mláde dnes není ochotna poslouchat vechny ty povídačky o poslunosti a povinnosti a o oddanosti povolání. Ona je ale báječná oetřovatelka! Nechci slyet ani slovo proti Brumce. Před čtyřmi lety mi zde operovali slepé střevo. Trochu se to nepovedlo, rána praskla. Pak jsem dostala infekci, antibiotika nezabírala, vechno bylo zbabrané. Nebyl to zrovna jeden z nejúspěnějích zákroků naeho Courtneyho-Briggse. Kadopádně mi bylo hrozně, k smrti zle. Jedné noci jsem měla strané bolesti, nemohla jsem spát a byla jsem přesvědčená, e se nedočkám rána. To pomylení mě děsilo. Moc jsem se bála. Moc se napovídá o strachu ze smrti. Té noci jsem jej poznala. Potom přila Brumfettová. Sama se o mne starala; kdy byla ve slubě, nedopustila, aby mi něco udělaly ákyně. Zeptala jsem se jí: ,Neumřu, e ne? Shlíela na mě a neřekla, abych nebláznila, ani nevyslovila ádnou z obvyklých útěných lí. Jen pronesla tím svým nevrlým hlasem: ,Jestli tomu dokáu zabránit, neumřete. Hned mě přeel strach. Věděla jsem, e vyhraju, kdy bude po mém boku bojovat Brumfettová. Zní to dost poetile a sentimentálně, ale já si to doopravdy myslila. A ona je taková u vech nemocných. Kolik se toho nařeční o důvěře! Brumfettka vám vleje pocit, e vás tou svou zarytou vůlí stáhne hrobařovi z lopaty, i kdyby vichni čerti z pekla táhli na opačnou stranu  a v mém případě pravděpodobně táhli. Takové, jako je ona, u nikdo nikdy nevychová.

Dalgliesh vydal vhodné přisvědčující zvuky a chviličku se odmlčel, ne se vrátil k informaci o panu Courtneym-Briggsovi. Zeptal se dost naivně, jestli mnoho jeho chirurgických operací vyjde tak pozoruhodně patně. Vrchní sestra Gearingová se zasmála.

Boínku, ne! Courtneyovy-Briggsony operace obvykle dopadnou tak, jak chce on. To neznamená, e dopadnou, jak by si přál pacient, kdyby o nich vechno věděl. C. B. je to, čemu se říká chirurg-hrdina. Podle mého názoru musí větí hrdinství prokázat pacienti. Ale on odvádí výjimečně dobrou práci. Je jedním z posledních zbývajících veobecných chirurgů. Víte, přijme cokoliv, čím beznadějnějí případ, tím líp. Řekla bych, e chirurg je skoro jako právník. ádná sláva, kdy vyseká někoho zřejmě nevinného. Čím větí provinění, tím větí sláva.

Jaká je paní Courtneyová-Briggsová? Předpokládám, e je enatý. Ukáe se někdy v nemocnici?

Ne moc často, i kdy se má za to, e je členkou Sdruení přátel nemocnice. Loni na poslední chvíli udělovala ceny, kdy nemohla přijet princezna. Blondýnka, velice elegantní. Mladí ne C. B., ale teď začíná dost odkvétat. Proč se ptáte? Přece nepodezříváte Muriel Courtneyovou-Briggsovou ? V noci, kdy zemřela Fallonová, ani nebyla v nemocnici. Asi byla zachumlaná v posteli v jejich hezkém domečku poblí Selborne. A určitě neměla motiv, aby zabila chudáka Pearceovou.

Take měla motiv, aby se zbavila Fallonové. Poměr doktora Courtneyho-Briggse byl sledován víc, ne si uvědomoval. Dalglieshe nepřekvapovalo, e o něm vrchní sestra Gearingová ví. Její ostrý nos se hodil k odhalování milostných skandálů.

Rád bych věděl, jestli árlila, prohodil.

Vrchní sestra Gearingová si nebyla vědoma, co vybreptla, a těbetala vesele dál.

Ona to asi nevěděla. Manelky obvykle nic nevědí. C. B. by v ádném případě nerozbil své manelství, aby se mohl oenit s Fallonovou. Ten ne! Paní C. B. má spoustu vlastních peněz. Je jedinou dcerou pana Price, ze stavební firmy Price a Maxwell, take s Courtneyovým-Briggsovým příjmem a tatíčkovou apanáí si ijí velice pohodlně. Myslím, e Muriel se nestará nijak moc o to, co dělá on, pokud se k ní sluně chová a penízky se sypou. Mně by to jedno nebylo. Kromě toho, jestli lidské řeči mluví pravdu, nae Muriel by se zrovna nehodila do Ligy cudnosti.

Někdo odtud? nadhodil Dalgliesh.

Oh ne, nic takového. Jen e chodí s dost odvánou partou. Obvykle nachází své obrázky v kadém třetím sloupku společenských zpráv. A kromě toho je vdycky v bohémském houfu. C. B. měl bratra herce, jmenoval se Petr Courtney. Oběsil se asi před třemi lety. Musel jste o tom číst.

Dalglieshova práce mu poskytovala málo příleitosti podívat se na nějakou hru a návtěvy divadla patřily k zálibám, které nejvíc postrádal. Viděl Petra Courtneyho hrát jen jednou, ale bylo to představení, na ně se nezapomíná snadno. Byl velmi mladým Macbethem, tak introspektivním a citlivým jako Hamlet, sexuálně otročícím mnohem starí eně; jeho fyzická odvaha se skládala z násilí a hysterie. lo o obrácenou, ale zajímavou interpretaci, která se téměř setkala s úspěchem. Kdy si představení připomněl teď, pomyslil si Dalgliesh, e by dokázal objevit podobu mezi bratry, snad v posazení očí. Petr ovem musel být skoro o dvacet let mladí. Přál si vědět, co měli společného ti dva mui, tak odliní věkem i nadáním.

Náhle se Dalgliesh bez jakékoliv návaznosti zeptal:

Jak spolu vycházely Pearceová a Fallonová?

Nevycházely. Fallonová Pearceovou opovrhovala. Nemyslím, e ji nenáviděla nebo jí chtěla kodit  prostě jí opovrhovala.

Měla k tomu nějaký důvod?

Pearceová sama od sebe řekla představené, e Fallonová kadý večer popíjí whisky. Mrcha pokrytecká! Já vím, je mrtvá a neměla bych to říkat. Ale Pearceová dovedla být opravdu nesnesitelně pokrytecká. Stalo se zřejmě tohle: Diana Harperová  odela teď ze koly měla karedou angínu, asi čtrnáct dní předtím, ne ročník nastoupil na souvislý kolicí výcvik. Fallonová jí donesla horkou whisky s citrónem. Pearceové nápoj zavoněl z půlky chodby a z toho vyvodila, e Fallonová se pokouí svádět mladí spoluačky k démonu pití. Tak se objevila v kuchyňce  ákyně tehdy ovem bydlily v hlavním oetřovatelském internátě; měla na sobě upan a větřila vzduch jako anděl pomsty. Vyhroovala Fallonové, e ji nahlásí představené, ledae by jí slíbila  víceméně na kolenou  e se whisky u nikdy nedotkne. Fallonová jí pověděla, kam má jít a co má udělat, a se tam dostane. Kdy byla rozčilená, mluvila velmi barvitě. Oetřovatelka Dakersová vypukla v pláč, Harperová se rozlítila a veobecný rámus přivedl na scénu správkyni. Pearceová pak vechno poreferovala představené, ale nikdo neví, s jakým výsledkem. Fallonová si jen začala nechávat whisky ve svém pokoji. Celá věc ovem třetí ročník pobouřila. Fallonová nebyla v ročníku nijak populární, byla příli zdrenlivá a sarkastická. Jene Pearceovou měly rády jetě zatraceně méně.

Pearceová neměla Fallonovou ráda ?

No, těko říct. Zdálo se, e Pearceovou nikdy nezajímá, co si o ní mysli ostatní lidé. Bylo to divné děvče, dost necitlivé. Například, i kdy nesouhlasila s Fallonovou a s tím, e pije whisky, vůbec jí to nebránilo, aby si od Fallonové vypůjčila její legitimaci z knihovny.

Kdy se to stalo ?

Dalgliesh se naklonil a postavil álek od čaje na podnos. Jeho hlas zněl klidně, nezaujatě. Ale opět si uvědomil, jak v něm vyskočilo vzruení a očekávání, intuitivní pocit, e bylo řečeno něco důleitého, silnějí pocit ne pouhá předtucha; jako vdycky to byla jistota. Měl-li těstí, mohlo se mu to stát při řeení nějakého případu i víckrát, nebo také vůbec ne. Nemohl si vydupat, aby se ten dojem dostavil, a bál se zkoumat jeho kořeny příli zblízka, protoe se domníval, e je rostlinkou, která vlivem logiky snadno zvadne.

Myslím, e těsně před začátkem souvislého výcviku. Muselo to být týden předtím, ne Pearceová zemřela. Řekla bych, e ve čtvrtek. Studentky jetě určitě nebyly nastěhované ve Slavičím domě. Stalo se to v hlavní jídelně právě po večeři. Fallonová a Pearceová vycházely spolu dveřmi a já la s Goodaleovou za nimi. Fallonová se obrátila k Pearceové a řekla: ,Tady je ta legitimace do knihovny, slíbila jsem ti ji. Dám ti ji raději teď, protoe nevím, jestli se ráno uvidíme. Měla by sis raději vzít i poadavkový kupón, jinak ti tu knihu nepůjčí. Pearceová cosi zabrblala a podle mého mínění tu legitimaci dost hrubě popadla. A to je vechno. Proč? Asi to není důleité, e?

Nenapadá mi, proč by to mělo být důleité, prohlásil Dalgliesh.

( VIII )

Dalích patnáct minut seděl příkladně trpělivě. Vrchní sestra Gearingová nemohla uhodnout z jeho zdvořilé pozornosti k jejímu vatlání a z pohody, v ní dopíjel svůj třetí a poslední álek čaje, e teď skrblí kadičkou chvilkou. Kdy dojedli, odnesl podnos do kuchyně vrchních sester na konci chodby; cupitala mu rozhořčeně v patách a rozčileně protestovala. Děkuji vám, řekl Dalgliesh a odeel.

Zamířil okamitě do lonice podobné cele, v ní byly dosud téměř vechny svrky, které vlastnila oetřovatelka Pearceová v nemocnici Johna Carpendara. Trvalo mu jen okamik, ne nael na těkém svazku ve své kapse správný klíč. Po její smrti pokoj zamkli a dosud zůstal zamčený. Veel dovnitř a rozsvítil. Postel byla svlečená a celý pokoj řádně uklizený, čistý, jako by i on byl uchystán k pohřbu. Záclony byly vytaeny, take zvenčí se pokoj neliil od ostatních. Okno bylo otevřeno, vzduch slabounce voněl dezinfekcí, jako by se kdosi pokouel zahladit připomínku smrti Pearceové rituálním očitěním.

Nemusel svou pamě osvěovat. Su tohoto jednoho ivota byla dojemně chudobná. Přesto proel znovu její věci; obracel je v pečlivých rukou, jako by mu dotek látky či kůe mohl poskytnout vodítko. Prohlídka netrvala dlouho. Od jeho první inspekce se nic nezměnilo. Nemocniční skříň, stejná jako skříň v pokoji oetřovatelky Fallonové, víc ne dostačovala pro několikery vlněné aty, nenápadné barvou i střihem; visely na ramínkách a vydávaly lehkou vůni čisticí tekutiny a kuliček proti molům. Tlustý béový zimní plá byl kvalitní, ale očividně starý. Znovu prohledal jeho kapsy. Nebylo v nich nic, jen kapesník, kysele páchnoucí zmačkaná kulička bílé bavlny, která tam byla u při první prohlídce.

Přeel k zásuvkovému prádelníku. I zde bylo místa habaděj. Dvě horní zásuvky obsahovaly spodní prádlo, samé rozumné bytelné koile a kalhoty, pohodlné a teplé, nepochybně vhodné pro anglickou zimu, ale bez nejmeního ústupku půvabu či módě. Zásuvky byly vyloeny novinami. Listy u byly jednou vytaeny, ale znovu pod nimi projel rukou; neucítil nic, jen drsný povrch holého neletěného dřeva. Zbylé tři zásuvky obsahovaly halenky, sukně a vlněné vesty; koenou kabelku, pečlivě zabalenou v hedvábném papíře; pár nejlepích bot v síovce; vyívaný sáček na kapesníky s tuctem pečlivě poskládaných kapesníků; výběr átků; tři páry stejných nových nylonek jetě v původním obalu.

Otočil se opět k nočnímu stolku a k malé poličce nad ním. Na poličce stála stolní lampa, budíček v koeném pouzdru, který u dávno dotikal, balíček papírových kapesníků s jedním zmačkaným látkovým, napůl zastrčeným mezi nimi, a prázdná karafa na vodu. Leela tam bible vázaná v kůi a sloha dopisních papírů. Dalgliesh otevřel bibli na titulním listě a přečetl si znovu věnování, vepsané v úhledné mědirytině: Věnováno Heather Pearceové za pozornost a píli. Nedělní kola u sv. Marka. Píle! Nemoderní, zastraující slovo, slovo, s ním by byla oetřovatelka Pearceová určitě souhlasila, to cítil.

Otevřel psací slohu, i kdy naděje, e najde, co hledá, byla slabá. Od jeho prvního proetření se nic nezměnilo. Byl zde dosud zpola nedokončený dopis její babičce, nudný výčet týdenních událostí, napsaný tak neosobně jako protokol na oddělení, a kvartová obálka, zřejmě doručená v den její smrti, kterou očividně vsunul do slohy někdo jiný, kdo ji otevřel a nevěděl, co s ni. Byla to ilustrovaná broura o práci domova pro válečné uprchlíky z Německa v Suffolku, zaslaná zřejmě s nadějí na příspěvek.

Obrátil pozornost na malou sbírku knih na poličce. U je viděl předtím. Tehdy i teď ho zarazila konvenčnost její volby a chudobnost této osobní knihovničky. kolní cena za vyívání, Lambovy Příběhy od Shakespeara. Dalgliesh nevěřil, e by je bylo kdy nějaké dítě četlo a nebylo ádných důkazů, e je četla oetřovatelka Pearceová. Byly tam dva cestopisy: Ve lépějích svatého Pavla a Ve lépějích Páně. Do obou dívka vepsala krasopisně své jméno. Mezi knihami byla také dobře známá, ale nemoderní učebnice oetřovatelství. Na vakátu bylo téměř čtyři roky staré datum vydání. Uvaoval, e si snad knihu koupila jako přípravu na kolení a pak zjistila, e rady o aplikaci pijavic a podávání klystýrů u vyly z módy. Nalézal se tam výtisk Palgtaveova Zlatého pokladu, rovně kolní ceny, ale tentokrát nikoliv za způsobnost. Ta také nesla malé známky toho, e byla čtena. A konečně nael tři laciné romány od populární spisovatelky, je byly uváděny jako Kniha o filmu, a fiktivní, straně sentimentální příběh o putování ztraceného psa a kočky Evropou; Dalgliesh si vzpomněl, e asi před pěti lety patřil k bestsellerům. Vepsané věnování znělo: Heather s láskou od tetičky Eddie, vánoce 1964. Celá sbírka mu pověděla o mrtvé dívce jen málo, snad jen to, e její četba byla stejně omezená jako její ivot. A nikde nenael, co hledal.

Neel znovu pátrat do pokoje Fallonové. Policisté z vyetřovací skupiny v něm prohledali kadou píď a on sám by dokázal místnost podrobně popsat a přesně uvést inventář celého jejího vybavení. A jsou legitimace a poadavkový kupón z knihovny kdekoliv, mohl si být jist, e v pokoji Fallonové teď nejsou. Místo toho lehce vyběhl po irokém schoditi o patro vý, kde si viml telefonu na stěně, kdy odnáel do kuchyňky čajový podnos vrchní sestry Gearingové. Vedle přístroje visel seznam interních stanic; okamik přemýlel a pak vytočil číslo obývacího pokoje oetřovatelek. Ozvala se Maureen Burtová. Ano, oetřovatelka Goodaleová je zde. Dalgliesh uslyel téměř okamitě její hlas a poádal ji, aby za ním přila do pokoje oetřovatelky Pearceové.

Přila tak rychle, e sotva doběhl ke dveřím, u viděl sebejistou postavu v uniformě na horním schodu. Ustoupil, aby mohla vstoupit před ním; mlčky přehlédla svléknuté lůko i tichý budík a zavřenou bibli. Na kadém předmětu utkvěla krátce pohledem s lhostejným, nezpytavým zájmem. Dalgliesh přistoupil k oknu a oba vestoje na sebe beze slova pohlíeli přes nepovlečenou postel.

Bylo mi řečeno, začal, e oetřovatelka Fallonová půjčila oetřovatelce Pearceové někdy v týdnu před její smrtí legitimaci a výpůjční kupón z knihovny. V té chvíli jste odcházela z jídelny s vrchní sestrou Gearingovou. Vzpomenete si na tu příhodu?

Oetřovatelka Goodaleová nejevila překvapení.

Ano. Vzpomínám si. U dříve ten den mi Fallonová pověděla, e Pearceová chce navtívit jednu z londýnských knihoven, a poádala ji, aby jí půjčila svou legitimaci a výpůjční kupón. Fallonová byla členkou Westminsterské knihovny. Knihovna má v City řadu poboček, ale za členy se přijímají jen ti, kdo bydlí nebo pracují ve Westminsteru. Ne sem Fallonová přila jako studentka, měla v Londýně byt a ponechala si legitimaci i výpůjční kupóny. Je to vynikající knihovna, mnohem lepí ne nae tady, a je uitečné, kdy si tam můete vypůjčovat knihy. Myslím, e i vrchní sestra Rolfová je její členkou. Fallonová vzala svou legitimaci a jeden z poadavkových kupónů a při odchodu z jídelny je dala Pearceové.

Zmínila se oetřovatelka Pearceová, nač je chce?

Mně ne. Moná Fallonové. Nevím. Kterákoliv z nás si mohla od Fallonové půjčit kupón, kdy chtěla. Fallonová nevyadovala zdůvodnění.

Jak přesně vypadají výpůjční kupóny?

Jsou to malé bledě modré plastikové obdélníčky opatřené razítkem s městským znakem. Knihovna dá obvykle kadému svému čtenáři čtyři; kdykoliv si vypůjčíte knihu, jeden odevzdáte. Ale Jo měla jen tři. Čtvrtý asi ztratila. Existuje také čtenářská legitimace, obvyklá kartička s jménem, adresou a datem ukončení platnosti. Někdy knihovník vyaduje předloení členského průkazu, a proto asi Jo dávala legitku spolu s výpůjčním kupónem.

Víte, kde jsou oba zbylé kupóny?

Ano. V mém pokoji. Vypůjčila jsem si je asi před čtrnácti dny, kdy jsem se svým snoubencem jela do města na zvlátní bohosluby v opatství. Myslila jsem, e bychom stihli zaskočit do pobočky na Great Smith Street a podívat se, jestli mají novou Iris Murdochovou. Jene jsme po bohoslubách potkali některé přátele z Markovy teologické koleje a do knihovny jsme se nedostali. Chtěla jsem kupóny vrátit Jo, ale vstrčila jsem je do psací slohy a zapomněla jsem na ně. Ona mě neupomínala. Jestli vám to pomůe, mohu vám je ukázat.

Myslím, e by mi to pomohlo. Nevíte, jestli Heather Pearceová výpůjční lístek pouila?

No, domnívám se, e pouila. Viděla jsem ji to odpoledne čekat na autobus Zelené linky do města. Obě jsme měly volno, tak to muselo být ve čtvrtek. Mám za to, e hodlala jít do knihovny.

Vypadala rozpačitě.

Nějak mám dojem, e si z knihovny tu knihu přinesla, i kdy nevím, proč jsem si tím tak jista.

Nevíte? Přemýlejte usilovně!

Oetřovatelka Goodaleová tie stála s rukama ukázněně sepjatýma na bělostné, nakrobené zástěře, jako by se modlila. Nenaléhal na ni. Zírala upřeně před sebe, pak otočila oči k lůku a pokojně řekla:

U vím. Viděla jsem ji, jak čte knihu z knihovny. Bylo to ten večer, kdy Jo onemocněla. la jsem do jejího pokoje právě po půl dvanácté a poádala jsem ji, aby se postarala o Jo, dokud neseenu vrchní sestru. Seděla v posteli, vlasy měla spletené do dvou cůpků a četla. Teď si vzpomínám. Kniha byla rozměrná, měla, tuím, tmavomodrou vazbu a dole na hřbetě vyraené zlacené registrační číslo. Vypadala stará a dost těká. Nepředstavuji si to. Vzpomínám si, e si ji opírala o kolena. Kdy jsem se objevila, rychle ji zavřela a vstrčila ji pod poltář. Co udělala, bylo divné, ale v tu chvíli mi to nic neříkalo. Pearceová byla vdycky taková tajnůstkářka. A kromě toho, měla jsem plnou hlavu Jo. Ale teď si na to vzpomínám.

Nějakou chvíli opět stála mlčky. Dalgliesh čekal. Pak rozváně dodala:

Vím, co vás trápí. Kde je ta kniha teď? Mezi jejími věcmi nebyla, kdy jsem s vrchní sestrou Rolfovou uklízela její pokoj a sepisovala po její smrti její majetek. Byli s námi policisté, ale ádnou takovou knihu jsme nenali. A co se stalo s kupónem? Nebyl ani ve věcech Fallonové.

Co se té noci přesně stalo? otázal se Dalgliesh. Řekla jste, e jste la za oetřovatelkou Fallonovou krátce po půl dvanácté. Myslil jsem, e nechodívala spát před půlnocí.

Ten večer ano. Domnívám se, e jí u nebylo dobře, a tak doufala, e se to spraví, kdy si půjde dřív lehnout. Nikomu z nás neřekla, e je jí zle. Jo by to neudělala. A nela jsem já za ní. Přila ona ke mně. Vzbudila mě krátce po půl dvanácté. Vypadala straně. Měla zřejmě vysokou horečku a sotva stála na nohou. Pomohla jsem jí do postele, la jsem poádat Pearceovou, aby u ni zůstala, a pak jsem volala vrchní sestře Rolfové. Kdy jsme ve Slavičím domě, obecně za nás zodpovídá. Vrchní sestra se přila na Jo podívat, pak zatelefonovala do soukromého křídla a poádala, aby pro ni poslali sanitku. Potom zavolala vrchní sestře Brumfettové a informovala ji, co se stalo. Vrchní sestra Brumfettová ví ráda o vem, co se přihodí na jejím oddělení, i kdy má volno. Určitě by ji nepotěilo, a by druhý den ráno přila do nemocnice a zjistila, e tam byla Jo hospitalizována bez jejího vědomí. Přila dolů, podívala se na Jo, ale neodjela s ní sanitkou. Ani to nebylo zapotřebí.

Kdo ji doprovázel?

Já. Vrchní sestry Rolfová a Brumfettová se vrátily do svých pokojů, stejně jako Pearceová.

Take kniha mohla být stěí odstraněna tý večer, pomyslil si Dalgliesh. Pearceová by si určitě vimla, e chybí. I kdy se rozhodla, e u nebude číst, sotva by se uloila ke spánku s těkou knihou pod poltářem. Je tedy pravděpodobné, e ji někdo vzal po její smrti. Jedno bylo jisté. Pozdě večer předtím, ne zemřela, měla u sebe knihu, a ta v jejím pokoji nebyla, kdy policie, slečna Rolfová a oetřovatelka Goodaletivá prohlíeli pokoj poprvé asi deset minut po desáté následujícího rána. A u lo o knihu z Westminsterské knihovny nebo odjinud, chyběla; jestlie nelo o knihu z knihovny, kde tedy je legitimace a výpůjční kupón? Ani jedno ani druhé v jejích věcech nebylo. A jestlie se rozhodla, e jich nepouije, a vrátila je Fallonové, proč ve věcech Fallonové nebyly?

Zeptal se oetřovatelky Goodaleové, co se stalo bezprostředně po smrti oetřovatelky Pearceové.

Představená nás poslala do svého obývacího pokoje a poádala nás, abychom tam na ni počkaly. Asi za půl hodiny se k nám připojila vrchní sestra Gearingová; pak dovezli kávu, vypily jsme ji. Zůstaly jsme tam společně, vykládaly jsme a pokouely se číst, a přili inspektor Bailey s představenou. Muselo být kolem jedenácté, snad o troku dřív.

A byly jste v té místnosti po celou tu dobu vechny pohromadě?

Celou dobu ne. la jsem do knihovny, vybrala jsem si knihu, kterou jsem chtěla, a asi za tři minuty jsem se vrátila. Také oetřovatelka Dakersová opustila místnost. Nejsem si jista proč, ale myslím, e zamumlala cosi, e jde na WC a do umývárny. Jinak, pokud si vzpomínám, jsme zůstaly vechny pohromadě. Byla s námi slečna Bealová, inspektorka Ústřední rady oetřovatelek.

Odmlčela se.

Předpokládáte, e postrádaná kniha má něco společného se smrtí Pearceové, e? Domníváte se, e je to důleité?

Myslím, e by to mohlo být důleité. Proto chci, abyste o naem rozhovoru nikomu neříkala.

Jistě. Jak chcete, přisvědčila a zmlkla.

Ale mohla bych se pokusit zjistit, co se s knihou stalo? Mohla bych se docela věcně zeptat ostatních studentek, jestli mají legitimaci a výpůjční kupón. Mohla bych předstírat, e je chci pouít.

Dalgliesh se usmál. Pátrání přenechte mně. Byl bych mnohem raději, kdybyste o ničem nemluvila.

Nepovaoval za vhodné dávat jí najevo, e při vyetřování vrady můe být nebezpečné vědět příli mnoho. Je to rozumná dívka. Dost brzy na to přijde sama. Povaovala jeho mlčení za proputění a obrátila se k odchodu. Kdy dola ke dveřím, otočila se a zaváhala.

Pane vrchní inspektore, promiňte, e se do toho míchám. Nemohu uvěřit, e Pearceová byla zavraděna. Ale jestli byla, tak kniha musela být určitě odnesena z jejího pokoje kdykoliv po 8.55, kdy Pearceová odela do demonstrační učebny. Vrah by věděl, e nevyjde z té místnosti ivá a e je pro něho či pro ni bezpečné knihu odstranit. Jestli byla kniha odnesena po smrti Pearceové, mohl ji vzít kdokoliv z dokonale nevinného důvodu. Ale jestli zmizela dřív, ne zemřela, pak ji odnesl vrah. To by byla pravda, i kdyby kniha sama neměla nic společného s důvodem, proč byla Pearceová zabita. A otázka, kterou poloila Pearceová nám vem, o tom, e něco v jejím pokoji chybí, naznačuje, e kniha byla odnesena, ne zemřela. Proč by se měl vrah obtěovat s jejím odstraněním, kdyby nebyla nějak spojena se zločinem?

Přesně tak, přisvědčil Dalgliesh. Jste velmi inteligentní mladá ena.

Poprvé spatřil oetřovatelku Goodaleovou vyvedenou z míry. Zapýřila se a hned vypadala růová a půvabná jako nevěsta; pak se na něho usmála, rychle se otočila a odela. Dalgliesh, zmatený tou proměnou, uznal, e místní vikář projevil při volbě své budoucí manelky mnoho rozumu a postřehu. Něco jiného je, co s její nekompromisní inteligenci provede výbor farního kostela. A doufal, e ji nebude muset zatknout pro vradu dřív, ne budou mít členové tohoto výboru příleitost pozdvihnout své mysli.

Vyel za ní na chodbu. Jako obvykle byla temná, osvětlená jen dvěma árovkami v propletenci mosazi. Vystoupil nahoru po schoditi a tu ho instinkt přiměl zastavit se a vrátit se. Rozsvítil baterku, shýbl se a pak pomalu sledoval kuelem světla povrch písku ve dvou protipoárních bednách. V blií byl písek spečený a edivý prachem; zřejmě s ním nebylo hnuto od doby, kdy ji naplnili. Povrch druhé působil čerstvěji. Dalgliesh si navlékl tenké bavlněné vyetřovací rukavice, donesl si arch novinového papíru ze zásuvky v pokoji oetřovatelky Pearceové a pomalu vysypával písek z bedničky do narůstající pyramidy. Ukrytý kupón k výpůjčkám z knihovny nenael. Vyhrabal vak buclatou plechovku se roubovacím uzávěrem, s nálepkou plnou skvrn. Opráil z ní zrníčka písku. Ukázala se černá lebka a velkým písmem napsané slovo JED. Pod ním bylo uvedeno. Sprej na rostliny. Usmrcuje hmyz  rostlinám nekodí. Pouívejte opatrně, v souladu s návodem.

Nemusel číst instrukce, aby poznal, co nael. Tato látka byla téměř čistý nikotin. Konečně měl v rukou nádobu od jedu, který zabil oetřovatelku Fallonovou.

6 / KONEC DLOUHÉHO DNE

( I )

O pět minut později Dalgliesh po rozhovoru s ředitelem laboratoře soudního lékařství a se sirem Milesem Honeymanem pohlíel na zakaboněného seranta Mastersona:

Začínám nahlíet, proč policie tolik usiluje o výcvik civilních vyetřovatelů. Přikázal jsem přísluníkům pátračky, aby prozkoumali lonice, my e prohlédneme zbytek domu. Z nějakého důvodu jsem myslil, e mají oči k vidění.

Serant Masterson zuřil, protoe věděl, e výtka je oprávněná; jen stěí se ovládal. Těko snáel kritiku; od Dalglieshe byla téměř nesnesitelná. Ztuhl v pozoru jako starý voják na strái, i kdy věděl a moc dobře, e Dalglieshe tahle formalita spí podrádí, ne obměkčí, a dokázal promluvit současně kajícně i dotčeně:

Greeson je dobry’ pátrač, pane. Nepamatuji se, e by Greesonovi někdy dřív něco uniklo. Umí se dobře dívat, pane.

Greeson má vynikající zrak. A na to, e neexistuje spojení mezi jeho zrakem a mozkem. A tam máte zaskočit vy. koda u je spáchaná. Ohledání mrtvoly teď nemá smysl. Nevíme, jestli tahle plechovka byla, či nebyla v bedně, kdy dnes ráno nali mrtvolu Fallonové. Ale nali jsme ji aspoň teď. Mimochodem, laboratoř u má vnitřnosti. Sir Miles je dovezl asi před hodinou. Některé vzorky u dali do plynového chromatografu. Postup se urychlí, kdy budou vědět, co mají hledat. Měli bychom jim dodat plechovku co nejrychleji. Napřed si ji vak prohlédneme.

Doel si do své brany pro práek, rozpraovač a lupy. Buclatá plechovka vypadala v jeho pečlivých rukou jako posypaná sazemi. Nebyly vak na ní ádné otisky, jen pár beztvarých mouh na vybledlém títku.

Dobrá, konstatoval. Najděte laskavě ty tři vrchní sestry, serante. Ty by mohly nejspí vědět, odkud ta plechovka pochází. Bydlí zde. Vrchní sestra Gearingová je ve svém pokoji. Ostatní by také měly být někde tady. A jestli je vrchní sestra Brumfettová dosud na svém oddělení, bude je muset opustit. Jestli tam někdo během nejblií hodiny zemře, bude muset umřít bez její asistence.

Chcete je vidět pohromadě, nebo kadou zvlá?

To je jedno. Na tom nezáleí. Jen je prostě seeňte. Gearingová by mohla nejvíc pomoci. Stará se zde o květiny.

Vrchní sestra Gearingová dorazila první. Vstoupila bezstarostně, obličej napnutý zvědavostí, s ruměncem setrvávajícího nadení úspěné hostitelky. Pak její oči padly na plechovku. Proměna byla tak okamitá a poplaná, a působila komicky. Oh, ne! zalapala po dechu, prudce si rukou zakryla ústa a smrtelně bledá sklesla do křesla naproti Dalglieshovi.

Kde jste ji   Oh, můj boe! Snad mi nechcete říct, e Fallonová si vzala nikotin?

Vzala nebo jí byl podán. Poznáváte tu plechovku, vrchní sestro?

Hlas vrchní sestry Gearingové byl téměř neslyitelný:

Ovem. Je má

je to plechovka od postřiku na růe. Kde jste ji nael?

Někde tady. Kde a kdy jste ji viděla naposledy?

Ukládám ji do bílé skříně pod policí ve skleníku, zrovna nalevo od dveří. Jsou tam vechny mé zahradnické pomůcky. Nemohu si vzpomenout, kdy jsem ji naposled viděla.

Měla pláč na krajíčku; astná sebedůvěra zcela vyprchala.

Opravdu, je to hrozné! Strané! Děsí mě to. Skutečně mě to děsí. Jak jsem mohla tuit, e Fallonová o přípravku ví a pouije ho? Já sama jsem si na něj ani nevzpomněla. Kdybych si vzpomněla, la bych zkontrolovat, jestli tam jetě je. Předpokládám, e o tom pochybujete? Ona zemřela na otravu nikotinem ?

Dokud nedostaneme toxikologickou zprávu, můeme silně pochybovat. Ale kdy vezmeme rozum do hrsti, vypadá to, e ji usmrtil tento sprej. Kdy jste jej koupila?

Nevzpomenu si, namoudui. Někdy loni začátkem léta, těsně předtím, ne rozkvetly růe. Snad si vzpomene některá z vrchních sester. Já zodpovídám za větinu rostlin v nemocničním skleníku. Tedy, vlastně nezodpovídám; nikdy jsem nebyla oficiálně pověřena. Ale mám ráda květiny a nikoho jiného ani nenapadne, aby se o ně staral, tak dělám, co mohu. Pokouela jsem se zaloit záhonek růí před jídelnou a potřebovala jsem ten postřik k vyhubení mic. Koupila jsem jej v Bloxhamově zahradnictví na Winchesterské silnici. Podívejte, na títku je jejich razítko. A ukládala jsem jej s ostatními zahradnickými pomůckami, s rukavicemi, se ňůrou, s kropicími konvemi a přesazovačkou atakdále v rohu skříňky ve skleníku.

Vzpomenete si, kdy jste plechovku viděla naposledy?

Opravdu ne. Minulou sobotu ráno jsem si la do skříňky pro rukavice. Měli jsme v neděli v kapli zvlátní bohoslubu a chtěla jsem upravit květiny. Myslila jsem, e se mi povede najít v zahradě nějaké zajímavé větvičky, trochu podzimního listí nebo lusky, které by se hodily pro výzdobu. Nevzpomínám si, jestli v tu sobotu tam ta plechovka byla, ale myslím, e bych si vimla, kdyby chyběla. Nejsem si vak jista. Po měsíce jsem ji nepouila.

Kdo jiný o ní věděl?

No, mohl o ní vědět kdokoliv. Mám na mysli to, e skříňka se nezamyká, take není nic, co by lidem bránilo podívat se dovnitř. Asi jsem ji měla zamykat, jene člověk nepředpokládá

Myslím, e lidé se nezabíjejí, kdy najdou způsob, jak to udělat. Je mi úplně mizerně, ale nechci, aby mě někdo činil zodpovědnou! Nechci! Není to správné! Mohla pouít cokoliv! Cokoliv!

Kdo?

No Fallonová přece! Jestli se Fallonová zabila. Oh, já u nevím, co mluvím!

Věděla oetřovatelka Fallonová o tom nikotinu?

Ne, ledae by se podívala do skříňky a nala jej. Jediné osoby, o nich mohu tvrdit s určitostí, e o něm věděly, jsou Brumfettová a Rolfová. Pamatuji si, e obě seděly v zimní zahradě, kdy jsem plechovku stavěla na polici. Zdvihla jsem ji a prohlásila něco takového, jako e mám dost jedu, abych zabila spoustu lidí, a Brumfettová mě napomenula, e bych měla skříňku zamykat.

Vy jste to ale neudělala?

Ne. Dala jsem plechovku rovnou do skříně. Není na ní zámek a tak jsem nemohla nic dalího udělat. Stejně, plechovka má dostatečně jasný títek. Kadý vidí, e je to jed! A člověk neočekává, e se lidé zabíjejí. A pak, proč nikotin? Oetřovatelky mají spoustu příleitostí dostat se k lékům. Není sluné házet to na mne! Konečně, dezinfekční látka, která zabila Pearceovou, byla stejně smrtící! A nikdo si nestěoval, e stála v umývárně. Nemůete vést kolu pro výcvik oetřovatelek, jako by lo o psychiatrickou léčebnu! Já se nenechám osočovat! Předpokládá se, e tady jsou zdraví lidé, a ne vradící maniaci. Nedám se zpracovat, abych se cítila vinna. Nedám!

Jestli jste oetřovatelku Fallonovou neotrávila, není důvod, proč byste se měla cítit vinna. Říkala něco vrchní sestra Rolfová, kdy jste tu plechovku přinesla?

Myslím, e ne. Jenom vzhlédla od své kníky. Ale opravdu si nemohu vzpomenout. Ani vám přesně nepovím, kdy to bylo. Byl vak teplý slunečný den. Na to si vzpomínám. Myslím, e to bylo asi koncem května nebo začátkem června. Rolfová by si mohla vzpomenout: Brumfettová si vzpomene určitě!

Zeptáme se jich. Mezitím bych se měl raději podívat na tu skříňku.

Uloil Mastersonovi, aby plechovku od nikotinu zabalil a dodal ji do laboratoře; řekl mu, aby poslal vrchní sestry Brumfettovou a Rolfovou za ním do skleníku a následoval vrchní sestru Gearingovou ven z místnosti. Vedla ho dolů do přízemí a celou cestu opakovala své uraené protesty. Proli prázdnou jídelnou. Objev, e dveře do skleníku jsou zamčeny, vrchní sestru Gearingovou vytrhl z nálady postraené rozmrzelosti.

Hrome! Zapomněla jsem. Představená uloila, abychom po setmění raději zamykali, protoe některá skla nejsou zrovna moc bezpečná. Vzpomínáte si, e při bouři se jedna tabule vysypala? Obává se, e by sem mohl někdo vlézt. Obvykle tady nezamykáme, a večer na sklonku dne zamykáme vude. Klíč bude na desce v kanceláři Rolfové. Počkejte tady, vrátím se co by dup.

Vrátila se téměř okamitě a vstrčila velký staromódní klič do zámku. Veli do teplého, zapařeného ovzduí skleníku. Vrchní sestra nahmátla neomylně vypínač; dvě dlouhé neónové zářivky, zavěené na vysokém klenutém stropě, párkrát rozpačitě zablikaly, pak se prudce rozzářily a ukázaly houtinu keřů v celé její bujnosti. Pohled na sklen~ byl pozoruhodný. Dalgliesh si to pomyslil u na své první obchůzce domem, ale teď, oslněn leskem listů a skla, v podivu zamrkal. Kolem nich se pnul les zeleně, vyráel, plazil se a bujel s hrozivou hýřivostí, zatímco venku visel ve večerním vzduchu nehybně a nehmotně v zeleném nekonečnu jeho bledý odraz.

Některé rostliny vypadaly, jako by ve skleníku rostly ode dne, kdy byl postaven. Z ozdobných kořenáčů se vypínaly vzrostlé, i kdy miniaturní kmeny palmových stromů a rozkládaly pod sklem baldachýn třpytících se listů. Jiným, exotičtějím, vyrůstaly ze zjizvených, vrubovaných stvolů trsy listoví; obří kaktusy natahovaly houbovitá, pruná, lepkavá chapadla a nasávaly jimi vlhký vzduch. Mezi nimi rozprostíralo zelený stín kapradí, jeho křehké třásně se zachvívaly v průvanu, jej způsobily otevřené dveře. Kolem stěn veliké místnosti se nacházely bílé police, na nich stály květináče s domáčtějími a příjemnějími rostlinami, které pěstovala vrchní sestra Gearingová  červené, růové a bílé astry a africké fialky. Skleník by byl měl vyvolávat jemný obraz viktoriánské domácnosti, třepetajících se vějířů a důvěrností eptaných za palmami. Pro Dalglieshe vak ádný kout Slavičího domu nebyl prost tísnivého ovzduí zla; připadalo mu, e i ty rostliny sají svou vláhu ze zkaeného vzduchu.

Mavis Gearingová zamířila rovnou k nízké, čtyři stopy dlouhé skříni z bíle natřeného dřeva, zabudované pod nástěnnou policí nalevo od dveří; bylo ji sotva vidět za záclonou vlnícího se kapradí. Skříň měla nevhodné dveře, opatřené jen kličkou bez zámku. Oba si dřepli, aby se podívali dovnitř. Ačkoliv neónové světlo nad jejich hlavami bylo nepříjemně ostré, kouty skříně byly temné a výhled jim jetě kazily stíny jejich hlav. Dalgliesh rozsvítil baterku. Její paprsky objevily obvyklou výbavu domácího zahradníka. V duchu provedl inventuru. Byla zde klubíčka zeleného lýka, dvojice konví na zalévání, rosítko, balíčky semen, některé z nich otevřené a napůl vypotřebované, se zaloeným horním okrajem; plastikový pytlel s kompostem do květináčů; jeden pytlík s hnojivem, asi dva tucty květináčů různých velikostí, malá zásoba podnůsků na semena, zahradnické nůky, přesazovačka a motyčka, nepořádná hranička semenářských katalogů, tři knihy o zahrádkářství, vázané v plámě, se pinavými deskami plnými skvrn, výběr váz na květiny a klubka zamotaného drátu.

Mavis Gearingová ukázala na prostor ve vzdáleném rohu.

Tam byl. Dala jsem jej hodně dozadu. Nemohl nikoho pokouet. Kdybyste pouze otevřel dveře, ani byste si ho neviml. Opravdu, byl úplně schovaný. Podívejte se, to je to místo  vidíte, kde byl?

Mluvila, jako by se naléhavě ospravedlňovala, jako by ji prázdné místo zbavovalo vekeré zodpovědnosti. Pak se její hlas proměnil. Tie a chraptivě naléhal, jako kdy herečka amatérka hraje svůdnickou scénu.

Vím, e to vypadá zle. Za prvé, měla jsem slubu v demonstrační učebně, kdy zemřela Pearceová. A teď tohle. Ale nedotkla jsem se toho prostředku od loňského léta, kdy jsem jej pouila naposled. Přísahám, e ne! Vím, e mi ádná z nich neuvěří! Budou rády  ano, rády, a uleví se jim, kdy podezření padne na mne a na Lena. Budou z toho venku. Kromě toho árlí. Vdycky árlily. Protoe já jsem získala muského a ony ne. Vy mi ale věříte, viďte? Vy mně musíte věřit!

Bylo to přehnané a pokořující. Tiskla se ramenem k němu, jak tam tak schouleni klečeli ve směné nápodobě modlitby. Cítil na své tváři její dech. Její pravá ruka s prsty, které se nervózně svíraly, se sunula po podlaze k jeho ruce.

Najednou se její naladění zlomilo. Uslyeli ode dveří chladný hlas vrchní sestry Rolfové:

Serant mi řekl; abych la za vámi. Neruím snad?

Dalgliesh ucítil, jak tlak na jeho rameno okamitě polevil a vrchní sestra Gearingová toporně vstala. Postavil se pomaleji. Nevypadal rozpačitě, ani ho nenapadlo cítit rozpaky, a nelitoval, e vrchní sestra Rolfová se objevila právě teď.

Vrchní sestra Gearingová se pustila do vysvětlování:

Jde o ten postřik na růe. Obsahoval nikotin. Fallonová si jej musela vzít. Je mně z toho úplně příerně, ale jak jsem to měla vědět? Vrchní inspektor tu plechovku naeů.

Obrátila se k Dalglieshovi:

Neřekl jste mi kde?

Ne, přisvědčil Dalgliesh. Neřekl jsem kde.

Věděla jste, e ten přípravek je uloen v této skříni? oslovil slečnu Rolfovou.

Ano. Viděla jsem Gearingovou, jak jej tam dává. Bylo to loni v létě, e?

Nezmínila jste se mi o tom.

A doteď mě to ani nenapadlo. Naprosto jsem nepomyslila na to, e by Fallonová poila nikotin. A dosud ani nevíme, e ho opravdu vypila.

Dokud nemáme toxikologickou zprávu, nevíme, potvrdil Dalgliesh.

Ani potom, pane vrchní inspektore. Můete si být jist, pane vrchní inspektore, e ten prostředek pocházel z této plechovky? Určitě jsou v nemocnici i jiné zdroje nikotinu. Toto mohlo být jen nastrčeno.

Ovem. Ačkoliv mi to připadá velice nepravděpodobné. Laboratoř soudní medicíny by měla být schopna nám to povědět. Tenhle nikotin je smíchán s dílem koncentrovaného detergentu. Plynovou chromatografií bude identifikován.

Pak se to tedy vyjasní, pokrčila rameny.

Co míníte těmi jinými zdroji, odkud je mono získat nikotin? vyjekla Mavis Gearingová. Na koho naráíte? Pokud vím, v lékárně není nikotin vůbec na skladě. A vůbec, Len odeel ze Slavičího domu dřív, ne Fallonová zemřela.

Neobalovávám Lena Morrise. Byl vak zde, kdy obě zemřely, uvědomte si to, a byl tady, v této místnosti, kdy jste ukládala nikotin do skříně. Je stejně podezřelý jako my ostatní.

Byl pan Morris s vámi, kdy jste kupovala ten nikotin?

No, vlastně byl. Zapomněla jsem, jinak bych vám to řekla. To odpoledne jsme byli spolu venku a on se sem vrátil na čaj.

Obrátila se hněvivě k vrchní sestře Rolfové:

S Lenem to nemá co dělat, povídám! Pearceovou či Fallonovou sotva znal. Pearceová na Lena nic neměla.

Nevěděla jsem, e na někoho něco měla, prohlásila Hilda Rolfová chladně. Nevím, jestli se snaíte něco nakukat panu Dalglieshovi, ale určitě jste nasadila brouka do hlavy mně!

Obličej vrchní sestry Gearingové se uboze rozklíil. Kývala hlavou ze strany na stranu a naříkala, jako by zoufale hledala pomoc či útočitě. Její zhroucený a surrealistický obličej byl zalit sinavým světlem skleníku.

Vrchní sestra Rolfová ostře pohlédla na Dalglieshe; nato ho zcela ignorovala, přistoupila ke své kolegyni a řekla nečekaně vlídně:

Koukněte, Gearingová. Je mně to lito. Pochopitelně neobviňuji Leonarda Morrise ani vás. Jene skutečnost, e tu byl, by vyla najevo tak jak tak. Nenechte se policií rozčílit. Oni prostě takhle pracují. Předpokládám, e vrchnímu inspektorovi houby záleí na tom, jestli jste Pearceovou nebo Fallonovou zabila vy nebo já či Brumfettová, pokud nebude moci prokázat, kdo to udělal. No tak, nechte ho, a se dostane dál. Odpovídejte jen na jeho otázky a buďte klidná. Proč neděláte svou práci a nenecháte policii, aby pokračovala v té své?

Mavis Gearingová kvílela jako dítě adonící o upokojení.

Ale kdy je to vechno tak oklivé!

Samozřejmě je to oklivé. Ale nebude to trvat věčnost. A zatím, kdy u se musíte svěřovat nějakému mui, vyhledejte advokáta, psychiatra nebo kněze. Můete si být přinejmením jistá, e budou stát na vaí straně.

Ustarané oči Mavis Gearingové se přesunuly z Dalglieshe na Rolfovou. Vypadala jako děcko, které váhá a nemůe se rozhodnout, u koho hledat spojenectví. Pak obě eny maličko pokročily k sobě a zahleděly se na Dalglieshe, vrchní sestra Gearingová s rozpačitou výčitkou, vrchní sestra Rolfová s napjatým, spokojeným úsměvem eny, která právě úspěně zabránila přehmatu.

( II )

V té chvíli zaslechl Dalgliesh zvuk blíících se kroků. Někdo přecházel jídelnu. Obrátil se ke dveřím; očekával, e uvidí vrchní sestru Brumfettovou, která konečně přichází k výslechu. Dveře skleníku se otevřely, ale místo její podsadité postavy uviděl vysokého prostovlasého mue v přepásaném pláti do detě, s gázovým převazem přes levé oko. Od zápraí se ozval nevrlý hlas :

Co je to se vemi? Je to tady jako po vymření.

Dřív ne mohl kdokoliv odpovědět, slečna Gearingová vyrazila a pověsila se mu na pai. Dalgliesh si se zájmem viml, jak se mu zamračil a s bezděkým odporem ucukl.

Lene, co se ti stalo? Ty jsi zraněn? Nic jsi mi neřekl! Myslila jsem, e tě trápí vřed! Neřekls mi, e sis poranil hlavu!

Trápil mě vřed. Ale ten nezpůsobil tohle. Vy musíte být vrchní inspektor Dalgliesh z New Scotland Yardu, oslovil přímo Dalglieshe. Slečna Gearingová mi řekla, e mě chcete vidět. Jdu sice ke svému lékaři, ale na půl hodiny jsem vám k dispozici.

Jene vrchní sestra Gearingová se nedala odvrátit od své starosti.

Neřekls mi vůbec nic, es měl nehodu! Jak se ti to stalo? Proč jsi mi o ní neřekl, kdy jsem ti telefonovala?

Protoe jsme museli dohovořit něco jiného a protoe jsem nechtěl, abys dělala zmatky!

Setřásl její svírající pai a usadil se na proutěnou idli. Dvě eny a Dalgliesh přistoupili těsně k němu. Nastalo ticho. Dalgliesh revidoval své bezděčně předpojaté představy o milenci slečny Gearingové. Byl by měl vypadat směně, jak tu tak seděl v laciném pláti do detě, se zavázaným okem a s modřinami v obličeji a řečnil sarkastickým, skřípavým hlasem. Místo toho vak kupodivu imponoval. Vrchní sestra Rolfová jaksi navodila představu nervózního, nevýkonného, snadno zastraeného muíka. Tento mu měl sílu. Mohla být jen projevem skryté nervózní energie; mohla být utkvělou rozmrzelostí zrozenou z nezdaru nebo nepopulárnosti. Ale určitě nebyl pohodlnou či zanedbatelnou osobností.

Kdy jste se dozvěděl, e Josephine Fallonová je mrtva? zeptal se Dalgliesh.

Kdy jsem dnes ráno telefonoval do své kanceláře v lékárně těsné po půl desáté, e nepřijdu. Řekl mi to můj asistent. V té chvíli u byla té noviny asi plná celá nemocnice.

Jak jste na tu zprávu reagoval?

Reagoval? Nereagoval. To děvče jsem sotva znal. Myslím, e jsem byl překvapen. Dvě smrti ve stejném domě a tak brzy po sobě  přinejmením by člověk řekl, e je to neobvyklé. Opravdu otřesné. Mohl byste říci, e jsem byl okován.

Hovořil jako úspěný politik, který blahosklonně vyjadřuje svůj názor reportérskému embryu.

Nespojoval jste ta dvě úmrtí?

V té chvíli ne. Můj asistent mi jen řekl, e dalí slavík  říkáme studentkám na souvislém výcviku slavíci  e tedy dalí následnice Nightingaleové,*) Jo Fallonová, byla nalezena mrtva. Ptal jsem se, jak zemřela, a on povídal cosi o pochřipkovém infarktu. Myslil jsem, e jde o přirozenou smrt. Předpokládám, e zprvu si to myslili vichni.

Kdy jste začal pomýlet na něco jiného?

Domnívám se, e asi o hodinu později, kdy mi telefonovala slečna Gearingová a řekla mi, e jste zde.

Take vrchní sestra Gearingová telefonovala Morrisovi domů. Musela s ním chtít mluvit tak naléhavě, e tento hovor riskovala. Snad aby ho varovala, aby jejich příběhy souhlasily? Zatímco Dalgliesh uvaoval, jakou výmluvu uvedla paní Morrisové  měla-li výmluvu farmaceut nevyslovenou otázku zodpověděl.

Slečna Gearingová mi obvykle domů netelefonuje. Ví, e rád absolutně odděluji svůj pracovní a soukromý ivot. Měla vak přirozeně obavy o mé zdraví, nebo volala po snídani do laboratoře a bylo ji sděleno, e tam nejsem. Mám toti vřed na dvanácterníku.

Vae ena ji mohla nepochybně uklidnit.

Odpověděl nevzruené, ale s ostrým pohledem na vrchní sestru Rolfovou, která přela na okraj skupiny.

Moje ena vodí v pátek děti na celý den ke své matce.

Jak Mavis Gearingová nepochybné věděla. Take měli ke vemu i monost vzájemně se poradit, dohodnout si svůj příběh. Jestlie vak ukuli alibi, proč je určili na půlnoc? Protoe víceméně znali důvody; proč Fallonová zemřela v tu hodinu? Anebo usuzovali, e půlnoc je nejlepí dobou, protoe znali její zvyky? Jen vrah mohl vědět, kdy Fallonová zemřela, a ani ten ne přesně. Mohlo to být před půlnoci. Mohlo to být a ve dvě třicet. Ani Miles Honeyman se svou třicetiletou zkueností nemohl načasovat smrt přesně jen z pouhých klinických příznaků. Jen jediné bylo jisté: e Fallonová je mrtva a e musela zemřít téměř ihned, jak vypila svou whisky. Ale kdy přesně to bylo? Bývalo jejím zvykem připravit si nápoj na noc hned, jak přila nahoru a chystala se ulehnout. Nikdo vak nepřipustil, e by ji spatřil poté, co odela z obývacího pokoje oetřovatelek. Fallonová mohla být iva  co bylo docela moné  kdy vrchní sestra Brutnfettová a Burtova dvojčata těsně po druhé po půlnoci zahlédly klíčovou dírkou jejích dveří prosvítat světlo. A kdyby byla v tu chvíli iva, co dělala od půlnoci do dvou hodin? Dalgliesh se soustředil na lidi, kteří měli přístup do koly. Ale dejme tomu, e Fallonová opustila té noci Slavičí dům, la třeba na domluvenou schůzku? Nebo předpokládejme, e odloila přípravu své noční sklenky whisky s citrónem, protoe čekala návtěvu? Přední a zadní dveře Slavičího domu byly ráno nalezeny zastrčené, ale Fallonová mohla vypustit svého návtěvníka kdykoliv v noci a dveře za ním zastrčit.

Mavis Gearingová se stále zabývala poraněnou hlavou a pohmoděným obličejem svého milence.

Co se ti stalo, Lene? Musí mi to říct! Spadls z kola?

Vrchní sestra Rolfová se zle zasmála. Leonard Morris jí utědřil odměřený pohled zastraujícího pohrdání a pak se obrátil k vrchní sestře Gearingové:

Musí-li to vědět, Mavis, tak ano, spadl jsem. Přihodilo se mi to, kdy jsem jel minulou noc od tebe. Přes cestu leel jeden z těch velkých jilmů a já jsem najel rovnou do kmene.

Vrchní sestra Rolfová poprvé promluvila:

Dozajista jste jej mohl zahlédnout ve světle reflektoru svého kola?

Můj reflektor, vrchní sestro, je velmi rozumně umístěn tak, aby osvětloval silnici. Kmen jsem uviděl. Ale neuviděl jsem včas jednu je-ho vysoko vyčnívající větev. Měl jsem těstí, e jsem nepřiel o oko.

Vrchní sestře Gearingové, co se dalo předvídat, uniklo úzkostné zakviknutí.

Kdy se to stalo? zeptal se Dalgliesh.

Právě jsem vám to pověděl. Minulou noc, kdy jsem opustil Slavičí dům. Oh, u chápu! Ptáte se na přesný čas? Náhodou vám mohu odpovědět. Tím nárazem jsem sletěl z kola a obával jsem se, e jsem rozbil hodinky. Natěstí nerozbil. Ručičky ukazovaly přesně sedmnáct minut po půlnoci.

Nebylo na větvi přivázáno nějaké varovné znamení  bílý átek?

Oveme ne, vrchní inspektore. Kdyby byl, stěí bych najel rovnou do ní.

Kdyby byl uvázán vysoko na větvi, nemusel jste jej zahlédnout.

Nebylo nic k zahlédnutí. Kdy jsem zdvihl kolo a zotavil se trochu z oku, pečlivě jsem si strom prohlédl. Mou první mylenkou bylo, e by se mi mohlo podařit trochu jej odsunout a uvolnit částečně cestu. Bylo to úplně nemoné. K takové práci by bylo zapotřebí traktoru a kladky. Ale sedmnáct minut po půlnoci nebyl na ádné části stromu uvázán ádný átek.

Pane Morrisi, vyzval ho Dalgliesh, myslím, e je načase, abychom si spolu pohovořili.

Ale před kanceláří na něho čekala vrchní sestra Brumfettová. Dřív ne mohl Dalgliesh promluvit, pronesla obviňujícím tónem:

Byla jsem vyzvána, abych za vámi přila do této místnosti. Přila jsem okamitě, i kdy se mi to na oddělení nehodilo. Kdy jsem sem dorazila, řekli mi, e v kanceláři nejste a abych la laskavě dolů do skleníku. Nebudu se za vámi honit po celém Slavičím domě. Chcete-li se mnou mluvit, mohu pro vás vyetřit teď půl hodiny.

Slečno Brumfettová, odpověděl Dalgliesh, zdá se, e jste se rozhodla vzbudit svým chováním ve mně dojem, e ty dívky jste zabila vy. Je docela moné, e jste je zabila. K závěrům o tom dojdu v co nejkratí rozumné době. Ale zatím, prosím, krote svůj nadený odpor vůči policii a počkejte, a vás budu moci přijmout. Dojde k tomu, jakmile skončím rozhovor s panem Morrisem. Můete počkat tady před kanceláří anebo jít do svého pokoje, jak se vám to hodí. Asi za třicet minut vás vak budu potřebovat a ani já nemám v úmyslu honit se po celém domě a hledat vás.

Neměl nejmení představu, jak jeho výtku přijme. Její reakce byla překvapující. Oči za jejími silnými brýlemi změkly a mrkly. Její obličej přelétl kratičký úsměv a spokojeně drobátko kývla, jako by se jí konečně podařilo vyprovokovat učenlivého studenta, aby projevil zákmit ducha.

Počkám zde, usadila se na idli před dveřmi do kanceláře a pokývla směrem k Morrisovi:

A nenechala bych ho moc rozpovídat, nebo budete rád, kdy s tím budete hotov za půl hodiny.

( III )

Rozhovor vak trval méně ne třicet minut. Prvních pár minut vyuil Morris k tomu, aby si udělal pohodlí. Svlékl oumělý plá do detě, vytřásl jej a uhladil jeho záhyby, jako by se ve Slavičím domě nějak nakazil, pak jej s přehnanou pečlivostí přeloil přes opěradlo idle. Nato se posadil proti Dalglieshovi a ujal se iniciativy.

Nemám rád, kdy mě někdo vyslýchá, pane vrchní inspektore. Prosím, nechrlete na mne otázky. Raději vám povím svůj příběh vlastním způsobem. Nemusíte mít obavy o jeho přesnost. Stěí bych mohl být vrchním lékárníkem důleité nemocnice, kdybych neměl smysl pro detail a dobrou pamě.

Dalgliesh ho mírně vyzval: Pak bych vás prosil o některá fakta, počínaje snad tím, co jste dělal minulou noc.

Morris pokračoval, jako by neslyel tuto nanejvý rozumnou ádost.

Slečna Gearingová mě v uplynulých esti letech vyznamenává svým přátelstvím. Nepochybuji, e jistí lidé zde, jisté eny, které bydlí ve Slavičím domě, interpretují toto přátelství po svém. To se dá čekat. Kdy se dostanete do společnosti starých panen středního věku, bydlících pohromadě, nutně narazíte na erotickou árlivost.

Pane Morrisi, upozornil ho Dalgliesh vlídně, nejsem zde proto, abych zkoumal vá vztah ke slečně Gearingové ani její vztahy k jejím kolegyním. Pokud mají tyto vztahy něco společného se smrti oněch dvou dívek, řekněte mi to. Jinak vynechme amatérskou psychologii a věnujme se materiálním skutečnostem.

Můj poměr se slečnou Gearingovou se přímo týká vaeho vyetřování, nebo mě přivedl do tohoto domu přiblině v době, kdy zemřely oetřovatelky Pearceová a Fallonová.

Dobrá. Tak povídejte o těchto dvou příleitostech.

První byla onoho rána, kdy zemřela oetřovatelka Pearceová. Podrobnosti nepochybně znáte. O své návtěvě jsem přirozeně podal zprávu inspektoru Baileymu, protoe dal na vech vývěskách v nemocnici zveřejnit oznámení, vyadující jména lidí, kteří navtívili Slavičí dům onoho rána, kdy zemřela oetřovatelka Pearceová. Informaci vám bez výhrad zopakuji. Zastavil jsem se zde cestou do lékárny. Chtěl jsem tu nechat vzkaz slečně Gearingové. Byl to vlastně lístek, takové blahopřání, které se obvykle posílává přátelům před významnou událostí. Věděl jsem, e vrchní sestra Gearingová bude mít toho dne první demonstraci, vlastně svou první demonstraci na této kole, nebo vrchní sestra Manningová, která je první asistentkou slečny Rolfové, onemocněla chřipkou. Slečna Gearingová byla pochopitelně nervózní, zvlátě proto, e měla být přítomna inspektorka Ústřední rady oetřovatelek. Nanetěstí jsem propásl předchozí večer potu. Chtěl jsem, aby můj lístek dostala, ne půjde do učebny, a tak jsem se rozhodl podstrčit jej sám do její schránky. el jsem do práce obzvlá brzy, přijel jsem ke Slavičímu domu krátce po osmé. Téměř hned jsem odeel. Nikoho jsem neviděl. I personál i studentky byly na snídani. Určitě jsem nevstoupil do demonstrační učebny. Nechtěl jsem nijak na sebe upozornit. Prostě jsem lístek vloený v obálce vstrčil do schránky slečny Gearingové a odeel jsem. Byl to zábavný lístek. Ukazoval drozdí pár, drozda, jak tvoří z červíků přání mnoho těstí u nohou drozdice. Slečna Gearingová si moná lístek schovala, libuje si v takových ertících. Nepochybně vám jej na vaí ádost ukáe. Potvrdí to můj referát o tom, co jsem dělal ve Slavičím domě.

U jsem ten lístek viděl, poznamenal Dalgliesh váně. Znal jste téma demonstrace?

Věděl jsem, e se bude týkat krmení aludeční sondou, ale nevěděl jsem, e oetřovatelka Fallonová v noci onemocněla, ani kdo má hrát roli pacientky.

Máte vůbec nějakou představu, jak se ta íravina dostala do výivné tekutiny?

Kdybyste mě nechal pokračovat mým tempem! Právě jsem vám to chtěl říct. Nemám ádnou představu. Nejpravděpodobnějí vysvětlení je, e někdo nastrojil hloupý vtip a neuvědomil si, e výsledek bude osudný. To, anebo náhoda. Je zde jakýsi precedens. V porodnickém oddělení nemocnice  natěstí ne naí  zahynulo ani ne před třemi lety novorozeně, kdy zaměnili láhev dezinfekčního prostředku s lahví mléka. Nedovedu vysvětlit, jak mohlo dojít k nehodě tady, či kdo zde ve Slavičím domě mohl být tak nedbalý a pitomý, e by povaoval výsledek smíchání íraviny s mléčnou výivou za zábavný.

Odmlčel se, jako by vyzýval Dalglieshe; aby vpadl dalí otázkou. Kdy zachytil jen mírně tázavý pohled, pokračoval:

Tolik o smrti oetřovatelky Pearceové. Tam vám u víc nepomohu. U oetřovatelky Fallonové jde o něco jiného.

Něco, co se přihodilo včera v noci? Někoho jste viděl?

Nic společného s včerejí nocí, pane vrchní inspektore, odsekl Morris podráděně. Slečna Gearingová vám o včerejí noci vechno řekla. Nikoho jsme neviděli. Odeli jsme z jejího pokoje hned po dvanácté hodině a seli jsme po zadních schodech bytem slečny Taylorové. Vytáhl jsem své kolo z keřů vzadu za domem  proč by také mé návtěvy měly být avizovány kdekteré utrhačné enské v sousedství  a li jsme spolu k první zátočině. Pak jsme přestali mluvit a doprovodil jsem slečnu Gearingovou zpět ke Slavičímu domu; pozoroval jsem ji, jak vchází zadními dveřmi. Nechala je otevřené. Konečně jsem odjel a jak jsem vám řekl, narazil jsem do toho vyvráceného jilmu. Bylo sedmnáct minut po půlnoci. Jestli někdo el tou cestou po mně a uvázal na větev bílý átek, nevím; mohu jen povědět, e jsem ho neviděl. Jestli přijel vozem, muselo být auto zaparkované na druhé straně Slavičího domu. Neviděl jsem ádný vůz.

Dalí odmlka. Dalgliesh nedal najevo nic, jen Masterson si dovolil povzdech slabé rezignace, jak zaustěl obracenou stránkou zápisníku.

Ne, pane vrchní inspektore, příhoda, kterou chci uvést, se udála loňského jara, kdy stejná skupina studentek, včetně oetřovatelky Fallonové, měla souvislou praxi ve druhém ročníku. Jako obvykle jsem jim v jedné lekci podal výklad o jedech. Na konci vyučovací hodiny vechny studentky, a na oetřovatelku Fallonovou, posbíraly své učebnice a odely. Ona přistoupila ke katedře a zeptala se mě na název jedu, který by mohl zabít bez bolesti a okamitě a který by si mohl opatřit obyčejný člověk. Povaoval jsem to za neobvyklý dotaz, ale neviděl jsem důvod, proč bych měl odmítnout odpověď. Ani na okamik mě nenapadlo, e by otázka mohla být aplikovaná osobně. Kadopádně mohla takovou informaci získat v nemocniční knihovně z kterékoliv knihy, pojednávající o farmakologii nebo o soudní medicíně.

A co přesně jste jí řekl, pane Morrisi? zeptal se Dalgliesh.

Pověděl jsem jí, e jedním takovým jedem je nikotin a e je moné jej získat z obyčejného postřiku na růe.

Pravda nebo le? Kdo můe tvrdit? Dalgliesh říkával, e obvykle pozná, kdy podezřelý le; ne vak tento podezřelý. Bude-li Morris na této příhodě trvat, jak můe být kdy vyvrácena? Jde-li o le, pak její účel je prostý  vzbudit dojem, e Josephine Fallonová se zabila. A zjevným důvodem, proč by si přál takový dojem vzbudit, je snaha chránit vrchní sestru Gearingovou. Miluje ji. Tento poněkud směný pedantický mu a ta hloupá flirtující stárnoucí ena se milují. A proč ne? Láska není jen privilegiem mladých a ádoucích. Jene pro kadé vyetřování je komplikací, politováníhodnou, tragickou nebo komickou, jak v kterém případě, ale nikdy zanedbatelnou. Jak věděl ze záznamů o prvním zločinu, inspektor Bailey nikdy úplně nevěřil historii o lístku s přáním zdaru. Bylo to podle jeho názoru na dospělého mue gesto poetilé, dětinské, Morrisovi obzvlá neodpovídající, proto jí nedůvěřoval. Dalgliesh vak smýlel jinak. Souhlasila s Morrisovými samotářskými neromantickými jízdami na kole, aby mohl navtívit svou milenku; s bicyklem schovaným potupně v křoví za Slavičím domem; s pomalou společnou procházkou v chladné lednové půlnoci, je prodluovala poslední drahocenné minuty; s jeho neohrabanou, ale podivně důstojnou obranou milované eny. A toto poslední zjitění, a pravdivé, či falené, bylo přinejmením nemilé. Kdyby na něm trval, bylo by pádným důkazem pro ty, kteří by raději uvěřili, e Fallonová zemřela vlastní rukou. A on na tom bude trvat. Díval se teď na Dalglieshe upřeným, exaltovaným pohledem nadějného mučedníka, spoutávajícím oči protivníka, který se odvauje nevěřit mu. Dalgliesh si povzdechl:

No dobrá, připustil. Nebudeme marnit čas dohadováním. Projděme si jetě jednou sled vaeho počínání včera v noci.

( IV )

Kdy Masterson vypustil Leonarda Morrise, čekala vrchní sestra Brumfettová podle svého slibu přede dveřmi. Její předchozí nálada radostného podvolení se zmizela; usadila se proti Dalglieshovi, jako by se poutěla do boje. Před tou matriarchální pronikavostí pocítil něco z nedostatečnosti mladí studentky oetřovatelské koly, která přila poprvé na soukromé oddělení, ba jetě něco silnějího, hrozně známého. Jeho mysl stopovala neomylně překvapující strach a k jeho zdroji. Přesně tak na něj kdysi pohlíela ředitelka obecné koly a vyvolala v osmiletém hoíkovi tesknícím po domově stejný pocit nedostatečnosti, stejný strach. Musel se celou vteřinu nutit, aby se střetl s jejím pohledem.

Poprvé měl příleitost pozorovat ji zblízka a samotnou. Měla nepřitalivý, obyčejný obličej. Do jeho očí se upírala ostrá očka za brýlemi v ocelových obroučkách, jejich můstek se napůl bořil do hluboké, masité brázdy nad uhrovitým nosem. Její ocelově edivé vlasy byly ostříhány nakrátko a rámovaly ebrovitými vlnami ducaté, ochablé tváře a tvrdoíjnou linii čelisti. Elegantní naskládaný čepeček, který na Mavis Gearingové vypadal nadýchaně jako kremrole z hedvábné krajky a lichotil dokonce i bezpohlavním rysům Hildy Rolfové, si vrchní sestra Brumfettová posazovala nízko nad obočí, take na ní vypadal jako zprohýbaný okraj koláče lemovaný zvlá nevábnou kůrkou. Kdybyste sundali ten symbol autority a nahradili jej neurčitým plstěným kloboukem, a kdyby uniformu zakryl volný flauový plá, dostali byste prototyp předměstské hospodyně středního věku, cupitající s neforemnou kabelou v ruce po trnici s očima upřenýma k týdennímu nákupu. Zde vak seděla jedna z nejschopnějích vrchních sester, jaké kdy měla nemocnice Johna Carpendara na svých odděleních. Seděla zde vyvolená přítelkyně Mary Taylorové, a to ho překvapovalo jetě víc.

Dříve ne se jí mohl začít vyptávat, prohlásila:

Oetřovatelka Fallonová spáchala sebevradu. Napřed zabila Pearceovou, a pak sebe. Fallonová zavradila Pearceovou. Náhodou vím, e to udělala. Tak proč nepřestanete obtěovat představenou a proč nenecháte nemocnici pokračovat v práci? Teď u ádné z nich nemůete nijak pomoci; obě jsou mrtvé.

Prohláení, vyslovené tak autorativním a do rozpaků uvádějícím výmluvným tónem, mělo sílu rozkazu. Dalglieshova odpověď byla neúměrně ostrá. Zatracená enská! Přece ho nezastraí!

Víte-li to s jistotou, musíte mít nějaký důkaz. A měla byste vypovědět vecko, co víte. Vrchní sestro, vyetřuji vradu, ne kráde výkalové mísy pro nemocného. Jste povinna nezadrovat důkazy.

Zasmála se. Byl to jízlivý, posměný, houkavý smích, podobný hekání zvířete.

Důkaz! Vy byste to důkazem nenazval! Ale já to vím.

Mluvila s vámi oetřovatelka Fallonová, kdy leela na vaem oddělení? Blouznila?

Otázka nebyla víc ne dohad. Posměně odfrkla.

Kdyby blouznila, nebyla bych povinna vám o tom povídat. Co pacient prozradí v blouznění, není drb, který se dává kolovat. V ádném případě ne na mém oddělení. To také není důkaz. Prostě přijměte, co vám říkám, a přestaňte dělat zmatky. Fallonová zabila Pearceovou. Proč se podle vaeho názoru vrátila onoho rána do Slavičího domu s teplotou skoro 39 °C? Proč podle vaeho názoru odmítla uvést policii důvod k té cestě? Fallonová zabila Pearceovou. Vy mutí moc rádi věci komplikujete! Jene vechno je ve skutečnosti docela jednoduché. Fallonová zabila Pearceovou a nepochybně k tomu měla své důvody.

Pro vradu neexistují platné důvody. A i v případě, e Fallonová zabila Pearceovou, pochybuji, e zabila sebe. Nepochybuji, e vám vae kolegyně pověděly o postřiku na růe. Pamatujte, e Fallonová nebyla ve Slavičím domě od té doby, kdy byla ona plechovka nikotinu umístěna ve skříni ve skleníku. Její skupina nebydlela ve Slavičím domě od loňského jara a vrchní sestra Gearingová koupila postřik na růe v létě. Oetřovatelka Fallonová onemocněla v oné noci, kdy začala souvislá praxe, a vrátila se do Slavičího domu a večer před svou smrtí. Jak chcete vysvětlit skutečnost, e věděla, kde najde nikotin?

Vrchní sestru Brumfettovou to kupodivu nevyvedlo z míry. Na okamik nastalo ticho, pak cosi nerozeznatelného zamumlala. Dalgliesh čekal. Nato poznamenala obranně:

Nevím, jak se k němu dostala. Je na vás, abyste to objevili. Ale zřejmě se k tomu dostala.

Věděla jste, kam byl nikotin postaven?

Ne. Nemám nic společného se zahradou nebo se skleníkem. Kdy mám dovolenou, ráda z nemocnice vypadnu. Obvykle hrávám s představenou golf anebo si vyjedeme. Snaíme se trávit své volno spolu.

Její hlas překypoval samolibým zadostiučiněním. Nepokouela se zakrýt své uspokojení. Uvaoval, co se tu snaí předstírat. Chtěla touto zmínkou o představené dát najevo, e je její oblíbenkyní, a proto se s ní má zacházet uctivě ?

Byla jste ve skleníku onoho letního večera, kdy přila slečna Gearingová s tím prostředkem? zeptal se.

Nevzpomínám si.

Měla byste usilovněji vzpomínat, vrchní sestro. Nemělo by to být těké. Jiní lidé si vzpomínají dokonale.

Jestli říkají, e jsem tam byla, tak jsem tam pravděpodobně byla.

Slečna Gearingová tvrdí, e vám vem ukázala láhev a ertovně poznamenala, e by několika kapkami mohla otrávit celou kolu. Vytkla jste jí, e nemá být dětinská a má se raději postarat, aby láhev byla zamčená. Vzpomínáte si teď?

Takovou hloupou poznámku by mohla plácnout jedině Mavis Gearingová a řekla bych, e jsem jí uloila, aby byla opatrná. koda, e mě neposlechla.

Vrchní sestro, berete ty vrady velmi klidně.

Kadou smrt beru velmi klidně. Kdybych nebrala, nemohla bych vykonávat své povolání. V nemocnici stále někdo umírá. Moná právě teď na mém oddělení, vdy odpoledne také jeden z mých pacientů zemřel.

Její slova zazněla náhle vánivým protestem; uraeně ztuhla nad skutečností, e děsivý prst si dovolil dotknout se někoho, za koho odpovídá ona. Dalglieshe tato prudká změna nálady překvapila. Připadalo mu, e její tloustnoucí nepřitalivé tělo skrývá temperament vánivé a nelogické primadony. Před chviličkou se její oči, malé a nevýrazné za silnými čočkami, setkaly s jeho pohledem s tupým odporem, tvrdoíjná drobná ústa vyráela mrzuté výpady  a hned nato se celá proměnila. Zazářila, její obličej planul rozhorlením a úplně oil. Postřehl v něm onu horlivou vlastnickou lásku, jí zahrnovala ty, o které pečovala. Seděla zde, zevnějkem nepozoruhodná ena, je věnovala s nesmírnou rozhodností ivot jedinému cíli. Kdyby se někdo nebo něco postavilo do cesty tomu, co povaovala za větí dobro, kam by ji tahle rozhodnost zavedla? Jevila se Dalglieshovi jako v podstatě neinteligentní ena. Vrada vak bývá u neinteligentních posledním východiskem z nouze. Co byly tyto vrady při své velké sloitosti dílem chytré eny? Rychle pouitá láhev dezinfekčního prostředku, tak snadno dosaitelná plechovka nikotinu! Neprozrazovaly obě vrady prudký nekontrolovatelný impuls, nepromylené vyuití nejsnáze dosaitelných prostředků? V nemocnici jsou jistě k dispozici mnohem rafinovanějí a jemnějí metody?

Pronikavé oči na něho pohlíely s bdělou nechutí. Vrchní sestra Brumfettová povaovala celý výslech za uráku. Bylo beznadějné snait se usmířit takového svědka. Neměl na to nervy.

Rád bych s vámi proel, co jste dělala to ráno, kdy zemřela oetřovatelka Pearceová, a co jste dělala dnes v noci, řekl.

O ránu, kdy zemřela Pearceová, u jsem vypovídala inspektorovi Baileymu, a vám jsem poslala vzkaz.

Vím. Děkuji vám za něj. Teď ale chci, abyste mi to pověděla sama. Neprotestovala u, odrecitovala sled svého konání a akcí, jako by byly jízdním řádem eleznice.

Její výklad o její činnosti ráno, kdy zemřela Heather Pearceová, souhlasil téměř přesně s písemnou výpovědí, kterou odevzdala ji inspektorovi Baileymu. Popisovala jen své vlastní akce, nepředkládala ádné teorie, neuváděla ádné názory. Po prvním výbuchu odhalování se zřejmě rozhodla dret se faktů.

V pondělí 12. ledna se vzbudila v 6.30 a připojila se k představené, s ní vypila ranní čaj, jako obvykle v bytě slečny Taylorové. V 7.15 se s představenou rozela, vykoupala se a oblékla. Zůstala ve svém pokoji a asi do za deset minut osm, kdy vzala v hale z přihrádky noviny a odela na snídani. Na schoditi ani v hale nikoho neviděla. V jídelně se k ní připojily vrchní sestra Gearingová a Rolfová. Posnídaly společně. Jakmile dojedla, první opustila místnost, není schopna říct, kdy přesně, ale nebylo to asi později ne dvacet minut po osmé. Vrátila se na chvíli do svého obývacího pokoje ve třetím patře a nato odela do nemocnice na své oddělení, kam dorazila krátce. před devátou. Věděla o inspekci z Ústřední rady oetřovatelek, protoe s ní o tom samozřejmě mluvila představená. Věděla o demonstraci, nebo podrobnosti o výcvikovém programu oetřovatelek jsou vyvěeny na informační tabuli v hale. Věděla o onemocnění Josephine Fallonové, protoe jí v noci telefonovala vrchní sestra Rolfová. Nevěděla ovem, e Fallonovou má zastoupit Pearceová. Souhlasí, e by to snadno zjistila pohledem na oznamovací tabuli, ale neobtěovala se prohlíením vývěsky. Nebylo důvodu, proč by se o to měla zajímat. Informovat se o obecném výcvikovém programu oetřovatelek, to je jedna věc, a něco docela jiného je lutit, kdo má hrát pacientku.

Nevěděla, e se toho rána oetřovatelka Fallonová vrátila do Slavičího domu. Kdyby věděla, byla by děvče přísně pokárala. V době, kdy přila na své oddělení, byla oetřovatelka Fallonová ve svém pokoji v posteli. Její absenci nikdo na oddělení nezpozoroval. Staniční sestra by si byla zřejmě pomyslila, e je v koupelně nebo na WC. Staniční sestře by bylo mono vytknout, e dívku nekontrolovala; oddělení ovem má zvlá mnoho práce a nikdo neočekával, e by se pacientka, nadto ákyně oetřovatelské koly, zachovala jako idiot. Oetřovatelka Fallonová tedy pravděpodobně opustila oddělení jen asi na dvacet minut. Procházka temným ránem jí zřejmě neukodila. Z chřipky se zotavila rychle, ádné komplikace se neobjevily; dokud byla na oddělení, nevypadala mimořádně zdeprimovaná, a jestli jí něco působilo starosti, nesvěřila se vrchní sestře Brumfettové. Podle mínění vrchní sestry Brumfettové bylo dívce při proputění z oddělení naprosto dobře a mohla se ve Slavičím domě připojit ke svým spoluačkám v ročníku.

Pak stejně nudným nedůrazným hlasem uvedla, co dělala v uplynulé noci. Představená byla v Amsterodamu na mezinárodní konferenci, take strávila večer sama, dívala se na televizi v obývacím pokoji vrchních sester. Ve 22 hodin la spát. Asi ve tři čtvrti na dvanáct ji probudilo telefonické volání pana Courtneyho-Briggse. la do nemocnice zkratkou parkem a pomohla oetřovatelce-ákyni, která měla slubu, připravit lůko pro návrat pacienta. Zůstala u něho, dokud se nepřesvědčila, e kyslík a infúze jsou uspokojivě zavedeny, a a se jeho celkový stav podle očekávání zlepil. Vrátila se do Slavičího domu krátce po druhé hodině a cestou do svého pokoje zahlédla Maureen Burtovou vycházet z umývárny. Téměř ihned se objevilo i druhé dvojče. S oběma stručně pohovořila. Odmítla jejich nabídku, e jí uvaří kakao, a la rovnou do svého pokoje. Ano, v té době prosvítalo klíčovou dírkou z pokoje Fallonové světlo. Nela do jejího pokoje a nemůe vědět, jestli dívka byla iva nebo mrtva. Spala dobře a vzbudila se teprve po sedmé, kdy k ní vtrhla vrchní sestra Rolfová se zprávou, e objevili mrtvolu Fallonové. Od chvíle, kdy bylo děvče v úterý po večeři proputěno z jejího oddělení, Fallonovou neviděla.

Dokončila svůj proslov a ztichla. Dalgliesh se otázal:

Vrchní sestro, měla jste ráda Pearceovou? Nebo Fallonovou?

Ne. Ale také ne nerada. Nevěřím na osobní vztahy ke studentkám  oetřovatelkám. Nezáleí na ráda čí nerada. Záleí na tom, jestli jsou nebo nejsou dobrými oetřovatelkami.

A byly dobrými oetřovatelkami?

Fallonová byla lepí ne Pearceová. Byla inteligentnějí, měla lepí představivost. Jako s kolegyní se s ní nevycházelo snadno, ale pacienti ji měli rádi. Někteří lidé by o ní řekli, e je bezcitná, ale nenael byste pacienta, který by o ní tvrdil něco takového. Pearceová se moc snaila. Chodila tady jako mladá Florence Nightingaleová. Aspoň si to myslila. Vdycky chtěla dělat dojem. V podstatě hloupá holka. Ale mohl jste se na ni spolehnout. Udělala vdycky, co bylo korektní. Fallonová udělala, co bylo správné. To chce stejně instinkt jako cvik. Můj milý pane, počkejte, a budete umírat. Pak ten rozdíl poznáte.

Take Josephine Fallonová byla inteligentní a měla představivost. Věřil tomu. Jene tohle byly poslední dvě vlastnosti, jejich ocenění by byl očekával od vrchní sestry Brumfettové. Připomněl si rozhovor při obědě, její trvání na nutnosti poslunosti bez vyptávání.

Překvapuje mě, řekl opatrně, e řadíte představivost mezi ctnosti oetřovatelky-ákyně. Myslil jsem, e nade vecko hodnotíte absolutní poslunost. Je těké smířit představivost, která je určitě individuální, ba dokonce kacířská, s poddaností autoritě, která se vyaduje od dobrého podřízeného. Lituji, jestli mluvím troufale. Já vím, e tento rozhovor nemá mnoho společného s mým úkolem zde. Ale jsem zvědavý.

Rozhovor měl mnoho společného s jeho úkolem zde. Jeho zvědavost nebyla bezdůvodná, Ona to vak neměla vědět.

Poslunost oprávněné autoritě je na prvém místě, řekla nevrle. Vae sluba vyaduje disciplínu, měl byste to vědět bez říkání. Jen tehdy, kdy poslunost je automatická, kdy disciplina je přijímána a dokonce vítána, se člověk naučí moudrosti a odvaze, která můe v nezbytném případě překročit pravidla; představivost a inteligence jsou u oetřovatelky nebezpečné, pokud nejsou zaloeny na disciplíně.

Take není ani tak jednoduchá, ani tak tvrdoíjně konformní, jak se jeví nebo chce jevit svým spolupracovnicím. A také ona má představivost. Uvaoval, zda tohle je ta Brumfettová, kterou zná a oceňuje Mary Taylorová. Byl vak přesto přesvědčen, e jeho první dojmy nebyly mylné. V podstatě není inteligentní. Citovala i nyní, moná doslova, teorii někoho jiného? Moudrost a odvaha překročit pravidla. Nue, někdo ve Slavičím domě je překročil, někomu odvaha nechyběla. Hleděli jeden na druhého. Začal se divit, jestli Slavičí dům nemá na něho jakýsi druh vlivu, jestli jeho hrozivá atmosféra nezačíná působit na jeho úsudek. Napadlo mu, e za silnými skly zahlédl změnu v jejích očích, připadalo mu, e v nich odhalil naléhavou sdílnost, touhu po pochopení, dokonce prosbu o pomoc. A pak iluze pominula. Opět se díval na nejobyčejnějí, nejnekompromisnějí, nejméně sloitou ze vech podezřelých. Výslech skončil.

( V )

Bylo u po deváté večer, ale Dalgliesh a Masterson jetě spolu pracovali v kanceláři. Dříve ne si budou moci dopřát noční klid, měli před sebou jetě pár hodin dřiny: musí zkontrolovat a srovnat jednotlivá svědectví, vyhledat příznaky rozporů, naplánovat zítřejí činnost. Dalgliesh se rozhodl přenechat pokračování Mastersonovi, vytočil domácí číslo bytu představené a poádal, aby mu věnovala dvacet minut svého času. Zdvořilost i taktika diktovaly, aby ji průběně informoval; měl vak jetě jiný důvod k návtěvě, ne odejde ze Slavičího domu.

Nechala mu otevřené dveře bytu, take proel chodbou přímo k obývacímu pokoji. Zaklepal a vstoupil. Veel do míru, ticha, světla. A chladu. V místnosti byla překvapující zima. V krbu hořel jasný oheň, ale jeho teplo sotva prohřálo vzdálené rohy pokoje. Kdy k ní přistoupil, viml si, jak sluivě je oblečena. Dlouhé nohy kryly hnědé sametové kalhoty, k nim se hodil světle hnědý kamírový rolák s vysokým límcem, s rukávy vyhrnutými nad křehkými zápěstími. Kolem krku měla uvázaný hedvábný jasně zelený átek.

Posadili se na pohovku. Dalgliesh viděl, e pracovala. O nohu kávového stolku stála opřená otevřená aktovka a na desce stolu byly rozhozeny papíry. Na mříce v krbu stála kávová konvice a pokoj zalévala konejivá vůně teplé kávy a hořícího dřeva.

Nabídla mu kávu nebo whisky, nic jiného. Přijal kávu. Vstala a la pro druhý álek. Kdy se vrátila a nalila ji, řekl:

Očekávám, e vám pověděli, e jsme nali jed.

Ano. Tak Gearingová, tak Rolfová mě přily navtívit, sotva jste skončil jejich výslechy. Mám za to, e tenhle nález znamená vradu?

Myslím, e ano, ledae by plechovku schovala sama Fallonová. Ale zdá se mi to jaksi nepravděpodobné. Udělat ze sebevrady úmyslně záhadu, s cílem způsobit co nejvíc potíí, by bylo činem exhibicionistky nebo neurotičky. Zdá se mi, e tahle dívka nebyla ničím z obojího, ale rád bych znal vá názor.

Souhlasím s vámi. Řekla bych, e Fallonová byla v podstatě racionální člověk. Kdyby se rozhodla zabít se, pak z důvodů, je by v té době povaovala za pádné; očekávala bych, e zanechá stručnou, ale jasnou poznámku, je by její důvody vysvětlila. Mnoho sebevrahů se ovem zabíjí proto, aby způsobili jiným lidem potíe. Ale Fallonová ne.

To by byl i můj odhad. Chtěl jsem se vak zeptat někoho, kdo ji skutečně znal.

Co říká Madeleine Goodaleová? zeptala se.

Oetřovatelka Goodaleová si myslí, e se její přítelkyně zabila; ale to bylo jetě předtím, ne jsme nali nikotin.

Nezmínil se kde, a ona se nezeptala. Nezamýlel povědět komukoliv ze Slavičího domu, kde se plechovka nala. Jedna osoba ovem ví, kde byla schována, a při troe těstí by mohla nedopatřením svou vinu prozradit.

Je tu jetě dalí věc, pokračoval. Vrchní sestra Gearingová mi sdělila, e včera večer hostila ve svém pokoji přítele. Říká, e ho vyvedla ven vaím vchodem. Překvapuje vás to?

Ne. Nechávám byt otevřený, kdy zde nejsem, take vrchní sestry mohou pouívat zadní schoditě. Dává jim to alespoň iluzi soukromí.

Dozajista na vá úkor?

Oh, myslím, e se to chápe tak, e do mého bytu nevstupují. Důvěřuji svým spolupracovnicím. A i kdybych jim nedůvěřovala, není tu nic, co by je zajímalo. Vechny úřední listiny nechávám ve své kanceláři v nemocnici.

Měla samozřejmě pravdu. Nebylo zde nic, co by zajímalo kohokoliv. A na něho. Obývací pokoj přes svou osobitost byl téměř tak prostý jako jeho vlastní byt vysoko nad Temí v Queenhithe. Snad tohle bylo jedním z důvodů, proč se tu cítil jako doma. Nebyly zde ádné fotografie zvoucí k úvahám; ádný sekretář pukající nahromaděnými poklady nicotností; ádné obrazy prozrazující osobní vkus; ádná pozvání odhalující rozmanitý či pouze existující společenský ivot. Svůj byt povaoval za nedotknutelný; nesnesl by pomylení, e lidé mohou libovolně vcházet a vycházet. Zde vak nael jetě větí zdrenlivost; soběstačnost eny tak uzavřené, e dokonce ani svému osobnímu okolí nedovolovala nic o sobě vyzradit.

Pan Courtney-Briggs mi pověděl, e byl krátkou dobu milencem Josephine Fallonové, kdy byla v prvním ročníku, řekl. Věděla jste o tom ?

Ano, věděla, stejně jako vím, e včerejím hostem Mavis Gearingové byl téměř jistě Leonard Morris. V nemocnici se íří drby jako druh osmózy. Člověk si nikdy nevzpomene, jak se dozvěděl o posledním skandálu. Prostě o něm ví.

Je toho mnoho, co ví ?

Moná víc ne v méně senzacechtivých institucích. Je to tak tuze překvapující? Mui a eny, kteří musí denně pozorovat, jakou agónii a degradaci můe tělo vytrpět, nejsou příli úzkostliví, pokud jde o poskytnutí útěchy.

Kdy a s kým se utěuje ona? Uvaoval, zda svou prací, mocí, kterou jí nepochybně práce poskytuje? V astronomii, kdy v dlouhých nocích sleduje dráhy pohyblivých hvězd? S Brumfettovou? Proboha, jen ne s Brumfettovou!

Myslíte-li si, e Stephen Courtney-Briggs by mohl zabít, aby ochránil svou pověst, tak tomu nevěřím. Dozvěděla jsem se o tom poměru. Nepochybuji, e to věděla půlka nemocnice. Courtney-Briggs není obzvlá diskrétní. Kromě toho, takový motiv by se hodil jen pro mue zranitelného veřejným míněním.

Kadý mu je svým způsobem zranitelný veřejným míněním. Podívala se na něho odváným pohledem oněch mimořádně vystouplých očí.

Ovem. Stephen Courtney-Briggs jako kdokoliv z nás je schopen zabít, aby předeel osobnímu strádání nebo veřejné potupě. Ne ovem natolik, myslím si, aby zabránil lidem zvědět, e mladá půvabná ena je ochotna jít s ním do postele nebo e on, mu středního věku, si je dosud schopen brát sexuální rozko, kde se mu namane.

Byla v jejím hlase stopa pohrdání, téměř odporu? Na okamik zachytil ozvěnu hlasu vrchní sestry Rolfové.

A přátelství Hildy Rolfové s Julií Pardoeovou? Víte o něm?

Natrpkle se usmála.

Přátelství? Ano; vím a myslím, e i chápu. Nejsem si ale jista, e chápete vy. V případě, e by ten vztah vyel najevo, reagovali by lidé pravděpodobně ortodoxním názorem, e Rolfová kazí Pardoeovou. Jestlie vak ta mladá ena je zkaená, předpokládám, e se zkazila dřív, ne přila do nemocnice Johna Carpendara. Nehodlám zasahovat. Ten vztah se rozpadne sám. Za pár měsíců bude z Julie Pardoeové kvalifikovaná diplomovaná sestra. Vím náhodou, jaké plány má do budoucna, a ty určitě nepočítají s tím, e by zůstala zde. Obávám se, e vrchní sestra Rolfová bude velice neastna. A k tomu dojde, musíme tomu čelit.

Její hlas mu prozradil, e ví, e pozoruje, e situaci kontroluje. A e není důvod k dalí diskusi.

Dopil mlčky kávu a zvedl se k odchodu. Nebylo nic, nač by se teď potřeboval zeptat, a zjistil, e je nepříjemně vnímavý na kadý tón jejího hlasu, ke kadé odmlce, je by mohla znamenat, e se jí jeho přítomnost omrzela. Věděl, e sotva můe být vítán. Byl zvyklý, e je v nejlepím případě zvěstovatelem patných zpráv a v nejhorím netěstí. Mohl se vak alespoň vyhnout tomu, aby jí svou přítomnost vnucoval jen o minutu déle, ne je nutné.

Kdy vstala, aby ho doprovodila ke dveřím, prohodil pár věcných poznámek o architektuře domu a zeptal se, jak dlouho je v majetku nemocnice.

Je to tragická a dost děsná historie, odpověděla. Dům postavil v roce 1880 Thomas Nightingale, místní provazník a výrobce lan, který zbohatl ve světě a chtěl dům důstojný svého nového postavení. Shoda jména je náhodná; nemá nic společného s Florence Nightingaleovou nebo se slavíkem. Nightingale zde bydlil se svou enou a do roku 1886. Neměli děti. V lednu toho roku bylo nalezeno na jednom stromě na pozemku oběené tělo jedné sluebné, devatenáctileté dívky jménem Nancy Gorringeová, kterou si paní Nightingalebvá vzala ze sirotčince. Kdy mrtvolu odřízli, ukázalo se, e s dívkou bylo soustavně zle zacházeno, bili ji, ba dokonce po celé měsíce týrali. lo o vypočítavý sadismus. Jedním z nejhroznějích rysů na celé věci bylo, e ostatní sluebnictvo muselo vědět, co se děje, ale nikdo nezasáhl. S nimi se zřejmě zacházelo dobře. U soudu svědčili dojemně o Nightingaleovi, jaký je spravedlivý a uznalý pán. Muselo se to podobat některému z moderních případů krutosti k dítěti, kdy pouze jediný člen rodiny je vydán na pospas násilí a zanedbávání a ostatní k té hrůze mlčí; je to příklad trpěného sadismu, nebo snad podle mého názoru příklad zoufalé naděje, e si tak vyslouí pro sebe vlastní bezpečnost. A přece je to zvlátní! Nikdo z nich nevystoupil proti Nightingaleovi, dokonce ani tehdy, kdy místní mínění v týdnech po soudu bylo proti němu nejvíc vyhroceno. On i jeho ena byli odsouzeni a strávili mnoho let ve vězení. Myslím, e tam i zemřeli. Určitě se nikdy nevrátili do Slavičího domu. Byl prodán evci na odpočinku, který zde bydlil jen dva roky, ne se mu zde přestalo líbit. Prodal dům jednomu z ředitelů nemocnice, který zde proil posledních dvanáct let ivota a odkázal jej nemocnici Johna Carpendara. Pro nemocnici znamenal tento dům vdycky jakési rozpaky, nikdo si nebyl zcela jist, co s ním podniknout. Nehodí se ve skutečnosti pro výcvikovou kolu oetřovatelek, jene je těké stanovit, k čemu by se vlastně přesně hodil. Povídá se, e na pozemcích nemocnice je po setmění v tomto ročním období slýchat pláč ducha Nancy Gorringeové. Já jsem ji nikdy neslyela a před studentkami se snaíme tuhle pověst utajit. Ale astný tenhle dům nebyl nikdy.

A teď bude jetě neastnějí, pomyslil si Dalgliesh, kdy se vracel do kanceláře. Teď existovaly příběhy dvou dalích vrad, které se připojí k historii násilí a nenávisti.

Propustil Mastersona a usadil se k poslednímu osamělému prostudování dokladů. Sotva serant odeel, zazvonil telefon zvenčí. Ozval se ředitel laboratoře soudního lékařství a ohlásil, e právě dokončili kompletní zkouky. Josephine Fallonová zemřela na otravu nikotinem a nikotin pochází z plechovky postřiku na růe.

( VI )

Byly dvě hodiny po půlnoci, ne konečně za sebou zavřel postranní dveře Slavičího domu a vydal se zpět do hostince U sokolníkovy pae.

Cesta byla osvětlena starodávným typem pouličních luceren; stály daleko od sebe a svítily slabě, take el větinou potmě. Nikoho nepotkal a docela věřil, e tahle osamělá stezka je mezi studentkami po setmění nepopulární. Přestalo pret, ale zvedl se vítr a setřásal z propletených haluzí jilmů poslední kapky vody. Cítil, jak mu dopadají na obličej a prosakují pod límec plátě. Zalitoval, e se toho rána rozhodl nejet vozem. Stromy rostly těsně u pěiny, od které je oddělovat jen úzký pruh vodou promáčeného drnu. Přes zvedající se vítr byla teplá noc. Mezi stromy se převalovala lehká mlha a ovíjela se kolem lamp. Cesta byla asi deset stop iroká. Kdysi musela být hlavním příjezdem ke Slavičímu domu, vinula se vak nedůsledně mezi shluky jilmů a bříz, jako by původní majitel domu doufal, e délkou příjezdové cesty zvýí svou vlastní důleitost.

Při chůzi myslil na Christine Dakersovou. Navtívil ji v 15.45. V té době bylo soukromé oddělení velmi klidné a jestli tam byla vrchní sestra Brumfettová, pečlivě se mu vyhnula. Přijala ho staniční sestra a zavedla ho do pokoje oetřovatelky Dakersové. Dívka seděla, opírala se o poltáře, zardívala se a vypadala triumfálně jako novopečená maminka; přivítala ho, jako by očekávala blahopřání a kytici. Někdo jí u přinesl vázu s narciskami, vedle čajového podnosu stály na příručním stolku dva květináče chryzantém a na pokrývce leely rozhozené časopisy.

Kdy vyprávěla svůj příběh, snaila se vypadat nezaujatě a kajícně, ale obojí bylo nepřesvědčivé. Ve skutečnosti zářila těstím a úlevou. A proč ne? Navtívila ji představená. Vyznala se jí a bylo jí odputěno. A nadto, pomyslil si, dvě dívky, které ji mohly ohrozit, u zde nejsou. Diana Harperová opustila nemocnici a Heather Pearceová je mrtva.

K čemu přesně se oetřovatelka Dakersová přiznala? Proč tohle neobyčejné osvobození ducha? Přál si to vědět. Vyel vak z jejího pokoje jen o málo moudřejí, ne do něho vstoupil. Přinejmením potvrdila svědectví Madeleine Goodaleové o době společného studia v knihovně. Poskytly jedna druhé alibi pro čas před snídani, ledae by se tajně dohodly, co se zdálo nepravděpodobné. Po snídani si vzala poslední álek kávy do sklení.ku, kde seděla a četla Zrcadlo oetřovatelky a do doby, kdy bylo nutno zúčastnit se demonstrace. Byly s ní oetřovatelky Pardoeová a Harperová. Vechny tři dívky odely ze skleníku současně, na chviličku se zastavily na WC a v umývárně ve druhém patře a pak ly rovnou do demonstrační učebny. Bylo velice svízelné zjistit, jak by mohla Christine Dakersová otrávit výivu.

Dalgliesh uel asi padesát metrů, kdy se uprostřed cesty zastavil a ztuhl do nehybnosti kvůli něčemu, co mu připadalo jednu neuvěřitelnou sekundu jako enský pláč. Stál tie a snail se rozeznat ten zoufalý cizí hlas. Na okamik vechno utichlo, zdálo se, e i vítr ustal. Pak ten zvuk uslyel znovu, tentokrát neomylně. To nebyl noční skřek zvířete či blouznění unaveného, podráděného mozku. Někde ve skupině stromů vlevo hořekovala a bědovala nějaká ena.

Nebyl pověrčivý, ale měl představivost člověka citlivého na atmosféru. Jak tam tak stál osamocen v temnotě a naslouchal onomu lidskému hlasu kvílejícímu vysokým tónem v silném větru, pocítil záchvěv bázně. Děs a bezmocnost té sluebné z devatenáctého století se ho na okamik dotkly jakoby jejím vlastním studeným prstem. Na jednu vteřinu vstoupil do její ubohosti a beznaděje. Minulost splynula s přítomností. Hrůza je věčná. Poslední zoufalý čin se stal zde a nyní. Pak okamik minul. Tohle byl skutečný hlas ivoucí eny. Stiskl svou baterku a otočil se z cesty do úplné temnoty mezi stromy.

Asi dvacet metrů od hrany drnu uviděl dřevěnou boudu o ploe asi čtyř metrů čtverečných; její jediné matně ozářené okno vrhalo čtverec světla na kůru kmene nejbliího jilmu. Zamířil k chatě; jeho nohy se neslyně dotýkaly trávníku; otevřel dveře. Ovanula ho teplá, bohatá vůně dřeva a rozputěného parafínu. A jetě něco jiného. Pach lidského ivota. Na polámané proutěné idli se choulila jakási ena a na obrácené bedýnce vedle ní hořela hromničková svítilna.

Bezprostředně a neústupně jej ovládl dojem zvířete chyceného do pasti ve vlastním doupěti. Tie na sebe zírali. Její divoký pláč ustal okamitě, jakmile vstoupil, jako by jej předtím jen simulovala; oči, které se odváně upřely do jeho, byly nezkalené a zářily výhrůkou. Tento ivočich snad byl v tísni, ale byl na své vlastní půdě a vechny jeho smysly bděly. Kdy promluvila, zněl její hlas temně a bojovně, ale beze stopy zvědavostí či strachu:

Kdopak ste?

Jmenuji se Adam Dalgliesh. A jak se jmenujete vy?

Morag Smithová.

U jsem o vás slyel, Morag. Musela jste se dnes večer vrátit do nemocnice.

To je pravda. A slečna Collinsová povídala, a se ráčím hlásit v internátě personálu. ádala sem, abych se mohla vrátit do doktorskejch bytovek, kdy u nemůu zůstat ve Slavičím domě. Ale to ne! ádný strachy! S doktorama sem vycházela moc dobře, to jo! Take vypadnu do internátu. V tomhle místě sou pěkný smradi, to jo. Chtěla sem jít k představené, ale vrchní sestra Brumfettová povídala, e ji nesmím obtěovat.

Odmlčela se ve výlevu svých trampot a pohrávala si s knotem lucerny. Plamének povyskočil. Otočila k němu oči.

Adam Dalgliesh. Legrační méno. Vy ste tu novej, e?

Přijel jsem teprve dnes ráno. Mám za to, e vám řekli o oetřovatelce Fallonové. Jsem detektiv a jsem zde proto, abych zjistil, jak zemřela ona i oetřovatelka Pearceová.

Zprvu si myslil, e novinka vyvolá nový záchvat nářku. Otevřela doiroka pusu, ale pak, kdy se lépe rozmyslila, troku lapla po dechu a prudce sklapla ústa.

Já sem ji nezabila, prohlásila dutě.

Oetřovatelku Pearceovou ? Jistě ne. Proč byste to dělala ?

Jene ten druhej si to nemyslí.

Který druhý ?

Ten inspektor. Ten zatracenej inspektor Bill Bailey. Moc dobře sem poznala, co si myslí. Vysype na vás velijaký otázky a celou zatracenou dobu z vás nespustí voči. Co ste dělala vod chvíle, kdy ste ráno vstala? Co u čerta myslí, e sem dělala? Pracovala! To sem dělala! Měla ste ráda voetřovatelku Pearceovou ? Byla na vás někdy nevlídná? To bych ráda viděla, esli by se vopováila. A pak, ani sem ji neznala. No, stejně sem nebyla ve Slavičím domě dýl ne týden. To sem ale poznala, po čem tamten pase. Je to dycky to samý. Vobviňujou chudáka sluku.

Dalgliesh postoupil do boudy a usadil se na lavičce u stěny. Musí tak jako tak Morag Smithovou vyslechnout; tahle doba se hodí stejně jako kterákoliv jiná.

Víte, myslím si, e se mýlíte, řekl. Inspektor Bailey vás nepodezřívá. Řekl mi to.

Posměně zafrkala.

Přece nebudete věřit vemu, co vám policie nakuká? U sta hromů, copak vám to vá táta neřek? Určitě mě podezříval. Blbej blboun Bailey. Paneboe, můj táta by vám toho mohl vo policii vyprávět!

Policie by mohla nepochybně vyprávět o tátovi, pomyslil si Dalgliesh, ale zavrhl tento směr rozhovoru, stěí slibující zisk. Inspektorovo jméno se nabízelo k aliteračním nadávkám a Morag byla v rozpoloení, kdy by je vychutnávala. Dalgliesh si pospíil s obranou svého kolegy.

Inspektor Bailey konal jen svou práci. Nechtěl vás rozruit. Já jsem také policista a musím vám poloit nějaké otázky. Vichni se musíme vyptávat. Nikam se nedostanu, kdy mi nepomůete. Jestli byly oetřovatelky Pearceová a Fallonová zavraděny, pak vypátrám, kdo je zabil. Byly mladé, vak víte. Oetřovatelka Pearceová byla asi tak stará jako vy. Myslím, e nechtěly umřít.

Nebyl si jist, jak Morag zareaguje na tento hezky zahájený útok na spravedlnost i cit; viml si vak, e ho pronikavé oči v polotmě zkoumají.

Vám  a pomáhat! Její hlas zněl výsměchem. Mě navoidíte. Lidi vaeho druhu nepotřebujou pomoc. Vy víte moc dobře, jak se dostalo mlíko do kokosáku.

Dalgliesh přemítal o tomto neobvyklém přirovnání; rozhodl se přijmout je jako poklonu, nebo chyběly důkazy, e mínila opak. Postavil svou baterku kolmo na lavici, take vrhala zářivé kolo na strop, zapřel stehna silněji do desky lávky a spočinul hlavou na tlustém svazku lýka, který visel na hřebíku nad ním. Překvapovalo ho, jak je mu pohodlně. Prohodil konverzačním tónem:

Přicházíváte sem často?

Jen kdy sem rozzlobená. Její hlas napovídal, e tímto způsobem by situaci řeila kadá rozumná ena.

Tady mám soukromí, dopověděla obranně, teda bejvávalo tu soukromí.

Dalgliesh vycítil výtku.

Lituji. U sem nepřijdu.

Oh, vy mně nevadíte. Kdy chcete, můete přijít zas.

I kdy její hlas zněl nemilostivě, byla to neomylně poklona. Na okamik seděli v podivuhodně druném tichu.

Silné zdi boudy je uzavíraly nepřirozeným mlčením před teskným úpěním větru. Vzduch vevnitř byl studený, zatuchlý, tiplavě čpěl dřevem, parafínem a humusem. Dalgliesh se rozhlédl kolem sebe. Místo nebylo nepohodlné. V rohu byl slamník a druhá proutěná idle, podobná té, v ní se choulila Morag; obrácená bedna, přikrytá voskovaným plátnem, slouila jako stůl. Na něm zahlédl siluetu petrolejového vařiče. Na jedné z nástěnných polic stála bílá hliníková konvice a pár hrnečků. Uhodl, e boudu kdysi pouíval zahradník jako přívětivé útočitě před horkem a jako skladitě na květináče a zásoby. Na jaře a v létě to musí být příjemná skrý, pomyslil si Dalgliesh, izolovaná v klidu mezi stromy a obklopená ptačím zpěvem. Nyní vak byla polovina zimy.

Nezlobte se, e se ptám. Nebylo by pro vás pohodlnějí rozčilovat se ve svém pokoji? A taky soukromějí? zeptal se.

Ve Slavičím domě to není útulný. A ani v internátě personálu to není útulný. Já to tady mám ráda. Voní to jako dědečkova kůlna na záhumenku. A po setmění sem nikdo nepřijde. Vichni se bojí straidla.

A vy se nebojíte?

Já na ně nevěřím.

Je to ultimativní obhajoba houevnatého skepticismu, pomyslil si Dalgliesh. Něčemu nevěříte, a proto to neexistuje. Nemučí vás představivost a můete se pak těit z odměny vlastní jistoty, i kdy jde jen o nesporné vlastnictví zahradní boudy, kde se můete poddat rozruení. Shledával to obdivuhodným. Uvaoval, jestli se má zeptat na příčinu jejího alu, doporučit snad, aby se svěřila představené. Způsobil ten divoký pláč skutečně jen vánivý odpor k pozornostem Billa Baileyho? Bailey je dobrý detektiv, ale nemá zvlá citlivý přístup k lidem. Člověk si vak nemůe dovolit kritizovat. Kadý sebeschopnějí detektiv ví, co znamená nevědomky se zprotivit svědkovi. Jakmile k tomu dojde, a obvykle jde o eny, je úplně marné chtít vypáčit ze svědkyně něco uitečného, i kdy jde o antipatii zčásti podvědomou. Úspěch při vyetřování vrady závisí značně na tom, jak lidi přimět mluvit, přimět je, aby vám chtěli pomáhat. Billovi Baileymu se to u Morag Smithové jednoznačně nepodařilo. I Adam Dalgliesh svého času selhal.

Vzpomínal, co mu o dvou sluebných pověděl inspektor Bailey na stručné hodinové konferenci, kdy předával případ.

Jsou z toho venku. Stará  slečna Martha Collinsová  pracuje v nemocnici čtyřicet let, a kdyby měla vraedné sklony, u by je projevila dřív. Zajímá ji nejvíc kráde dezinfekčního prostředku ze záchodu. Bere to jako osobní uráku. Zaujímá asi stanovisko, e za záchod má zodpovědnost, kdeto za vradu ne. Ta mladá holka, Morag Smithová, je napůl pratěná, abyste věděl, a tvrdohlavá jako vojenský mezek. Řekl bych, e to mohla udělat, ale ani za svět nevím, proč. Pokud vím, neprovedla Heather Pearceová nic, co by ji rozčililo. A v kadém případě měla stěí čas. Morag byla přeloena z lékařské ubytovny do Slavičího domu pouze den předtím, ne zemřela Pearceová. Chápu, e tou změnou nebyla příli nadená, ale sotva je to motiv pro vyvraďování ákyň oetřovatelské koly. Kromě toho, to děvče není postraené. Je paličatá, ale ne vyděená. Jestli to spáchala, pochybuji, e jí to kdy dokáete.

Seděli mlčky. Neusiloval vniknout do jejího zármutku; podezříval ji, e se poddala iracionální touze důkladně si zaplakat. Vybrala si k tomu svou skrý; má právo na emocionální soukromí, kdy její fyzické soukromí bylo porueno. Byl sám příli zdrenlivý, ne aby měl nervy na mejdění po citech, co tak mnoha lidem dává útěnou představu starostlivosti. Zřídkakdy byl starostlivý. Lidské bytosti ho trvale zajímaly, a nic na nich u ho nepřekvapovalo. Ale nevnucoval se. Neudivilo ho, e má ráda tuhle boudu, která voní jako domov.

Uvědomil si, e si vzadu cosi zmateného polohlasem mumlá. Vrátila se k recitálu svého alu.

Pořád se na mě koukal, celou dobu se koukal. A pořád se mě vyptával na to samý, pořád dokola. Taky se nikam nedostal. Bylo jasný, e je domýlivej.

Náhle se obrátila k Dalglieshovi:

Chcete se pomilovat?

Dalgliesh věnoval otázce vánou pozornost.

Ne. Jsem příli starý, ne abych se chtěl milovat, kdy je mi zima a jsem unavený. V mém věku potřebuje člověk pohodlí, kdy má dát slast své partnerce a dobré vysvědčení sobě.

Podívala se na něho pohledem, v něm zápasila nedůvěra se soucitem.

Nejste tak starej. A děkuju za kapesník.

Ne mu ho vrátila, naposled se pořádně vysmrkala. Dalgliesh jej rychle vstrčil do kapsy a odolal pokuení upustit jej nenápadně za lavici. Natáhl nohy, připraven vstát, kdy vtom sotva zaslechl její dalí slova.

Co jste to říkala? zeptal se a pečlivě udrel hlas vyrovnaný, nenaléhavý.

Povídala sem, odpověděla zamračeně, e vůbec nepřiel na to, e sem pila to mlíko, smrad jeden. Neřekla sem mu to!

To mléko, které pouili pro výivu při demonstraci? Kdy jste je pila?

Snail se mluvit konverzačním tónem, jen s mírným zájmem. Ale silně vnímal ticho v boudě a dvě bystré oči upřené na sebe. Skutečně si neuvědomuje, co mu právě řekla?

Bylo vosum hodin, moná vo minutu míň. la sem do demonstrační učebny podívat se, esli sem tam nenechala svou plechovku pasty. A na podnose byla láhev mlíka a já sem z ní upila. Jen trochu z vrku.

Rovnou z láhve ?

No, copak tam byl po ruce hrnek? Měla sem ízeň a uviděla sem to mlíko a měla sem na ně chu. Tak sem si lokla.

Poloil jí klíčovou otázku.

Take jste jen slízla smetanu?

Nebyla tam smetana. Nebylo to takový mlíko.

Srdce mu poskočilo.

A co jste udělala potom?

Nic sem neudělala.

Nebála jste se, e instruktorka zpozoruje, e láhev není plná?

Sklínka byla plná. Dolila sem ji vodou z vodovodu. Dy sem upila jen pár hltů.

A vrátila jste uzávěr na hrdlo láhve?

To se ví. Vopatrně, aby si ani nevimli.

A nikomu jste to neřekla?

Nikdo se neptal. Ten inspektor se zeptal, esli sem byla v demonstrační učebně, a já sem řekla, e jen před sedmou, kdy sem tam trochu uklízela. Nic bych mu neřekla. Nebylo to jeho zatracený mlíko. Neplatil za ně.

Morag, jste si úplně jista, kolik bylo hodin?

Vosum. Aspoň na hodinách v demonstrační učebně bylo vosum. Podívala sem se na ně, protoe sem měla pomáhat při vydávání snídaně, servírky z jídelny měly chřipku. Některý lidi si myslej, e můete bejt na třech místech naráz. No a tak sem la do jídelny a tam u byly vechny vrchní sestry a studentky a začaly u jíst. Pak se na mne slečna Collinsová koukla jedním z těch svejch pohledů: Zase pozdě, Morag! Take muselo bejt vosum. Studentky začínají dycky snídat ve vosum.

A byly tam vechny?

Samo e tam byly vechny! Povídám vám! Byly tam na snídani.

Věděl, e tam byly. Doba dvaceti pěti minut  od osmi a do osmi dvaceti pěti  byla časem, kdy byly vechny podezřelé pohromadě a jedly pod dohledem slečny Collinsové a pod vzájemnou kontrolou. Je-li příběh Morag pravdivý  a ani na okamik o tom nepochyboval  pak se rozsah vyetřování dramaticky zúil. Jen est lidí nemělo pevné alibi pro celou dobu od osmi do osmi čtyřiceti, kdy se třída shromádila. Bude muset samozřejmě zkontrolovat výpovědi, avak věděl, co najde. Tohle byl druh informace, který dovedl vyvolat vůli; jména se mu posluně vybavovala v paměti. Vrchní sestry Rolfová, Gearingová a Brumfettová, oetřovatelka Goodaleová, Leonard Morris a Stephen Courtney-Briggs.

Vlídně pomohl dívce vstát.

Pojďte, Morag. Zavedu vás zpět do internátu. Jste velice důleitý svědek a nechci, abyste dostala zápal plic, ne budu mít monost vai výpověď zapsat.

Nechci nic psát. Nejsem tudovaná.

Někdo ji s vámi sepíe. Vy ji jen podepíete.

Tak proti tomu nic nemám. Nejsem blázen. Doufám, e podepsat umím.

A on bude muset být u toho, aby dohlédl na to, e to udělá. Tuil, e serant Masterson by při jednání s Morag nebyl úspěnějí ne inspektor Bailey. Bude bezpečnějí, kdy sám zapíe její výpověď, i kdy to znamená, e na cestu do Londýna vyrazí později, ne plánoval.

Ale bude to čas dobře vyuitý. Kdy za nimi pevně zavíral dveře boudy  zámek neměla  cítil se astnějí ne za celou dobu od nálezu nikotinu. Teď pokročil. Vcelku to ani nebyl tak patný den.

7 / UMRLČÍ TANEC

( I )

Bylo za pět minut sedm přítího rána. Serant Masterson a detektiv stráník Greeson stáli se slečnou Collinsovou a paní Muncieovou v kuchyni Slavičího domu. Mastersonovi připadalo, e je půlnoc, studená a tmavá půlnoc. Kuchyně příjemně voněla čerstvě upečeným chlebem, venkovskou nostalgickou a konejivou vůní. Slečna Collinsová vak nebyla prototypem boubelaté přívětivé hospodyňky. Se sevřenými rty a s rukama v bok pozorovala, jak Greeson staví plnou láhev mléka na kraj střední přihrádky v ledničce, a řekla:

Kterou mají podle předpokladu vzít?

První z kraje. Tak to předtím udělaly, ne ?

Aspoň to tak říkají. Mám lepí věci na práci ne sedět a hlídat je. A mám co dělat i teď.

V pořádku. Hlídat budeme my.

O čtyři minuty později přily společně sestry Burtovy. Nikdo nepromluvil. Shirley otevřela dveře ledničky a Maureen vzala první láhev z kraje. Dvojčata se vydala tichou halou do demonstrační učebny a Masterson s Greesonem je následovali. Místnost byla prázdná, záclony byly staeny. Dvě zářivky svítily nad půlkruhem neobsazených idlí a nad vysokou úzkou posteli, v ní leela opřená o poltáře groteskní demonstrační loutka s okrouhlými ústy a dvěma černými zejícími otvory nozder. Sestry Burtovy začaly mlčky se svými přípravami; Maureen postavila láhev na pojízdný stolek, pak vytáhla příslunou aparaturu a umístila ji po boku lůka. Shirley vybírala z různých skříní instrumenty a nádoby a kladla je na pojízdný stolek. Oba policisté je pozorovali. Po dvaceti minutách Maureen řekla:

Tohle jsme udělaly před snídaní. Odely jsme z místnosti, kdy byla v takovém stavu, jako je teď.

Dobře, přitakal Masterson. Pak tedy postoupíme k pozorování v osm čtyřicet, kdy se sem vracíte. Není důvod, abychom se zdrovali. Můeme sem zavolat zbytek studentek.

Sestry posluně nařídily své kapesní hodinky, zatímco Greeson zatelefonoval do knihovny, kde čekaly zbývající studentky. Přily téměř ihned a vstupovaly v původním pořadí. První Madeleine Goodaleová, po ní Julia Pardoeová a Christine Dakersová, které vely společně. Nikdo se nepokusil hovořit, zaujaly tie svá místa na idlích v půlkruhu a trochu se chvěly, jako by v místnosti bylo chladno. Masterson si viml, e odvracejí oči od pokusné loutky v lůku. Kdy se usadily, nařídil:

V pořádku, sestry-ákyně. Můete teď pokračovat v demonstraci. Začněte ohřívat mléko.

Maureen se na něho rozpačitě podívala:

Mléko? Ale nikdo neměl příleitost

, její hlas utichl.

Nikdo neměl příleitost mléko otrávit? dopověděl Masterson. Nevadí. Jen pokračujte. Chci, abyste udělaly přesně to, co jste dělaly tehdy.

Maureen napustila do velkého dbánu horkou vodu z vodovodu, pak do něho na několik vteřin postavila neotevřenou láhev, aby se mléko prohřálo. Kdy jí Masterson netrpělivě pokynul, aby pokračovala, sňala z láhve víčko a nalila tekutinu do skleněné odměrky. Pak vzala z přístrojového stolku skleněný teploměr a zkontrolovala teplotu tekutiny. Třída přihlíela v bezdechém tichu. Maureen pohlédla na Mastersona. Kdy se jí nedostalo ádného znamení, vzala aludeční sondu a zavedla ji do tuhých úst loutky. Její ruka byla dokonale pevná. Nakonec zvedla skleněnou nálevku vysoko nad hlavu a zarazila se.

Pokračujte, sestro. Té loutce neublíí, kdy trochu zvlhne. Je na to dělaná. Pár kapek teplého mléka její vnitřek neponičí.

Maureen stála. Tentokrát bylo tekutinu vidět a vechny oči se upíraly na bílý kroutící se sloupek. Dívka stála s paí stále vysoko zvednutou, bez pohybu, jako podivně naaranovaný model.

No, prohodil Masterson, bude to, nebo ne?

Maureen přiklonila dbán k chřípí, pak jej beze slova podala sestře. Shirley začichala a pohlédla na Mastersona.

To není mléko, e ne ? Je to dezinfekční prostředek. Chtěl jste vyzkouet, jestli jej rozeznáme.

Chcete tím naznačit, přidala se Maureen, e i posledně to byl dezinfekční prostředek? e mléko bylo otráveno, ne jsme vzaly láhev z ledničky?

Ne; mléko bylo v pořádku, kdy jste je posledně vzaly z ledničky. Co jste provedly s lahví, jakmile jste mléko nalily do odměrky?

Vzala jsem ji tamhle k výlevce a vypláchla jsem ji, odpověděla Shirley. Lituji. Zapomněla jsem. Měla jsem to udělat u dřív.

Nevadí, udělejte to teď.

Maureen postavila láhev na stůl vedle výlevky a pomačkané víčko poloila vedle ní. Shirley láhev zvedla. Pak se zarazila, Masterson velmi klidně pobídl.

No? Dívka se k němu zmateně otočila:

Něco je jinak. Něco je patně. Takhle to nebylo.

Nebylo? Tak přemýlejte. Nebojte se. Uvolněte se. Prostě se uvolněte a přemýlejte.

Místnost nepřirozeně ztichla. Pak se Shirley otočila ke své sestře:

U vím, Maureen! Ten uzávěr láhve! Posledně jsme vzaly z ledničky jednu z homogenizovaných lahví, tu se stříbřitým víčkem. Ale kdy jsme se vrátily po snídani do demonstrační učebny, bylo jinačí. Nevzpomíná si? Uzávěr byl zlatý. Bylo to mléko Channel Island.

Ze své idle se klidně ozvala oetřovatelka Goodaleová: Ano. Já si také vzpomínám. Jediné víčko, které jsem viděla, bylo zlaté.

Maureen se podívala s rozpačitým dotazem na Mastersona. Take někdo musel vyměnit uzávěr?

Dříve ne měl příleitost odpovědět, uslyeli tichý hlas Madeleine Goodaleové:

Nemusel to být nevyhnutelně uzávěr. Někdo vyměnil celou láhev.

Masterson neodpověděl. Take starý měl pravdu! Roztok dezinfekčního prostředku byl připraven pečlivě a v klidu a smrtící láhev byla vyměněna za tu, ze které upila Morag Smithová. A co se stalo s původní lahví? Téměř určitě musela být ponechána v kuchyňce na podlaí vrchních sester. Copak si vrchní sestra Gearingová nestěovala slečně Collinsové, e mléko je vodnaté?

( II )

Dalglieshova záleitost v Yardu byla vyřízena rychle a v jedenáct hodin byl v North Kensingtonu.

Dům číslo 49 na Millington Square W. 10 byla velká barabizna italského slohu s odpadávající tukovou výzdobou v průčelí. Nebylo na něm nic pozoruhodného. Podobal se stovkám domů typických pro tuto část Londýna. Byl zřejmě rozdělen na svobodárny, protoe v kadém okně byly záclony jiné nebo ádné; dům se potil onou zvlátní atmosférou tajnůstkářské, samotářské přecpanosti, která visela nad celým obvodem. Dalgliesh si viml, e u domovních dveří chybí sloupec zvonků se jmény nájemníků. Domovní dveře byly otevřeny. Strčil do létacích zasklených dveří vedoucích do haly a okamitě ho ovanul pach zakyslého vaření, pasty na podlahu a nepraného atstva. Stěny haly byly vytapetovány tlustým, krabatým papírem, nyní natřeným tmavou hnědí; blytěl se, jako by vylučoval tuk a pot. Podlahu a schoditě krylo vzorkované linoleum, na místech, kde trhliny mohly být nebezpečné, zaplátované jasnějím novým vzorem; kolem záplat bylo potrhané a neudrované. Chodba a schoditě byly vymalovány khaki zelenou barvou. Nikde ani známka ivota, avak i v tuto denní dobu vycítil jeho přítomnost za těsně zavřenými očíslovanými dveřmi, kdy nepozván vystupoval do horních pater.

Číslo 14 bylo v horním poschodí vzadu. Jak se blíil ke dveřím, uslyel ostré staccato klepání na stroji. Hlasitě zaklepal. Zvuk přestal. Čekal víc ne minutu, ne se dveře pootevřely. Setkal se s pohledem páru podezíravých očí, které ho nevítaly.

Kdo jste? Mám práci. Moji přátelé vědí, e mě ráno nemají navtěvovat.

Nejsem přítel. Mohu vstoupit?

Asi ano. Jene vám nemohu věnovat mnoho času. Myslím, e vám to nebude stát za to. Nechci se nikam zapojovat. Nemám čas. A nechci nic kupovat, protoe nemám peníze. A pak, mám vechno, co potřebuji. Dalgliesh ukázal svou průkazku.

Nekupuji a neprodávám. Dokonce ani informace ne, i kdy jsem přiel kvůli nim. Jde o Josephine Fallonovou. Jsem policista. Vyetřuji její smrt. Mám za to, e vy jste Arnold Dowson.

Dveře se otevřely o něco víc.

Pojďte raději dál. ádné znamení strachu, snad určitá slabost v edých očích.

Byl to zvlátní pokojík  malé podkroví se ikmou střechou a arkýřovým oknem, zařízené téměř výhradně hrubými, nenatřenými dřevěnými bednami; na některých bylo dosud ablonou natřené jméno původního majitele, zelináře či obchodníka vínem. Bedny byly vynalézavě sestaveny, take stěny byly od podlahy do stropu obloeny světlými dřevěnými buňkami jako včelín. Buňky měly nepravidelnou velikost i tvar a obsahovaly vechnu výbavu pro denní ivobytí. Některé byly nacpány knihami v tvrdých deskách, jiné oranovými brourami. Dalí bedna rámovala malá dvoučlánková elektrická kamínka, dokonale vhodná k vytápění tak malého prostoru. V jiné bedně bylo úhledně srovnáno čisté, ale nevyehlené atstvo. Dalí obsahovala modře smaltované konvičky a hrnečky a opět jiná předváděla skupinku nálezů  kebličky, staffordshireského psa, mističku na dem a ptačí pírka. Pod oknem stála jediná postel zakrytá přikrývkou. Převrácené bedny slouily jako stůl a psací stůl. Jedinými idlemi byla dvě skládací plátěná sedátka, prodávaná na pikniky. Dalgliesh si připomněl článek, který kdysi zahlédl v barevné příloze nedělních novin; pojednával o tom, jak si zařídit svobodárnu za méně ne padesát liber. Arnold Dowson to patrně dokázal za polovinu této ceny. Místnost vak nepůsobila nepříjemně. Vechno bylo prosté a funkční. Pro něčí vkus mohl snad pokoj budit příliný strach z uzavřeného prostoru; bylo cosi posedlého v té puntičkářské pořádnosti a ve způsobu, jak kadičký centimetr prostoru byl plně vyuit, co bránilo, aby pokojík zval k odpočinku. Byl to pokoj soběstačného; vyrovnaného mue, který  jak řekl Dalglieshovi  má prostě vechno, co chce mít.

Nájemník se do pokoje hodil. Vypadal a přehnaně pořádně. Mladému mui nemohlo být asi mnoho přes dvacet, pomyslil si Dalgliesh. Jeho béový svetr byl čistý, obě manety měl úpravně ohrnuté, límec bělostné koile přeloený přes výstřih svetru. Modré dínsy u byly vybledlé, ale beze skvrn, pečlivě vyprané a vyehlené. Střed kadé nohavice vyznačoval puk, okraje kalhot byly zaloeny a pečlivě přiity. To ve působilo v tak neformálním vybavení zvlátním, nepřiměřeným dojmem. Měl naboso obuté koené opánky s přezkou, jaké obvykle nosívají děti. Velmi světlé vlasy si česal jako helmu, take rámovaly jeho obličej, jako by byl středověkým páetem. Obličej pod uhlazeným účesem byl kostnatý a citlivý, nos příli velký a zahnutý, ústa malá, dobře utvářená, s náznakem nedůtklivosti. Nejpozoruhodnějím rysem vak byly jeho ui. Byly to nejmení ui, jaké kdy Dalgliesh u mue viděl; i na pičkách boltců byly úplně bezbarvé, vypadaly, jako by byly z vosku. Jak tam tak seděl na převrácené bedně od pomerančů s rukama volně svěenýma mezi koleny, s bdělýma očima upřenýma na Dalglieshe, vypadal jako ústřední bod surrealistického obrazu; korektní jednotlivec na mnohobuněčném pozadí. Dalgliesh převrátil jednu z beden a posadil se proti chlapci.

Jistě víte, e je mrtvá? řekl.

Ano. Četl jsem to v dneních ranních novinách.

Věděl jste, e je těhotná?

Otázka ho přinejmením vzruila. Chlapcův napjatý obličej zbělel. Trhl hlavou a chvíli mlčky hleděl na Dalglieshe, ne odpověděl:

Ne. Nevěděl. Neřekla mi to.

Byla v jiném stavu téměř tři měsíce. Mohlo to být vae dítě?

Dowson shlíel na své ruce.

Domnívám se, e mohlo. Nepouíval jsem ádné ochranné prostředky, pokud myslíte na tohle. Řekla mi, abych se nebál, e to je její věc. Konečně, byla oetřovatelkou. Myslel jsem, e ví, jak si má dát pozor.

Obávám se, e to je něco, co nikdy neuměla. Nepověděl byste mi o tom ?

Musím ?

Ne. Nic nemusíte. Můete si vyádat právního zástupce, můete nadělat hromadu zmatků a potíí a způsobit veliké zdrení. Ale proč byste to dělal? Nikdo vás neobviňuje, e jste ji zabil. Někdo to ale udělal. Vy jste ji znal a předpokládám, e jste ji měl rád, aspoň nějakou dobu. Chcete-li pomoci, můete postupovat nejlépe, kdy mi řeknete vechno, co o ní víte.

Dowson pomalu vstal. Pohyboval se zvolna a neohrabaně jako stařec. Rozhlédl se, jako by byl dezorientován. Pak řekl:

Uvařím čaj.

Odoural se k dvouplotýnkovému plynovému vařiči, zabudovanému napravo od ubohého neuívaného sporáku, zvedl konvici, jako by váil, je-li v ní dost vody, a zapálil plyn. Z jedné bedny vyňal dva álky a postavil je na dalí bednu, kterou přitáhl mezi sebe a Dalglieshe. Obsahovala řadu úhledně sloených novin, které vypadaly, jako by je nikdo nečetl. Jedny rozprostřel na horní desku bedny a postavil na ně modré hrnečky a láhev mléka tak obřadně, jako by si měli připít po Derby Koruny. Nepromluvil, dokud nebyl čaj hotov a nalit. Pak poznamenal :

Nebyl jsem jejím jediným milencem.

Řekla vám o ostatních?

Ne, ale myslím, e jeden z nich byl lékař. Moná víc ne jeden. Za těch okolností by to nepřekvapovalo. Jednou jsme hovořili o sexu; řekla, e muova povaha a charakter se vdycky úplně odhalí při milování. Jestli je sobecký nebo necitlivý či brutální, nemůe to v posteli utajit, a dělá oblečený cokoliv. Pak říkala, e kdysi spala s chirurgem, a bylo a příli zjevné, e větina těl, je dostal do rukou, byla napřed umrtvena anestézií; byl tak zaujat obdivem k vlastní technice, e mu nikdy ani nenapadlo, e je v posteli s enou, která je při vědomí. Smála se tomu. Myslím, e jí to ani příli nevadilo. Smávala se mnoha věcem.

Myslíte si, e byla astná?

Zdálo se, e rozvauje. Dalgliesh si pomyslil: Jen a propánajána neodpoví: A kdo je asten?

Ne. Nebyla doopravdy astná. Větinu času nebyla. Ale věděla, jak být astná. To je důleité.

Jak jste se poznali?

Učím se být spisovatelem. Tím chci být a nikdy jsem nechtěl být ničím jiným. Ne dokončím svůj první román a ne vyjde, musím si vydělávat trochu peněz na ivobytí, tak pracuji jako noční operátor v kontinentální telefonní ústředně. Umím dost francouzsky, take to zvládnu. Není to patně placeno. Nemám mnoho přátel, protoe nemám čas, a nikdy jsem nespal s ádnou enou, dokud jsem nepoznal Jo. Zdá se, e se enám nelíbím. Potkal jsem Jo vloni v létě v parku St. Jamese. Trávila tam jeden ze svých volných dnů; já jsem se tam koukal na kachny a prohlíel jsem si park. Chtěl jsem jednu ze scén ve své knize zasadit do parku St. Jamese v červenci, tak jsem si tam el pro pár poznámek. Leela na zádech v trávě a koukala do nebe. Byla úplně sama. Jedna stránka z mého zápisníku vypadla a vítr ji sfoukl na její obličej. el jsem si pro ni, omluvil jsem se a honili jsme ji spolu.

Drel konvici čaje a díval se na ni, jako by znovu hleděl na letní hladinu jezera.

Byl to zvlátní den  velice horký, bez slunce, bouřkový. Vítr dul v horkých závanech. Jezero vypadalo těké jako olej.

Na chvilku se odmlčel, a kdy Dalgliesh nepromluvil, pokračoval:

Tak jsme se setkali a mluvili jsme spolu. Pozval jsem ji, aby la se mnou sem na čaj. Nevím, co jsem očekával. Po čaji jsme jetě vykládali a ona se se mnou milovala. O týden později mi prozradila, e to neměla v úmyslu, kdy sem přila, ale nevím. Nevím ani, proč sem la. Moná se nudila.

Měl jste to v úmyslu vy?

Ani to nevím. Snad. Vím, e jsem chtěl milovat nějakou enu. Chtěl jsem vědět, jaké to je. O takové zkuenosti nemůete psát, dokud ji neproijete.

A někdy ani potom. Jak dlouho vám poskytovala reprízu? Zdálo se, e chlapec tu ironii nevnímá.

Chodívala sem asi tak jednou za čtrnáct dní, kdy měla volný den, vyprávěl. Nikdy jsme spolu nevycházeli ven, leda příleitostně do hostince. Přinesla vdycky něco k jídlu, uvařila, pak jsme si povídali a li spát.

O čem jste mluvívali?

Hádám, e větinou jsem povídal já. Ona o sobě moc nevykládala, jen to, e oba rodiče byli zabiti, kdy byla malá, a e ji vychovala obstaroní teta v Cumberlandu. Teta u zemřela. Myslím, e Jo neproila astné dětství. Vdycky chtěla být oetřovatelkou, ale kdy jí bylo sedmnáct, dostala TBC. Ne těkou; osmnáct měsíců strávila v sanatoriu ve výcarsku a vyléčila se. Lékaři jí ale radili, aby se na oetřovatelku nekolila. Tak měla několik jiných zaměstnání. Asi tři roky byla herečkou, ale s nevalným úspěchem. Nějakou dobu pracovala jako čínice a jako prodavačka. Pak se zasnoubila, ale nic z toho nebylo. Zruila zasnoubení.

Řekla proč?

Ne, jen to, e o tom mui zjistila něco, co znemoňovalo sňatek. Zmínila se, co to bylo, anebo kdo byl ten mu?

Ne, a já jsem se neptal. Myslím ale, e mohl být nějak sexuálně perverzní.

Při pohledu na Dalglieshův výraz rychle dodal:

Nevím to doopravdy. Nikdy mi to neřekla. Větina údajů, které o Jo vím, vyplynula příleitostně z rozhovoru. Nikdy o sobě ve skutečnosti dlouho nevyprávěla. To je jen můj nápad. Kdy mluvila o svém zasnoubení, projevovala se ve způsobu, jak to říkala, jakási trpká beznaděj.

A potom?

No, zřejmě se rozhodla vrátit se ke svému původnímu úmyslu stát se oetřovatelkou. Myslila si, e při troe těstí by mohla projít lékařskou prohlídkou. Vybrala si nemocnici Johna Carpendara, protoe chtěla být poblí Londýna, ale ne v něm, a myslila si, e malá nemocnice bude méně přísná. Domnívám se, e si nechtěla zničit zdraví.

Mluvívala o nemocnici?

Ne moc. Zdálo se, e je tam dost astná. Ale uetřila mě intimních podrobností o tom, jak roznáí pacientům mísy.

Víte, jestli měla nepřátele?

Musela je mít, ne, kdy ji někdo zabil? Ale nikdy se o ničem takovém nezmínila. Moná o nich nevěděla.

Znamenají pro vás něco tahle jména?

Uvedl jména vech lidí, studentek, vrchních sester, chirurga, lékárníka, kteří byli ve Slavičím domě v noci, kdy zemřela Josephine Fallonová.

Myslím, e se mi zmínila o Madeleine Goodaleové. Mám dojem, e byly přítelkyně. A povědomé se mi zdá jméno Courtney-Briggs. Ale nevzpomenu si na podrobnosti.

Kdy jste ji viděl naposled?

Asi před třemi týdny. Přila, kdy měla volnou noc, a uvařila večeři.

Jak se tehdy chovala?

Byla nepokojná a hrozně se chtěla se mnou milovat. Pak těsně před odchodem řekla, e u za mnou nepřijde. O pár dnů později jsem dostal dopis. Bylo v něm jen: Myslila jsem doopravdy to, co jsem řekla. Prosím, nepokouej se setkat. Nic jsi neprovedl, tak neměj obavy. Sbohem a díky. Jo.

Dalgliesh se zeptal, jestli si ten dopis schoval.

Ne. Nechávám si jen důleité papíry. Tedy, myslím, e tu není místo na ukládání dopisů.

Pokusil jste se s ní setkat?

Ne. ádala mě, abych to nedělal, take by to nemělo smysl. Moná, kdybych byl věděl o dítěti, byl bych to zkusil. Ale nejsem si jist. Nebylo nic, co bych mohl udělat. Nemohl bych tu mít dítě. No, sám to vidíte. Jak bych mohl? Ona by si mě nechtěla vzít a já jsem se nikdy nehodlal s ní oenit. Nechci se s nikým oenit. Nemyslím si ale, e se zabila kvůli dítěti. Jo ne.

Dobrá. Myslíte si, e se nezabila. Povězte mi, proč.

Nebyla ten typ.

Oh, hleďme! Můete mi to lépe vysvětlit?

Je to opravdu tak, spustil mládenec bojovně. Poznal jsem v ivotě dva lidi, kteří se zabili. Jeden byl hoch, spoluák v posledním ročníku před maturitou. Druhý byl vedoucí čistírny, ve které jsem pracoval; jezdil jsem s dodávkou. No, a v obou případech vichni vedli obvyklé řeči, jak je to hrozné a překvapující. Ale já jsem ve skutečnosti nebyl překvapen. Nemyslím, e jsem jejich smrt očekával nebo něco podobného. Prostě jsem doopravdy nebyl překvapen. Kdy jsem o obou úmrtích přemýlel, věřil jsem, e si vzali ivot.

Vá vzorek je příli malý.

Jo by se nezabila. Proč by se zabíjela?

Důvody jsou nasnadě. A dosud nebyl její ivot moc úspěný. Neměla příbuzné, kteří by se o ni starali, a jen velmi málo přátel. Neusínala večer lehce a nebyla ve skutečnosti astná. Konečně se jí podařilo dostat se do koly pro oetřovatelky a za pár měsíců ji čekaly závěrečné zkouky. A tu zjistí, e je těhotná. Ví, e její milý dítě nechce, e nemá smysl očekávat od něho útěchu nebo oporu.

Dowson vykřikl, jak prudce zaprotestoval: Nikdy u nikoho nehledala útěchu či oporu! To se vám právě snaím vysvětlit! Spala se mnou, protoe chtěla. Já za ni nezodpovídám. Nezodpovídám za nikoho! Za nikoho! Zodpovídám jen za sebe. Věděla, co dělá. Bylo by to jiné, kdyby byla mladinká a nezkuená dívka, která potřebuje vlídnost a ochranu.

Věříte-li, e jen mládí a nevinnost potřebují ochranu a útěchu, pak myslíte v otřepaných frázích. A kdy začnete myslit v otřepaných frázích, nakonec je budete i psát.

Chlapec zamračeně namítl: Moná. Ale tak tomu věřím.

Náhle vstal a zamířil ke stěně. Kdy se vrátil k bedně uprostřed, uviděl Dalgliesh, e drí velký hladký kámen. Hodil se přesně do jeho prohnuté dlaně. Byl to dokonalý ovoid, světle edý, se skvrnkami, podobný vejci. Dowson jej nechal sklouznout z ruky na stůl, kde se jemně zakolébal a zůstal tie stát. Pak se mladík opět posadil a předklonil se s hlavou v dlaních. Dívali se oba na kámen. Dalgliesh nepromluvil. Náhle hoch řekl:

Dala mi jej. Nali jsme jej spolu na plái ve Ventnoru, na ostrově Wight. Jeli jsme tam společně loni v říjnu. To ovem víte. Jen tak jste mě mohl vystopovat. Zdvihněte ho. Je kupodivu těký.

Dalgliesh vzal kámen do ruky. Byl hladký, chladný, dotek jej uspokojoval. Líbilo se mu, e jej moře vypralo do tak dokonalého tvaru, do tvrdé, neuhýbavé oblosti, která se s takovou přívětivostí hodila do dlaně jeho ruky.

Dokud jsem byl chlapec, nikdy jsem nebyl na dovolené u moře. Tatínek umřel, ne mi byla est, a maminka neměla peníze. Take jsem moře postrádal. Jo myslila, e by bylo hezké jet tam spolu. Loni v říjnu bylo teplo. Vzpomínáte si? Jeli jsme přívozem z Portsmouthu, kromě nás bylo na palubě sotva půl tuctu lidí. Ostrov byl také prázdný. Mohli jsme jít procházkou z Ventnoru a k majáku St. Catherine a nepotkali jsme ani dui. Bylo dost teplo, vechno bylo oputěné, mohli jsme se koupat nazí. Tenhle kámen nala Jo. Domnívala se, e bude dobrý jako těítko. Nechtěl jsem si trhat kapsu a opatrovat takovou tíhu a domů, ale ona chtěla. Kdy jsme se vrátili, dala mi jej na památku. Chtěl jsem, aby jej měla Jo, ale říkala, e já zapomenu na tu dovolenou dřív ne ona. Nechápete? Věděla, jak být astná. Nejsem si jist, e to dovedu já. Ale Jo to dovedla. Kdy je někdo takový, nezabije se. Ne, kdy ví, jak nádherné můe být ít. Colette to také znala. Psala o nutkavém áru a skrytém souladu se zemí a se vím, co se řine z jejích prsou. Pohlédl na Dalglieshe:

Colette byla francouzská spisovatelka.

Vím. A vy věříte, e Josephine Fallonová to vyciovala?

Vím, e ano. Ne dlouho. Ne často. Ale kdy byla astná, byla báječná. Kdy jednou poznáte takový druh těstí, nezabíjíte se. Dokud ijete, máte naději, e by se to mohlo zase přihodit. Proč se tedy zříkat navdy takové naděje?

Vy jste se také zřekl ubohosti, namítl Dalgliesh. To by se mohlo zdát důleitějí. Myslím si vak, e máte pravdu. Nevěřím, e se Josephine Fallonová zabila. Věřím, e byla zavraděna. Proto se ptám, jestli mi můete povědět jetě něco jiného.

Ne. V tu noc, kdy zemřela, jsem byl ve slubě na ústředně. Dám vám raději adresu. Předpokládám, e si to budete chtít ověřit.

Jsou tu důvody, proč je nejvý pravděpodobné, e jde o někoho, kdo zná důkladně Slavičí dům. Ale musíme vae údaje zkontrolovat.

Zde je tedy adresa.

Utrhl roh novin, zakrývajících stůl, vyňal tuku z kapsy kalhot a kostrbatým rukopisem napsal adresu; hlavou se přitom téměř dotýkal papíru. Pak útrek sloil, jako by lo o tajnou zprávu, a přistrčil jej přes stůl k Dalglieshovi:

Vezměte si taky ten kámen. Chtěl bych, abyste jej měl. No, berte! Prosím, vezměte si jej. Myslíte si, e jsem bezcitný, e pro ni netruchlím. Jene já truchlím. Chci, abyste nael toho, kdo ji zabil. Jí ani tomu člověku u to neprospěje. Ale chci, abyste to zjistil. A je mně jí líto. Já si jen nemohu dovolit příli silně cítit. Nemohu si dovolit dát se tím strhnout. Rozumíte?

Dalgliesh vzal do ruky kámen a v stal.

Ano, přisvědčil, rozumím.

( III )

Právním zástupcem Josephine Fallonové byl pan Henry Urquhart, z firmy Urquhart, Wimbush a Portway. Dalglieshova schůzka s ním byla stanovena na dvanáct hodin dvacet pět minut, co byla doba zvolená dost nezdvořile, jak cítil, se snahou dát najevo, e kadá minuta advokátova času je drahá a e je připraven vyetřit pro policii toliko půl hodiny před obědem. Dalgliesh byl uveden okamitě. Pochyboval, zda detektiv serant by byl přijat tak pohotově. Toto byla jedna z meních výhod jeho váně dělat práci sám, místo řídit vyetřování ze své kanceláře pomocí malé armády detektivů, stráníků, ohledačů místa zločinu, fotografů, expertů na otisky prstů a vědců, posluhujících jeho já  a vlastně ho oddělujících od veho, a na hlavní protagonisty zločinu. Věděl, e má pověst vyetřovatele, který řeí případy rychle, ale nikdy nelitoval času na práce, o kterých by někteří jeho kolegové soudili, e na ně stačí obyčejný detektiv. Výsledkem bylo, e někdy získal informace, které by méně zkuený vyetřovatel pominul. Od pana Henryho Urquharta sotva očekával takovou astnou výhru. Bylo pravděpodobné, e tento rozhovor bude jen o něco víc ne obřadná, formální výměna relevantních fakt. Ale bylo nutné, aby jel do Londýna. Byly tu věci, které musel vyřídit v Yardu. A bylo vdycky potěením zavítat pěky za slunného zimního dne do těchto zastrčených koutů ve středu města.

Pánové Urquhart, Wimbush a Portway patřili k nejváenějím a nejúspěnějím advokátským firmám v City. Dalgliesh cítil, e jen málo páně Urquhartových klientů by mohlo být zamícháno do případu vrady. Měli snad tu a tam malé potíe se zástupcem Koruny v dědických záleitostech; mohli si proti vem radám libovat ve vyvolávání nerozumných sporů nebo tvrdoíjně trvat na sepsání nemoudré závěti; vyadovali třeba sluby svého advokáta, aby vymyslili obranu proti předpisům zakazujícím řídit auto po poití alkoholu. Mohlo být skutečně nutné vysekat je z nejrůznějích způsobů bláhovosti a poetilosti. Ale pokud by vradili, vradili by v mezích zákona.

Místnost, do ní byl uveden, vypadala jako jevitní výprava kanceláře úspěného advokáta. Hořící uhlí bylo na rotu v krbu vysoko navreno. Nad krbovou římsou shlíel souhlasně na svého velkého vnuka portrét zakladatele firmy. Psací stůl, za ním velký vnuk seděl, pocházel ze stejného období jako portrét a jevil obdobné kvality trvanlivosti, vhodnosti pro poadované úkoly a zdatného blahobytu, který se zastavil jen na krůček od nabubřelosti. Na druhé straně visel malý olej. Dalglieshe napadlo, e velice připomíná dílo Jana Steena. Olej hlásal světu, e firma pozná, co je dobrý obraz, a můe si dovolit pověsit si jej na stěnu.

Pan Urquhart, vysoký, tíhlý, diskrétně proedivělý na spáncích, se svým vzhledem rezervovaného vládce dobře hodil pro roli úspěného advokáta. Měl na sobě výtečně střiený oblek, uitý vak z vlněného tvídu, jako by se obřadnějí prouek zvrhl v karikaturu. Přijal Dalglieshe bez projevu zvědavosti či zájmu, ale vrchní inspektor si okamitě poviml, e na stole před ním u stojí připravena krabice slečny Fallonové. Dalgliesh stručně uvedl svou záleitost a skončil:

Můete mi o ní něco povědět? Při vyetřování vrady pomůe vechno, co se dozvíme o minulém ivotě a osobnosti oběti.

Jste si tedy u jist, e jde o vradu?

Byla zabita nikotinem; vypila jej v poháru whisky, který si připravila pozdě v noci. Pokud víme, nebylo jí známo, e plechovka postřiku na růe je uloena ve skříni ve skleníku; kdyby o ní věděla a napadlo ji postřik pouít, pochybuji, e by pak schovávala plechovku.

Chápu. Existuje také domněnka, e jed podaný první oběti Heather Pearceové  byla to ona, e ?  byl plánován pro mou klientku?

Pan Urquhart seděl okamik s prsty opřenými pičkami o sebe a s hlavou lehce nachýlenou, jako by se radil se svým vlastním podvědomím, s vyí mocí nebo s duchem své někdejí klientky, dříve ne prozradí, co ví. Dalgliesh si pomyslil, e si mohl uetřit čas. Urquhart je mu, který dokonale ví, kam a je připraven jít, a profesionálně, či jinak. Jeho pantomima byla nepřesvědčivá. A výpověď, kdy ji uvedl, nijak neobalila kostru ivotopisu Josephine Fallonové. Byla to jen fakta. Nahlíel do dokladů v krabici před sebou a uváděl je logicky, jasně, bez citového zaujetí: datum a místo narození; okolnosti smrti jejích rodičů; její následující výchova u obstaroní tety, která společně s ním byla dívčinou poručnicí a do plnoletosti slečny Fallonové; datum a okolnosti tetina úmrtí na rakovinu dělohy; peníze, které Josephine Fallonová zdědila, a přesné informace, jak byly investovány; změny dívčiny adresy po jejích jednadvacátých narozeninách, pokud, jak sue poznamenal, se obtěovala ho o nich informovat.

Byla těhotná, sdělil mu Dalgliesh. Věděl jste to?

Nedalo se říci, e by tato novina advokáta rozladila, ačkoliv jeho obličej se zkrabatil do matně bolestného vzezření člověka, který se nikdy nedokáe smířit se zmatky tohoto světa.

Ne. Neřekla mi to. Ale ani bych neočekával, e to udělá, ledae by ovem pomýlela na alobu o uznání otcovství. Ale hádal bych, e tohle nepřicházelo v úvahu.

Svěřila se své přítelkyni Madeleine Goodaleové, e se rozhodla pro potrat.

Vskutku? Nákladná a podle mého mínění přes nedávné uzákonění pochybná záleitost. I Morálně, samozřejmě, ne legálně. Nedávné uzákonění



Nedávné uzákonění je mi známo, přeruil ho Dalgliesh. Take není nic, co byste mi mohl povědět ?

Tón právníkova hlasu zazněl výčitkou.

U jsem vám pověděl mnoho o jejím původu i o její finanční situaci, pokud mně obojí bylo známo. Obávám se, e vás nemohu zásobit novějími nebo důvěrnějími informacemi. Slečna Fallonová se se mnou radila zřídkakdy. Neměla vlastně ani důvod. Naposled lo o její závě. Jste u, předpokládám, obeznámen s jejími podmínkami. Jedinou dědičkou je slečna Madeleine Goodaleová. Jmění dosahuje hodnoty přiblině dvacet tisíc liber.

Existovala nějaká závě u předtím?

Byla to jen Dalglieshova představa, nebo vskutku postřehl lehounké ztuhnutí obličejových svalů, téměř neznatelné zamračení, je pozdravilo nevítanou otázku?

Existovaly dvě závěti, ale druhá nebyla nikdy signavána. První, sepsaná brzy po její plnoletosti, zanechávala vechno dobročinným účelům ve zdravotnictví, včetně výzkumu rakoviny. Druhou navrhovala realizovat při příleitosti své svatby. Zde je její dopis.

Podal jej přes stůl Dalglieshovi. List byl odeslán z bytu ve Westminsteru a byl napsán známým, přímým, neenským rukopisem.

Váený pane Urquharte, sděluji Vám, e se 14. března provdám na oddávacím úřadě v St. Marylebone za Petra Courtneyho. Je herec, u jste asi o něm slyel. Buďte tak laskav, připravte mi k tomuto datu k podpisu návrh závěti. Chci zanechat vechno svému manelovi. Mimochodem, jeho celé jméno je Petr Albert Courtney Briggs. Bez pomlčky. Předpokládám, e k návrhu závěti budete tento údaj potřebovat. Budeme bydlit na této adrese.

Budu také potřebovat nějaké peníze. Mohl byste, prosím, poádat Warrandersovy, aby mi ke konci měsíce připravili dva tisíce liber v hotovosti? Děkuji Vám. Doufám, e Vám i panu Surteesovi se daří dobře. Upřímně Vae Josephine Fallonová.

Chladný dopis, pomyslil si Dalgliesh. ádné vysvětlení. ádné zdůvodňování. ádné vyjádření těstí či naděje. A kdy na to přijde, ani ádné pozvání na svatbu.

Henry Urquhart pravil: Warrandersovi byli její obchodníci akciemi. Vdycky s nimi jednala naím prostřednictvím, a my jsme opatrovali vechny její doklady. Dávala tomu přednost. Říkávala, e cestuje raději bez zátěe.

Opakoval tu větu s blahosklonným úsměvem, jako by ji v jistém slova smyslu povaoval za pozoruhodnou, a pohlédl na Dalglieshe s očekáváním komentáře. Surtees je můj úředník, pokračoval, vdycky se ptávala na Surteese.

Zdálo se, e tato skutečnost ho uvádí do rozpaků víc ne obsah samotného dopisu.

A Petr Courtney se pak oběsil, dodal Dalgliesh.

Tak je to; tři dny před svatbou. Zanechal dopis pro koronera. Při ohledacím řízení se ten dopis nečetl; abych tak řekl, byl jsem tomu rád. Dopis byl zcela explicitní. Courtney napsal, e se hodlal oenit, aby se vyprostil z jistých finančních a osobních potíí, ale v posledním okamiku shledal, e to nedokáe. Zřejmě ho posedl karban. Byl jsem informován, e nezvládnutelný karban je ve skutečnosti choroba, co do významu hned za alkoholismem. Znám o tom syndromu jen málo, ale dovedu odhadnout, e ve svých důsledcích by mohl být tragický, zvlátě u herce, jeho výdělky, by velké, jsou přece jen nepravidelné. Petr Courtney byl silně zadluen a naprosto neschopen vymanit se ze své posedlosti, která jeho dluhy denně zhorovala.

A osobní potíe? Předpokládám, e byl homosexuál. V té době se o tom hodně mluvilo. Nevíte, jestli o tom věděla vae klientka?

Nemám zdání. Vypadá nepravděpodobné, e by to nevěděla, kdy la tak daleko, e se s ním zasnoubila. Mohla být ovem tak optimistická nebo tak poetilá, e se domnívala, e by přispěla k jeho vyléčení. Kdyby se se mnou poradila, byl bych ji před tím manelstvím varoval. Ale jak jsem řekl, nezeptala se mě.

A krátce potom, napadla Dalglieshe, za pouhých pár měsíců, začala svůj výcvik v nemocnici Johna Carpendara a spala s bratrem Petra Courtneyho. Proč? Z osamělosti? Z nudy? Ze zoufalé potřeby zapomenout? Aby zaplatila za poskytnuté sluby? Jaké sluby? lo o prostou sexuální přitalivost  jsou-li kdy sexuální potřeby prosté  mue, který byl hrubím vydáním ztraceného snoubence? Potřebovala se ujistit, e můe vzbuzovat heterosexuální ádostivost? Courtney-Briggs sám naznačil, e iniciativy se ujala ona. Byla to určitě ona, kdo jejich poměr skončil. Nemýlil se, chirurg byl trpce rozmrzen na enu, která se odváila odmrtit ho dřív, ne se on sám rozhodl ji zapudit.

Dalgliesh vstával k odchodu a prohodil: Bratr Petra Courtneye je váeným chirurgem v nemocnici Johna Carpendara. Ale to asi víte? Henry Urquhart se usmál svým upjatým, nepobaveným úsměvem. Oh ano. Vím. Stephen Courtney-Briggs je můj klient. Na rozdíl od svého bratra získal pomlčku ve svém jménu a vytrvalejí úspěch. Kdy jeho bratr zemřel, trávil dovolenou na jachtě svého přítele na Středozemním moři, dodal bez zjevné souvislosti. Okamitě přijel domů. Vyvolalo to ovem jak velký otřes, tak značné rozpaky.

To tedy vyvolalo, pomyslil si Dalgliesh. Jene mrtvý Petr působil rozhodně méně rozpaků ne Petr ivý. Stephenovi Courtneymu-Briggsovi by se nepochybně hodilo mít v rodině populárního herce, mladího bratra, který by s nim nesoutěil v jeho vlastním povolání a přidával by lesku patině jeho úspěchu, bratra, který Courtaeyho-Briggse uvedl do výstředně egotistického světa jevitě. Ale aktivum se stalo přítěí, hrdina předmětem výsměchu nebo v nejlepím případě předmětem politování. Takové selhání mu starí bratr jen těko odpoutěl.

O pět minut později podal Dalgliesh Urquhartovi ruku a odeel. Sotva uslyela jeho kroky v hale dívka u telefonní ústředny, ohlédla se, zrudla a chvíli zmateně drela v ruce spojovací banánek. Byla dobře vykolena, a přece ne dost. Dalgliesh ji nechtěl uvádět do dalích rozpaků, usmál se a svině opustil budovu. Nepochyboval, e podle instrukcí Henryho Urquharta dívka telefonuje Stephenu Courtneymu-Briggsovi.

( IV )

Saville Mansions byl blok pozdně viktoriánských bytů blízko Marylebone Road, úctyhodný, výnosný, ale ani vyzývavý, ani bohatý. Masterson měl očekávané potíe, ne nael vhodné místo k zaparkování svého vozu, a bylo u po půl osmé, kdy vstoupil do budovy. Vstupní hale dominoval výtah v achtě s ozdobnou mříí a u recepčního stolu seděl uniformovaný vrátný. Masterson, který neměl v úmyslu uvádět důvod své návtěvy, mu zběně pokynul a lehce vyběhl po schodech. Číslo 23 bylo v druhém poschodí. Stiskl zvonek a připravil se na krátké čekání.

Dveře se vak otevřely okamitě a téměř ho objalo podivné zjevení, zmalované jako karikatura děvky na jeviti, v krátkých večerních atech z ohnivého ifónu, které by vypadaly nevhodně i na eně zpoloviny tak staré. Výstřih měly tak hluboký, e zahlédl rýhu mezi zvadlými ňadry, vysoko podepřenými koíčky podprsenky, a viml si, jak pudr vytváří molky ve vráskách suché zaloutlé pokoky. Její víčka byla obtíena maskarem; křehké vlasy, odbarvené do neskutečné plavosti, měla natupírované a nalakované kolem naminkovaného obličeje; karmínově namalovaná ústa ustrnula otevřená v nevěřící zaraenosti. Jejich překvapení bylo vzájemné. Zírali na sebe neschopni uvěřit svým očím. Změna jejího obličeje od úlevy ke zklamání byla téměř komická.

Masterson se vzpamatoval první a připomněl se jí.

Pamatujete si, oslovil ji, volal jsem vám dnes dopoledne a smluvil jsem si s vámi schůzku?

Teď se mi to nehodí. Právě odcházím. Myslila jsem, e jste můj tanečník. Říkal jste; e přijdete zvečera.

Pronikavý hateřivý hlas jetě zostřilo rozčarování. Vypadala, jako by mu hodlala prásknout dveřmi před nosem. Rychle vklouzl jednou nohou za práh.

Zdrel jsem se, ale bylo to nevyhnutelné. Omlouvám se.

Nevyhnutelné zdrení! Opravdu se zdrel. Ta bláznivá, ale nanejvý uspokojivá mezihra na zadním sedadle jeho auta zabrala z večera víc, ne přepokládal. Trvalo také déle, ne i v tak temném zimním večeru nael dostatečně osamělé místo, Guildfordská silnice sice nabízela několik slibných zatáček do otevřené krajiny s výhledem na travnaté meze a oputěné louky, ale Julia Pardoeová ho potrápila. Pokadé, kdy ve vhodném bodě zpomalil, setkal se s jejím klidným tady ne. Uviděl ji první, právě kdy chtěla vykročit z dládění křiovatky na chodník vedoucí ke vchodu heatheringfieldské elezniční stanice. Zpomalil kvůli ní, ale místo, aby jí jen pokynul, naklonil se a otevřel dvířka na protějí straně vozu. Zastavila se jen na vteřinu, ne přela za ním. Nad kozačkami, sahajícími a po kolena, jí v rychlé chůzi poletoval plá. Vklouzla na sedadlo vedle něho beze slova či pohledu.

Jedete do města? prohodil.

Přikývla a rezervovaně se usmála s očima upřenýma na přední sklo. Tak prosté to bylo. Při jízdě promluvila sotva tucet slov. Zkusmé nebo otevřenějí náznaky, které podle jeho mínění od něho hra vyadovala, nenaly odezvu. Mohl být řidičem, s ním jela v nevítané blízkosti. Nakonec, popíchnut zlostí a pokořením, začal uvaovat, jestli se snad nezmýlil. Ujiovalo ho vak soustředěné ticho, modré oči, které celé minuty upřeně pozorovaly jeho ruce, otáčející volantem nebo zaměstnané pákami. Určitě to chtěla. Chtěla stejně jako on. Jene se to stěí dalo nazvat rychlou záleitostí. Řekla mu vak něco překvapujícího. Jela na schůzku s Hildou Rolfovou. Měly jít spolu po časné večeři do divadla. No, buď prý se obejdou bez večeře nebo bez prvního jednání  ani na jednom ani na druhém Julii zřejmě nezáleelo.

Pobaven a jen troku zvědav se zeptal:

Jak vysvětlíte vrchní sestře Rolfové své zpodění? Nebo se nebudete namáhat se s ní sejít?

Pokrčila rameny.

Řeknu jí pravdu. Bude to pro ni jen dobré. Kdy spatřila, e se zakabonil, dodala pohrdavě:

Oh, nebojte se! Nedonese to panu Dalglieshovi, Hilda není taková!

Masterson doufal, e má pravdu. Tohle bylo něco, co by mu Dalgliesh neprominul.

Co udělá? zeptal se.

A jí to řeknu? Asi dá výpověď. Opustí Johna Carpendara. Má tohoto místa plné zuby. Zůstává tady jen kvůli mně.

Masterson odtrhl mylenky od vzpomínek na ten vysoký, nemilosrdný hlas, vrátil se do přítomnosti, přinutil se usmát na tu zcela odlinou enu, stojící proti němu, a řekl smířlivým tónem:

Doprava  vak to znáte. Muse1 jsem jet z Hampshiru. Nezdrím vás dlouho.

Podal jí své pověření, s tím tajnůstkářským výrazem patřícím k tomuto gestu, a protáhl se do bytu. Nepokouela se mu v tom zabránit. Její pohled vak byl bezvýrazný, mysli byla bůhvíkde. Sotva zavřela dveře, zazvonil telefon. Nechala ho bez slovíčka omluvy stát v hale a téměř utíkala do místnosti vlevo. Slyel, jak její hlas se zvyuje protestem. Zdálo se, e vyaduje, pak kemrá. Potom nastalo ticho. Přeel halu a nastrail ui. Měl za to, e slyí klapání číselníku. Nato znovu promluvila. Slova neslyel. Tentokrát rozhovor skončil za pár sekund. A znovu zacvakal číselník. Dalí adonění. Ne se vrátila do haly, vytočila celkem čtyři čísla.

Něco nevylo? zeptal se. Mohu pomoci?

Přimhouřila oči a podívala se na něho na vteřinu tak upřeně, jako hospodyně odhadující kvalitu a cenu kousku hovězího. Kdy se konečně ozvala odpověď, byla kategorická a udivující.

Tančíte?

Byl jsem v posledních třech letech ampiónem Metropolitní policie, zalhal. Ve sboru se nekonalo ádné mistrovství v tanci, co nepřekvapuje, ale připadalo mu nepravděpodobné, e by se to dozvěděla, a le, jako větina jeho lí, mu napadla snadno a spontánně.

Znovu ten zkoumavý, zpytavý pohled.

Budete potřebovat smokink. Mám tu jetě Martinovy věci. Prodala jsem je, ale ten chlápek si pro ně jetě nepřiel. Slíbil, e přijde dnes odpoledne, ale neobjevil se. Dneska není na nikoho spolehnutí. Vypadáte stejně veliký. Ne Martin onemocněl, byl pěkně ramenatý.

Masterson odolal pokuení hlasitě se rozesmát a váně pronesl: Jestli máte potíe, rád vám pomohu. Jene já jsem policista. Přiel jsem za vámi pro informace, nepřiel jsem protancovat noc.

Nejde o celou noc. Večírek končí v jedenáct třicet. Je to Delarouxův Medailový taneční večer v plesovém sále Athenea na Strandu. A hovořit můeme tam.

Bylo by snadnějí pohovořit si zde. Její zamračený obličej se zatvrdil vzdorem.

Tady mluvit nebudu.

Promluvila s jeitnou naléhavostí trucujícího dítěte. Pak její hlas vyhrotilo ultimátum:

Buďto večírek, nebo nic.

Mlčky si hleděli do očí. Masterson uvaoval. Ten nápad je ovem směný, ale jestlie s ním nebude souhlasit, nic z ní dnes večer nevypáčí: Dalgliesh ho poslal do Londýna pro informace a jeho pýcha mu nedovoluje, aby se vrátil do Slavičího domu bez nich. Připustí vak jeho pýcha, aby zbytek večera strávil doprovodem téhle zmalované čarodějnice do společnosti? Tančit by pro něho nebylo obtíné.

Je to jedno z umění  i kdy ne to nejdůleitějí  kterým ho naučila Sylvie, zářivá blondýnka o deset let starí ne on, provdaná za nudného bankovního ředitele; nasadit mu parohy bylo téměř pozitivní povinností. Sylvia byla zblázněná do společenského tance; proli spolu řadou soutěí, v nich získali bronzové, stříbrné i zlaté medaile, dokud Sylviin manel nezačal nevhodně vyhroovat. Sylvia naznačovala rozvod. Masterson se rozumně rozhodl, e vztah přeil svou uitečnost, nemluvě o jeho schopnostech procvičování ve čtyřech stěnách, a e sluba u policie nabízí ctiádostivému mui nejen kariéru, ale i výmluvu pro období poměrné spořádanosti. Nyní se jeho vkus, pokud jde o eny a tanec, změnil, měl pro obojí méně času. Avak Sylvie mu byla uitečná. A ve kole pro výcvik detektivů se beztak tvrdí, e v policejní práci se ádná dovednost neztratí.

Ne, pokud jde o tanec, nebudou ádné potíe. Něco jiného je, je-li tato ena rovnocenným expertem. Večer bude asi fiaskem. Stejně časem promluví, a s ní půjde, nebo nepůjde. Ale kdy? Kdy promluví? Dalgliesh pracuje rád rychle. Tohle je jeden z případů, kdy počet podezřelých je omezen na uzavřenou malou společnost, a normálně se neočekává, e by na něm pracoval déle ne týden. Svému podřízenému by zrovna nepoděkoval za zmarněný večer. A pak, nějak musí vykázat i ten čas v autě. Nebyl by to dobrý tah, kdyby se vrátil s prázdnýma rukama! Do pekel horoucích! Tohle by byla dobrá historka pro chlapce. A kdyby se to nedalo snést, můe jí vdycky ujet. Raději si vezme do auta vlastní aty pro případ, e by potřeboval rychle uniknout.

Tak dobrá, přisvědčil. Ale musí mi to stát za to.

Vyplatí se vám to.

Smokink Martina Dettingera mu padl lépe, ne se obával. Bylo to zvlátní, tohle obřadné převlékání do atů mrtvého mue. Přistihl se, e prohledává kapsy, jako by mohly obsahovat nějaký klíč k případu. Nenael nic. Boty mu byly příli malé a nepokouel se vtěsnat do nich nohy. Natěstí měl na nohou černé střevíce s koenou podeví. Byly pro tanec příli těké, a ke smokinku se nehodily, ale musely stačit. Sloil vlastní oblek do lepenkové krabice, kterou mu váhavě poskytla paní Detringerová, a vyrazili.

Věděl, e má malou naději najít pro auto prostor na Strandu nebo poblí něho, a tak projel Jiním nábřeím a zaparkoval vedle městské radnice. Pak li na stanici Waterloo a najali si taxi. Tato část večera nebyla tak zlá. ena se zabalila do objemného staromódního koichu, který silně kysele páchl, jako by jej poznamenala kočka, ale aspoň v něm byla schovaná. Za celou cestu ádný z nich nepromluvil ani slovo.

Kdy krátce po osmé přijeli, večírek u začal a velký sál byl nepříjemně plný. Prodírali se k jednomu z mála zbylých volných stolů pod balkónem. Masterson si viml, e kadý pořadatel se honosí červeným, kadá pořadatelka bílým karafiátem. Ze vech stran prely vzájemné polibky, mazlivá pohlazení po pai a poklepávání na rameno. Jeden z muů přicupital k paní Dettingerové, zahuhňal přivítání a sloil poklonu:

Vypadáte báječně, paní D. S lítostí jsem slyel, e Tony onemocněl. Jsem rád, e jste nala náhradníka.

Pohlédl na Mastersona s ledabylou zvědavostí. Paní Dettingerová přijala pozdrav nemotorným kubnutím hlavy a poouchlým uspokojením. Mastersona se nepokusila představit.

Přítí dva tance seděli. Masterson se spokojil obhlíením sálu. Celková atmosféra byla ohromně úctyhodná. Ze stropu visel obrovský hrozen balónků, který byl nepochybně připraven k vyputění při jakémsi orgastickém vyvrcholení dnení slavnosti. Hudebníci měli červená saka se zlatými výlokami a pochmurně rezignované vzezření muů, kteří tohle vechno u znají. Masterson očekával večer cynické nestrannosti, uspokojení z pozorování bláznovství druhých, zákeřného potěení ze znechucení. Vzpomněl si, jak popsal anglický tanec francouzský diplomat: Avec les visages si tristes, les derrieres si gais.*) Zde byly zadky pozitivně usedlé, ale obličeje ustrnuly do klebu tak nepřirozeného nařízeného poitku, e uvaoval, zda taneční kola naučila své áky spolu se správnými kroky také těmhle schváleným výrazům obličeje. Mimo taneční parket vypadaly vechny eny ustaraně, jejich výraz se stupňoval od mírných obav a k téměř děsivé úzkosti. Bylo jich o mnoho víc ne muů a některé tančily spolu. Větinou byly středního věku nebo starí a styl jejich oblečení byl jednotně zastaralý, s těsnými, hluboce vystřienými ivůtky a rozměrnými kolovými sukněmi, zdobenými flitry.

Třetí tanec byl quickstep. Paní Dettingerová sebou trhla a vyzvala ho: Jdeme tančit! Bez protestu ji zavedl na parket a objal její tuhé tělo levou paí. Smířil se s očekáváním, e večer bude dlouhý a vyčerpávající. Má-li mu ta letitá Harpyje něco uitečného říct  a starý si myslí, e má  pak bůhví, e mu to také poví, i kdyby ji měl vláčet po téhle zatracené podlaze do úpadu. Představa ho potěila, kochal se jí. Dovedl si svou tanečnici vybavit rozklíenou jako loutku uvolněnou z nitek, s křehkýma nohama rozhozenýma a s paemi klátícími se v posledním vyčerpání. A na to, e první moná odpadne on. Půlhodina s Julií Pardoeovou nebyla právě nejlepí přípravou na noc na tanečním parketu. A ta stará běhna má v sobě plno ivota. Cítil, jak mu kapičky potu lechtají koutky úst, a chutnal je na rtech, ale ona se ani nezadýchala, její ruce byly chladné a suché. Obličej blízko jeho tváře byl dychtivý, oči planuly a spodní ret se odchlipoval. Jako by tančil s oiveným kostlivcem.

Hudba zaburácela a ustala. Dirigent se obrátil a vyumělkovaným úsměvem zazářil přes parket. Hráči se uvolnili a dovolili si rovně prchavě se usmát. Kaleidoskop barev uprostřed parketu splynul vjedno a pak se rozproudil do nových vzorů, jak se tanečníci rozcházeli ke svým stolům, je obletoval číník sbírající objednávky. Masterson ho přivolal ohnutým prstem.

Co si dáte?

Znělo to nemilostivě, jako kdy je ebrák nucen vystát si almunu. Paní Dettingerová poádala o din s tonikem, a kdy jej číník přinesl, přijala jej bez díků či zjevné vděčnosti. Masterson si objednal dvojitou whisky. Měla být první z mnoha. ena rozestřela svou ohnivou sukni kolem idle a začala si prohlíet sál s tou svou nepříjemnou zaujatostí, kterou u začínal tak dobře znát. Nemusel tam vůbec být. Jen opatrně, pomyslil si, nebuď netrpělivý. Chce tě tady udret. Nech ji.

Povídejte mi o svém synovi, vyzval ji klidně; obezřele udroval hlas lhostejný, bez vzruení.

Teď ne. Někdy jindy. Nespěchá to.

Podráděně téměř zařval. Myslí si skutečně, e ji jetě navtíví? Očekává, e by s ní vůbec el tancovat za polovičatý příslib pamlsku informace? Představil si je, jak směně tady skotačí jako bezděční účastníci surrealistické arády. Odloil sklenku.

Nebude ádné jindy. Ledae mi pomůete. Vrchní inspektor je přísný, pokud jde o vyhazování státních peněz, jestlie se člověk za ně nic nedozví. Musím zdůvodnit kadou minutu svého času.

Prosytil svůj hlas správnou dávkou rozhořčení a farizejství. Poprvé od chvíle, kdy se posadili, na něj pohlédla.

Je tu něco, co byste se mohl dozvědět. Netvrdila jsem, e není. A co bude s pitím ?

Pití? nepochopil okamitě.

Kdo zaplatí pití ?

No, normálně jde na státní účet. Ale kdy jde o pohotění přátel, jako například dnes večer, přirozeně platím sám.

Snadno zalhal. Tahle schopnost mu podle jeho mínění nejvíc pomáhala v práci.

Přikývla, jako by ji to uspokojilo. Nepromluvila vak. Uvaoval, zda se má znovu pokusit, kdy tu hudba spustila čaču. Beze slova vstala a obrátila se k němu. Dali se opět do tance.

Po čače následovala mamba, po mambě valčík, po valčíku pomalý foxtrot. A on se nedozvěděl nic. Pak dolo ke změně večerního programu. Světla se náhle ztlumila; před mikrofonem se objevil ulízaný chlapík, lesknoucí se od hlavy k patě, jako by se vykoupal v pomádě, a upravil mikrofon pro svou výku. Doprovázela ho uloudaná blondýna, s vlasy pracně učesanými stylem u pět let vylým z módy. Osvítil je reflektor. Z pravé pae jí nedbale splýval ifónový ál; prohlíela si vlastnickým způsobem prázdnící se parket. Zavládlo vyčkávavé ztiení. Mu nahlédl do papírku, který drel v ruce.

A nyní, dámy a pánové, nadeel okamik, na který vichni čekáme. Exhibiční tance. Nai letoní medailisté předvedou pro nae potěení tance, za ně získali ceny. Začneme nositelkou stříbrné medaile, paní Dettingerovou, která nám zatančí  poradil se s papírem  své tango.

Mávl buclatou rukou k parketu. Hudba třeskla falenou fanfáru. Paní Dettingerová vstala; Mastersona vlekla za sebou. Její ruka svírala jeho zápěstí jako svěrák či spár. Reflektor blýskl kolem dokola a utkvěl na nich. Zazněl slabý potlesk. Ulízaný mu pokračoval:

Paní Dettingerová tančí s  mohla byste uvést jméno svého nového partnera, paní Dettingerová?

Masterson hlasitě zvolal:

Pan Edward Heath.

Ulízaný panák se odmlčel, pak se rozhodl přijmout jméno jako jmenovitou hodnotu. Vnutil do svého hlasu nadení a vyhlásil:

Paní Dettingerová, nositelka stříbrné medaile, zatančí tango s panem Edwardem Heathem.

Cimbály břinkly, ozvala se dalí sprka potlesku. Masterson vedl svou partnerku na parket s přehnanou dvorností. Uvědomoval si, e má pičku, a byl rád, e ji má. Začínal se bavit.

Sevřel ji rukou v kříi a nasadil výraz smilného očekávání. Odměnilo ho ihned zachichotání od nejbliího stolu. Zamračila se a on ohromeně pozoroval, jak se jí po obličeji a po íji rozlévá trapný karmín. Potěeně si uvědomil, e je napjatá, nervózní, e tahle patetická fraka pro ni znamená skutečně mnoho. Kvůli této chvíli se tak pečlivě vystrojila; pro ni si minkami tak zmalovala obličej. Delarouxův Medailový ples! Exhibiční tango! A pak ji její tanečník nechá na holičkách, Asi ztratila kurá, chudinka bláznivá. Ale osud jí poskytl vzhledného a schopného náhradníka. Muselo to vypadat jako zázrak! Pro tenhle okamik byl vylákán do sálu Athenea, proto tady protancovává nudné hodiny. To poznání ho rozveselilo. Paneboe, teď ji má v hrsti. Měl to být její velký okamik. Postará se, aby na něj tak honem nezapomněla.

Zazněl pomalý rytmus. Podráděně si uvědomil, e je to obehraný nápěv tanga, který hráli větinu večera. Zamumlal jí to do ucha. Zaeptala:

Předpokládá se, e zatančíme Delarougovo tango!

Zatančíme tango Charlese Mastersona, milánku.

Těsně ji sevřel a bojovně s ní vypochodoval přes parket v naduté taneční nadsázce, smýkl s ní, a se její nalakované vlasy téměř otřely o podlahu; slyel, jak jí zapraskaly kosti, a podrel ji v té pozici, přičem společnosti u nejbliích stolů utědřil úsměv překvapeného uspokojení. Chichotání se teď zesílilo a bylo delí. Jak ji trhnutím napřímil a čekal na dalí takt, zasykla:

Co chcete vědět?

Někoho poznal, e? Vá syn! Kdy byl v nemocnici Johna Carpendara. Uviděl někoho, koho poznal?

Budete se chovat sluně a budete pořádně tančit?

Moná.

Pohybovali se opět v obvyklém tanci. Cítil, e se. v jeho paích trochu uvolnila, ale stále ji pevně svíral.

Byla to jedna z vrchních sester. U ji kdysi viděl.

Která vrchní sestra?

Nevím. Neřekl mi to.

Co vám řekl ?

A dotančíme.

Povězte mi to teď, jestli nechcete zůstat na parketu. Kde ji předtím viděl?

V Německu. Byla v táboře. Postavili ji před válečný soud. Dostala se z toho, ale vichni věděli, e je vinna.

Kde v Německu?

Procedil ta slova ústy roztaenými do nejapného úsměvu profesionálního tanečníka.

Felsenheim. To místo se jmenovalo Felsenheim.

Opakujte je. Opakujte to jméno.

Felsenheim.

Jméno pro něho nic neznamenalo, ale věděl, e si je zapamatuje. Bude-li mít těstí, získá později podrobnosti, ale klíčové skutečnosti z ní musí vyrvat teď, dokud ji má v moci. Nemusí to být ovem pravda. Nic z toho nemusí být pravda. A je-li to pravda, nemusí být relevantní. Ale tohle byla ta informace, pro kterou byl poslán. Vzedmula se v něm sebedůvěra a dobrá nálada, Byl dokonce v nebezpečí, e se bude z večírku radovat. Rozhodl se, e je čas k něčemu okázalému, a vedl ji do komplikované figury, která začínala přechodem a končila závěrečnou procházkou, vedoucí napříč sálem. Figura se jim bezvadně povedla, potlesk byl hlasitý a vytrvalý.

Jak se jmenovala? zeptal se.

Irmgard Grobelová. Byla tehdy ovem teprve mladá dívka. Martin povídal, e jen proto se z toho dostala. Nikdy nepochyboval, e byla vinna.

Jste si jista, e vám neřekl, která z vrchních sester to je?

Ne. Byl moc nemocný. O soudu mi vypravoval, kdy se vrátil z Evropy, take jsem u o něm věděla. Jene valnou část doby v nemocnici byl v bezvědomí. A kdy nebyl, větinou blouznil.

Take se mohl mýlit, napadlo Mastersonovi. Příběh byl dosti nepravděpodobný. Určitě je těké poznat obličej po pětadvaceti letech, ledae ten určitý obličej pozoroval upřeně po celý soud. Musel silně zapůsobit na mladého, pravděpodobně citlivého mue. Dost, aby se mu oivil v blouznění, aby podlehl klamu, e obličej, který se nad ním sklání v oněch několika vědomých, jasných chvílích, je obličej Irmgard Grobelové. Ale předpokládejme, e měl pravdu. Řekl-li to své matce, mohl to říct i své speciální oetřovatelce nebo to mohl prozradit v deliriu. A jak své znalosti vyuila Heather Pearceová?

Komu jetě jste to řekla? zaeptal jí do ucha.

Nikomu. Neřekla jsem to nikomu. Proč bych to měla říkat? Jetě jedno rockové zhoupnutí. Přemet. Velmi pěkně. Větí potlesk.

Zesílil své sevření a jeho hlas zachraptěl vyhrůkou maskovanou upjatým úsměvem:

Komu jetě? Musela jste to někomu říct.

Proč bych měla ?

Protoe jste ena.

Byla to astná odpověď. Mezkovsky paličatý obličej změkl. Na vteřinu k němu vzhlédla, pak zamrkala řídkými, maskarem zapatlanými řasami v náznaku flirtu. Boe, pomyslil si, jetě začne být koketní!

Oh ano

jedné osobě jsem to snad pověděla.

Zatraceně dobře vím, e jste to pověděla. Ptám se jen, komu? Opět ten doproující se pohled s trochou ovčí poddajnosti. Rozhodla se toho dokonalého mue potěit. Z nějakého důvodu, snad působením dinu, moná euforií z tance, se její odpor zhroutil. Nadále to pojede jako po másle.

Řekla jsem to Martinovu lékaři, panu Courtneymu-Briggsovi. No, zdálo se mi to jedině správné.

Kdy?

Minulou středu. Tedy, ve středu minulého týdne. V jeho ordinaci ve Wimpole Street. Odjel z nemocnice právě v pátek, kdy Martin zemřel, take jsem ho dřív nemohla navtívit. On bývá v nemocnici Johna Carpendara jen v pondělí, ve čtvrtek a v pátek.

Poádal vás, abyste ho navtívila?

Oh ne! Oetřovatelka z personálu, která zastupovala vrchní sestru, povídala, e by si velice rád se mnou promluvil, kdyby mi to pomohlo. e mohu zatelefonovat do Wimpole Street a domluvit si schůzku. Tenkrát jsem to neudělala. K čemu by to bylo? Martin byl mrtvý. Ale pak jsem dostala jeho účet. Není to moc hezké, napadlo mi, tak brzo, sotva Martin umřel. Dvě stě guinejí! Zdálo se mi to moc. Konečně, vdy mu nijak nepomohl! A tak jsem si myslila, e jen nakouknu do ordinace na Wimpole Street, navtívím ho a zmíním se mu, o čem vím. Není správné, aby nemocnice zaměstnávala takovou enu. Vlastně vraednici! A jetě si naúčtovat takové peníze! Dostala jsem od nemocnice jetě druhý účet za oetřování Martina, víte, ale to nebylo nic proti těm dvěma stům guinejí pana Courtneyho-Briggse.

Věty byly nesouvislé. ukala mu je do ucha, jak příleitost dovolila.

Neztratila vak ani dech, ani návaznost. Měla spoustu energie, dokázala tančit i hovořit. Zato Masterson pocioval únavu. Dalí přechod do doré, ukončený uzavřenou procházkou. Vůbec nepřelápla! Ta starucha je znamenitě vytrénovaná, i kdy jí nebyl dán půvab či arm.

Take jste na něho dupla, řekla jste mu, co víte, a navrhla mu, aby odkrojil skývu ze svého zisku?

Nevěřil mi. Povídal, e Martin blouznil a mýlil se a e on osobně ručí za vechny vrchní sestry. Ale slevil mi z účtu padesát liber.

Řekla to s chmurným zadostiučiněním. Masterson byl překvapen. I kdy Courtney-Briggs té historii uvěřil, neměl důvod, aby odečetl ze svého účtu tak podstatnou sumu. Neodpovídal za nábor a výběr oetřovatelského personálu. Nebyla to jeho starost. Masterson uvaoval, jestli té historii vskutku uvěřil. Zřejmě nikomu nic neřekl. Ani předsedovi správního výboru nemocnice, ani představené. Snad mohl opravdu osobně ručit za vechny vrchní sestry a odpočet padesáti liber byl jen gestem, jak uklidnit tuhle obtínou enskou. Jene Courtney-Briggs nepřipadal Mastersonovi jako mu, který by se nechal vydírat, anebo oelel jen penny z toho, co povauje za své právo.

V té chvíli hudba zahřměla naposled. Masterson se na paní Dettingerovou benevolentně usmál a zavedl ji k jejich stolu. Potlesk trval, dokud k němu nedoli; pak náhle ustal, protoe ten ulízaný panák oznamoval přítí tanec. Masterson se rozhlédl po číníkovi a pokynul mu.

No vida, řekl své partnerce, nebylo to nejhorí, e? Budete-li zbytek večera hodná, zavezu vás dokonce domů.

Zavezl ji domů. Odeli brzy, ale bylo u hezky po půlnoci, ne konečně opustil byt v Baker Street. To u věděl, e zná o příhodě vechno, co mu mohla říct. Po jejich návratu začala být rozcitlivělá, asi vlivem triumfu a dinu. Po celý zbytek večera ji tím druhým zásobil, ne tolik, aby se úplně opila, ale dost, aby ji udrel hovornou a sdílnou. Jízda domů byla vak úmorná. Nijak mu ji neusnadňovaly cestou od plesového sálu k parkoviti vozů na Jiním nábřeí taxikářovy pohledy, v nich se mísilo pobavení s pohrdáním, ani nesouhlasná povýenost vrátného, kdy vcházeli do Saville Mansions. Jakmile byli v bytě, ulichotil, ukonejil a uhrozil ji, aby mluvila souvisle; uvařil pro oba černou kávu v neuvěřitelně pinavé kuchyni  v kuchyni coury, pomyslil si, a byl rád, e má o důvod víc, aby jí opovrhoval. Dal jí černou kávu a slib, e ji pochopitelně neopustí, e se pro ni přítí sobotu zase staví, e budou stálými tanečními partnery. Do půlnoci z ní vytáhl vechno, co chtěl vědět o ivotě Martina Dettingera a o jeho pobytu v nemocnici Johna Carpendara. Nebylo toho mnoho, co se o nemocnici dozvěděl. Paní Dettingerová tam nechodila často v tom týdnu, kdy byl syn hospitalizován. Jaký by to, mělo smysl, e ano? Nemohla pro něho vůbec nic udělat. Větinu času byl v bezvědomí a vlastně ji nepoznal, ani kdy se probral. A ovem na tu jednu výjimku. Čekala na slůvko útěchy, ocenění, a místo toho se tak divně pochechtával a mluvil o Irmgard Grobelové. Vypravoval jí tu událost u před léty. Unavovalo ji poslouchat o ní znova. Umírající syn má myslet na svou matku. Stálo ji hrozné úsilí sedět tam a pozorovat ho. Je tak citlivá osoba. Nemocnice ji rozruují. Zesnulý pan Dettinger ani nechápal, jak je citlivá!

Bylo a příli zřejmé, e zesnulý pan Dettinger nerozuměl mimo jiné ani sexuálním potřebám své eny. Masterson bez zájmu naslouchal příběhu jejího manelství. Byla to vední historie neuspokojené eny, mue pod pantoflem a neastného, citlivého dítěte. Masterson jej vyslechl bez soucitu. Nezajímal se obzvlá o lidi. Rozděloval je do dvou početných skupin: na ty, kdo zachovávají zákon, a na darebáky. Neustálá válka, kterou vedl s těmi druhými, uspokojovala jak věděl  jakousi nevyslovenou potřebu jeho vlastní povahy. Zajímal se vak o fakta. Věděl, e jakmile někdo přijde na místo zločinu, zanechává na něm nějaké důkazy a jiné důkazy si odnáí. Detektivovou prací je vechny ty důkazy najít. Věděl, e otisky prstů dosud nikdy nelhaly, a e lidské bytosti, a vinné či nevinné, je zanechávají běně a iracionálně. Věděl, e u soudu platí jen fakta, kdeto lidé vás nechají na holičkách. Věděl, e motiv se nedá předpovědět; ale sám byl natolik čestný, aby aspoň někdy rozeznal své vlastní motivy. V okamiku, kdy nastoupila Julia Pardoeová do jeho vozu, si byl vědom, e jeho čin je přes svůj vznět a slast svým způsobem zaměřen proti Dalglieshovi. Vůbec ho vak, nenapadlo ptát se proč. Povaoval to za ztrátovou spekulaci. A ani ho nenapadlo uvaovat, zda také pro dívku to nebyl akt zaujatosti a osobního odkodnění.

Myslil byste, e umírající chlapec chce svou matku. Bylo strané sedět tam a poslouchat ten příerný dech, napřed tichý a potom hrozně hlasitý. Měl ovem vlastní pokoj. Proto mohla nemocnice poslat účet. Nebyl tam na národní nemocenské pojitění. Ale ostatní pacienti museli to jeho dýchání slyet na celém oddělení.

To je Cheyne-Stokesovo dýchání, poznamenal Masterson, a po něm následuje smrtelné chroptění.

Měli s tím něco udělat. Straně mě to rozruilo. Měl zvlátní oetřovatelku, ta s tím měla něco udělat. Ta oklivá. Jistě konala svou povinnost, ale na mne ani nepomyslila. Koneckonců iví také potřebují trochu pozornosti. Pro Martina u nemohla udělat nic.

Byla to oetřovatelka Pearceová. Ta, co zemřela.

Ano. Vzpomínám si, e jste mi to povídal. Tak ona je také mrtvá. Neslyím o ničem jiném ne o smrti. Je vude kolem mne. Jak jste označoval to dýchání?

Cheyne-Stokesovo. Znamená, e člověk zemře.

Měli s tím něco udělat. To děvče s tím mělo něco udělat. Dýchala také tak, ne zemřela?

Ne. Křičela. Někdo jí nalil do aludku kyselinu karbolovou a rozleptal jí jej.

Nechci o tom slyet! Nechci u o tom nic slyet! Povídejte mi o večírku. Přijdete zase přítí sobotu, viďte?

A tak to lo dokola. Bylo to nudné a vyčerpávající a ke konci téměř děsivé. Triumfální nadení, e dostal, co chtěl, do půlnoci vyprchalo a pocioval jen nenávist a znechucení. Zatímco poslouchal její blábolení, pohrával si s násilnickými představami. Bylo snadné nahlédnout, jak k takovým činům dochází. Pohrabáč v ruce, hloupý obličej rozbitý na padr. Rána za ranou. Roztřepené kosti. Prolitá krev. Orgasmus nenávisti. Kdy si to představoval, jen těko dokázal dýchat pravidelně. Vzal ji ale laskavě za ruku.

Ano, řekl. Přijdu zas. Ano. Ano.

Měla teď suché, horké ruce, snad měla horečku. Nalakované nehty byly hrbolaté. Na hřbetu ruky vyvstávaly íly jako purpurové provazce. Sledoval konejivým prstem hnědé skvrny stáří.

Krátce po půlnoci se její hlas rozdrobil do nesouvislosti, hlava jí klesla dopředu a viděl, e usnula. Chvíli čekal, pak vyprostil svou ruku a po pičkách vyel z lonice. Za pár minut se převlékl do svých atů. A zase po pičkách přeel do koupelny, umyl si obličej a ruce, kterými se dotýkal jejích, myl je znovu a znovu. Konečně odeel z bytu; dveře za sebou tie zavřel, jako by se obával, e ji probudí, a vyel do noci.

( V )

O patnáct minut později Mastersonův vůz minul byt, v něm slečny Bealová a Burrowsová v pohodlných upanech srkaly před ohněm dohasínajícím v krbu své kakao na dobrou noc. Uslyely jej jen jako kratičké zesílení zvuku nepřetritého dopravního proudu, přestaly klábosit a rozvaovaly s povrchním zájmem, co pudí lidi ven tak brzy po půlnoci. Pro ně bylo stále dost neobvyklé být v tuto dobu vzhůru, ale zítra je sobota a mohou se tedy oddat své zálibě pro pozdní noční rozhovory s utěujícím vědomím, e si mohou ráno přileet.

Diskutovaly o odpolední návtěvě vrchního inspektora Dalglieshe. Opravdu to byl úspěch, souhlasily, téměř poitek. Vypadalo to, e mu čaj chutná. Seděl zabořen v jejich nejpohodlnějím křesle a vichni tři spolu rozmlouvali, jako by byl stejně nekodný a blízký jako místní vikář.

Chci se podívat na smrt oetřovatelky Pearceové vaima očima, řekl slečně Bealové. Povídejte mi o ní. Vyprávějte o vem, co jste viděla a cítila od okamiku, kdy jste projela nemocniční branou.

A slečna Bealová vyprávěla; zahanbeně se radovala z této půlhodiny své důleitosti, z jeho zřejmého ocenění toho, e pozorovala tak pečlivě a dokáe popisovat s takovou jasností. Uznávaly, e je dobrý posluchač. Nu, vak je to součást jeho povolání. Je také chytrý, umí lidi přimět k řeči. Dokonce ani Angela, která větinu doby zticha seděla a pozorně naslouchala, nedovedla vysvětlit, proč ji to nutkalo zmínit se o svém nedávném setkání s vrchní sestrou Rolfovou ve Westminsterské knihovně. Jeho oči vzplály zájmem, zájmem, který vybledl do zklamání, kdy uvedla datum. Přítelkyně souhlasily, e se nemohly mýlit. Byl zklamán. Vrchní sestra Rolfová byla zahlédnuta v knihovně v nesprávný den.

( VI )

Bylo po jedenácté hodině, kdy Dalgliesh otočil klíčem zásuvky svého psacího stolu, zamkl za sebou dveře kanceláře a vydal se k postranním dveřím Slavičího domu, aby se vrátil do hostince U sokolníkovy pae. V záhybu, kde se cesta zuovala, ne se ztratila v temných stínech stromů, se ohlédl na tmavý blok rozlehlého a podivného domu se čtyřmi věičkami, rýsujícími se černě na nočním nebi. Dům tonul v téměř úplné tmě. Jen jediné okno bylo osvětleno; trvalo mu téměř minutu, ne pokoj identifikoval. Mary Taylorová je tedy v lonici, ale jetě nespí. Světlo zářilo jen slabě, asi je to lampička na nočním stolku; jak je pozoroval, zhaslo.

el směrem k winchesterské bráně. Stromy zde rostly těsně u cesty. Jejich černé větve se klenuly nad jeho hlavou a stínily slabé světlo nejblií lucerny. Asi padesát metrů el v naprosté temnotě, lapal svině a mlčky v kai odumřelého listí. Byl v takovém stadiu fyzické únavy, kdy due se zdá oddělena od těla, tělo, podrobené realitě, se pohybuje polovědomě ve známém fyzickém světě, zatímco osvobozená mysl stoupá do nekontrolované oblasti, v ní fantazie a skutečnost ukazují stejně obojakou tvář. Dalglieshe překvapovalo, e je tak unaven. Tato práce přece nebyla namáhavějí ne leckterá jiná. Pracoval mnoho hodin denně; kdy řeil nějaký případ, byl pro něho estnáctihodinový den normální. A tato neobvyklá slabost nebyla vyčerpáním z frustrace, selhání. Zítra ráno případ uzavře. Později v noci se vrátí Masterson s dalími kaménky do mozaiky a obraz se doplní. Nejpozději za dva dny opustí Slavičí dům. Za dva dny uvidí naposled ten zlatobílý pokoj v jihozápadní více.

Pohyboval se jako automat a příli pozdě zaslechl tlumené kročeje za svými zády. Instinktivně se otočil čelem ke svému protivníkovi a ucítil bleskovou ránu, směřující od levého spánku k rameni. Necítil bolest, jen praskot, jako by se roztípla celá jeho lebka, levá pae ochrnula a po vteřině, která se mu zdála věčností, se vyřinul teplý, téměř konejivý proud krve. Zalapal po dechu a zhroutil se dopředu. Byl vak dosud při vědomí. Oslepený krví bojoval s nevolností a pokouel se vstát, opíraje se oběma rukama o zem; chtěl se vzpřímit a bojovat. Ale jeho nohy neúčinně mátraly v mokré hlíně a jeho pae neměly sílu. Oči oslepovala jeho vlastní krev. Dusivá vůně vlhké hlíny, tiplavá jako anestetikum, se mu tlačila do nosu a do úst. Leel tam, bezmocně zvracel, kadá křeč v něm probouzela bolest, a čekal v zuřivé nemohoucnosti na poslední ničivý úder.

Nestalo se vak nic. Klesl povolně do bezvědomí. O několik vteřin později ho přivolala do skutečnosti laskavá ruka, třesoucí jeho ramenem. Někdo se nad ním skláněl. Uslyel enský hlas:

To sem já. Co se tu stalo? Někdo vás přepad?

Byla to Morag Smithová. Zápasil s odpovědí, chtěl ji varovat, aby rychle utekla. Ani ve dvou by pro odhodlaného zabijáka nebyli rovnocennými soupeři. Ale jeho ústa nedokázala vytvořit slova. Uvědomoval si, e někde velice blízko chrčí nějaký mu, a si s trpkým humorem uvědomil, e je to jeho vlastní hlas. Připadalo mu, e jej nedokáe ovládat, a uvědomoval si ruce ohledávající jeho hlavu. Morag se otřásla jako děcko.

Jú! Ste celej vod krve!

Zase se pokusil promluvit. Naklonila hlavu bli k němu. Spatřil tmavé prameny vlasů a bílý obličej vznáející se nad ním. Usilovně se snail vstát a tentokrát si dokázal kleknout.

Viděla jste ho?

Vlastně ne. Uslyel mě přicházet. Prchal ke Slavičímu domu. U sta hromů! Vy ste napůl vykrvácel. Vopřete se vo mě!

Ne. Nechte mě tady a doveďte pomoc. Můe se vrátit.

Ten ne. Stejně je lepí, kdy sme dva. Nechci jít samotná. Straidla sou jedna věc, zatracený vrazi jiná. Poďte, podám vám ruku.

Cítil, jak kosti v jejích hubených ramínkách jsou pičaté, ale křehké tělo bylo pozoruhodně houevnaté; snesla dobře jeho váhu. Přinutil se vstát, by nejistě a potácivě.

Mu, nebo ena? zeptal se.

Neviděla sem. Von, či vona  na tom teď nezáleí. Myslíte, e dojdete do Slavičího domu? To je tak nejblí.

Dalglieshovi bylo nyní, kdy stál na nohou, podstatně lépe. Sotva viděl na chodník, ale zkusmo udělal pár kroků dopředu, s rukou opřenou o její rameno.

Snad ano. Zadní dveře jsou nejblí. Nemůe to být víc ne padesát metrů. Zazvoňte do bytu představené. Vím, e tam je.

Tápavě, pomalu li stezkou, a jak si Dalgliesh hořce uvědomoval, smazávali vechny stopy, které by byl mohl najít následující ráno. Ne, e by tohle zetlelé listí mohlo poskytnout mnoho stop. Uvaoval, co se stalo se zbraní. Ale byla to bezvýznamná úvaha. Dokud nebude světlo, nemůe udělat nic. Pocítil vlnu vděčnosti a oddanosti k té tuhé osobičce, její křehká pae spočívala lehce jako pae dítěte kolem jeho boku. Musíme být legrační pár, pomyslil si.

Zachránila jste mi pravděpodobně ivot, Morag. Utekl jen proto, e vás slyel přicházet, řekl.

Utekl nebo utekla? Kdyby jen Morag přila včas, aby zahlédla, jestli to byl mu nebo ena. Stěí zaslechl její odpověď.

Nemluvte takový zatracený blbosti.

Uslyel, e pláče, a ani ho to nepřekvapovalo. Nesnaila se potlačit nebo ovládat vzlyky a ty jejich postup nijak neruily. Pro Morag byl pláč stejně přirozený jako chůze. Nepokouel se ji utěit, jen silněji sevřel její ramena. Pochopila to jako naléhání o větí podporu, a tak napjala pai kolem jeho boků a přimkla se k němu, aby mu pomohla lépe jít. A tak proli klopýtavě stínem stromů.

( VII )

Světlo v demonstrační učebně zářilo jasně, a příli jasně. Pronikalo i jeho slepenými víčky, take nepokojně vrtěl hlavou ze strany na stranu, aby unikl bodavé bolesti. Pak jeho hlavu uklidnily chladné ruce. Ruce Mary Taylorové. Slyel, jak na něho mluví, říká mu, e Courtney-Briggs je v nemocnici. Poslala pro Courtneyho-Briggse. Pak mu tyté ruce sundaly kravatu, rozepjaly knoflíčky koile, se zkuenou zručností vyvlekly jeho pae z rukávů saka.

Co se stalo?

To byl drsný, muný hlas Courtneyho-Briggse. Take chirurg přiel. Co dělá v nemocnici? Dalí náhlá operace? Vypadá to, e Courtneyho-Briggsovi pacienti obzvlá podléhají kolapsům. Jaké alibi má pro poslední půlhodinu?

Někdo na mě číhal, odpověděl Dalgliesh. Musím zjistit, kdo je ve Slavičím domě.

Jeho pai někdo pevně uchopil. Courtney-Briggs ho vtiskl zpět do křesla. Zavlnily se nad nim dvě edivé hrudky. A opět její hlas:

Ne teď. Sotva stojíte. Půjde jeden z nás.

Běte hned.

Za minutu. Zamkli jsme vechny dveře. Dozvíme se, kdy se někdo vrátí. Spolehněte se na nás. Jen si odpočiňte.

Jak rozumné! Spolehněte se na nás! Odpočiňte si! Uchopil kovová opěradla křesla, zachytil se reality.

Chci to zjistit sám.

Napůl oslepen krví spí vycítil, ne uviděl starostlivý pohled, který si vyměnili. Věděl, e naléhá jako vzdorovité dítě, buící svou naléhavostí do nezbořitelného klidu dospělých. Rozzuřený svou bezmocností se pokouel vstát ze idle. Ale podlaha se odporně zahoupala a pak vyvstala a la mu v ústrety víry křiklavých barev. Nebylo mu dobře. Nemohl stát.

Mé oči, řekl. Courtneyho-Briggsův hlas zareagoval s rozmrzelou věcností:

Hned. Napřed musím prohlédnout vai hlavu.

Ale já chci vidět!

Jeho oslepení ho pobuřovalo. Dělají mu to naschvál? Zvedl ruku a pokouel se nadzdvihnout víčka zakrytá zaschlou krví. Slyel, jak spolu mluví, tie, eptem, odborně, o věcech, z nich on; pacient, byl vyloučen. Uvědomoval si nové zvuky, syčení sterilizátoru, cinkání nástrojů, zaklapnutí kovového víka. Potom se zostřila vůně dezinfekčního prostředku. Nyní mu Mary Taylorová očistila oči. Příjemně chladící tampón otřel kadé jeho víčko; otevřel oči a zamrkal, kdy uviděl její lesklý upan a dlouhý cop vlasů, padající přes její levé rameno.

Musím vědět, kdo je ve Slavičím domě. Zjistíte to hned, prosím? oslovil ji.

Bez dalího pohledu na Courtneyho-Briggse či slova vyklouzla z místnosti. Sotva zavřela dveře, Dalgliesh řekl:

Nepověděl jste mi, e vá bratr byl kdysi zasnouben s Josephine Fallonovou.

Neptal jste se mě.

Chirurgův hlas zazněl spontánně, lhostejně, byla to odpověď mue myslicího na svou práci. Cvakly nůky, Dalglieshe chvilku zastudila na hlavě jejich ocel. Chirurg stříhal vlasy kolem Dalglieshovy rány.

Měl jste vědět, e mě to bude zajímat.

Oh! Zajímat! Vy byste se jistě zajímal. Vá obor má nekonečnou kapacitu, pokud jde o zájem o věci jiných lidí. Ale já jsem se omezil jen na uspokojení vaí zvědavosti, pokud se týká smrti těch dvou dívek. Nemůete si stěovat, e bych zamlčel cokoliv relevantního. Petrova smrt s tím nesouvisela, je to čistě soukromá tragédie.

Ani ne tak soukromá tragédie, pomyslil si Dalgliesh, jako veřejné rozpaky. Petr Courtney poruil první zásadu svého bratra  nutnost být úspěný.

Oběsil se, poznamenal Dalgliesh.

Jak říkáte, oběsil se. Není to ani tuze důstojná, ani příjemná poslední cesta, ale ten chudák chlapec neměl mou odolnost. V den, kdy někdo stanoví mou poslední diagnózu, budu mít po ruce vhodnějí prostředky ne smrt na konci provazu.

Jeho egoismus ohromuje, napadlo Dalglieshe. Dokonce i na bratrovu smrt se dívá ve vztahu k sobě. Stojí samolibě a bezpečně u bran svého soukromého vesmíru, zatímco jiní lidé  bratr, milenka, pacienti  pouze kolem něho krouí jako kolem ústředního slunce a existují jen jeho teplem a světlem, posluní jeho soustředné síly. Nepohlíí vak na sebe sama takto větina lidí? Je Mary Taylorová méně zaujata sama sebou? Je on? Není tomu tak jen proto, e ona i on otročí svému bytostnému sobectví delikátněji?

Chirurg přeel ke svému černému kufříku s instrumenty, vyňal zrcátko upevněné na kovovém pásku a připjal si je kolem hlavy. Vrátil se k Dalglieshovi s oftalmoskopem v ruce a posadil se na idli proti pacientovi. Seděli proti sobě a čelem se téměř dotýkali. Dalgliesh cítil kov přístroje na svém pravém oku. Courtney-Briggs mu přikázal: Dívejte se přímo před sebe.

Dalgliesh posluně zíral do tečky světla.

Odeel jste z hlavní nemocniční budovy kolem půlnoci. S vrátným u hlavní brány jste hovořil třicet osm minut po půlnoci. Kde jste byl mezi tím? zeptal se.

Řekl jsem vám to. Na zadní pěině se skácel jilm a zablokoval ji. Strávil jsem několik minut prohlídkou toho místa a ujistil jsem se, e se na něm nezraní dalí lidé.

Zranila se přesně jedna osoba. Ale stalo se to sedmnáct minut po půlnoci. V tu dobu nebyl na ádné větvi uvázán varovný bílý átek.

Oftalmoskop se přesunul na levé oko. Chirurgův dech byl naprosto pravidelný.

Mýlil se.

On si to nemysli.

Take usuzujete, e jsem k vyvrácenému stromu přijel později ne sedmnáct minut po půlnoci. Moná e tomu tak je. Nekul jsem si alibi a nekontroloval jsem si tedy kadé dvě minuty čas.

Nechcete mi snad tvrdit, e vám jízda od hlavní budovy k onomu místu trvala víc ne sedmnáct minut?

Oh, myslím, e bych zdrení mohl docela dobře vysvětlit, víte. Mohl bych prohlásit, e jsem musel  ve vaem politováníhodném policejním argonu  uposlechnout hlasu přírody a vystoupit z vozu, abych si zameditoval mezi stromy.

A meditoval jste?

Moná ano. A spravím vai hlavu, která bude potřebovat čirou náhodou aspoň tucet stehů, podumám o tom. Prominete mi, e se teď soustředím na svou práci.

Představená se tie vrátila. Zaujala své místo vedle Courtneyho-Briggse, jako ministrant čekající na příkazy. Obličej měla velmi bledý. Chirurg nečekal, a promluví, a podal jí oftalmoskop.

Vechny obyvatelky Slavičího domu jsou ve svých pokojích.

Courtney-Briggs přejíděl rukama levé Dalglieshovo rameno a způsoboval mu kadým dotekem silných zkoumajících prstů bolest.

Klíční kost se zdá v pořádku, prohodil. Zle zhmoděná, ale nezlomená. Útočnice musela být vysoká ena. Vy sám měříte kolem metru devadesáti.

Byla-li to ena. Anebo měla dlouhou zbraň. Třeba golfovou hůl.

Golfovou hůl? Sestro představená, co vae golfové hole? Kde je ukládáte?

V hale u paty mého schoditě, odpověděla tupě. Nechávám golfovou branu zpravidla hned za dveřmi.

Měla byste je raději hned zkontrolovat.

Byla pryč méně ne dvě minuty; čekali mlčky na její návrat. Sotva přila zpět, oslovila přímo Dalglieshe :

Jedna z kovových chybí.

Zdálo se, e novinka Courtneyho-Briggse rozveselila. Prohlásil téměř oviálně:

Nue, to je ta zbraň! Jene nemá smysl hledat jí teď v noci. Bude leet někde v parku. Vai mui ji mohou zítra najít, a provést vechno potřebné; vyetříte na ní otisky prstů, najdete vlasy a krev a uplatníte vechny obvyklé triky. Nejste schopen trmácet se teď v noci. Tuhle ránu musím seít. Musím vás dostat na ambulantní operační sál. Potřebujete anestézii.

Nechci narkózu.

Tak vám dáme místní umrtvení. Znamená to jen pár injekcí kolem rány. Mohli bychom to udělat i zde, sestro představená.

Nechci ádné umrtvení. Chci, abyste to jen seil. Courtney-Briggs mu trpělivé jako dítěti vysvětloval:

Je to hluboké zranění a musí se seít. Bez anestetika to bude straně bolet.

Říkám vám, e je nechci. Nechci ani profylaktickou ani penicilínovou, ani protitetanovou injekci. Chci to jen seít.

Vnímal, e se na sebe podívali. Věděl, e je bláhově neústupný, ale nedbal. Proč u se nedají do ití? Pak Courtney-Briggs pronesl podivně obřadným hlasem:

Dáváte-li přednost jinému chirurgovi

?

Ne. Já jen chci, abyste se u do toho pustil.

Chvíli trvalo ticho. Potom chirurg řekl:

Tak dobrá. Vynasnaím se být co nejrychlejí.

Uvědomil si, e Mary Taylorová se přesunula za něho. Přitáhla si jeho hlavu k hrudi, podepřela ji chladnýma, pevnýma rukama. Zavřel oči jako dítě. Jehla mu připadala objemná jako elezná tyč, současně ledová a houcí, která znovu a znovu proniká jeho lebkou. Bolest byla hrozná. Posiloval ho jen hněv a zaryté rozhodnutí neprozradit slabost. Udroval obličej nehybný jako ztuhlou masku. Rozzuřovalo ho vak, e nemůe zadret bezděčné slzy, ronící se zpod víček.

Trvalo celou věčnost, ne bylo po vem. Slyel se, jak říká:

Děkuji vám. A teď bych se rád dostal do své kanceláře. Serant Masterson má příkaz přijít sem, nenajde-li mě v hotelu. Zaveze mě domů.

Mary Taylorová ovíjela pruný obvaz kolem jeho hlavy. Nemluvila. Courtney-Briggs doporučil:

Byl bych raději, kdybyste si hned lehl. Můeme vám dát pro dnení noc pokoj v ubytovně lékařů. Jako první věc ráno zařídím rentgen. Pak bych vás rád znovu prohlédl.

Ráno si dělejte, co chcete. Ale teď mě nechte o samotě.

Vstal ze idle. Vsunula ruku pod jeho pai a podepřela ho. Nějaké jeho podvědomé gesto vak způsobilo, e ruku spustila. Bylo mu vstoje kupodivu lehce. Připadalo mu zvlátní, e tak nehmotné tělo unese váhu tak těké hlavy. Zvedl zkoumavě ruku a ohmatal drsný obvaz; zdál se sahat daleko od jeho lebky. Pak pečlivé zaměřil oči a bez zábran proel místností ke dveřím. Kdy k nim doel, uslyel Courtneyho-Briggsův hlas :

Budete chtít vědět, kde jsem byl ve chvíli přepadení. Byl jsem ve svém sluebním pokoji v ubytovně lékařů. Pro dneek jsem zde zůstal, protoe ráno brzy operuji. Je mi líto, e vám nemohu předloit alibi. Mohu jen doufat, e si uvědomíte, e pokud chci někoho odstranit z cesty, mám jemnějí metody, ne je kovová golfová hůl.

Dalgliesh neodpověděl. Bez ohlédnutí a bez dalího slova je opustil a tie za sebou zavřel dveře demonstrační učebny. Vystoupit do schodů mu připadalo odporné a zpočátku se obával, e to nedokáe. Chytil se vak odhodlaně zábradlí a krůček po krůčku se opatrně vracel do kanceláře. Usadil se tam a čekal na Mastersona.

8 / KRUH SPÁLENÉ ZEMĚ

( I )

Byly téměř dvě hodiny ráno, kdy vrátný pokynul Mastersonovi, e můe projet hlavní bránou do nemocnice. Vítr stále sílil, kdy projíděl kroutící se alejí černých rozsochatých stromů ke Slavičímu domu. Dům byl tmavý, a na jediné osvětlené okno, kde dosud pracoval Dalgliesh. Rozmrzelo ho to. Objev, e Dalgliesh je jetě ve Slavičím domě, ho podrádil a rozladil. Očekával sice, e bude muset podat zprávu o své činnosti za uplynulý den, a tato vyhlídka nebyla nepříjemná, protoe ho posiloval úspěch. Měl vak za sebou dlouhý den a doufal, e před sebou nemá jednu z celonočních porad vrchního inspektora.

Masterson vstoupil postranním vchodem a dvakrát za sebou zamkl. Pohltilo ho tajemné, zlověstné ticho rozlehlé vstupní haly. Připadalo mu, e dům zadruje dech. Ucítil opět tu nezvyklou, i kdy teď u známou vůni směsi dezinfekčního prostředku a pasty na podlahu, nehostinnou a podivnou. Jako by se bál, e vzbudí spící dům, i kdy je poloprázdný, nestiskl vypínač, ale svítil si na cestu baterkou. Oznámení na vývěsce v hale se zabělala a připomněla mu smuteční parte ve vestibulu kterési cizí katedrály. Z lásky k blinímu pomodlete se za dui Josephine Fallonové. Přistihl se, e vystupuje po schodech po pičkách v podvědomé obavě, e vzbudí mrtvou.

Dalgliesh seděl v kanceláři v prvním poschodí za psacím stolem; před ním leel otevřený fascikl. Masterson zůstal stát na prahu jako zkamenělý a snail se skrýt své překvapení. Tvář vrchního inspektora byla vyčerpaná a zedlá pod obrovskou kuklou z bílého pruného obinadla. Seděl zpříma, s předloktími na stole, s dlaněmi poloenými zlehka po obou krajích stránky. Ten postoj Masterson znal, viml si ne poprvé  e vrchní inspektor má pozoruhodné ruce a ví, jak je s výhodou uplatnit. Dávno usoudil, e Dalgliesh je jedním z nejhrdějích muů, které zná. Tuto v podstatě jeitnost Dalgliesh bedlivě střeil, obecně nebyla známa, a Mastersona uspokojovalo, e ho přistihl při drobné marnivosti. Dalgliesh bez úsměvu vzhlédl.

Čekal jsem vás před dvěma hodinami, serante. Co jste dělal?

Vytahoval jsem neformálním způsobem informace, pane.

Vypadáte, jako by vás neformální metody zmohly.

Masterson spolkl břitkou odvetu. Jestli chce starý tajit příčinu svého zranění, nedá mu zadostiučinění projevem zvědavosti.

Téměř do půlnoci jsem tancoval, pane.

Ve vaem věku by to nemělo být příli vyčerpávající. Povídejte mi o té dámě. Zdá se, e na vás udělala dojem. Strávil jste příjemný večer?

Masterson mohl oprávněně odpovědět, e strávil pekelný večer. Spokojil se vak jen zprávou o tom, co se dozvěděl. Na exhibiční tango moudře zapomněl. Instinkt ho varoval, e Daigliesh by je nemusel povaovat ani za zábavné, ani za chytré. Jinak vak podal o večeru přesný referát. Snail se, aby jeho hláení bylo věcné a necitové, ale uvědomoval si, e se při tom baví. Jeho popis paní Dettingerové byl stručný, ale výstiný. Ke konci u se ani nesnail skrýt své pohrdání a nechu vůči ní. Byl si jist, e odvedl dobrou práci.

Dalgliesh poslouchal mlčky. Jeho zakuklená hlava se stále skláněla nad fasciklem a Masterson nepostřehl ádný náznak toho, co cítí. Na konci jeho recitálu Dalgliesh vzhlédl.

Bavíte se při své práci, serante?

Větinu času ano, pane.

Myslil jsem si, e to tak nějak řeknete.

Zamýlel jste svou otázku jako výtku, pane?

Masterson si uvědomoval, e vstupuje na nebezpečnou půdu, ale neodolal tomuto prvnímu pokusnému krůčku.

Dalgliesh na dotaz neodpověděl. Místo toho prohodil:

Mám za to, e není moné být policistou a zůstat trvale laskavý. Jestli ale někdy zjistíte, e krutost se stává poitkem, pak pravděpodobně bude načase, abyste přestal být policistou.

Masterson se začervenal a ztichl. Tohle od Dalglieshe! Od Dalglieshe, který se nestaral o soukromý ivot svých podřízených, jako by si ani neuvědomoval, e nějaký mají! Jeho síravý vtip by mohl zničit stejně jako klacek v rukou někoho jiného! Laskavost! Nakolik přesně byl laskavý on sám ? Kolik ze svých významných úspěchů získal laskavostí? Jistě, nebyl nikdy brutální. Na to byl příli pyný, příli vyběravý, příli se ovládal, v podstatě byl zatraceně příli nečlověčí pro něco tak pochopitelného, jako je malá přízemní hrubost. Jeho reakcí na zlo bylo nakrčit nos, ne zadupat. Ale laskavost! Tohle tak povídej klukům, pomyslil si Masterson.

Dalgliesh pokračoval, jako by nevyřkl nic pozoruhodného.

Musíme ovem znovu navtívit paní Dettingerovou. A budeme chtít výpověď. Myslíte, e řekla pravdu?

Těko říct. Nenapadá mi, proč by lhala. Je to ale divná enská a v té chvíli ze mne neměla moc radosti. Mohlo pro ni být jakýmsi zvráceným potěením svést nás z cesty. Mohla například zaměnit jméno Grobelová za jméno jiné obalované.

Take osoba, kterou její syn poznal na oddělení, mohla být kýmkoliv z felsenheimských obalovaných, z těch, kdo dosud ijí nepotrestaní. Co přesně jí syn řekl?

To je problém, pane. Zřejmě jí dal na srozuměnou, e ta Němka, ta Irmgard Grobelová, je zaměstnána u Johna Carpendara, ale nevybavuje si přesně jeho slova. Má za to, e jí řekl něco jako: ,Tohle je legrační nemocnice, mami, mají tady Grobelovou, pracuje tu jako jedna z vrchních sester. 

Co naznačuje, e to není vrchní sestra, která ho skutečně oetřovala, poznamenal Dalgliesh. Jinak by asi na to poukázal. Ledae by ovem pro své téměř trvalé bezvědomí neuviděl předtím vrchní sestru Brumfettovou a nerozeznal, e slouí na oddělení. Nebyl ve stavu, kdy by rozeznával jemnosti nemocniční hierarchie. Podle svého chorobopisu větinou blouznil anebo byl v bezvědomí, a to by jeho svědectví zpochybnilo, i kdyby tak nevhodně nezemřel. I tak jeho matka zprvu zřejmě nebrala jeho povídání příli váně. Nezmínila se o tom někomu v nemocnici? Například oetřovatelce Pearceové?

Tvrdí, e ne. Myslím, e paní Dettingerová se v té době starala hlavně o posbírání synových svrků, úmrtního listu a o nárok na pojistku.

Trpkost, serante ?

No, platí asi dva tisíce liber ročně za taneční hodiny a jejího kapitálu je u namále. Tihle Delarouxovi mají rádi zaplaceno předem. Kdy jsem ji vezl domů, vyslechl jsem vecko o jejích financích. Paní Dettingerová s tím nevyrukovala, nechtěla dělat potíe. Pak ale dostala účet pana Courtneyho-Briggse a napadlo ji, e by mohla vyuít synovy historky, aby dostala slevu. A také ji dostala. Padesát liber.

Co znamená, e pan Courtney-Briggs je buď dobročinnějí, ne jsme si myslili, anebo si řekl, e ta informace za ty peníze stojí. Vyplatil je hned?

Říká, e ne. Poprvé ho navtívila v ordinaci ve Wimpole Street ve středu 21. ledna. Toto setkání nedopadlo moc radostně, a tak mu telefonovala minulou sobotu ráno. Recepční jí řekla, e pan Courtney-Briggs je v zahraničí. Zamýlela mu telefonovat znovu v pondělí ráno, ale ek na padesát liber přiel první sobotní potou. Nebyl přiloen dopis ani jiné vysvětlení, pouze jeho navtívenka. Ale dostala zásilku v pořádku.

Take minulou sobotu byl v zahraničí? Kde, to bych rád věděl? V Německu? Aspoň máme co přeetřit.

Vechno to zní nepravděpodobně, pane, prohodil Masterson. Ani to vlastně nezapadá.

Ne. Jsme si dost jisti, kdo zabil obě ty dívky. Vechna fakta ukazují logicky na jednu osobu. A jak říkáte, tento nový důkaz vskutku nezapadá. Rozladí to, kdy se přehrabujeme ve smetí, hledáme chybějící pilinu a pak zjistíme, e je součástí odliné záhady.

Máte to tedy za něco, co s věcí nesouvisí, pane? Bylo by mi nanic, kdyby mé celovečerní trmácení s paní Dettingerovou bylo marné.

Oh, souvisí. Ohromně to souvisí. Nali jsme určité potvrzení. Nali jsme chybějící knihu z knihovny. Westminsterská městská knihovna nám velmi pomohla. Slečna Pearceová přila do marylebonské pobočky ve čtvrtek 8. ledna, kdy měla sluební volno, a dotázala se, jestli mají knihu pojednávající o válečných soudech v Německu. Uvedla, e se zajímá o soud ve Felsenheimu v listopadu 1945. Nemohli ve svých sbírkách nic takového najít, ale slíbili, e se poptají v jiných londýnských knihovnách, a doporučili jí, aby se vrátila či zatelefonovala za pár dnů. Zavolala v sobotu ráno. Sdělili jí, e se jim podařilo vystopovat knihu, která mimo jiné pojednává i o felsenheimském procesu, a ona si ji vyzvedla tého dne odpoledne. Při kadé návtěvě udala jméno Josephine Fallonová a předloila průkaz i modrý výpůjční kupón Fallonové. Normálně by si ovem nezaznamenávali jméno a adresu. Udělali to jen proto, e knihu obstarávali z jiné knihovny.

Byla kniha vrácena ?

Ano, jene anonymně. Nemohou říct přesně, kdy. Pravděpodobně ve středu po smrti Pearceové. Někdo ji poloil na pojízdný stolek s nebeletristickými knihami. Kdy přila pomocná knihovnice doplnit stolek nově vrácenými knihami, poznala knihu, přinesla ji zpět k pultu k registraci a odloila na stoh určený k vrácení do mateřské knihovny. Nikdo si nepoviml, kdo ji vracel. V knihovně je velmi ivo. Lidé přicházejí a odcházejí, jak se jim zlíbí. Ne kadý jde knihy vracet přímo k pultu. Bylo docela snadné přinést ji v koíku či v tace a vsunout ji mezi ostatní knihy na vozíku. Pomocná knihovnice, která ji nalezla, měla slubu u přepáky větinu dopoledne i odpoledne, jedna z mladích zaměstnankyň doplňovala vozíky. Dívka se s prací opozdila, proto jí la starí spolupracovnice pomoci. Zpozorovala knihu hned. Bylo přiblině estnáct třicet. Ale mohla tam být poloena kdykoliv.

Nějaké otisky, pane?

Nic, co by pomohlo. Pár mouh. Prola rukama značného počtu knihovnického personálu a bůhvíkolika čtenářů. A proč ne ? Nemohli tuit, e bude součástí důkazů ve vyetřování vrady. Něco je vak zajímavé. Podívejte se.

Otevřel jednu zásuvku psacího stolu a vyňal silnou knihu vázanou v tmavomodrém plátně, označenou na hřbetě katalogovým číslem knihovny. Masterson ji vzal a poloil na stůl. Posadil se a opatrně ji otevřel; dal si načas. Byla to zpráva o válečných procesech v Německu od roku 1945, zřejmě pečlivě dokumentovaná, psaná bez senzací poradcem Nejvyího královského soudu, který býval členem tábu předsedy Nejvyího válečného soudu. Bylo zde jen několik fotografických snímků, z nich pouze dva se týkaly felsenheimského procesu. Jeden ukazoval celkový pohled na soud s nezřetelným záběrem lékaře na stanoviti obalovaných, druhý byl fotografií velitele tábora.

Je tu zmínka o Martinu Dettingerovi, ale jen stručná, řekl Dalgliesh. Za války slouil v Královské wiltshireské lehké pěchotě a v listopadu 1945 byl určen za člena vojenského senátu, který měl v západním Německu soudit čtyři mue a jednu enu, obalované z válečných zločinů. Tyto tribunály byly ustavovány podle speciálního armádního příkazu z června 1945; tento senát sestával z předsedy, který byl brigádním generálem granátníků, čtyř armádních důstojníků, z nich jeden byl Dettinger, a soudce, určeného předsedou Nejvyího válečného soudu. Jak jsem řekl, jejich úkolem bylo soudit pět lidí, kteří byli obalováni  znění obaloby najdete na straně 127 e společně a ve shodném úmyslu jménem a v zájmu německé říe kolem 3. září 1944 záměrně, s rozmyslem a zločinným způsobem přivodili smrt a podíleli se na zabití 31 lidských bytostí polské a ruské národnosti.

Mastersona nepřekvapovalo, e Dalgliesh je schopen citovat obalobu slovo za slovem. Tato schopnost zapamatovat si a doslovně a přesně uvést fakta byla uměním vynikajících policistů a Dalgliesh ji ovládal lépe ne větina ostatních; kdy mu chtěl tuto techniku předvést, mohl ho serant stěí přeruovat. Neříkal tedy nic. Viml si, e vrchní inspektor vyňal velký edivý kámen, dokonalý ovoid, a pomalu ho převaluje v prstech. Asi upoutal jeho zrak v parku, sebral jej a bude jej pouívat jako těítko. Určitě nebyl na stole dnes ráno. Unavený, vyčerpaný hlas pokračoval:

Tito lidé, 31 muů, en a dětí, byli idé, věznění v Německu. Říkalo se o nich, e onemocněli tuberkulózou. Byli odesláni do ústavu v západním Německu, který byl původně určen pro duevně choré, avak od léta 1944 se měl věnovat ne léčení, nýbr zabíjení. Neexistují důkazy, kolik tam bylo usmrceno duevně chorých Němců. Personál musel přísahat, e utají vechno, co se tam děje, ale v okolních okresech bylo o tom dost rozruchu. Dne 3. září 1944 byl do ústavu poslán transport Poláků a Rusů. Bylo jim řečeno, e tam budou léčeni z tuberkulózy. Tée noci dostali smrtící injekce  mui i eny i děti ráno byli mrtvi a pohřbeni. Pro tento zločin, ne pro vradění Němců, bylo těchto pět postaveno před soud. Byli mezi nimi vedoucí lékař doktor Max Klein, mladý lékárník Ernst Gumbmann, vrchní oetřovatel Adolf Straub a mladá nekolená osmnáctiletá oetřovatelka Irmgard Grobelová. Vedoucí lékař a vrchní oetřovatel byli shledáni vinnými. Lékař byl odsouzen k smrti, oetřovatel k dvaceti třem letům vězení. Lékárník a ta ena byli osvobozeni. Na straně 140 najdete, co říká její obhájce. Raději si to přečtěte!

Překvapený Masterson si mlčky vzal knihu a nalistoval stránku 140. Začal číst. Jeho hlas zněl nepřirozeně hlasitě.

Tento tribunál nesoudí obalovanou Irmgard Grobelovou za podíl na smrti pacientů německé národnosti. Víme nyní, co se dělo ve Steinhoffově ústavu. Víme také, e to souhlasilo s německými zákony, vyhláenými samotným Adolfem Hitlerem. V souladu s příkazy, uloenými z nejvyích míst, bylo od roku 1940 usmrceno zcela zákonně mnoho tisíc duevně chorých Němců. Na základě morálky lze soudit tyto akce libovolně. Otázkou není, zda personál ve Steinhoffově ústavu to povaoval za patnost nebo za milosrdenství. Otázkou je, zda to povaoval za zákonné. Svědkové prokázali, e takový zákon existoval. Jestlie se Irmgard Grobelová podílela na smrti oněch lidí, jednala podle tohoto zákona.

Nezabýváme se vak duevně chorými. Od června 1944 byl tento zákon rozířen i na cizí dělníky nevyléčitelně nemocné tuberkulózou. Je mono tvrdit, e obalovaná nepochybovala o zákonnosti takového zabíjení, nebo viděla, jak jsou v zájmu státu zbavováni své bědy i Němci. To vak není můj úkol. Nejsme zde proto, abychom soudili, co si obalovaná myslila. Nepodílela se na zabíjení, kterého se týká tento soud. Transport Rusů a Poláků dorazil do Steinhoffu 3. září 1944 o půl sedmé večer. Toho dne se Irmgard Grobelová vracela z dovolené. Soud vyslechl, jak vstoupila do ubytovny oetřovatelek v půl osmé a převlékla se do uniformy. Měla slubu od devíti. V době od vstupu do ústavu do příchodu do sluebního pokoje oetřovatelek v bloku E mluvila toliko s dvěma oetřovatelkami, svědkyněmi Willigovou a Rohdeovou. Obě tyto eny dosvědčily, e Grobelové o transportu neřekly. Tak vstupuje Grobelová do sluebního pokoje. Má za sebou obtínou cestu, je unavena a není jí dobře. Váhá, jestli, nemá poádat o dovolení odejít ze sluby. Vtom ale zazvoní telefon; volá ji doktor Klein. Soud vyslechl výpovědi svědkyň o tomto rozhovoru. Klein ádal Grobelovou, aby se podívala do lékárny a ohlásila mu, jaká je tam zásoba evipanu a fenolu. Slyeli jste, e evipan se dodával v kartónech, kadý kartón obsahoval 25 injekcí a kadá injekce se skládala z tablety evipanu v prákové formě a jedné dávky sterilované vody. Evipan, fenol a jiné nebezpečné drogy byly uloeny ve sluebním pokoji oetřovatelek. Grobelová zkontrolovala mnoství a ohlásila Kleinovi, e v zásobě jsou dva kartóny evipanu a asi 150 kubíků tekutého fenolu. Klein jí pak nařídil, aby vekerý dosaitelný evipan a fenol předala oetřovateli Straubovi, který je vyzvedne. Nařídil jí také, aby mu předala dvanáct desetikubíkových stříkaček a mnoství silných jehel. Obalovaný Klein prohlásil, e vůbec neuvedl, k jakému účelu drogy vyaduje, a slyeli jste také od obalovaného Strauba, e Grobelové nic nevysvětloval.

Irmgard Grobelová neopustila sluební pokoj, dokud ji v devět dvacet tého večera neodnesli do jejího pokoje. Soud vyslechl, jak ji oetřovatelka Rohdeová, která přila do sluby pozdě, nala v mdlobách na podlaze. Pět dnů byla upoutána na lůko horečkou a akutním zvracením. Neviděla Rusy a Poláky vstupovat do bloku E, neviděla vynáet jejich těla časně ráno 4. září. Kdy se vrátila do sluby, byly ji mrtvoly pochovány.

Pane předsedo, soud vyslechl svědky, kteří potvrdili, e Irmgard Grobelová byla laskavá, vlídná k nemocným dětem, jako oetřovatelka obratná. Připomněl bych soudu, e je mladá, sama stěí víc ne dítě. Neádám její osvobození na základě jejího mládí, či proto, e je ena, ale protoe jediná ze vech obalovaných je průkazně nevinná. Nemá ruce poskvrněné smrtí oněch 31 Rusů a Poláků. Nevěděla ani, e existovali. Obhajoba nemá co dodat.

Ticho prolomil Dalglieshův trpký hlas:

Vimněte si, serante, obvyklého teutonského poukazování na zákonnost. Se svým zabíjením moc neotáleli, e? V sedm třicet je přijali, brzy po deváté jim dali evipanové injekce. A proč evipan? Nemohli si být jisti, e smrt bude okamitá, pokud nepáchli pořádnou dávku. Pochybuji, e by bezprostředně zabilo méně ne dvacet kubíků. To je ovem vůbec neobtěovalo. Grobelovou zachránilo, e měla ten den a do pozdního večera dovolenou. Obhajoba prohlaovala, e se ani nedozvěděla o příjezdu cizích vězňů, e to nevěděl nikdo a do čtyř hodin do rána. Toté odvolání dalo svobodu lékárníkovi. Technicky byli oba nevinní, můete-li toho slova uít o komkoliv, kdo pracoval ve Steinhoffově ústavu.

Masterson byl zticha. Stalo se to tak dávno! Grobelová byla takové děvčátko! O deset let mladí, ne je on teď. Válka je stará historie. Nemá k jeho ivotu větí vztah ne třeba války dvou růí, ba jetě mení, protoe nevyvolává ani ty slabě romantické a rytířské podtóny dějepisu, kterému se učil jako kluk. Neměl obzvlátní odpor k Němcům nebo vlastně ke kterékoliv rase, snad k těm několika málo, na které pohlíel jako na kulturně a intelektuálně podřadnějí. Němci k nim nepatřili. Německo pro něho znamenalo čisté hotely, dobré silnice, ebírko zapíjené místním vínem v hostinci U jablečného motu, Rýn vinoucí se pod ním jako stříbřitá stuha, vynikající kemp u Koblenze.

A jestli někdo z felsenheimských obalovaných dosud ije, je teď u v pokročilém středním věku. Samotné Irmgard Grobelové by u bylo třiačtyřicet let. Je to tak vzdálená historie! Má cosi do sebe jen proto, e se dotýká tohoto případu.

Stalo se to tak dávno, prohodil. Je takové tajemství natolik cenné, e by někdo vradil, aby je uchoval? Kdo se o to teď doopravdy stará? Nemá i oficiální politika tendenci odpustit a zapomenout?

My Angličané rádi odpoutíme svým nepřátelům; osvobozuje nás to od závazku milovat své přátele. Podívejte se na tu knihu, Mastersone. Čeho jste si viml?

Masterson navolnil listy, lehce s nimi zatřásl, zvedl knihu před oči a zkoumal vazbu. Pak ji poloil na stůl a stlačil prostřední stránky. Tam, hluboko v záhybech, bylo několik zapadlých zrníček písku.

Poslal jsem vzorek do laboratoře na analýzu, řekl Dalgliesh, a o výsledku se nedá moc pochybovat. Téměř jistě jsou z poární bedničky ve Slavičím domě.

Tam tedy byla schovaná, dokud on či ona ji nemohli vrátit do knihovny. Knihu a plechovku od postřiku na růe schovala tatá osoba. Souvisí to velice hezky, pane.

A moc hezky, nemyslíte? pravil Dalgliesh.

Serant Masterson si vzpomněl jetě na něco.

A co ta broura, ta, kterou nali v pokoji Pearceové? Nebyla o práci Útulku pro oběti faistické války v Suffolku? Co kdy si o ni Pearceová napsala? Je to dalí příklad, jak přizpůsobit trest zločinu.

Myslím, e ano. Spojíme se ráno s tím místem a zjistíme, jestli a co jim slíbila. A musíme znovu promluvit s Courtneym-Briggsem. Byl ve Slavičím domě přiblině v době, kdy zemřela Fallonová. Dozvíme-li se, za kým el a proč, přiblííme se rozuzlení tohoto případu. Tohle vecko vak musí počkat do zítřka.

U je zítra, pane, Masterson potlačil zívnutí, u skoro tři hodiny.

( II )

Jestli nočního vrátného U sokolníkovy pae překvapil v časných ranních hodinách návrat dvou hostů, z nich jeden byl zřejmě nemocen a měl okatě zavázanou hlavu, byl dobře vycvičen a nedal to najevo. Jeho dotaz, zda můe pro pány něco udělat, byl formální; Mastersonova odpověď pouze zdvořilá. Vyplhali tři poschodí do svého patra, protoe staromódní výtah byl nespolehlivý a hlučný. Dalgliesh, tvrdoíjně rozhodnutý neprozradit serantovi svou slabost, se přinutil stoupat po schodech, ani by se přidrel zábradlí. Věděl, e je to poetilá marnivost, a ve chvíli, kdy se dostal do svého pokoje, za ni zaplatil. Byl tak slabý, e se musel na minutu opřít o zavřené dveře, ne se dokázal dopotácet k umyvadlu. Chytil se kohoutků jako opory a bolestně, neúčinně zvracel s čelem opřeným o předloktí. Nezdvihl ani hlavu a otočil pravým kohoutkem. Vytryskla ledově studená voda. Opláchl si obličej a napil se z dlaní. Hned se mu ulevilo.

Spal neklidně. Bylo nesnadné uloit zakuklenou hlavu pohodlně na poltář; zdálo se mu, e ztráta krve zanechala jeho mysl nadpřirozeně aktivní a jasnou, odolávající spánku. Kdy zdříml, zdál se mu sen. Procházel se po nemocniční zahradě s Mavis Gearingovou. Hopsala jako holčička mezi stromy, mávala zahradními nůkami jako mečem a lakovně volala

To je báječné, co vechno můete najít, co se dá vystavit i v tomhle mrtvém ročním období!

Vůbec mu nepřipadalo nepřiměřené, e střihá plně rozkvetlé rudé růe z odumřelých větví a e si ádný z nich nevímá těla Mary Taylorové, tie visícího na jedné větvi, s bílou íjí ovinutou katovou oprátkou.

K ránu usnul tvrději. I tak ho neustávající ostré zvonění okamitě probudilo k vědomí. Svítivý ciferník jeho cestovního budíku ukazoval 5.49 hodin ráno. S obtíemi zvedl hlavu z dolíku v poltáři a zvedl sluchátko. Ihned rozeznal hlas. A věděl, e by jej rozeznal mezi vemi enskými hlasy na světě.

Pan Dalgliesh? Zde Mary Taylorová. Je mi líto, e vás musím vyruit. Myslila jsem ale, e budete raději, kdy zavolám. Máme tu poár. Nic nebezpečného. Je to venku v parku. Zdá se, e vypukl v neuívané zahradníkově boudě asi padesát metrů od Slavičího domu. Dům není ohroen, ale oheň se velmi rychle íří mezi stromy.

Překvapilo ho, jak jasně dokáe myslit. Jeho rána u nebolela. Doslova cítil, jak má lehkou hlavu, a musel si sáhnout na drsný gázový obvaz, aby se ujistil, e tam jetě je.

Co je s Morag Smithovou? zeptal se. Je v pořádku? Chodívala do té boudy jako do svého útočitě.

Vím. Řekla mi to ten večer, kdy jste ji přivedl. Ubytovala jsem jí na noc zde. Morag je v bezpečí. To bylo první, co jsem ověřila.

A ostatní ve Slavičím domě?

Bylo ticho. Pak promluvila, tentokrát ostřejím hlasem.

Hned to zjistím. Nenapadlo mi



Ovem. Proč by mělo? Přijedu!

Je to nutné? Pan Courtney-Briggs naléhal, abyste odpočíval. Hasiči mají poár pod kontrolou. Ze začátku se obávali, e Slavičí dům je ohroen, ale pokáceli některé nejblií stromy. Do půl hodiny by měli poár zvládnout. Nemohl byste počkat do rána?

Přijedu teď, oznámil.

Masterson leel na zádech, zmámen únavou, s těkým obličejem bezvýrazným ve spánku, s ústy napůl otevřenými. Trvalo mu skoro minutu, ne ho vzbudil. Dalgliesh by ho byl raději ponechal jeho otupělosti, ale věděl, e při svém současném oslabení by sám nemohl bezpečně řídit auto. Třepal Mastersonem, a ho konečně probudil; serant poslouchal instrukce vrchního inspektora bez komentáře, pak si v mrzutém mlčení navlékal aty. Byl příli rozumný, ne aby něco namítal proti Dalglieshovu rozhodnutí vrátit se do Slavičího domu, ale z jeho rozladěného zakabonění bylo vidět, e povauje cestu za zbytečnou; krátkou jízdu do nemocnice absolvovali mlčky.

Poár spatřili jako rudou záři na noční obloze daleko dřív, ne se nemocnice přiblíila na dohled, a kdy projeli otevřenou winchesterskou bránou, uslyeli praskavé staccato hořících stromů a ucítili v chladném vzduchu sladkou, výraznou, silnou vůni doutnajícího dřeva. Prolomilo to Mastersonovu zamračenou vzdornou náladu. Nadechl se s hlučným poitkem a se astnou sdílností poznamenal:

Tuhle vůni mám rád, pane. Připomíná mi má klukovská léta; letní táboření se skauty; jak jsme leeli zachumlaní v pokrývkách kolem táboráku a jiskry vyletovaly do noci. Přímo skvělé, kdy je člověku třináct; být velitelem hlídky je větí moc a sláva, ne vůbec kdy pocítí dospělý člověk. Vak to znáte, pane.

Dalgliesh to neznal. Jeho samotářské, osamělé chlapectví bylo oizeno o tyhle kolektivní záitky. Dodávaly vak zajímavý a podivně dojemný třpyt Mastersonovu charakteru. Velitel skautské hlídky! A proč ne? Kdyby bylo jeho údělem jiné dědictví a osud s ním zatočil jinak, mohl se lehce stát náčelníkem pouličního gangu a jeho bytostná ctiádost a nepokoj by ho usměrnily na méně zákonné cesty.

Masterson zajel s vozem do bezpečné vzdálenosti pod stromy. K ohni doli pěky. V nevysloveném souhlasu se zastavili a zůstali spolu stát ve stínu stromů a tie pozorovali. Nezdálo se, e by je někdo uviděl; nikdo se k nim nepřiblíil. Hasiči končili svou práci. Měli jen jednu stříkačku, hadici vedli zřejmě ze Slavičího domu. Poár u byl zvládnut, ale stále jetě byl podívanou. Bouda docela shořela, zůstal jen kruh zčernalé země, který ukazoval, kde kdysi stávala. Okolní stromy vypadaly jako černé ibenice, zakrnělé a pokroucené agónií svého spálení. Na okraji dosud prudce planulo několik mladých stromů, praskajících a prskajících v proudech vody chrlených hadicí. Jednotlivé plameny se svíjely a kroutily v neustávajícím větru, přeskakovaly ve vrcholcích stromů a plály tam jasným houcím světlem svíce, dokud je nezmařil neomylný proud z hadice. Jak se tak dívali, vzplála vysoká borovice a vybuchla sprkou zlatých jehlic. Uslyeli tiché uaslé zajíknutí. Dalgliesh spatřil skupinku studentek v černých plátěnkách, které se dívaly z dálky a neznatelně se plíily dopředu do světla ohně. Zazářil chviličku na jejich tvářích; Dalgliesh se domníval, e poznává Madeleine Goodaleovou a Julii Pardoeovou. Pak uviděl přicházet nezaměnitelnou vysokou postavu představené. Promluvila několik slov na dívky, skupinka se otočila a váhavě roztála mezi stromy. Potom uviděla představená Dalglieshe. Okamik zůstala docela tie stát. Zahalená ve své dlouhé černé plátěnce s kapucí odhozenou nazad stála na pozadí jednoho hořícího stromu jako obě na hranici, houcí poár tančil za ní a svými plameny barvil její bledou ple. Pomalu přistoupila k vrchnímu inspektorovi. Zpozoroval, e její obličej je velice bledý.

Měl jste pravdu, řekla. Nebyla ve svém pokoji. Zanechala mi dopis.

Dalgliesh neodpověděl. Jeho mysl byla tak jasná, e se zdálo, jako by fungovala mimo jeho vlastní vůli, neobsáhla dosud tento zločin v celém irokém rozsahu, ale dokázala vidět jej z veliké výky jako srozumitelnou, pochopitelnou krajinu rozprostřenou bez stínu a bez obojakostí pod sebou. Věděl teď vechno. Věděl, jak byly zavraděny dvě dívky, nejen kdy a proč, nejen kým. Poznal základní pravdu celého zločinu, nebo lo o jediný zločin. Nikdy ho nebude moci dokázat ale věděl o něm.

O půl hodiny později bylo po ohni. Pouité zablácené hadice se plazily po zčernalé zemi, jako by to byly rány, vysílající skomírající stopy tiplavého kouře. Poslední diváci se vytratili a kakofonii větru a ohně nahradilo tiché podbarvující syčení, přeruované jen příkazy velitele hasičů a zmatenými hlasy jeho muů. I vítr trochu ustal a jeho dotyk na Dalglieshově tváři byl laskavý a teplý, jak vanul přes vypařující se zemi. Vude visel pach zuhelnatělého dřeva. Reflektory stříkačky byly obráceny na kouřící kruh, kde stávala bouda. Dalgliesh k němu přeel s Mastersonem po levici a Mary Taylorovou po pravici. ár pronikal nepříjemně podevemi jeho bot. Bylo zde málo k vidění; podivně zkroucený kus kovu, který mohl být částí kamen, zuhelnatělý plech, který býval čajovou konvicí  jedno kopnutí by jej zničilo k nerozeznání. A bylo tam jetě něco jiného  tvar čehosi, nic víc, co i po nejhorím znesvěcení smrtí bylo stále děsivě lidské. Stáli a mlčky na to shlíeli. Trvalo jim několik minut, ne mohli identifikovat pár detailů, pánev, směně malou po ztrátě obalu masa a svalů, lebku pozvednutou a nevinnou jako kalich se skvrnou tam, kudy vytekl mozek.

Postavte kolem místa hlídku a dohlédněte, aby bylo dobře střeeno; pak zavolejte sira Milese Honeymana, přikázal Dalgliesh.

Ten tedy bude mít problémy s identifikací, pane, poznamenal Masterson.

Ano, přisvědčil Dalgliesh, jene my ji víme, kdo to je.

( III )

V mlčenlivém souhlasu a ani by vyměnili slovo, proli pokojným domem do bytu představené. Nikdo je nenásledoval. Kdy vstoupili do obývacího pokoje, stojací hodiny na krbové římse odbily půl sedmé. Bylo stále velmi temno a na rozdíl od poárem ohřátého vzduchu v zahradě byla v pokoji citelná zima. Záclony byly rozhrnuty a křídlové okno otevřeno. Představená k němu rychle přistoupila a zavřela je. Hbitým, obratným kmitem paí zatáhla záclony, obrátila se k Dalglieshovi a zahleděla se na něho upřeně a soucitně, jako by ho viděla poprvé.

Vypadáte straně unavený a zkřehlý. Pojďte k ohni a posaďte se. Přeel pokoj a opřel se o krb v obavě, e jakmile si sedne, nebude u schopen vstát. Krb mu připadal nestabilní, mramor kluzký a ledový. Usedl do lenoky a pozoroval, jak si kleká ke krbovému rotu a přidává suché třísky k dosud teplému popelu ohně z předchozího večera. Třísky se vznítily. Přidala několik kousků uhlí a napřáhla ruce, aby se ohřála. Nevstala, jen sáhla do kapsy plátěnky a podala mu dopis.

Bledě modrá obálka nebyla zapečetěna; byla adresována okrouhlým, dětským, ale pevným písmem těm, koho to můe zajímat. Vyňal dopis. Laciný modrý papír, úplně obyčejný, nelinkovaný, ale s řádky psanými tak rovně, e vrchní sestra Brumfettová snad musela pouít lenochu jako vodítka.

Zabila jsem Heather Pearceovou a Josephine Fallonovou. Objevily něco z mé minulosti, něco, co se jich netýkalo. Vyhroovaly mi vydíráním. Kdy mi vrchní sestra Rolfová telefonovala, e Fallonová onemocněla a je hospitalizována, věděla jsem, e místo ní bude hrát pacientku Pearceová. Vzala jsem brzy ráno láhev dezinfekčního prostředku a naplnila jsem jím prázdnou láhev od mléka z kuchyňky vrchních sester. Pečlivě jsem nasadila uzávěr a vzala jsem láhev ve své kabele s sebou na snídani. Stačilo jen vklouznout po snídani do demonstrační učebny a vyměnit láhev jedu za láhev mléka na pojízdném stolku. Kdyby byl někdo v učebně, mohla jsem se vymluvit a zkusit to jindy a jinak. Ale místnost byla prázdná. Vzala jsem láhev mléka do kuchyňky vrchrních sester a prázdnou láhev od dezinfekčního prostředku jsem vyhodila jedním oknem v koupelně.

Byla jsem ve skleníku, kdy si vrchní sestra Gearingová přinesla plechovku nikotinového spreje na růe. Na ten jsem si vzpomněla, kdy lo o to, jak zabít Fallonovou. Věděla jsem, kam se ukládá klíč od skleníku; vzala jsem si chirurgické rukavice, abych nezanechala otisky prstů. Bylo jednoduché nalít jed do poháru whisky s citrónem, kdy byla Fallonová v koupelně a nápoj chladl na jejím nočním stolku. Její noční zvyky se neměnily. Zamýlela jsem plechovku schovat a postavit ji později v noci na noční stolek, aby to vypadalo jako sebevrada. Věděla jsem, e by bylo důleité otisknout na plechovku její prsty, nebylo by to tak nesnadné. Musela jsem ale svůj plán změnit, protoe krátce před dvanáctou zatelefonoval pan Courrney-Briggs a povolal mě zpátky na mé oddělení. Nemohla jsem plechovku vzít s sebou, protoe bych nemohla mít na oddělení svou kabelu stále u sebe a nepovaovala jsem za bezpečné nechat ji ve svém pokoji. Proto jsem ji schovala v bedničce s pískem, proti pokoji oetřovatelky Fallonové, s úmyslem znovu ji vytáhnout a postavit ji na noční stolek, a se vrátím do Slavičího domu. Ani ten plán nebylo moné uskutečnit. Kdy jsem vystoupila po schodech, vyly ze svých pokojů Burtovy sestry. Klíčovou dírkou pokoje oetřovatelky Fallonové prosvítalo světlo a ony řekly, e jí zanesou kakao. Očekávala jsem, e objeví mrtvolu ji v noci. Nemohla jsem udělat nic, jen jít nahoru a lehnout si. Leela jsem a čekala, e kadou minutu uslyím vypuknout poplach. Uvaovala jsem, jestli sestry změnily plán, nebo jestli Fallonová usnula dřív, ne vypila svou whisky s citrónem. Neodvaovala jsem se vak sejít dolů a podívat se. Kdybych bývala mohla plechovku od nikotinu postavit k posteli Fallonové, nikdo by neměl podezření, e byla zavraděna, a byla bych spáchala dva dokonalé zločiny.

Nemám co dodat, leda to, e nikdo nevěděl, co zamýlím udělat, a nikdo mi nepomáhal.

Ethel Brumfettová.

Je to opravdu její rukopis, potvrdila Mary Taylorová. Nala jsem dopis na římse jejího krbu, kdy jsem la po telefonním rozhovoru s vámi zkontrolovat, zda jsou vichni v bezpečí. Je to ale pravda?

Oh ano, je to pravda. Obě je zabila. Jen vraednice mohla vědět, kam ukryla plechovku od nikotinu. Bylo jasné, e druhá smrt měla vypadat jako sebevrada. Proč tedy nezůstala plechovka na nočním stolku? Jen proto, e vraednici něco v jejím plánu vyruilo. Vrchní sestra Brumfettová byla jedinou osobou ve Slavičím domě, která byla v noci odvolána a které bylo po návratu zabráněno vejít do pokoje Fallonové. Byla vak stále první podezřelou. Láhev jedu musela být připravena v klidu někým, kdo měl přístup k lahvím mléka i k dezinfekčním prostředkům a kdo mohl nosit smrtící láhev s sebou, ani byl odhalen. Vrchní sestra Brumfettová nechodila nikdy bez své velké gobelínové kabely. Měla smůlu, e si náhodou vybrala láhev se patnou barvou uzávěru. Rád bych věděl, jestli si toho přece jen vimla. Ale i kdyby vimla, neměla by u čas na záměnu. Celý plán závisel na substituci, která směla trvat jen sekundu. Take musela doufat, e si toho nikdo nevimne. A skutečně, neviml. A jetě v něčem byla mezi podezřelými výjimečná. Byla jediná, kdo nebyl svědkem ádné smrti. Nemohla pozdvihnout ruku proti Fallonové, dokud byla její pacientkou. To pro ni bylo nemoné. A raději nechtěla vidět ádnou vradu. Jen psychopatický vrah nebo profesionál dobrovolně pozoruje, jak jeho obě umírá.

Víme, e Heather Pearceová byla potenciální vyděrač, poznamenala představená. Ráda bych věděla, jaký patetický incident ze smutné minulosti chudáka Brumfettové vyhrabala pro svou zábavu.

Myslím, e to víte, jako to vím i já. Heather Pearceová se dozvěděla o Felsenheimu.

Zdálo se, e zmrzla v mlčení. Schoulila se s odvráceným obličejem při hraně lenoky u jeho nohou. Za chvilku se obrátila a podívala se na něho:

Nebyla vinna, víte. Brumfettová byla zodpovědná, ctila autoritu a byla zvyklá povaovat za první povinnost oetřovatelky poslouchat bez dotazů. Nezabíjela vak své pacienty. Výrok soudu ve Felsenheimu byl spravedlivý. A i kdyby nebyl, byl to rozsudek právně ustanoveného zákonného soudu. Oficiálně byla nevinná.

Nejsem zde proto, abych pochyboval o rozsudku z Felsenheimu, prohlásil Dalgliesh.

Pokračovala váně, jako by vůbec nepromluvil, jako by chtěla, aby jí uvěřil.

Pověděla mi o tom, kdy jsme spolu studovaly ve veobecné nemocnici v Nethercastle. ila větinu svého dětství v Německu, ale její babička byla Angličanka. Po soudu byla přirozeně osvobozena. Provdala se v tom roce za anglického seranta Ernesta Brumfetta. Měla peníze, lo jen o konvenční sňatek, o způsob, jak se dostat z Německa do Anglie. Její babička u byla mrtva, ale měla stále nějaké vazby k této zemi. la do Nethercastle jako sluebná; byla tak schopná, e po osmnácti měsících ji představená bez výhrad přijala jako studentku. Nemocnici zvolila chytře. Nebylo pravděpodobné, e by rýpali do něčí minulosti, zvlátě ne do minulosti eny, která prokázala svou cenu. Tamějí nemocnice je velká viktoriánská budova, vdycky je v ní napilno, chronicky chybí personál. Brumfettová a já jsme společně dokončily výcvik, spolu jsme ly do místní porodnice na kolení porodních asistentek, spolu jsme odely na jih k Johnu Carpendarovi. Znám Ethel Brumfettovou téměř dvacet let. Pozorovala jsem, jak znovu a znovu platí za to, co se stalo ve Steinhoffové ústavu. Byla tehdy mladá dívka. Nemůeme poukazovat na to, co se jí v oněch dětských letech přihodilo v Německu, Hleďme jen na to, co vykonala jako dospělá ena pro tuto nemocnici a pro její pacienty. Minulost se toho netýká.

Netýkala  dokud se nakonec nestalo to, čeho se musela vdycky podvědomě hrozit, řekl Dalgliesh. Dokud ji nikdo z minulosti nepoznal.

Pak by vechna ta léta práce a úsilí byla k ničemu, odpověděla. Dovedu pochopit, e povaovala za nutné zabít Pearceovou. Ale proč Fallonovou?

Ze čtyř důvodů. Oetřovatelka Pearceová chtěla důkaz o pravdivosti příběhu Martina Dettingera, ne promluví s vrchní sestrou Brumfettovou. Zapátrala přirozeně ve zprávách o procesu. Proto poádala Fallonovou, aby jí půjčila svou legitimaci. Proto la ve čtvrtek a znovu v sobotu do Westminsterské knihovny, kdy tam knihu obstarali. Jistě ji ukázala vrchní sestře Brumfettové, a kdy s ní mluvila, musela se zmínit, od koho si půjčila legitimaci. Dřív či později by Fallonová chtěla výpůjční kupón nazpět. Podstatné bylo, aby nezjistila, proč Pearceová průkazku chtěla, a aby nikdo nevěděl, co to bylo za knihu, kterou si vypůjčila z knihovny. Tohle je jeden z několika významných faktů, které se vrchní sestra Brumfettová rozhodla vypustit ze svého přiznání. Jakmile podstrčila láhev s jedem za láhev mléka, la nahoru, vzala z pokoje oetřovatelky Pearceové knihu z knihovny a schovala ji v poární bedničce, a bude mít příleitost anonymně ji vrátit do knihovny. Věděla a příli dobře, e Pearceová ji nevyjde ivá z demonstrační učebny. Bylo pro ni typické, e později zvolila stejný úkryt pro plechovku od nikotinu. Vrchní sestra Brumfettová nebyla ena nadaná představivostí.

Jene problém s knihou vypůjčenou z knihovny , nebyl hlavním důvodem k zabití oetřovatelky Fallonové. Byly zde jetě tři dalí. Chtěla zmást motivy, aby to vypadalo, e zamýlenou obětí byla Fallonová. Kdyby zemřela Fallonová, byla tu pravděpodobnost, e Pearceová zemřela omylem. Fallonová měla podle seznamu hrát pacientku onoho rána, kdy tu měla být inspekce. Fallonová byla pravděpodobnějí obětí. Byla těhotná; to samo o sobě mohlo poskytnout motiv. Vrchní sestra Brumfettová ji oetřovala a mohla to vědět nebo uhodnout. Myslím, e vrchní sestře Brumfettové u pacientů neuniklo mnoho symptomů. Pak zde byla monost, e Fallonová bude povaována za zodpovědnou za smrt Pearceové. Konečně, Fallonová připustila, e toho rána, kdy se stala vrada, se vrátila do Slavičího domu a odmítla svůj návrat zdůvodnit. Mohla tedy dát jed do výivy a trápená výčitkami svědomí se potom zabila. Takové vysvětlení by velice hezky objasnilo obě záhady. Z hlediska nemocnice je to přitalivá teorie a pěkný počet lidí by jí rád uvěřil.

A poslední důvod? Říkal jste, e jsou čtyři. Chtěla se vyhnout vyetřování o průkazce do knihovny; chtěla naznačit, e zamýlenou obětí byla Fallonová; alternativně chtěla zamíchat Fallonovou do smrti Pearceové. Co byl čtvrtý motiv?

Chtěla vás chránit. Vdycky vás chtěla ochraňovat. U první vrady to nebylo snadné. Byla jste ve Slavičím domě. Mohla jste tedy zasáhnout v případě tekutiny pro výivu sondou jako kdokoliv jiný. Ale mohla vám alespoň zajistit alibi pro dobu, kdy zemřela Fallonová. Byla jste bezpečně v Amsterodamu. Nemohla jste zabít druhou obě. Proč byste tudí měla zabít první? Od začátku tohoto vyetřování jsem si byl jist, e tyto dvě vrady souvisejí. Pro postulát dvou vrahů ve stejné době a ve stejném domě bylo příli mnoho shod. A to vás automaticky vylučovalo z přehledu podezřelých.

Proč by mě vak někdo měl podezřívat ze zabití některé z těch dívek?

Protoe motiv, který jsme přičítali Ethel Brumfettové, nedává smysl. Přemýlejte. Umírající člověk se na chvíli probere z bezvědomí a uvidí nad sebou skloněný obličej. Otevře oči a v bolesti a v blouznění tu enu pozná. Vrchní sestru Brumfettovou? Poznala byste obličej Ethel Brumfettové po dvaceti pěti letech? Tvář obyčejné, prosté, nenápadné Brumfettové? Je jen jediná ena z miliónu, která má tak krásný a tak osobitý obličej, e utkví v paměti i po zběném pohledu dvacet pět let. Vá obličej. Ne vrchní sestra Brumfettová, vy jste bývalá Irmgard Grobelová.

Irmgard Grobelová je mrtva, řekla tie.

Pokračoval, jako by neslyel.

Nepřekvapuje, e oetřovatelka Pearceová ani na okamik nepodezřívala, e vy byste mohla být Grobelovou. Jste představená, chráněná téměř nábonou bázní, prostá jakéhokoliv stínu lidské slabosti, nato lidské viny. Muselo být pro ni psychologicky nemoné pomyslit na vás jako na vraha. A pak, byla tu slova Martina Dettingera. Řekl, e je to jedna z vrchních sester. Myslím, e vím, proč se tak zmýlil. Navtěvujete jednou denně vechna oddělení nemocnice, mluvíte téměř se vemi pacienty. Tvář, kterou viděl sklánět se nad sebou, byla nejen jasně tváří Irmgard Grobelové. Viděl enu, oblečenou v něčem, co pro něho bylo sesterskou uniformou vojenské oetřovatelské sluby  krátká plátěnka a iroký trojcípý čepec. Pro jeho mysl obluzenou léky znamenala taková uniforma vrchní sestru. Pro kadého, kdo byl léčen ve vojenské nemocnici, označuje vrchní sestru, a on ve vojenských nemocnicích proleel měsíce.

Irmgard Grobelová je mrtva, opakovala tie.

A tak řekl oetřovatelce Pearceové celkem toté, co pověděl vlastní matce. Paní Dettingerovou to nijak zvlá nezaujalo. Proč také? Pak dostala účet nemocnice a pomyslila si, e by mohla pár liber uetřit. Kdyby pan Courtney-Briggs nebyl tak chamtivý, pochybuji, e by byla něco podnikala. Podnikla vak, a Courtney-Briggs dostal zajímavou informaci, kterou povaoval za tak cennou, e hodlal věnovat čas i námahu na její ověření. Můeme uhodnout, co si myslila Heather Pearceová. Musela zakusit stejný pocit triumfu a moci, jako kdy zahlédla oetřovatelku Dakersovou shýbnout se a sebrat ty librové bankovky třepetající se na cestě před ní. A na to, e tentokrát byl v její moci někdo daleko důleitějí a zajímavějí ne jen spoluačka. Nenapadlo ji, e pacient by mohl poukazovat na jinou enu ne vrchní sestru, je ho oetřovala. Věděla vak, e musí získat důkaz, nebo se aspoň ujistit, e Dettinger, který byl koneckonců umírající člověk, se neklame a nemá halucinace. Strávila tedy půl dne ve čtvrtek ve Westminsterské knihovně, kde poádala o knihu o felsenheimském procesu. Museli ji pro ni vypůjčit z jiné pobočky a ona se pro ni vrátila v sobotu. Myslím, e se z knihy dozvěděla dost, aby se přesvědčila, e Martin Dettinger věděl, o čem mluví. Mám za to, e v sobotu večer promluvila s vrchní sestrou Brumfettovou a vrchní sestra obalobu nepopřela. Rád bych věděl, jakou cenu Pearceová poadovala. Jistě nic tak obyčejného, pochopitelného či hodného pokárání, jako je přímé zaplacení za mlčení. Pearceová ráda uplatňovala moc; ale jetě raději stanovila podmínky k morálnímu pokání. V neděli ráno musela napsat sekretáři Ligy pro pomoc obětem faismu. Vrchní sestra Brumfettová měla být přinucena platit, ale peníze měly jít v pravidelných splátkách Lize. Pearceová dovedla úasně vymýlet trest úměrný provinění.

Tentokrát představená mlčela, seděla s rukama sloenýma tie v klíně; dívala se bezvýrazně kamsi do bezedné minulosti. Řekl laskavě:

Víte, e to vechno je moné ověřit. Z jejího těla nemáme mnoho, ale nepotřebujeme to, protoe máme vá obličej. Jsou zde záznamy o procesu, fotografie, doklad o vaem sňatku se serantem Taylorem.

Promluvila tak tichounce, e se musel nachýlit, aby ji uslyel:

Otevřel doiroka oči a podíval se na mne. Nepromluvil. V tom pohledu bylo zděení, beznaděj. Myslila jsem, e začíná blouznit, anebo e se něčeho bojí. Myslím, e v té chvíli věděl, e zemře. Chvíli jsem s ním rozmlouvala a pak se jeho tie zavřely. Nepoznala jsem ho. Proč bych ho měla poznat?

To dítě ve Steinhoffově ústavu a já nejsme jeden a tentý člověk. Míním tím, e smýlím o Steinhoffu, jako by se přihodil někomu jinému. Stal se někomu jinému. Ani si u nedovedu vzpomenout, co přesně se dělo při tom soudu ve Felsenheimu. Nedovedu si vybavit jediný obličej.

Musela to vak někomu povědět, muselo to být součástí úsilí, jak se stát jinou osobností, jak vymazat Steinhoff z mylenek. A tak to řekla Ethel Brumfettové. Obě byly mladými studentkami oetřovatelství v Nethercastle a Dalgliesh se domníval, e Brumfettová pro ni něco znamenala: laskavost, spolehlivost, oddanost. Nebo jinak  proč právě Brumfettová? Proč proboha si vybrala za důvěrnici právě ji? Asi své úvahy vyslovil nahlas, protoe odpověděla váně, jako by bylo důleité, aby porozuměl.

Pověděla jsem jí to, protoe byla tak obyčejná. V její vednosti byla bezpečnost. Cítila jsem, e můe-li mě vyslechnout, uvěřit mi a mít mě stále ráda Brumfettová, pak nic, co se stalo, nemůe být nakonec tak hrozné. Vy to nepochopíte.

Ale on chápal. V přípravce, do které chodil, byl také takový hoch, tak obyčejný, tak bezpečný, e se mu stal jakýmsi talismanem proti smůle a smrti. Dalgliesh si teď na toho chlapce vzpomněl; je to zvlátní, e přes třicet let na něho ani nepomyslil. Sproat Minor se svým kulatým, příjemným, obrýleným obličejem, se svou obyčejnou konvenční rodinou, se svým nepozoruhodným původem, se svou poehnanou normalitou! Sproat Minor, chráněný prostředností a nevnímavostí před hrůzami světa! ivot nemohl být zcela děsivý, pokud il Sproat Minor. Dalgliesh zauvaoval, kde je Minor teď.

A Brumfettová na vás od té doby lpěla, navázal. Následovala vás sem. Ten impuls svěřit se, potřeba mít aspoň jednoho přítele, který o vás ví vecko, vás vydal do její moci. Brumfettová ochránce, rádce, důvěrník. Divadla s Brumfettovou. Ranní golf s Brumfettovou. Dovolené s Brumfettovou. Vyjíďky do kraje s Brumfettovou. První ranní čaj a poslední douek na dobrou noc s Brumfettovou. Její oddanost musela být dost reálná. Byla pro vás ochotna dokonce i vradit. Jene i tak to bylo vydíráni. Obyčejnějí vydírání, vyadující pouze pravidelný příjem bez daně, by bylo nekonečně přijatelnějí ne nesnesitelné zboňování Brumfettové.

Je to pravda, přisvědčila smutně. Vecko je to pravda. Jak to můete vědět?

Protoe byla v podstatě hloupá, tupá ena  kdeto vy nejste.

Byl by mohl dodat: Protoe to sám znám.

V prudkém protestu vykřikla.

A kdo jsem já, abych opovrhovala hloupostí a tupostí? Jaké mám právo být tak povznesená? Oh, Brumfettová nebyla chytrá! Nedokázala pro mne bez zmatků ani zavradit. Nebyla dost chytrá, aby oklamala Adama Dalglieshe. Ale můe to být měřítkem inteligence? Viděl jste ji někdy vykonávat její práci? Viděl jste ji s umírajícím pacientem nebo s nemocným dítětem? Pozoroval jste někdy tu hloupou a tupou enu, její oddaností a společností jsem zdánlivě oprávněně pohrdala, dřít celou noc, aby zachránila ivot?

Viděl jsem tělo jedné a četl jsem pitevní nález druhé její oběti. Pokud jde o laskavost k dětem, mám jen vae slovo.

Nebyly to její oběti. Byly moje.

Oh ne, namítl. Ve Slavičím domě byla jen jedna obě vae  Ethel Brumfettová.

Vstala jediným pruným pohybem a hleděla mu do tváře těma podivuhodnýma zpytavýma a neuhýbajícíma zelenýma očima. Částí své mysli věděl, e by měl vyřknout určitá slova. Jaké byly ty předobře známé věty zákonného varování, ta profesionální hra, slova, která téměř bez vyzvání splynou ze rtů v okamiku konfrontace? Unikla mu jako bezvýznamná maličkost do jakéhosi předpekli rozumu. Věděl, e je nemocný, dosud zesláblý ztrátou krve, e by měl přestat, předat vyetřování Mastersonovi a jít si lehnout. On, nejobradnějí z detektivů, mluvil tak, jako by nebyla zformulována ádná pravidla, jako by čelil soupeři soukromě. Musel vak pokračovat. I kdy nemohl nic prokázat, musel ji slyet, jak připoutí to, o čem věděl, e je pravdou. Jako by to byla ta nejpřirozenějí otázka, tie se zeptal:

Byla mrtvá, kdy jste ji hodila do ohně?

( IV )

V tom okamiku někdo zazvonil u dveří bytu. Mary Taylorová si beze slova přehodila přes ramena plátěnku a la otevřít. Chviličku trval tlumený rozhovor; pak ji Stephen Courtney-Briggs následoval do obývacího pokoje. Dalgliesh se podíval na hodinky. Ručičky ukazovaly 7.24 ráno. Pracovní den téměř započal.

Courtney-Briggs byl oblečen v bílém. Neprojevil překvapení nad Dalglieshovou přítomností, ani zvlátní zájem o jeho zřejmou slabost. Oslovil nestranně oba:

Bylo mi řečeno, e zde v noci hořelo. Neslyel jsem hasiče.

Mary Taylorová řekla klidně, ale s obličejem tak bledým, e Dalgliesh myslil, e omdlí.

Přijeli winchesterskou bránou a bez sirény, aby neprobudili pacienty.

A co je to za povídačky, e v popelu zahradní boudy nalezli spálené tělo? Čí tělo?

Vrchní sestry Brumfettové, odpověděl Dalgliesh. Zanechala dopis, v něm se přiznává, e zavradila oetřovatelky Pearceovou a Fallonovou.

Brumfettová e je zabila! Brumfettová!

Courtney-Briggs zíral bojovně na Dalglieshe, jeho výrazné hezké rysy se hroutily do podráděné pochybnosti.

Řekla proč ? Zbláznila se ta enská ?

Brumfettová nezeílela, řekla Mary Taylorová. A nepochybně věřila, e má motiv.

Jene co bude dnes s mým oddělením ? Začínám operovat v devět hodin. Vy to víte, sestro představená. A mám hezky dlouhý seznam. Obě sálové sestry onemocněly chřipkou. Nemohu svěřit nebezpečně choré pacienty ákyním prvního a druhého ročníku.

Hned to zařídím, řekla klidně představená. Větina denních sester u bude vzhůru. Nebude to lehké, ale bude-li nutno, stáhneme někoho ze koly.

Obrátila se k Dalglieshovi: Vyřídím telefony raději z obývacího pokoje vrchních sester. Buďte bez obav. Uvědomuji si závanost naeho rozhovoru. Vrátím se a dokončíme jej.

Oba mui za ní hleděli, jak vychází dveřmi a tie je za sebou zavírá. Zdálo se, e teprve teď si Courtney-Briggs viml Dalglieshe. Připomněl mu bryskně:

Nezapomeňte jít na radiografické oddělení na rentgen. Nemáte právo být mimo postel. Jak dokončím dopolední operace, prohlédnu vás. Vyznělo to, jako by lo o nudnou práci, na kterou si snad najde čas.

Koho jste přiel navtívit do Slavičího domu té noci, kdy zemřela Josephine Fallonová? zeptal se Dalgliesh.

Řekl jsem vám, e nikoho. Do Slavičího domu jsem ani nevstoupil.

Nejméně deset minut jste nezdůvodnil, deset minut, kdy zadní dveře do bytu představené nebyly zamčené. Vrchní sestra Gearingová vyvedla touto cestou svého přítele a vyprovázela ho parkem. Myslil jste si tedy, e představená musí být doma, i kdy nesvítí, vyel jste po schodech do jejího bytu a musel jste zde pobýt nějakou dobu. Proč, to bych rád věděl? Ze zvědavosti ? Nebo jste něco hledal?

Proč bych měl představenou navtěvovat? Nebyla zde. Mary Taylorová byla té noci v Amsterodamu.

Ale vy jste to v tu dobu nevěděl, e? Slečna Taylorová nebyla zvyklá zúčastňovat se mezinárodních konferencí. Z důvodů, je můeme uhodnout, nechtěla, aby její obličej byl příli znám. Tato váhavost vykonávat veřejné funkce byla povaována za velkou skromnost eny tak schopné a tak inteligentní. Byla poádána a v úterý pozdě odpoledne, aby jela do Amsterodamu zastupovat předsedkyni Oblastního výboru pro výcvik oetřovatelek. Vy operujete vdy v pondělí, ve čtvrtek a v pátek. Pak jste byl ve středu v noci povolán k operaci soukromého pacienta. Předpokládám, e sálový personál, zaměstnaný náhlou příhodou, se ani nezmínil, e představená není v nemocnici. Proč by to říkali? Odmlčel se.

A kdy jsem měl podle vaí domněnky naplánovat půlnoční návtěvu u představené? namítl Courtney-Briggs. Předpokládáte, e bych byl vítaným hostem? Chcete snad naznačit, e mě očekávala?

el jste se podívat na Irmgard Grobelovou.

Chvilku bylo ticho. Pak řekl Courtney-Briggs:

Jak víte o Irmgard Grobelové ?

Od tée osoby, která to prozradila vám, od paní Dettingerové.

Dalí ticho. Pak řekl lékař s tvrdoíjnou rozhodností mue, který ví, e se mu stejně nebude věřit:

Irmgard Grobelová je mrtvá.

Je? zeptal se Dalgliesh. Neočekával jste, e ji najdete v bytě představené? Nebyla tohle první příleitost, kdy jste ji mohl zaskočit tím, co jste se dozvěděl? Těil jste se na to. Uplatňovat moc je vdycky příjemné, e?

Měl byste to sám vědět, odpověděl chladně Courtney-Briggs.

Stáli a mlčky na sebe hleděli. Dalgliesh se zeptal:

Co jste si myslil?

Nic. Nespojoval jsem Irmgard Grobelovou se smrtí Pearceové nebo Fallonové. I kdybych spojoval, pochybuji, e bych byl promluvil. Tato nemocnice potřebuje Mary Taylorovou. Pokud jde o mne, Irmgard Grobelová neexistuje. Byla jednou souzena a byla shledána nevinnou. To mi vyhovuje. Jsem chirurg; nejsem teolog moralista. Byl bych zachoval její tajemství.

Ovem, zachoval bys je, pomyslil si Dalgliesh. Hodnota tajemství by byla pro tebe ztracena, jakmile by byla známa pravda. Toto byla velmi speciální, velmi důleitá informace, získaná za určitou cenu, a on by ji pouil svým způsobem. Vydávala Mary Taylorovou navdycky do jeho moci. Představená, která mu běně odporovala, co ho drádilo, její moc vzrůstala, která měla být ustanovena ředitelem oetřovatelské péče ve vech nemocnicích jejich oblasti, která ovlivňovala proti němu předsedu Správního výboru nemocnice, sira Marcuse Cohena! Kolik vlivu by si mohla uchovat u toho oddaného ida, jakmile by se dozvěděl o Steinhoffově ústavu? Stalo se módou na tyhle věci zapomínat. Ale odpustil by sir Marcus Cohen?

Pomyslil na slova Mary Taylorové. Je víc ne jedna cesta vydírání. Heather Pearceová a Ethel Brumfettová je znaly. Moná e to, co jim poskytovalo nejslastnějí poitek, bylo vydírání, které nevznáelo finanční poadavky, ale kochalo se z tajných znalostí pod plátěnkou velkomyslnosti, laskavosti, přátelství a morální nadřazenosti. Vrchní sestra Brumfettová neádala nakonec tolik  jen pokoj vedle pokoje svého idolu, presti obecného vědomí, e je přítelkyní představené a její společnicí ve chvílích volna. Chudák hloupá Pearceová ádala jen několik ilinků týdně a pár verů z Písma. Ale jak musely vychutnávat svou moc! A oč slastněji by Courtney-Briggs vychutnával svoji! Není divu, e se rozhodl zachovat tajemství, e nevítal pomylení na Yard vyetřující tragédie ve Slavičím domě.

Můeme prokázat, e jste minulý pátek večer letěl do Německa. Myslím, e umím uhodnout proč. Existovala rychlejí a jistějí cesta, jak získat ádoucí informace ne obtěovat oddělení prokurátora. Proel jste pravděpodobně archívní noviny a záznamy o procesu. To bych udělal já. A vy máte nepochybně uitečné kontakty. Můeme ale zjistit, kam jste letěl a co jste dělal. Nemůete vyklouznout ze země anonymně, víte?

Připoutím, e jsem věděl; připoutím, e jsem přiel do Slavičího domu navtívit Mary Taylorovou v tu noc, kdy zemřela Fallonová. Ale neudělal jsem nic nezákonného, nic, co by mě ohrozilo.

Tomu věřím.

I kdybych byl promluvil dřív, na záchranu Pearceové bylo příli pozdě. Byla mrtva dřív, ne mě přila navtívit paní Dettingerová. Nemám si co vyčítat.

Začal se neobratně jako kolák obhajovat. Pak uslyeli tiché kroky a ohlédli se. Mary Taylorová se vrátila.

Mohu vám dát sestry Burtovy, oslovila přímo chirurga. Obávám se, e to znamená konec souvislého výcviku třetího ročníku, ale není na vybranou. ákyně se budou muset vrátit na oddělení.

Courtney-Briggs řekl zdráhavě: Ony to dohoní. Jsou to rozumné dívky. Ale co vrchní sestra?

Myslila jsem, e dočasně můe zaskočit vrchní sestra Rolfová. Obávám se vak, e to bude nemoné. Odchází od Johna Carpendara. Odchází! To přece nemůe udělat!

,,Nevím, jak bych jí v tom mohla zabránit. Myslím, e nebudu mít ani, příleitost se o to pokusit.

Ae proč? Co se stalo?

Nechce říct. Myslím, e jí asi rozruilo něco v průběhu policejního vyetřování.

Courtney-Briggs se otočil k Dalglieshovi:

Tak vidíte, Dalglieshi! Uznávám, e děláte jen svou práci, kdy vás sem poslali objasnit smrt těch dívek. Ale proboha, uvědomujete si, e vae zásahy věci jetě zatraceně zhorily?

Ano, přisvědčil Dalgliesh. Copak vám se to ve vaí práci nikdy nestalo?

( V )

Představená doprovodila Courtneyho-Briggse ke dveřím. Nezdrela se dlouho. Vrátila se ani ne za minutu. Přistoupila rozhodně k ohni, nechala plátěnku sklouznout z ramen a poloila ji pořádkumilovně přes pohovku. Potom si klekla, vzala mosazné kletě a přiloila na oheň; rozkládala pečlivě jeden kus uhlí na druhý; kadý olizující plamének nasytila jeho vlastní houcí hrudka. Nevzhlédla k Dalglieshovi, řekla jen:

Ná rozhovor byl přeruen, vrchní inspektore. Obaloval jste mě z vrady. U jednou jsem čelila takovému obvinění  kdysi: Ale soud ve Felsenheimu alespoň předloil jakési důkazy. Jaké důkazy máte vy?

ádné.Nikdy ádné nenajdete.

Mluvila bez hněvu, bez samolibostí, avak s naléhavostí, s klidnou rozhodností, která neměla nic společného s nevinou. Dalgliesh shlíel na tu zářivou hlavu třpytící se v odlesku ohně a řekl:

Nepopřela jste to vak. Dosud jste mi nelhala a nepředpokládám, e byste se namáhala lhát teď. Proč by se zabila takovým způsobem? Měla ráda pohodli. Proč by volila nepohodli při umírání? Sebevrazi tak jednají zřídka, ledae jsou u příli psychotičtí a je jim vecko jedno. Měla přístup ke spoustě drog utiujících bolest. Proč by neuila některou z nich? Proč by se týrala, zalézala do studené tmavé zahradní boudy, aby se obětovala v osamělé agónii? Neposilovalo by ji ani uspokojení z veřejného představení.

Jsou tu precedenty.

V této zemi jich není mnoho.

Moná e byla příli vyinutá a nezáleelo jí na ničem.

Tak se to ovem bude vykládat.

Uvědomovala si moná, e je důleité zanechat tělo, které není mono identifikovat, chce-li vás přesvědčit, e je Grobelová. Kdy budete mít před sebou psané přiznání a hromádku zuhelnatělých kostí, proč byste se plahočil dál ? Nemělo by smysl zabít se, aby mě ochránila, kdybyste mohl bez obtíí potvrdit její skutečnou totonost.

Tak by mohla argumentovat chytrá a prozíravá ena. Ona nebyla jedno ani druhé. Vy jste obojí. Muselo se vám zdát, e to stojí za pokus. I kdybychom nikdy nezjistili nic o Irmgard Grobelové a o Felsenheimu, bylo důleité zbavit se Brumfettové. Jak jste řekla, nedovedla ani zabít bez zmatku. U jednou podlehla panice, kdy se pokouela zabít mě. Mohla snadno znovu zpanikovat. U po léta byla břemenem. Teď se stala nebezpečným závaím. Neádala jste ji, aby pro vás vradila. Nebylo to naprosto rozumné východisko z potíí. Výhrůky Pearceové bylo mono zvládnout, kdyby si byla vrchní sestra Brumfettová zachovala rozvahu a pověděla vám o tom. Ale ona musela demonstrovat svou oddanost k vám tím nejdramatičtějím způsobem, jaký znala. Zabila, aby vás ochránila. A ty dvě smrti svazovaly vás a ji nerozlučně na celý ivot. Jak jste mohla kdy být volná či bezpečná, dokud ila Brumfettová?

Řekněte mi, jak jsem to udělala?

Mohli by být dvěma kolegy, kteří spolu probírají případ, napadlo Dalglieshe. I přes svou slabost věděl, e tato bizarní rozmluva je nesprávná, nebezpečná, e ena klečící u jeho nohou je nepřítel, e inteligence, která zde stojí proti němu, není nijak otřesena. Nemá u naději na záchranu své pověsti, ale bojuje za svou svobodu, moná za svůj ivot.

Mohu vám říct, jak bych to udělal já, řekl. Nebylo to obtíné. Její lonice byla hned vedle vaeho bytu. Předpokládám, e si tu místnost vyádala, a nic, co chtěla vrchní sestra Brumfettová, nemohlo být odepřeno. Protoe věděla o Steinhoffově ústavu? Protoe vás měla v moci? Anebo jen proto, e vás lámala tíhou své oddanosti a vy jste neměla tolik nemilosrdnosti, abyste se osvobodila? A tak spala blízko vás.

Nevím, jak zemřela. Mohla to být tableta, injekce, něco, co jste jí dala, a předstírala, e jí to pomůe spát. Na vai ádost předtím psala přiznání. Rád bych věděl, jak jste ji přemluvila, aby to udělala. Není adresováno mně ani ádné určité osobě. Domnívám se, e ani na okamik nevěřila, e bude pouito. Představuji si, e jste jí řekla, e by tu mělo být něco písemného, jen pro případ, e by se něco stalo jí či vám, a někdy v budoucnosti by bylo potřeba mít zprávu o tom, co se stalo, doklad, který by vás ochránil. Tak napsala to prosté sdělení, asi podle vaeho diktátu. Řekl bych, e jeho přímost a jasnost mají pramálo společného s vrchní sestrou Brumfettovou.

A tak zemřela. Musela jste přenést její tělo jen o dva metry, abyste dosáhla bezpečí svých dveří. Ale i tak je to nejriskantnějí část vaeho plánu. Co kdyby se objevila vrchní sestra Gearingová nebo Rolfová? Otevřela jste tedy dveře vrchní sestry Brumfettové a dveře svého bytu a bedlivě jste poslouchala, abyste se ujistila, e chodba je prázdná. Přehodila jste si její tělo přes rameno a rychle vstoupila do svého bytu. Poloila jste ji na postel, vrátila jste se zavřít dveře její lonice a zavřít a zamknout své přední dveře. Byla sice obtloustlá, ale malá ena. Vy jste vysoká a silná a naučila jste se zvedat bezvládné pacienty. Tato část nebyla nijak obtíná.

Teď jste ji vak musela přestěhovat do svého vozu. Je příhodné, e máte přístup do své garáe soukromým schoditěm z přízemní haly. Jsou-li vnějí i vnitřní dveře vaeho bytu zamčeny, můete pracovat bez obav z vyruení. Tělo jste hodila dozadu do vozu a zakryla houní. Vyjela jste do parku a zabočila jste s vozem pod stromy, co nejtěsněji k zahradní boudě. Motor jste nechala běet. Musela jste se rychle vrátit, být v bytě dřív, ne bude zpozorován poár. Tento úsek plánu je poněkud riskantní, ale Winchesterská silnice je po setmění tak zřídka pouívána. Stará se o to duch Nancy Gorringeové. Kdyby vás někdo uviděl, bylo by to sice nemilé, ale ne katastrofální. Jste přece představená, nic vám nemůe zabránit v noční projíďce. Kdyby někdo el, musela byste jet dál, zvolit jiné místo či jinou dobu. Jene nikdo neel. Vůz byl hluboko pod stromy, světla měl vypnutá. Donesla jste tělo k boudě. Následovala druhá cesta s konví benzínu. Pak u zbývalo jen polít tělo, nábytek a hraničky dřeva a vhodit od zápraí zapálenou sirku.

Nastartovat vůz trvalo jen okamik, zajela jste rovnou zpět do garáe. Jakmile se za vámi zavřely dveře, byla jste bezpečná. Věděla jste určitě, e oheň vzplane s takovou prudkostí, e ho bude téměř hned vidět. Ale to u jste byla zpět ve svém bytě a byla jste s to brát telefony, které vám oznamovaly, e hasiči jsou na cestě; byla jste připravena mi zavolat. A mohla jste mi předat zprávu sebevraha, zanechanou ve vaí péči, zprávu, která byla napsána v přesvědčení, e nebude nikdy pouita.

Jak to chcete prokázat? zeptala se tie.

Neprokáu to pravděpodobně nikdy. Ale vím, e se to stalo takhle.

Vy se to buď jak buď vynasnaíte prokázat, viďte? pokračovala. Neúspěch by byl pro Adama Dalglieshe jistě nesnesitelný. Vynasnaíte se to prokázat bez ohledu na to, co to bude stát vás i jiné. A konečně, je tu ance. Není ovem mnoho naděje, e najdete pod stromy otisky pneumatik. Účinky ohně, kola stříkačky, dusot hasičů zničily jakékoliv stopy na zemi. Jistě prozkoumáte vnitřek vozu, zvlátě potahy. Nezanedbejte potahy, vrchní inspektore. Mohla by tam být vlákna ze atů, moná pár vlasů. Ale to by nepřekvapovalo. Slečna Brumfettová se mnou často jezdívala; potahy ve voze jsou vlastně její. Je na nich pravděpodobně plno jejích vlasů. A co stopy v mém bytě? Kdy jsem nesla tělo po úzkém zadním schoditi, budou zajisté na stěnách krábance od jejích bot? Ledae ovem ena, která zabila Brumfettovou, měla dost filipa, zula oběti boty a odnesla je zvlá, třeba pověené za tkaničky kolem krku. V bytě nemohly zůstat. Mohl byste zkontrolovat počet bot podle střevíců, které vlastnila Ethel Brumfettová. Konečně, někdo ve Slavičím domě by vám to mohl dokonce povědět. Tak málo soukromí tu máme! A ádná ena by nela parkem na smrt bosa.

A co ostatní stopy v bytě? Jestli jsem ji zabila, neměla by tam být injekční stříkačka? Lahvička pilulek? Něco, co by naznačovalo, co jsem provedla? Jene jak její, tak i má lékárnička obsahují zásobu aspirinu a práků na spaní. Předpokládejme, e jsem jí je podstrčila? Nebo jsem ji prostě omráčila a udusila? Jakákoliv metoda by se hodila za předpokladu, e nezpůsobí hluk. Jak chcete vůbec prokázat, jak zemřela, kdy máte pro pitvu k dispozici jen pár zuhelnatělých kostí? Nadto je tu dopis o sebevradě, dopis psaný jejím vlastním rukopisem, obsahující skutečnosti, které mohla znát jen vraednice Pearceové a Fallonové. Věřte, čemu chcete, vrchní inspektore, ale nechtějte mi tvrdit, e koroner se nespokojí s názorem, e ne se Ethel Brumfettová upálila, napsala to sdělení jako přiznání.

Dalgliesh pocítil, e nevydrí déle stát zpříma. Bojoval s nevolností a se slabostí. Ruka, kterou se přidroval krbové římsy jako opory, byla chladnějí ne mramor a vlhká potem; mramor mu připadal měkký a uhýbavý jako tmel. V ráně mu začalo bolestivě kubat a tupá bolest hlavy, která a dosud byla matným nepohodlím, se zostřila a soustředila se do jehlic bolesti za levým okem. Klesnout jí ve mdlobách k nohám by bylo nezapomenutelným pokořením. Natáhl ruku, nahmátl opěradlo nejblií idle a tie se na ni sesul. Zdálo se mu, e její hlas zní z velké dálky, ale vnímal slova a věděl, e jeho vlastní hlas je dosud pevný.

Řekněme, e bych vás ujistila, e dokáu zvládnout Stephena Courtneyho-Briggse, pokračovala, e nikdo nemusí vědět o Felsenheimu, jen my tři? Byl byste ochoten vynechat mou minulost ze své zprávy, aby ty dívky nezemřely zcela marně? Pro tuhle nemocnici je důleité, abych zde zůstala jako představená. Neádám vás o milosrdenství. V mém zájmu to není. Vy nikdy neprokáete, e jsem zabila Ethel Brumfettovou. Nezesměníte se, kdy se o to budete pokouet? Není nejsrdnatějí a nejrozumnějí zapomenout, e kdy existoval tento rozhovor, přijmout přiznání Brumfettové jako pravdu, kterou také je, a případ uzavřít?

To je nemoné, odmítl. Vae minulost je součástí důkazů. Nemohu ve své zprávě potlačit důkazy či opominout relevantní skutečnosti jen proto, e se mi nelíbí. Kdybych to někdy udělal, musel bych se vzdát své práce. Ne tohoto určitého případu, ale své práce. A to navdy.

Co byste ovem neudělal. Co by byl mu jako vy bez své práce, bez této určité práce? Zranitelný jako my ostatní. Mohl byste dokonce začít ít a cítit jako lidská bytost.

Tímhle mě nedojmete. Proč se pokořujete touhle výzvou? Jsou tu přece příkazy, zákony a přísaha. Bez nich nikdo nemůe bezpečně vykonávat práci policisty. Bez nich by nebyla bezpečná ani Ethel Brumfettová, ani vy, ani Irmgard Grobelová.

A proto mi nepomůete ?

Nemohu. Ani nechci.

Kadopádně je to poctivé, řekla zarmouceně. A vůbec o ničem nepochybujete?

Oveme pochybuji. Nejsem tak opoválivý, abych nepochyboval. Vdycky existují pochybnosti. Míval filozofické a intelektuální pochybnosti, které ji nemučily a nenaléhaly, a uplynulo u mnoho let od té doby, kdy ho budívaly v noci.

Existují ovem předpisy, e ano? A příkazy. Dokonce přísaha. Hodí se jako tít, za ním se člověk schová, kdy pochybnosti obtěují příli. Vím. Sama jsem se za ně kdysi schovávala. Adame Dalglieshi, vy a já se od sebe koneckonců ani tak moc neliíme.

Vzala svou plátěnku z opěradla idle a přehodila si ji přes ramena. Přistoupila k němu a postavila se usměvavě před něho. Kdy zpozorovala jeho slabost, napřáhla pae, uchopila ho za ruce a pomohla mu vstát. Stáli proti sobě a dívali se na sebe. Vtom zazvonilo u dveří bytu a téměř současně se tvrdě a vytrvale rozřinčel telefon. Oběma začínal den.

9 / LETNÍ EPILOG

( I )

Krátce po deváté přepojili Dalglieshovi telefonický hovor. Vyel pak z Yardu a vydal se po Victoria Street v časné ranní mlze, která dozajista zvěstovala dalí horký srpnový den. Adresu nael bez potíí. Byla to veliká červená cihlová budova mezi Victoria Street a Horseferry Road, ne zrovna pinavá, ale deprimující svou jednotvárností, funkční hranol s průčelím tečkovaným průměrně velkými okny. Nebyl v ní výtah; vyel bez překáek po schodech krytých linoleem a do třetího, nejvyího patra.

Chodba byla načichlá zakyslým potem. Hrubá, tlustá ena středního věku v květované zástěře vytýkala cosi kňouravým nosovým hlasem policistovi, který stráil před bytem. Kdy se Dalgliesh přiblíil k nim, obrátila se k němu a vychrlila na něho záplavu protestů a obviňování. Co řekne pan Goldstein? Ve skutečnosti neměla dovolení ten pokoj pronajmout. Udělala to jen proto, aby té dámě vyhověla. A teď tohle! Lidé jsou tak bezohlední!

Beze slova ji minul a veel do místnosti, čtvercové klece zaduené pachem letěnky na nábytek, přeplněné těkými, prestiními symboly předchozího desetiletí. Okno bylo otevřeno a krajkové záclony odhrnuty, ale přesto tam bylo málo vzduchu. Zdálo se, e vechen vydýchali policejní lékař a pomocný stráník, oba velcí mui.

A byla tam dalí mrtvá, kterou musel vidět; její smrt vak vyetřovat nebude. Stačilo jen se podívat, pouze pro ověření paměti, na tuhnoucí tělo na lůku. Viml si s neosobním zájmem, e levá pae visí bezvládně přes pelest, dlouhé prsty jsou sevřeny a podkoní stříkačka dosud tkvi hluboko vbodnuta kovovou jehlou do měkkého svalu předloktí. Smrt ji neobrala o její individualitu, jetě ne. Přijde to brzy, s vekerou truchlivou pohanou rozkladu.

Policejní lékař se potil, i kdy si vyhrnul rukávy koile, a omlouval se, jako by se obával, e provedl něco nepřístojného. A kdy se odvracel od lůka, postřehl Dalgliesh, e mu vysvětluje:

A protoe New Scotland Yard je tak blízko a druhá zpráva byla adresována vám osobně

, nejistě se odmlčel.

Píchla si evipan. První dopis je docela výmluvný. Jde o jasný případ sebevrady. Proto vám stráník ani nechtěl telefonovat. Měl za to, e nemá cenu vás tím obtěovat. Není tu opravdu nic výjimečného.

Jsem rád, e jste zavolal, řekl Dalgliesh. Neobtěuje mě to.

Lékař mu podal dvě bílé obálky, jednu zapečetěnou, adresovanou jemu, druhou nezalepenou, nadepsanou slovy: Těm, koho to můe zajímat. Byl by rád věděl, jestli se usmívala, kdy psala tu větu. Policejní lékař a stráník pozorovali, jak Dalgliesh otvírá svůj dopis. Písmo bylo naprosto pevné, černé, pičaté. S drobným otřesem si uvědomil, e vidí její rukopis poprvé.

Nevěřili vám, ale měl jste pravdu. Zabila jsem Ethel Brumfettovou. Bylo to vůbec poprvé, co jsem zabila. Zdá se mi důleité, abyste to věděl. Píchla jsem jí evipan, právě tak jako jej brzy píchnu sobě. Myslila, e jí dávám sedativum. Chudák důvěřivá Brumfettová! Byla by snadno a bez podezřeni vzala z mé ruky i nikotin.

Myslila jsem, e budu schopna ít uitečný ivot. Nebylo to moné. Nemám takovou povahu, abych ila s nezdarem. Nelituji svého činu. Bylo to tak nejlepí pro nemocnici, pro ni, pro mne. Nemohla jsem se dát zastrait jen proto, e Adam Dalgliesh povauje svou práci za ztělesnění morálního zákona.

Mýlila se, pomyslil si. Nedá se říct, e mu nevěřili. Jen ádali a to velmi rozumně ádali  aby nael nějaký důkaz. Nenael ádný, ani tehdy, ani později, ačkoliv ten případ vedl tak, jako by lo o osobní vendetu; nenáviděl sebe i ji. A ona nepřipustila vůbec nic, ani na okamik nepropadla panice.

Při souhrnném vyetřování před soudem zůstalo jen velmi málo nevysvětleno o Heather Pearceové, o Josephine Fallonové a o Ethel Brumfettové. Koroner snad vycioval, e u bylo dost rozruchu a spekulací. Předsedal porotě a nepokusil se zabraňovat dotazům porotců ke svědkyním a nepokouel se řídit jejich postup. Vyel najevo příběh Irmgard Grobelové a Steinhoffova ústavu. Sir Marcus Cohen seděl s Dalglieshem vzadu v soudní síni a naslouchal mu s obličejem ztuhlým bolestí. Potom Mary Taylorová přela místností za ním, podala mu svou rezignaci a beze slova ze soudní síně odela. Tého dne opustila nemocnici. A tím vechno pro nemocnici Johna Carpendara skončilo. Nic jiného nevylo najevo. Mary Taylorová svobodně odela, svobodně si nala tenhle pokoj a svobodně si zvolila svou smrt.

Dalgliesh přistoupil ke krbu. V malém ohniti, vyzděném lacinými zelenými kachlíky, stálo zapráené dmychadlo a sklenička od demu plná suchých lístků. Opatrně je dal pryč. Byl si vědom, e policejní lékař a uniformovaný stráník ho bez poznámek pozorují. Co si myslili, e udělá? e zničí důkaz? Proč by mu měli bránit? Měli svůj kus papíru, vhodný k zaloení do spisu; představoval důkaz, který bude předurčen k zapomenutí. Ale tenhle list se týkal jenom jeho.

Rozevřel dopis u vývodu do komína, krtl zápalkou a zapálil jeden z jeho rohů. Tah byl slabý a papír tuhý. Musel jej dret a jemně jím potřásat, dokud pičky jeho prstů neoehl plamínek; zčernalý list vyklouzl z jejich sevření, zmizel v komíně a vznesl se vzhůru k letnímu nebí.

( II )

O deset minut později stejného dne vjela slečna Bealová předními vstupními vraty do nemocnice Johna Carpendara; kdy přijela k vrátnici, stáhla okénko. Pozdravil ji neznámý obličej nového, mladího vrátného, oblečeného v letní uniformě bez saka.

Inspektorka Ústřední rady oetřovatelek? Dobré ráno, slečno. Obávám se, e tento vjezd není pro cestu k nové oetřovatelské kole moc vhodný. Teď se staví prozatímní budova, slečno, na vymýceném pozemku v parku, kde jsme měli ten poár. Je to docela blízko staré koly. Kdy projedete tuhle první zatáčku



V pořádku, děkuji vám, řekla slečna Bealová, znám cestu.

U vchodu úrazového oddělení stála sanitka. Jak ji slečna Bealová pomalu míjela, vyla z nemocnice oetřovatelka Dakersová; měla na hlavě krajkou lemovaný čepec s modrým proukem, označujícím sestru z lůkového oddělení, stručně promluvila se zřízenci a dohlíela na převoz nemocného. Očím slečny Bealové se zdálo, e povyrostla, jak postavou, tak autoritou. V této sebejisté mladé eně nebylo ani stopy po vyděené oetřovatelce-ákyni. Take oetřovatelka Dakersová se kvalifikovala. Nue, dalo se to čekat. Moná e někde v nemocnici pracují na stejně zvýené úrovni i Burtova dvojčata. Dolo ovem i ke změnám. Oetřovatelka Goodaleová se provdala; slečna Bealová zahlédla oznámeni v denním tisku. A jak jí poreferovala Angela, Hilda Rolfová oetřuje nemocné kdesi ve střední Africe. Dnes ráno se slečna Bealová setká s novou vedoucí odbornou instruktorkou. A s novou představenou. Slečna Bealová vzpomněla na Mary Taylorovou. Jistě se někde dobře uplatnila, i kdy ne v oetřovatelství. Takové Mary Taylorové v tomto světě obvykle přeívají.

Zabočila mezi vyprahlými letními trávníky a květinovými záhony se skvrnami odkvetlých růí na známou cestu a vjela do zeleného tunelu stromů. Vzduch byl teplý a tichý; úzkou cestu vzorkovalo ranní jasné sluneční světlo. A u tu byla poslední zatáčka, kterou si pamatovala. Slavičí dům, vlastně to, co z něho zbylo, stál před ní.

Opět zastavila a rozhlédla se. Slavičí dům vypadal, jako by ho někdo obří sekyrou neobratně rozdělil vedví, jako by byl ivoucí věcí zmrzačenou z rozmaru; jeho hanba a nahota byly vydány na pospas pohledu kohokoliv. Hrubě rozsekané schoditě oloupené o zábradlí se točilo do nicoty; na druhém odpočívadle viselo křehké osvětlení z popraskaného ostění na vyčnívajících vláknech ňůry. V přízemí vytvářela přední oblouková okna bez skel elegantní arkády z tesaného kamene a dovolovala zahlédnout vybledlé tapety na stěnách, se světlejími skvrnami tam, kde visívaly obrazy a zrcadla. Z pozůstalých stropů trčely obnaené dráty jako tětiny kartáče. Opřena o strom před domem se povalovala pestrá sbírka krbů, krbových říms a kusů vyřezávaného obloení, zřejmě vybraného pro restaurování. Nahoře, na tom, co zůstalo ze zadní stěny, se rýsovala proti obloze postava, odkopávající krompáčem uvolněné cihly. Padaly jedna po druhé do suti uvnitř domu a zvedaly obláčky prachu.

Nějaký dělník bez koile, do bronzova opálený, manipuloval před budovou s traktorem, na něm byl namontován jeřáb; z jeřábu visela na řetězu veliká elezná koule. Slečna Bealová pozorovala s rukama sevřenýma na volantu, jako by se posilovala proti instinktivnímu protestu, jak se koule zhoupla dopředu a udeřila do veho, co zbylo z přední stěny. Na okamik bylo slyet jen ozvěnu oklivého rachocení. Pak se stěna vyboulila a zhroutila se dovnitř, s hřmotem padajících cihel a drobící se omítky; vyslala přitom příerný mrak lutého prachu, za ním se osamělá postava na pozadí nebe jen matně rýsovala jako jakýsi dozírající démon.

Slečna Bealová postála jen okamik; pak tie zapnula motor a obrátila vůz napravo, kde bylo mezi stromy vidět funkční, čisté obrysy nízké budovy současné prozatímní koly. Zde vládla normalita, zdraví, svět, který znala a uznávala. Ono pohnutí, podezřele podobné lítosti, je pocítila při spatření násilného bourání Slavičího domu, bylo opravdu úplně směné. Rozhodně je potlačila. Byl to hrozný dům, dům zla. Měli ho strhnout u před padesáti lety. A nikdy se ani v nejmením nehodil pro kolu, vychovávající oetřovatelky nemocných.