P. D. JAMESOVÁ

Smrt kriminalisty

Autorčina poznámka:

V hrabství východní Anglie neexistuje

ádná kriminalistická laboratoř pod veřejnou správou,

a i kdyby existovala, bylo by krajně nepravděpodobné,

e by měla cokoli společného s Hoggattovou laboratoří,

její pracovníci, právě tak jako ostatní postavy

tohoto příběhu  i ty nejnesympatičtějí 

jsou zcela smylené a v ničem se nepodobají

kterékoli, a ivé nebo mrtvé osobě.

KNIHA PRVNÍ

 POVOLÁN K VRADĚ

1

Zavolali přesně v est dvanáct. Bylo u jeho druhou přirozeností, e si na světélkujícím ciferníku elektrického budíku, jetě ne rozsvítil lampu, ověřil čas vteřinu poté, co nahmátl a umlčel neodbytné drnčení telefonu. Obvykle se mu to podařilo hned po prvním zazvonění, ale stejně se pokadé vylekal, bál se, aby se nevzbudila Nell. Člověka, který volal, dobře znal, výzvu, aby se dostavil, čekal. Byl to inspektor Doyle. Hlas s oním mírně agresivním náznakem irské jadrnosti k němu doléhal hutně a důvěrně, jako by se statná Doylova postava tyčila přímo nad lůkem.

Doktor Kerrison? Tu otázku si mohl odpustit. Kdo jiný by mohl v tomhle poloprázdném, ozvěnou dunícím domě vzít v est dvanáct ráno telefon? Neodpověděl a hlas pokračoval:

Nala se mrtvola. V takové pustině  je to klančové pole  asi tak půl druhého kilometru severovýchodně od Muddingtonu. Děvče. Ukrcení, jak to vypadá. Patrně jasná záleitost, ale kdy je to tak blízko



Dobrá, přijedu.

Hlas nevyjádřil ani úlevu, ani vděčnost. Proč taky? Copak jim někdy odmítl, kdy ho přivolali? Celkem mu za jeho ochotu být stále k dispozici dobře platili, ale to nebyl jediný důvod, proč byl přímo chorobně svědomitý. Doyle by si ho patrně váil o něco víc, kdyby mu občas nevyhověl. A sama sebe by si taky víc váil.

Je to první odbočka na A 142 za Gibbets Cross. Polu tam jednoho maníka.

Zavěsil sluchátko, sesunul nohy z postele, sáhl po tuce a bloku, zaznamenal si podrobnosti, dokud je měl v paměti čerstvé. Klančové pole. To znamená bláto, zvlá po včerejím deti. Okno bylo naspodu pootevřené. Vysunul je nahoru  při zaskřípání sebou trochu trhl  a vystrčil hlavu. Tváář mu ovanul sytý hlinitý pach mokřité podzimní noci; silný, a přece čerstvý. Přestalo pret a po obloze se honily edivé mraky, jimi se jako bledý pomatený přelud potácel měsíc spějící k úplňku. Lékařova mysl se přenesla přes osiřelá pole a pusté hráze k rozlehlým, měsícem vybíleným písčinám Washe a plazivému vlnobití Severního moře. Připadalo mu, e ve vzduchu pročitěném lijákem čichá jeho hojivě ostrý pach. Tam kdesi ve tmě, obklopeno vím tím nezbytným přísluenstvím násilné smrti, leí mrtvé tělo. Připomněl si známou atmosféru svého řemesla; mue pohybující se jako černé stíny za oslnivou září obloukovek, spořádaně zaparkované policejní vozy; pleskání plátěných plent, nahodilé hovory, dohady lidí, kteří vyhlíejí, kdy u se objeví světla jeho přijídějícího automobilu. U se asi, chvílemi dívají na hodinky a počítají, jak dlouho mu to můe trvat.

Stáhl opatrně okno, oblékl si přes pyamo kalhoty a přes hlavu si přetáhl rolák. Pak sebral baterku, zhasl lampu u lůka a vykročil dolů. Obezřetně nalapoval, drel se při zdi, aby kroky na schodech příli nevrzaly. Ale z Nellina pokoje nebylo nic slyet. V duchu se přenesl o dvacet metrů a tři schody dál, k zadní lonici, kde spala jeho estnáctiletá dcera. Měla vdycky lehký spánek a na kadé zazvonění telefonu i ve spánku citlivě reagovala. Ale tentokrát jistě neslyela. O tříletého Williama nemusel mít obavy. Jak jednou usnul, nikdy se do rána neprobudil.

Nejen mylení, i jednání mělo svůj zaběhnutý řád. Nikdy se od navyklého postupu neuchýlil. Nejprve zael do malé umývárny poblí zadního vchodu, kde za dveřmi stály připraveny gumové holínky, z nich jako amputované nohy trčely tlusté červené ponoky. Vyhrnul si rukávy a k loktům, oplíchal si studenou vodou ruce a zápěstí, pak se shýbl a důkladně si smáčel celou hlavu. Tuto téměř rituální očistu prováděl před kadým případem i po něm. U dávno se přestal ptát, proč to dělá. Stalo se z toho něco tak utěivého a potřebného jako náboenský obřad, krátké přípravné mytí podobné jakémusi odevzdání, závěrečné omývání, které bylo aktem účelným i aktem rozhřeení, jako kdyby při odstraňování pachu své práce smýval ten pach i z mysli. Voda silně poplíchala zrcadlo, a jak se napřímil a mátral po ručníku, spatřil svou rozmazanou tvář, pokleslá ústa, opuchlé oči, zpola zakryté lesklými prameny černých vlasů  vynořující se vizá utopence. Zmocnila se ho melancholie časných hodin. Říkal si:

Přítí týden mi bude pětačtyřicet a co jsem dokázal? Mám tenhle dům, dvě děti, rozvrácené manelství a zaměstnání, které se bojím ztratit, protoe je to to jediné, v čem jsem uspěl. Old Rectory, dům, který zdědil po otci, nebyl zatíen ádným dluhem, ádnou hypotékou. To se nedá říci, pomyslel si, o ničem dalím v jeho ivotě suovaném starostmi. Láska, její nedostatek, rostoucí potřeba a náhlá, zkruující naděje, e se jí dočká, byla jen břemenem. Dokonce i práce, oblast, v ni se pohyboval nejjistěji, na něj doléhala tísnivě.

Jak si pečlivě, prst po prstu osuoval ruce, znovu se přihlásily známé obavy, tíivé jako zhoubný nádor. Stále ho jetě ministerstvo vnitra nejmenovalo po starém doktoru Stoddardovi úředním patologem. A on o to místo tolik stál! Ne e by mu oficiální postavení přineslo víc peněz. Policie ho u v rámci volného úvazku jednotlivými úkoly pověřovala a za kadý případ mu tědře zaplatila. Z této práce, jako i z honorářů za soudní pitvy mu plynul příjem, který byl jedním z důvodů, proč mu jeho profesionální kolegové z patologického oddělení v okresní veobecné nemocnici záviděli, proč nelibě nesli jeho nepředvídatelné absence spojené s prací pro policii, celé dny strávené na soudech, nevyhnutelnou publicitu.

Ano, to jmenování bylo pro něho důleité. Kdyby si ministerstvo vyhlédlo někoho jiného, nebylo by snadné ospravedlnit oblastní zdravotní správě pokračující soukromé ujednání s místním policejním útvarem. Dokonce si nebyl jist, jestli by ho chtěli. Byl o sobě přesvědčen, e je dobrý soudní patolog, spolehlivý, po profesionální stránce víc ne kompetentní, a přehnaně důkladný a svědomitý, a také přesvědčivý a neotřesitelný svědek. Policie věděla, e se jejich pracně budovaná stavba důkazů nezhroutí v palbě kříového výslechu, jestlie on je v lavici svědků, ačkoli ho někdy napadlo, e by jim víc vyhovovalo, kdyby nebyl takový puntičkář. Ale postrádal onu snadnou chlapskou drunost, tu směsici cynismu a siláctví, která starého doktora Stoddarda tak silně poutala s policií. Kdyby se museli obejít bez něho, moc by jim nescházel, a pochyboval, e by se nějak moc snaili udret si ho.

Světlo z garáe oslňovalo. Sklápěcí dveře se na pouhý dotek lehce vyhouply a záře se rozlila po těrku příjezdové cesty a jeatých okrajích postříbřeného trávníku. Ale světlo Nell nevzbudí. Její lonice byla v zadní části domu. Ne nastartoval, prostudoval si mapu. Muddington. Bylo to město na hranici jeho obvodu asi sedmadvacet kilometrů na severozápad, necelou půlhodinu jízdy jedna cesta, kdy bude mít těstí. Jestlie tam pracovníci z laboratoře u budou  a Lorrimer, vedoucí biolog, si nikdy nenechal ujít vradu, pokud to jen bylo moné  pak tam pro něho moc práce nezbude. Řekněme hodinu na místě činu, a kdy půjde vecko hladce, bude zpátky doma, ne se Nell probudí, take ani nemusí vědět, e byl pryč. Zhasl garáové světlo. Opatrně, jako kdyby jemnost doteku mohla nějak ztiit hluk motoru, otočil klíčkem v zapalování. Rover vjel zvolna do noci.

2

Eleanor Kerrisonová stála bez hnutí za závěsem na předním odpočívadle, pravou rukou zastiňujíc bledý plápol své noční lampičky, a pozorovala náhlé rudé zaplanutí zadních světel roveru, jak vůz zastavil u brány, ne zahnul doleva a rychle mizel z dohledu. Vyčkala, a se záře z čelných světel definitivně rozplyne. Pak se otočila a zamířila chodbou k Williamově pokoji. Věděla, e se neprobudil. Jeho spánek bylo přímo poivačné hrouení do nepaměti. A pokud spal, věděla, e mu nic nehrozí, e se o něho nemusí bát. Při pohledu na něj v takových chvílích proívala tak blaenou směsici touhy a lítosti, e někdy, vyděena svými bdělými mylenkami, ale jetě víc ze strachu před přízraky v snách, odnesla si noční lampičku do jeho pokoje a hodinu nebo i déle se choulila u jeho postýlky, oči upřené na jeho spící tvář, dokud jeho pokojný výraz její neklid neukonejil.

I kdy věděla, e se neprobudí, pootočila klikou u dveří tak obezřetně, jako by čekala, e vybuchne. Noční lampičku, hořící bez zachvění ve svém kalíku, ani nepotřebovala, její lutavou zář pohltil měsíční svit, který sem proudil nezacloněnými okny. William, zachumlaný do noční koilky, leel jako obvykle na zádech, obě ruce rozhozené nad hlavou. Hlava se mu skulila na stranu a hubený krček, tak nehybně napjatý, e mohla vidět, jak v něm pulsuje krev, se zdál příli křehký, aby udrel tíhu hlavy. Rty měl mírně pootevřené a nebylo vidět ani slyet jeho slaboučký dech. Jak se na něj dívala, otevřel náhle nevidoucí oči, obrátil je vzhůru, pak je s povzdechem zavřel a znovu upadl do své drobné nápodoby smrti.

Tichounce za sebou zavřela dveře a vrátila se do svého sousedního pokoje. Stáhla z lůka péřovou pokrývku, obtočila si ji kolem ramen a odourala se přes odpočívadlo k hornímu stupni schoditě. Kolíčky poseté dubové zábradlí se stáčelo do temné haly, z ní se ozýval tikot stojacích hodin tak nepřirozeně a zlověstně jako časovaná bomba. K jejímu chřípí vzlínalo zezdola ovzduí domu, zakyslé jako zatuchlá termoska, zavánějící truchlivými výpary z těkých pastorských večeří. Postavila lampičku ke zdi, usedla na horní schod, načechrala si deku vysoko přes ramena a zahleděla se do tmy. Běhoun na schodech ji drsně imral do bosých chodidel. Slečna Willardová jej nikdy neluxovala, její srdce by to prý nevydrelo, tahat se do kadého schodu s vysavačem, a otec zřejmě vůbec nevnímal, jak zalý či pinavý je jeho dům. Býval ostatně tak málokdy doma. Seděla strnule ve tmě a myslela na svého otce. Moná e u je na místě činu. Záleí na tom, jak daleko musel jet. Jestli je to a na samém okraji jeho obvodu, nemusí být zpátky třeba ani do oběda.

Ale doopravdy doufala, e se vrátí před snídaní, aby ji nael, jak tu na něho osamělá, vyčerpaná, schoulená na horním schodu čeká, vyplaená, e ji tu nechal tak samotnou. Zajede s vozem tie do garáe, kterou nechá otevřenou, aby Nell přibouchnutím vrat náhodou nevzbudil, pak jako zloděj vklouzne zadními dveřmi do domu. Z umývárny dole se ozve víření vody, pak zaduní jeho kroky na mozaikové podlaze haly. Potom vzhlédne a uvidí ji. Vyběhne nahoru, zmítán jednak úzkostí o ni, jednak obavami, aby nevyruil slečnu Willardovou, a jak ji pak obejme kolem třesoucích se ramen, jeho tvář náhle zestárne únavou a starostmi.

Nell, drahouku, jak dlouho u jsi tady? Má zůstat v posteli. Vdy se nastydne! No tak, holčičko, u se ničeho nemusí bát. Jsem u zase doma. Pojď, odvedu tě zpátky do postele, a pokusí se zdřímnout. Postarám se o snídani. Co kdybych ti ji tak za půl hodiny přinesl na tácu? Co bys tomu říkala?

A pak ji dovede do jejího pokoje a bude se snait vlichotit se jí, mumlavě ji konejit, předstírat, e se nebojí, e se nebojí, e by začala volat po matce, ani e se objeví přísná slečna Willardová a kňouravě bude naříkat, e se musí vyspat, ani e se jeho vratká domácnost nadobro rozpadne a on přijde o Williama. Williama, ano, Williama miluje, jeho by ztratit nemohl. A můe si ho udret a zabránit soudu, aby opatrovnictví nepřiřkl mamince, jen kdy ona zůstane doma a pomůe mu pečovat o bratříčka.

Myslela na den, který ji čeká. Je středa, edivý den. Ne černý den, kdy otce vůbec neuvidí, ale také ne lutý den, jako je neděle, kdy  pokud ho nezavolají  bývá celý den doma. Ráno, hned po snídani, bude ve veřejné márnici provádět obdukci. Přijdou na pořad jetě jiné pitvy, pitvy těch, kteří zemřeli v nemocnici  starých lidí, sebevrahů, obětí nehod. Ale tělo, které teď patrně ohledává, bude na pitevním stole první. Vrada má přednost. Copak tohle vdycky neříkají v laboratoři? Představovala si, ale bez opravdové zvědavosti, co asi otec právě v této chvíli zjiuje na té neznámé mrtvole, mladé nebo staré, muské nebo enské. A u dělá cokoliv, tělo u to necítí, neví o tom. Mrtví u se nemusejí ničeho bát a od nich také nic zlého nehrozí. To jen iví mají moc ubliovat. A náhle se v ztemnělé hale pohnuly dva stíny a ona slyela matčin nepřirozeně zvýený hlas, úděsně nepovědomý, ztrhaný, křapavý, cizí hlas.

Pořád ta tvoje práce! Ta tvoje řezničina! Na mou dui není divu, e ti tak sedí: Abys byl pořádný doktor, na to prostě nemá. Udělal jsi kdysi dávno jednu patnou diagnózu a to byl konec, viď! Nebyl jsi schopen přijmout odpovědnost za ivá těla, za krev, která jetě můe proudit, za nervy, které mohou cítit. Jediné, nač si troufá, je árat se v mrtvolách. Zřejmě ti dělá dobře, jak si tě vyadují, viď! Telefon se rozdrnčí třeba i o půlnoci, má policejní doprovod. Na tom ti nezáleí, e jsem s dětmi zaiva pohřbená tady v té hnusné mokřině! Ty u mě ani nevnímá. Asi bych tě víc zajímala, kdybych byla mrtvá a leela nataená na tom tvém pultě. To by tě aspoň přinutilo trochu si mě vimnout.

Pak tiché obranné mumlání otcova hlasu, sklíčené, poníené. Naslouchala mu ve tmě a chtělo se jí na otce vykřiknout:

Takhle jí neodpovídej! Takovým zdeptaným tónem! Copak nechápe, e tebou bude tím víc pohrdat?

Jeho slova k ní doléhala v úryvcích, sotva je slyela.

Je to má práce. Práce, kterou dělám nejlíp. Nic jiného neumím. A pak, o něco zřetelněji: A taky nás iví.

Nás? Mě u ivit nemusí.

A pak bouchly dveře.

Byla to vzpomínka tak ivá, e chvilenku měla dojem, e slyí ozvěnu toho bouchnutí. Vrávoravě vstala, přitáhla si pokrývku k tělu a otevřela ústa, aby na rodiče zavolala. Pak ale viděla, e hala je prázdná. Nic  jen matný obrazec barevného skla v domovních dveřích, jím proudilo světlo z měsíce, tikání hodin, chumáč kabátů visících v hale na věáku. Opět si dřepla na horní schod.

A pak si na něco vzpomněla. Na něco, co musí udělat. Zajela rukou do kapsy upanu a nahmatala studenou, vazkou plastelínu, z ní vymodelovala podobu doktora Lorrimera. Opatrně ji provlékla záhyby pokrývky a přistrčila těsně k plameni lampičky. Figurka byla trochu zdeformovaná, její tvář ochmýřená chloupky z kapsy, ale jinak neporuená. Narovnala jí dlouhé údy a vmáčkla černou bavlnku představující vlasy pevněji do lebky. Bílý plá, vystřiený ze starého kapesníku, se jí  měla dojem  zvlá podařil. koda e nemohla pouít kousek z jeho kapesníku, pramínek jeho vlasů. Figurka zastupovala víc ne doktora Lorrimera, který byl na ni a na Williama tak oklivý, který je doslova vyhodil z budovy laboratoře. Reprezentovala celou Hoggattovu laboratoř.

A teď ho zabít. Jemně udeřila hlavičkou o zábradlí. Ale plastelína se jen mírně zplotila, hlava pozbyla svou podobu. Obratnými prsty ji znovu vymodelovala a pak ji přidrela a docela u plamene. Ale hmota začala nepříjemně páchnout a Nell se bála, e se bílá látka vznítí. Zaryla nehet malíčku hluboko za levé ucho soky. Řez byl čistý a ostrý, procházel přímo mozkem. To u bylo lepí. Spokojeně vydechla. Uchopila mrtvé stvoření do pravé dlaně a rozmáčkla růovou plastelínu, bílý plá, bavlnkové vlasy do beztvarého vance. Pak se hluboko zamuchlala do péřové pokrývky, usedla a čekala, a se rozední.

3

Vůz  zelený morris minor  se tu kdysi překotil přes okraj mělké prohlubně a definitivně přistál na travnaté ploince pustiny něco přes tři metry od hřebene jako nějaké nemotorné zvíře zahrabávající se do země. Leel tam nepochybně u léta, ponechán na pospas plenitelům  nedovolená hračka místních dětí, vítaný úkryt náhodných tuláků, jakým byl sedmdesátiletý opilec, který mrtvolu objevil. Obě přední kola byla odmontována a rezavá zadní kola s trouchnivějícími pneumatikami vězela pevně v křídovité půdě; lakování bylo otlučeno a pokrábáno, vnitřek zbaven vech přístrojů a volantu. Dvě obloukovky na stojanech, jedna směřující dolů z vrcholu náspu, druhá trochu riskantně umístěná na okraji ploinky, osvětlovaly jeho utkvělou selost. V tom ostrém světle, pomyslil si Kerrison, vypadá jako nějaká pitvorná, pretenciózní moderní skulptura, symbolicky trčící na pokraji chaosu. Zadní sedadlo, z jeho rozřezané koenky vyhřezla vycpávka, kdosi z vozu vyrval a odhodil stranou.

Na předním sedadle spočívalo tělo dívky. Nohy měla cudně sraeny k sobě, skelné oči koketně přimhouřené, její nenaminkovaná ústa se topila v kalui slin, prodlouené dvěma tenkými strukami krve. Ty dodávaly tváři, která zaiva byla zřejmě hezká anebo aspoň dětsky zranitelná, prázdný výraz dospělého klauna. Lehounký plá, a příli lehký na noc časného listopadu, měla vyhrnutý a k pasu. Měla na sobě punčochy a přezky podvazků se zakusovaly do kyprých bílých stehen.

Jak se blíil k mrtvému tělu, sledován pozornými zraky Lorrimera i Doyla, připadlo mu  a stávalo se mu to často při těchto příleitostech  neskutečné, jako nějaká anomálie, tak podivně a směně se sem nehodící, e musel potlačit nutkavý impuls dát se do smíchu. Necítil to tak silně, kdy byla mrtvola v pokročilém stavu rozkladu. Tu jako by se hnijící, červy prolezlé maso nebo cáry zmuchlané látky u staly součástí půdy, která k nim přilnula a pohltila je, a u nebyly o nic nepřirozenějí nebo straidelnějí ne hromada kompostu nebo závěj tlejícího listí. Avak zde, v záři, je zvýrazňovala barvy a obrysy, vypadalo tělo, napohled stále tak lidsky ivoucí, jako absurdní karikatura, ple sinalé tváře tak umělá jako ztřísněná koenka, na ní spočívala. Připadalo mu směné, e se tomu děvčeti u nedá pomoci. Jako vdycky musel přemáhat bezděčný popud přitisknout svá ústa k jejím a začít s resuscitací, vnořit jehlu do dosud teplého srdce.

Překvapilo ho, kdy se na místě činu setkal s Maximem Howarthem, nově jmenovaným ředitelem kriminalistické laboratoře, pak se ale upamatoval, e Howarth nedávno nadhodil, e by rád podrobně sledoval celý přítí případ vrady. Kerrison usoudil, e teď čeká na jeho výklad. Odtáhl hlavu od otevřených dveří vozu a řekl:

Je to téměř jistý případ manuálního zardouení. Slabé krvácení z úst bylo způsobeno tím, jak se jazyk dostal mezi zuby. Při manuálním ukrcení jde pravidelně o vradu. Sama si to udělat nemohla.

Howarth podotkl uváeně zdrenlivým tónem:

Čekal bych více pohmoděnin na krku.

Těch obvykle bývá víc, samozřejmě. Tkáň je vdycky do jisté míry pokozena, ovem rozsah pohmoděných míst závisí na vzájemné poloze útočníka a oběti, na způsobu, jakým bylo hrdlo uchopeno, i na síle tlaku. Pravděpodobně se tu najde hlouběji vnitřní výron, ale ten nemusí být doprovázen mnoha vnějími znaky. K tomu dochází, kdy vrah nepolevil v tlaku a do úmrtí  cévy jsou zbaveny krve a srdce přestane tlouci dřív, ne pachatel odtáhne ruce. Příčinou smrti je zaduení a obvykle se najdou příznačné stopy. Tady je zajímavá jedna věc: toti kadaverózní křeč. Vimněte si, e obět svírá bambusové dradlo kabelky. Svaly jsou naprosto ztuhlé  důkaz, e prsty předmět uchopily v okamiku nebo přiblině v okamiku smrtí. Jetě nikdy jsem neviděl mrtvolnou křeč v případě manuálního ukrcení, a to je zajímavé. To děvče muselo zemřít neobyčejně rychle. Ale jasnějí představu o tom, co se přesně stalo, si uděláte a při pitvě.

Nu ovem, pomyslel si Howarth, při pitvě. Jen by ho zajímalo kdy, jak brzy se Kerrison do téhle práce pustí. Neměl strach, e by mu selhaly nervy, pouze aludek, ale přece jen zalitoval, e projevil přání pitvy se zúčastnit. Pro mrtvé neplatí ádné soukromí: nejvý lze doufat v jistou úctu. Najednou mu připadlo obludné, e se zítra on, cizí člověk, bude bezostyně dívat na nahotu tohoto děvčete. Zatím toho viděl a dost. Můe se vzdálit, ani ztratí na vánosti. Vyhrnul si límec raglánu proti chladu ranního vzduchu a vystoupil po svahu na okraj prohlubně, odkud hleděl dolů na automobil. Takhle to patrně vypadá při filmování: jasně osvětlená scéna, otravné čekání na hlavní představitele, krátké chvilky aktivity, pozornost soustředěná na detail. Tělo ve voze by klidně mohla být herečka předvádějící mrtvou. Bezmála čekal, e některý z policistů přiskočí a poupraví jí účes.

Noc pomalu končila. Východní obloha za jeho zády se u jasnila a pustina, která byla dosud beztvarou, pomyslnou tmou nad krabatinou země, dostávala rozpoznatelnou podobu. Na západ odtud zahlédl kontury domů, nejspí obecní výstavbu, úhlednou řadu totoných střech a čtverhranných tabulí černě, přeruovaných ablonami lutých čtverců, jak časní lidé rozsvěceli světla. Cesta, po ní se jeho vůz přidrkotal, posetá kamením, stříbřitá, cizí jako měsíční krajina v záři reflektorů, začínala nabírat tvar i směr, začínala vypadat vedně. Ze veho vyprchala záhadnost. Byl tu jen kus vyprahlé, houtím porostlé země mezi dvěma cípy města, zanesený smetím a nad příkopem řídce vroubený stromy. Dovedl si představit, e v příkopě bují mokravé kopřivy a páchnou hnijící odpadky, stromy jsou zohyzděné vandaly, kmeny pořezané iniciálami, nízké větve nalomeně visí z haluzí. Je to městská země nikoho, příhodný terén pro vradu.

Byl to samozřejmě omyl, e sem el, měl si uvědomit, e v roli voyeura je vdycky cosi sprostého. Máloco dovede člověka tak zmalomocnět, jako kdy nečinně okouní, zatímco ostatní předvádějí svou profesionální dovednost: Kerrison, ten vychutnavač smrti, doslova přičichávající k mrtvé; fotografové, mlčenliví, zaujatí jen světly a úhly svých záběrů; inspektor Doyle, konečně pověřený případem vrady, impresário smrti, nervy napjaté potlačovaným vzruením jako dítě o vánocích rozjařeně civící na novou hračku. Při čekání na Kerrisona se dokonce v jednu chvíli rozesmál, propukl v halasný řehot, naplňující prohlubeň. A Lorrimer? Ne se dotkl mrtvé dívky, rychle se pokřioval. Bylo to tak stručné, a přitom přesné gesto, e Howarthovi málem uniklo, jene nic z toho, co Lorrimer dělal, neulo jeho pozornosti. Ostatní tato extravagance zřejmě nepřekvapila. Patrně na to byli zvyklí. Dominika mu neřekla, e je Lorrimer poboný. Ovem sestra mu vůbec nic neříkala o svém milenci. Dokonce mu ani neřekla, e jejích poměr skončil. Ale stačilo mu občas se v posledním měsíci podívat na Lorrimerovu tvář, aby si to domyslel. Lorrimerova tvář. Lorrimerovy ruce. Divné, e nepostřehl, jak dlouhé má prsty a jak napohled něně navlékaly na dívčiny ruce igelitové sáčky, aby se pod nehty, jak s instruktorskou svědomitostí bezbarvě vysvětloval, zachovalo ve, co by mohlo slouit jako důkaz. Odebral z kypré ochablé ruky vzorek krve, nahmátnuv ílu tak obezřetně, jako kdyby sebou děvče při vpichu jehly stále jetě mohlo cuknout.

Lorrimerovy ruce. Howarth rychle vypudil z mysli ty trýznivé, krutě zřetelné obrazy. Nikdy předtím nezazlíval Dominice jediného milence. A neárlil ani na jejího zemřelého manela. Zdálo se mu naprosto přijatelné, e ji třeba napadne znovu se vdát, tak jako by se jí v záchvatu chamtivosti nebo nudy mohlo zachtít koupit si koich nebo nějaký nový perk. Charlese Schofielda si dokonce docela oblíbil. Jak to tedy, e mu od prvního okamiku představa Lorrimera v posteli jeho sestry připadala nesnesitelná? Ne e by byl někdy skutečně v její posteli, aspoň ne doma, v Howarthově vile v Leamingsu. A přece mu pořád vrtalo hlavou, kde se mohli scházet, jak si Dominika dokázala opatřit nového milence, ani se o tom dozvěděla celá laboratoř i celá vesnice. Jak se vlastně scházeli a kde?

Začalo to nepochybně na té katastrofální večeři před dvanáctí měsíci. Tehdy pokládal za přirozené i společensky příhodné oslavit své jmenování na ředitelské místo soukromým domácím večírkem pro vedoucí pracovníky ústavu. Vzpomíná si, e měli meloun a po něm hovězí a la Stroganoff a salát. Potrpěli si s Dominikou na dobrá jídla a Dominiku občas bavilo i vařit. Otevřel pro ně láhev klaretu ročník 1961, protoe on i Dominika měli sami na toto víno chu a ani mu nepřilo na mysl nabídnout hostům méně kvalitní nápoj. On i Dominika se oblékli do večerního  měli to ve zvyku. S oblibou večeřeli poněkud stylově; oddělovali tak formálně pracovní den od společných večerů. Nemohl za to, e Bill Morgan, znalec v oboru vozidel, si usmyslil přijít v rozhalence a manestrákách; ani jemu, ani jeho sestře vůbec nezáleelo na tom, v čem který host přijde. Jestlie Billu Morganovi bylo trapně z těch bezvýznamných odliností vkusu, měl by se buď naučit atit podle příleitostí, anebo si ve svých oděvních výstřelcích vypěstovat víc společenského sebevědomí.

Howarthe ve snu nenapadlo, e by těch est vědeckých pracovníků, rozpačitě sedících kolem stolu ve světle svící, ani vínem neuvolněných, hledělo na celý večírek jako na promylenou gastronomickou okázalost, která má demonstrovat jeho společenskou a intelektuální nadřazenost. Jediný Paul Middlemass, přednosta oddělení pro výzkum dokumentů, aspoň ocenil víno: přitáhl si k sobě přes stůl láhev a dolil si sklenku, zatímco jeho lenivé ironické oči pozorovaly hostitele. A Lorrimer? Lorrimer prakticky nic nesnědl a jetě méně vypil; odstrčil číi téměř nedůtklivě stranou, a jako by nikdy v ivotě neviděl enu, upíral své velké planoucí oči na Dominiku. To byl podle veho začátek jejich vztahu. Jak se vyvíjel, kdy a jak se potom scházeli, jak to skončilo, s tím se mu Dominika nesvěřila.

Večeře byla jak soukromým, tak veřejným fiaskem. Ale co vlastně, uvaoval, ti odbornici očekávali? Pijácký večírek v soukromém salónku v hostinci U trumpety? Nevázanou veselici ve vesnickém lokále pro celou laboratoř včetně uklízečky paní Bidwellové a sluhy starého Scabieho? katule hejbejte se v místní putyce? Moná e si mysleli, e první krok by měl přijít z jejich strany. To by ale znamenalo připustit, e tu dvě strany jsou. Panoval klamný názor, e laboratoř pracuje jako tým spřaený společným cílem, tým, jeho otěe lehkou, a přitom pevnou rukou ovládá ředitel. Takhle to celkem dobře klapalo v Brucheově ústavu. Tam ovem vedl výzkumnou laboratoř se společným vědním oborem. Jak můete řídit tým, který se zabývá půltuctem různých vědeckých disciplín, kde má kadý svou vlastni metodu, je odpovědný za své výsledky, které nakonec musí sám ospravedlnit a obhájit na jediném místě, kde kvalita kriminalistovy práce můe být náleitě zváena  toti ve svědecké lavici soudní síně? Je to jedno z nejosamělejích míst na zeměkouli a sám tam nikdy nestál.

Věděl, e jeho předchůdce, starý doktor MacIntyre, se občas chopil některého případu, aby se udrel ve formě, jak říkal: jako osvědčený policejní pes vyrazil na místo zločinu, dychtivě větře opominuté stopy, sám provedl analýzu, aby se posléze jako zmrtvýchvstalý starozákonní prorok zjevil ve svědecké lavici, se zdrenlivými poklonami pozdraven soudcem, zato bouřlivě přivítán v kruhu advokátů jako dlouho postrádaný starý kamarád z mokré čtvrti, který se k nim astně vrátil. Ale takhle to Howarth nikdy dělat nebude. Byl pověřen řízením laboratoře a bude ji řídit svým vlastním stylem. V studeném jitřním světle chmurně zahleděn do sebe přemítal, zda rozhodnutí sledovat podrobně přítí případ vrady od místa činu a po soudní přelíčení vzelo skutečně z touhy se poučit, anebo ze zbabělé ctiádosti zaimponovat svým zaměstnancům, či jetě hůř: uchlácholit je, ukázat jim, e oceňuje jejich schopnosti, e si přeje být členem jejich týmu, jedním z nich. Je-li tomu tak, pak je to dalí chyba v úsudku, rozmnoující truchlivou aritmetiku nezdarů od chvíle, kdy se ujal své nové funkce.

Vypadalo to, e u s tím budou hotovi. Dívčiny ztuhlé prsty odtrhli od kabelky a Doylovy ruce v rukavicích kladly její skrovný obsah na kus igelitu prostřený na kapotě. Howarth jen matně rozeznával předměty: malou peněenku, rtěnku, sloený list. Patrně milostný dopis, chudák holka. Jestlipak Lorrimer psal Dominice dopisy, napadlo ho. Sám byl vdycky první u dveří, kdy přila pota, a obvykle sestře její dopisy přináel. Třeba to Lorrimer věděl. Ale určitě jí psal. Určitě si ujednávali schůzky. Lorrimer by si sotva troufl telefonovat z laboratoře anebo večer z domova, kdy by on, Howarth, mohl vzít telefon.

Teď mrtvou přenáeli. Vůz z prosektury popojel a k okraji prohlubně a zřízenci do něho pomalu zasunovali nosítka. Policisté vytahovali ze svého vozu plenty a chystali se ohradit místo činu. Co nevidět se tu shromádí hlouček diváků, zvědavé děti odháněné dospělými, fotografové od novin. Viděl Lorrimera a Kerrisona, jak spolu nedaleko odtud o něčem debatují, zády k němu: dvě temné hlavy těsně u sebe. Doyle zavřel svůj blok a dohlíel na přepravu mrtvoly, jako kdyby to byl vzácný exponát a on se bál, e ho někdo rozbije. Světlo houstlo.

Počkal na Kerrisona, a vystoupí k němu, a pak spolu zamířili k zaparkovaným autům. Howarthova noha zakopla o plechovku od piva. Zařinčela přes pěinku a s buchnutím, jako by někdo vystřelil z pistole, narazila na něco, co se podobalo otlučené kostře starého kočárku. Ten hřmot ho vylekal. Prohodil mrzutě:

V takovéhle končině zemřít! Kde to proboha vlastně jsme? Já jsem jen sledoval policejní vozy. Říkají tomu klančové pole. Klanč je místní název pro slínovec, který se tu těil u od středověku. Tady v okolí není ádný tvrdý stavební kámen, a tak tu větinu obytných domů a dokonce i kostelní interiéry stavěli z klanče. Pouili ho například v mariánské kapli v Ely. Větina vesnic má svůj klančový lom. Dnes jsou u zarostlé. Na jaře a v létě vypadají některé moc pěkně, takové malé oázy lučních květin.

Vykládal to téměř mechanicky, jako bedlivý průvodce odříkávající zpaměti text nějakého prospektu. Náhle se zapotácel a napřáhl ruku, aby se opřel o dveře svého vozu. Howarth si nebyl jist, jestli se mu udělalo patně, anebo zda je to jen příliná únava. Pak se patolog napřímil a se strojenou svěestí řekl:

V devět hodin ji budu pitvat v nemocnici svatého Lukáe. Vrátný vám ukáe kde. Nechám tam vzkaz.

Kývl na rozloučenou, nuceně se usmál, pak usedl za volant a přibouchl dvířka. Rover pomalu odkodrcal směrem k silnici.

Howarth si uvědomil, e Doyle a Lorrimer stojí vedle něho. Z Doyla vzruení přímo sálalo. Otočil se a zahleděl se přes klančové pole na vzdálenou řadu domů, na jejich luté cihlové zdi, prostřídané čtverhrannými okny, teď u jasně viditelnými.

Tamhle někde je. Nejspí v posteli. Toti, jestli neije sám. Vstávat a ukazovat se moc brzy, to by moudré nebylo, co? Kdepak, ten tam teď leí a přemítá, jak se chovat nenápadně, čeká na neznámé auto, na zvonek u dveří. Jestli ovem nikoho nemá, tak to je zase jinačí. To se plíí někde v eru a uvauje, jestli má spálit aty, sekrabat bláto z bot. Jene vecko se mu odstranit nepodaří. Nějaká stopa zůstane. A na aty nemá dost velký kotel. A i kdyby měl, co řekne, a se ho na ně zeptáme? Take moná nedělá nic. Jen tam leí a čeká. Určitě nespí. Na dneek neusnul. A dost dlouho asi neusne.

Howarthovi začalo být nevolno. Večeřel málo a brzy, a cítil, e má hlad. Je zvlá nepříjemné, kdy se člověku chce zvracet nalačno. Ovládl hlas do té míry, e neprozradil víc ne běný zájem.

Myslíte tedy, e je to poměrně jasný případ?

Místní vrady takové bývají. A já to odhaduju na lokální vradu. Vdaná holka, útrek lístku na místní tancovačku dobročinného spolku, dopis v kabelce s vyhrůkou, aby jiného chlápka pustila k ledu. Cizí člověk by o tomhle místě nevěděl. A ona by s ním sem nela, i kdyby to tady znal. Podle toho, jak to děvče vypadá, se k sobě asi tulili, ne se na ni vrhnul. Jde jen o to, jestli ti dva odtamtud vypadli spolu, nebo jestli on odeel dřív a počkal si na ni.

Víte u, co je to za děvče?

Jetě ne. Zápisníček v kabelce neměla. To není typ, co mívají notýsky. Ale přiblině za půl hodiny to budu vědět.

Obrátil se na Lorrimera.

Materiály budou v laboratoři kolem deváté. Vezmete to přednostně?

Lorrimerův hlas zazněl nevlídně.

Vrady mají přednost. To přece víte.

Doylův rozjařený, sebejistý hlahol drásal Howarthovi nervy.

Díkybohu aspoň něco! S případem Gutteridge si dáváte načas. Včera jsem se stavil v biologickém oddělení a Bradley mi oznámil, e zpráva jetě není hotová; pracoval na nějakém případu pro obhajobu. Tu báchorku, e laboratoř je nezávislá na policii, vichni dobře známe, a já to tak beru, větinou mi to vyhovuje. Jene starý Hoggatt zaloil tu instituci jako policejní laboratoř  je tu od toho, aby slouila, kdy máme hlavu v kalupu. Tak mi tedy udělejte laskavost. lápněte do toho! Chtěl bych se tomu panáčkovi co nejdřív dostat na kobylku.

Mírně se pohupoval na podpatcích, usmívající se tvář zdvienou do ranního rozbřesku jako astný pes větřící ve vzduchu, plný euforického vzruení z lovu. Divné, pomyslel si Howarth, e Doyle v Lorrimerově hlase nerozpoznal chladnou hrozbu.

Hoggattův ústav provádí občas etření pro obhajobu, jestlie nás o to poádá a jestlie je materiál zajitěn a předloen náleitým způsobem. To patří do naí činnosti. Policejní laboratoří ovem nejsme, i kdy si tam chodíte jako do vlastní kuchyně. A ve své laboratoři rozhoduji já o tom, co má mít přednost. Dostanete svou zprávu, jakmile bude hotova. Jestlie máte mezitím nějaké dotazy, obrate se na mě, ne na mého podřízeného. A pokud nejste pozván, drte se dál od mé laboratoře.

Ani vyčkal odpovědi, zamířil ke svému vozu. Doyle za ním zíral s jakýmsi vzteklým úasem.

To mě podrte! Jeho laboratoř! Co se to s ním děje? Poslední dobou je háklivej jak čubka, kdy se běhá. Jestli se včas nesebere, vezmou si ho do parády psychiatři, nebo ho dají rovnou k ledu.

Howarth řekl chladně:

Má ovem pravdu. Jakékoli sluební dotazy by měly být adresovány jemu a ne jednotlivým členům personálu. A je běné ádat o povolení před vstupem do ústavu.

Výtka ala do ivého. Doyle se zamračil. Rysy mu ztvrdly. Pod maskou ledabylé přívětivosti zahlédl Howarth s jistým znepokojením stěí ovládanou agresivitu. Doyle řekl:

Starý doktor Mac vídal ve svojí laboratoři rád lidi od policie. Měl toti takovou poetilou představu, e tu vlastně o nic jiného nejde, ne pomáhat policii, víte? Ale jestli nejsme ádoucí, bude nejlíp, kdy si promluvíte s náčelníkem. Ten nepochybně vydá náleité instrukce.

Otočil se na podpatku a vykročil ke svému vozu, ani čekal na Howarthovu odpověď. Howarth uvaoval:

Zatracený Lorrimer! Čeho se dotkne, vecko se obrátí proti mně. Pocítil tak intenzívní, tak fyzickou křeč nenávisti, e se málem pozvracel. Kdyby tak na dně toho klančového lomu leel Lorrimer! Kdyby to byla Lorrimerova mrtvola, kterou prosektor zítra vyklopí na porcelánovou desku pitevního stolu, aby ji rituálně vykuchal! Věděl, co se s ním děje. Diagnóza byla právě tak prostá, jako byla poniující: sebeotravná horečka krve, která v člověku můe zdánlivě dřímat, a pak najednou  jako teď  vzplane do mučivé bolesti. árlivost, říkal si, je něco tak fyzického jako strach; tatá vyprahlost v ústech, buení srdce, nepokoj, který ničí chu i klid. A uvědomil si, e tentokrát je to nemoc, kterou nelze vyléčit. A je lhostejné, e milostný vztah skončil, e i Lorrimer trpí. Rozum ji vyléčit nemůe, a tuil, e ji ani vzdálenost, ani čas nezahojí. Můe ji odstranit jen smrt: buď Lorrimerova, nebo jeho vlastní.

4

Bylo půl sedmé, kdy v průčelní lonici domu číslo dvě v Acacia Close v Chevishamu probudil Susan Bradleyovou, enu kvalifikovaného vědeckého pracovníka v biologickém oddělení Hoggattovy laboratoře, tenký kvílivý nářek její dvouměsíční dceruky, hlásící se o první denní krmení. Susan rozsvítila na nočním stolku lampu, která zpod zřaseného stínidla růově zazářila, pak sáhla po upanu a ospale se odourala vedle do koupelny a odtud do dětského pokojíku. Byl to malý pokojík v zadní části domu, pouhá komůrka, ale jakmile tu Susan stiskla vypínač slabé árovky, znovu v ní zaplála mateřská, majetnická pýcha. I v dřímotném ranním omámení jí první pohled na ten kumbál pozvedl srdce: nízké křeslo, na něm kojila, s opěradlem vyzdobeným králíčky; k němu přísluná komoda, na ní malou přebalovala, se zásuvkami plnými prádélka; proutěná postýlka na stojanu, kterou potáhla růovým, modrým a bílým kartounem, ladícím se záclonami; pestrá tapetová obruba s postavami z dětských říkánek, jí Clifford oblepil stěnu.

Sotva se ozvaly její kroky, křik zesílil. Uchopila teplý, mlékem vonící kokon a mroukavě jej konejila. Křik okamitě ustal a Debbiina vlhká pusa zalapala jako ryba po prsu, vrásčité pěstičky vyprotěné z peřinky se rozvíraly a chňapaly po jejím pomačkaném upanu. Podle odborných knih se má dítě nejdřív převinout, ale Susan nikdy nemohla nechat Debbie čekat. A měla jetě jiný důvod. Stěny moderního domu jsou tenké a nechtěla, aby pláč probudil Cliffa.

Ale najednou byl ve dveřích, mírně se kymácel, kabát od pyama úplně rozepjatý. Srdce jí pokleslo. Přiměla se k jasnému, věcnému tónu.

Doufala jsem, e tě nevzbudí, drahouku. Ale je půl sedmé pryč. Spala přes sedm hodin. To je pokrok.

Byl jsem u vzhůru.

Jdi si jetě lehnout, Cliffe. Můe jetě dobrou hodinu spát.

Nejde mi to.

Nechápavě a zamračeně se rozhlíel po dětském pokojíku, jako by ho vyvádělo z míry, e tu nenachází idli. Susan řekla:

Přines si z koupelny stoličku. A vezmi si na sebe upan. A se nenastydne.

Postavil si stoličku ke stěně a s alostným, chmurným výrazem se na ni schoulil. Susan zvedla tvář, ji se tiskla k měkkému chmýří dětské hlavičky. Malá pijavka s tupým nosíkem se přisála k jejímu prsu, prstíky roztaené v extázi nad jeho obsahem. Susan si umiňovala, e musí zůstat klidná, nesmí připustit, aby se jí nervy a svaly zadrhly do známého bolavého uzlíku trápení. Kdekdo říká, e to kodí mléku. Řekla tie:

Co se děje, drahouku?

Ale věděla, co se děje. Věděla, co Cliff řekne. Pocítila nezvyklé a velmi znepokojující rozladění nad tím, e ani malou Debbie nemůe nakrmit v klidu. A přála si, aby si zapnul pyamo. Jak tam tak polonahý zhrouceně sedí, vypadá téměř zpustle. Táhlo jí hlavou, co se to v ní odehrává. Ne se narodila Debbie, nikdy nic takového ke Cliffovi nepocítila.

Nemůu dál. Já dnes nemůu jít do laboratoře.

Jsi nemocný?

Ale věděla, e není nemocný, zatím jetě ne. Ale brzy se roznemůe, jestli se něco neudělá s Edwinem Lorrimerem. Zase na ni dolehlo to staré netěstí. V kterési knize četla o černé tíze trápení, a je to tak, takový má člověk pocit: jakési trvalé fyzické břemeno, které mu zavaluje ramena a srdce, připravuje ho o radosti, a dokonce, jak si teď trpce uvědomovala, oba je zbavuje potěení z Debbie. Moná e nakonec zničí i lásku. Nepromluvila, jen si svůj teplý raneček urovnala pohodlněji na pai.

Musím se vzdát toho místa. Nemá to smysl, Sue. Nemůu dál. Dostal mě do takového stavu, e jsem opravdu tak neschopný, jak to o mně říká.

Ale, Cliffe, ví přece, e to není pravda. Pracuje dobře. Ve tvém dřívějím místě si na tebe nikdy nikdo nestěoval.

Tehdy jsem neměl dnení kvalifikaci. Lorrimer si myslí, e mě nikdy neměli zařadit do vyího ranku. Má pravdu.

Nemá. Drahouku, nesmí si od něho nechat podrývat sebevědomí. To by byla tvá zkáza. Jsi svědomitý, spolehlivý soudní biolog. Nesmí tě trápit, e nejsi tak rychlý jako ostatní. To není důleité. Doktor MacIntyre vdycky říkal, e přesnost je to hlavní. Co na tom, kdy si s prací trochu déle pohraje? Nakonec vecko správně vyřeí.

U ne. U neumím udělat ani jednoduchý peroxydázový test, abych se při tom nezapotil. Jak se ke mně na metr přiblíí, začnou se mi třást ruce. A začal po mně kontrolovat vecky mé nálezy. Právě jsem dodělal rozbor skvrn na kladivu z údajné vrady v případu Pascoe. Ale dnes na tom Lorrimer dlouho do noci bude pracovat znovu. A postará se, aby se celá biologie dozvěděla proč.

Věděla, e se Cliff nedokáe bránit zastraování nebo jízlivosti. Snad na tom měl svůj podíl jeho otec. Starý pán byl teď po mrtvici úplně ochromený a patrně by jí ho mělo být líto, kdy si ho představila, jak leí na nemocničním lůku, zbytečný jako poraený strom, jak slintá, a jen zlostnýma očima přejídí v nemohoucím vzteku jednu pozorující tvář po druhé. Ale podle toho, co Cliff někdy bezděčně utrousil, byl to patný otec, neoblíbený a neúspěný učitel, přitom vak na svého syna přehnaně ctiádostivý. Cliff se ho přímo děsil. Co teď Cliff potřebuje, je povzbuzení a láska. Na tom přece vůbec nezáleí, e to nedotáhl dál. Je hodný a dovede mít rád. Stará se o ni a o Debbie. Je to její manel a ona ho miluje. Ale nesmí rezignovat. Jaké místo by teď sehnal? Na co jiného se vůbec hodí? Ve východní Anglii je právě taková nezaměstnanost jako vude jinde. Musí se splatit hypotéka a účet za elektrické ústřední topení  v tom se nemohou uskrovňovat, protoe Debbie potřebuje teplo  a koupit na splátky lonicovou soupravu. Ani nábytek v dětském pokoji není jetě zaplacený. Chtěla mít pro Debbie vecko hezké a nové, ale vydali se ze vech zbylých úspor. Řekla:

Nemohl by ses ucházet na ústřední správě o přeloení?

Zoufalství v jeho hlase jí drásalo srdce.

Nikdo mě nebude chtít, jestli Lorrimer řekne, e nejsem k ničemu. Je to podle veho nejlepí biolog ve slubách kriminalistiky. Kdy si myslí, e za nic nestojím, pak za nic nestojím.

Ano, i tohle ji začínalo popuzovat: poníený respekt oběti k svému utiskovateli. Někdy  uaslá nad svou proradností  začínala chápat Lorrimerovo opovrení. Řekla:

Proč si o tom nepromluví s ředitelem?

Moná e bych to udělal, kdyby řediteloval jetě doktor MacIntyre. Ale Howarthovi by to bylo jedno. Je nový. Nechce mít ádné ne,příjemnosti s vedoucími pracovníky, zvlá ne teď, kdy se pomalu chystáme do nové budovy.

A pak si vzpomněla na pana Middlemasse. Je teď přednostou oddělení pro výzkum dokumentů, a ne se vdala, pracovala u něho jako mladá vědecká síla. Právě v Hoggattově laboratoři se seznámila s Cliffem. Snad ten by mohl něco udělat, ztratit za ně u Howarthe slovo, uít svého vlivu v ústředí. Nebylo jí jasné, jakou pomoc by od něho měla očekávat, ale potřeba někomu se svěřit byla příli naléhavá. Takhle to nemohou vést dál. Cliff by se určitě zhroutil, A co by si počala  sama s dítětem, Cliff nemocný, budoucnost nejistá? Ale pan Middlemass můe určitě něco zařídit. Věřila v něho, protoe potřebovala věřit. Vzhlédla ke Cliffovi.

Netrap se, drahouku, vecko se zas urovná. Na něco u přijdeme. Jdi dnes do práce a večer si o tom popovídáme.

Jak prosím tě? Tvá matka přijde na večeři.

No tak po večeři. Bude chtít odjet autobusem ve tři čtvrtě na osm. Pak si promluvíme.

Já u takhle dál nemůu, Sue.

Nebude muset. Já něco vymyslím. Vecko se to urovná. To ti slibuju, drahouku. Vecko se urovná.

5

Vědělas, mami, e kadý lidský tvor je naprosto jedinečný?

Samozřejmě. To přece dá rozum, ne? Kadý člověk existuje jen v jednom vydání. Ty jsi ty. Já jsem já. Podej tatínkovi zavařeninu a dej pozor s rukávem na to máslo.

Brenda Pridmorová, nedávno přijatá do Hoggattovy laboratoře jako recepční úřednice, postrčila zavařeninu přes stůl, u kterého snídali, a začala metodicky ukrajovat tenké prouky bílku ze smaeného vejce, oddalujíc  jak to dělala od raného dětství onen kataklyzmatický okamik, kdy zabodne vidličku do lesklé luté kopulky. Ale zálibné piplání v tomhle malém osobním rituálu bylo téměř bezděčné. Její mysl naplňovaly vzruchy a objevy jejího báječného prvního zaměstnání.

Já myslím biologicky jedinečný. Inspektor Blakelock  to je asistent styčného policejního úředníka  mi řekl, e kadý lidský tvor má jedinečný otisk prstů a ádné dva krevní typy nejsou úplně shodné. Kdyby znali vědci dost metod, mohli by je vecky rozliovat, myslím ty krevní typy. Věří, e jednou ten čas přijde. Soudní sérolog bude moct bezpečně zjistit, odkud která krev je, i kdyby to byla jen uschlá skvrna. Právě s uschlou krví jsou potíe. Kdy je krev čerstvá, dokáeme s ní mnohem víc.

To sis ale vybrala divný zaměstnání. Paní Pridmorová přilila z kotlíku na přihřívací plotýnce u krbu do čajníku vodu a opět se pohodlně uvelebila v křesle. Kuchyň venkovského stavení byla teplá a domácky útulná, květované kretonové záclony byly dosud zataeny, a voněly tu topinky, smaená unka a silný horký čaj.

Mně se to nějak nezdá  ourat se v kouscích těla a v atstvu od krve. Doufám, e si vdycky pořádně umyje ruce, ne jde domů.

Ale mami, takhle to vůbec není! Vechny materiály k nám chodějí v igelitových pytlících a kadý má identifikační títek. A musíme zvlá dbát na to, aby vechny byly označeny a správně zaneseny do protokolu. Jde o návaznost důkazů  inspektor Blakelock tomu říká neporuenost nebo taky integrita vzorku. A kousky těla nedostáváme.

Náhle si vzpomněla na zapečetěné láhve s obsahy aludků, pečlivě rozpitvané části jater a střev, které  kdy se to tak vezme  nevypadají o nic příerněji ne exponáty ve kolní laboratoři, a rychle řekla:

Tedy ne v takové podobě, jak si představuje. Vecky pitevní práce obstarává doktor Kerrison. To je soudní patolog, který úzce spolupracuje s naí laboratoří. Některé orgány nám ovem posílají k analýze.

Vzpomněla si, co jí prozradil inspektor Blakelock: e v ústavní lednici uskladňovali jednu celou hlavu. Ale říkat tohle mamince by se zrovna moc nehodilo. Dokonce zalitovala, e jí to inspektor pověděl. Od té chvíle ji lednice, bytelná a lesklá jako nějaký chirurgický sarkofág, zlověstně přitahovala. Ale paní Pridmorová se vděčně chytila povědomého jména.

Já vím, kdo je doktor Kerrison, aspoň doufám. ije v Chevishamu  Old Rectory se ten dům jmenuje, fara to bývala, hned u kostela. Je to tak? Zena mu utekla s jedním doktorem z nemocnice, opustila jeho i obě jejich děti, dceru, takovou divnou napohled, a chlapečka, chudáčka malýho. Pamatuje, Arture, co bylo tenkrát kolem toho řečí?

Manel neodpověděl a ona to od něho ani nečekala. Byla to mlčky přijatá dohoda, e Artur Pridmore přenechává konverzaci u snídaně enám. Brenda vitořila dál:

Kriminalistika tu není jen proto, aby pomáhala policii odhalovat, kdo je vinen. My taky pomáháme očiovat nevinné. Na to lidi někdy zapomínají. Minulý měsíc jsme měli případ  jména samozřejmě nemůu uvádět , kdy estnáctiletá zpěvačka v kostelním sboru obvinila vikáře, e ji znásilnil. A prosím: byl nevinen.

No to si myslím! Znásilnil  akorát!

Ale vypadalo to pro něho moc černě. Jene měl těstí. Sekrece mu pomohly.

Co zas, proboha?

Sekrece  výměky. Vyměoval svou krevní skupinu do vech tekutin v těle. To není běné. Take biolog mohl vyetřit jeho sliny a srovnat jeho krevní skupinu se skvrnami na těle oběti



Ne u snídaně, Brendo, kdybys byla tak hodná.

Brendě, její pohled náhle sklouzl na okrouhlou mléčnou skvrnu na ubruse, také dolo, e snídaně asi není ta nejpříhodnějí příleitost, kdy by se měla blýsknout čerstvě nabytými vědomostmi o vyetřování znásilnění. Přela na bezpečnějí námět.

Doktor Lorrimer  to je vedoucí vědecký pracovník, éf biologického oddělení  říká, e, bych se měla pokusit o nějakou kvalifikaci, udělat si odbornou zkouku a ucházet se o místo vědecké asistentky. Tvrdí, e stačím na víc ne jen na úřednické místo. A jakmile jednou budu mít titul asistentky, budu v ranku vědeckých pracovníků a mohla bych se vypracovat vý. Někteří z nejslavnějích kriminalistů, říká doktor Lorrimer, prý takhle začínali. Nabídl mi, e mi dá seznam učebních textů, a pro případná praktika bych prý klidně mohla pouívat vybavení naeho ústavu.

To jsem nevěděla, e pracuje v biologickém oddělení.

Já tam nepracuju. Větinou sedím v recepci s inspektorem Blakelockem a někdy vypomáhám v ústřední kanceláři. Ale dostali jsme se do řeči, kdy jsem jednou odpoledne byla v jeho laboratoři a probírala tam s jeho personálem zprávy pro soudy, a on byl na mě ohromně milý. Hodně lidí ho nemá rádo. Říkají, e je moc přísný, ale já si myslím, e je jenom plachý. Mohl se stát ředitelem, kdyby ho byli na ministerstvu nepřeskočili a nejmenovali doktora Howarthe.

Zřejmě se o tebe nějak moc zajímá, tenhle pan Lorrimer.

Doktor Lorrimer, mami.

No tak doktor Lorrimer. Proč si ale říká doktor, to mi nejde na rozum. V laboratoři přece áddé pacienty nemáte.

On není mudr, on je phdr, mami. Doktor filozofie.

To e je? Já myslela, e studoval nějakou vědu. Buď jak buď, radi se měj napozoru.

Ale neblázni, mami. Je to starí pán. Je mu určitě čtyřicet, moná víc. Vědělas, mami. e nae laboratoř je nejstarí kriminalistická laboratoř v Anglii? Teď jsou oblastní laboratoře po celé zemi, ale nae byla první. Zaloil ji na svém chevishamském panství plukovník Hoggatt, kdy byl v roce 1880 policejním náčelníkem a sídlo před smrtí odkázal policejním sborům. Tehdy byla kriminalistika jetě v plenkách, jak říká inspektor Blakelock, a plukovník Hoggatt byl jedním z prvních policejních náčelníků, kteří rozpoznali její monosti. My jsme jediná laboratoř, která nese jméno jejího zakladatele. Proto dalo ministerstvo souhlas, aby se i nová laboratoř dál jmenovala Hoggattova. Ostatní policejní útvary posílají materiály do svých oblastních laboratoří, a je to Severojiní, nebo londýnská Metropolitní a podobně. Ale v celé východní Anglii říkají: Polete to k Hoggattům!

A ty u se taky koukej vypravit k Hoggattovům, jestli tam chce do půl deváté dorazit. A ádné zkratky přes novou laboratoř. Je zdaleka nedostavěná a není tam bezpečno, zvlá teď ráno za takovýhle tmy. Ne se naděje, propadne se někam do základů nebo ti spadne cihla na hlavu. Jsou záludný, tyhle stavenitě. Jen si vzpomeň, co se stalo strýčkovi Willovi.

ádný strach, mami. Stejně se tím stavenitěm nemá procházet. A kromě toho jedu na kole. Tyhle sendviče jsou moje nebo takovy?

To se ví, e tvoje. Taka přece ve středu chodí domů na oběd. Má je dnes se sýrem a rajčetem a přidala jsem ti tam vajíčko na tvrdo.

Kdy Brenda zamávala na rozloučenou, pani Pridmorová se posadila k druhému álku čaje a pohlédla přes stůl na manela.

Snad je to v pořádku, myslím s tím místem, co si nala.

Kdy u se Artur Pridmore někdy uvolil promluvit u snídaně, činil to s velebnou autoritou hlavy rodiny, správce farmy pana Bowlema a starího církve v místním kostele. Odloil vidličku.

Je to dobré místo a měla těstí, e ho získala. Spousta děvčat z gymnázia se o ně ucházela, je to tak? Zakotvila ve veřejných slubách, je to tak? Uva, kolik jí platějí. Víc, ne si na farmě vydělá krmič vepřů. A je pod penzí. Je to rozumné děvče, nic nám neprovede. Děvčata s dobrým prospěchem, ale bez maturity nemají tady v okolí moc míst na vybranou. A aby přijala zaměstnání v Londýně, tos přece nechtěla.

Ne, paní Pridmorová opravdu nechtěla, aby Brenda odjela do Londýna, kde by se mohla stát obětí násilníků, irských teroristů a něčeho, čemu tisk záhadně říká narkomanské podsvětí. Na ádné z jejích nepříli častých, ale celkem poklidných a příjemných návtěv hlavního města  a to byly zájezdy s enským spolkem do divadel nebo řídké cesty za nákupem  nebylo otřeseno její přesvědčení, e nádraí Liverpool Street je jeskynním vstupem do velkoměstské dungle, kde dravci, ozbrojení bombami nebo injekčními stříkačkami, číhají na kadé stanici metra, a kde v kadém úřadě kladou svůdci nevinným venkovankám nástrahy. Brenda, uvaovala matka o své dceři, je velmi hezká. Inu, nač to zapírat, je spí do její rodiny, pokud jde o podobu, i kdy má hlavu po tátovi, a paní Pridmorové ani nenapadne vystavovat ji svodům Londýna. Brenda si sem tam vyjde s Geraldem Bowlemem, mladím synem otcova éfa, a kdyby se z toho něco vyvinulo, mohl by to být bezesporu uspokojivý sňatek. Nepřipadla by mu samozřejmě hlavní farma, ale nedaleko odtud ve Wisbechu je docela pěkný kousek půdy, a tu by dostal. Paní Pridmorová nechápe, jaký smysl by měly nějaké dalí zkouky a nač jsou vecky ty řeči o nějakém budoucím povolání. Tohle místo v laboratoři Brendě jistě prospěje, bude jí dobré, dokud se nevdá. Je jenom koda, e se to tam vecko tolik točí kolem krve.

Jako kdyby četl manelčiny mylenky, pan Pridmore řekl:

Pro ni je to pochopitelně vzruující, vecko nové. Ale není v tom podle mě ádný rozdíl od ostatních míst, větinu času pěkná nuda. Nečekám, e by nai Brendu potkalo v Hoggattově laboratoři něco opravdu straného.

Tento rozhovor o prvním zaměstnání jejich jediného dítěte se ji jednou odehrával, byla to útěná repetice vzájemného ujiování. Paní Pridmorová sledovala v duchu svou dceru, jak se vehementně opírá do pedálů kola, jak se drncá po hrbolaté cestě mezi plochými poli pana Bowlema směrem k Tenpenny Road, kolem domku staré paní Buttonové, kde jako dítě dostávala rýový koláč a domácí citronádu, kolem hráze Tenpenny Dyke, kde jetě v létě trhala petrklíče, jak potom zahne doprava na Chevisham Road a pojede rovné tři kilometry podél pozemků kapitána Masseyho a do vsi, do samého Chevishamu. Kadý metr té cesty jí byl povědomý, ubezpečující, ničím nehrozící. Ostatně i Hoggattova laboratoř, krev sem krev tam, u přes sedmdesát let nedílně patří k obci, zatímco sídlo Chevisham Manor tu stojí téměř třikrát tak dlouho. Artur má pravdu. U Hoggattů se jejich Brendě nemůe přihodit nic straného. Ukonejena, roztáhla paní Pridmorová záclony a posadila se ke třetímu álku čaje.

6

Deset minut před devátou zastavila před Sproggs Cottage na předměstí Chevishamu potovní dodávka a doručovatel odevzdal jediný dopis. Adresa zněla na slečnu Stellu Mawsonovou, Lavender Cottage, Chevisham, avak listono byl místní člověk a rozdíl v označení jména domku ho nijak nezmátl. V tomto venkovském stavení ili Sproggové po čtyři generace a malý trojúhelník zeleně před brankou nesl téměř tak dlouho jméno Sproggs Green. Nynějí majitel nejprve vylepil stavení tím, e tu zbudoval malou cihlovou gará a moderní koupelnu a kuchyň, a pak si usmyslel oslavit tuto metamorfózu vysázením levandulového plotu a přejmenováním svého majetku podle té levandule na Lavender Cottage. Ovem vesničané nepovaovali nové jméno za nic víc ne za přistěhovalcův výstřední rozmar a vůbec se neobtěovali jména uívat, prostě je neuznali. Levandulový plot, jako by sympatizoval s jejich názory, nepřeil první slatinnou zimu a domek Sproggs Cottage si zachoval původní přídomek.

Angela Foleyová, sedmadvacetiletá osobní sekretářka ředitele Hoggattovy laboratoře, vzala do ruky obálku a podle kvality papíru, bezvadně naukané adresy a londýnského razítka okamitě uhádla, kdo jim píe. Čekaly na ten dopis. Odnesla jej do kuchyně, kde právě se svou přítelkyní snídala, beze slova jí dopis podala a pak, jak Stella četla, sledovala její tvář. Po chvíli řekla:

Tak co?

Píe nám to, čeho jsme se bály. Nemůe déle čekat. Chce to rychle prodat a má prý přítele, kterému by se to tady hodilo jako víkendová chalupa. Jako sídlící nájemci máme předkupní právo, ale do přítího pondělka musí vědět, jestli máme zájem.

Hodila dopis na stůl. Angela si hořce posteskla: Zájem! Samozřejmě e máme zájem! To přece ví. U jsme před několika týdny řekly, e píeme na vechny strany, abychom někdy sehnaly hypotéku.

To je jenom právnická hantýrka. Jeho advokát se nás prostě ptá, jestli na to máme. A odpověď zní: nemáme.

Byla to jednoduchá aritmetika. Nepotřebovaly to znovu rozebírat. Majitel chtěl estnáct tisíc liber. ádný z ústavů, které poskytují půjčky, a na které se obrátily, jim nenabídl víc ne deset tisíc. Dohromady měly naspořeno přes dva tisíce. Scházely jim čtyři. A v této časové tísni by to mohlo být právě tak čtyřicet.

Angela řekla:

Levněji by nám to asi nenechal, co?

Ne. O to jsme se u pokusily. A proč by to dělal? Je to dokonale zmodernizované stavení ze sedmnáctého století, s rákosovou dokovou střechou. A jetě jsme je vylepily. Má teď zahradu. Ten člověk by byl blázen, kdyby jí sídlícím nájemcům dával za míň ne za estnáct tisíc.

Ale, Stello, my ten dům obýváme. Nejdřív nás odtud musí dostat.

Jedině proto nám dával tak dlouhou lhůtu. Ví, e bychom mu prodej mohly znepříjemnit. Ale já nejsem ochotna zůstávat tu po soudní výpovědi z milosti a vědět přitom, e nakonec odtud stejně musíme. Za takových podmínek bych nenapsala ani řádku.

Jene do týdne čtyři tisíce neseenem! A jak u to vypadá, sotva můeme doufat, e nám banka půjčí, ani kdyby



Ani kdyby mi letos vyla kniha, co nevyjde. A co vydělám za psaní, jen taktak kryje můj příspěvek na domácnost. Bylo od tebe taktní, es to neřekla.

Angela to ani říct nechtěla. Stella nebyla ádný zuřivý psavec. Nedalo se čekat, e by její romány vynáely. Co to naposled napsal jeden recenzent? Vytříbené postřehy, elegantně se snoubící s citlivou a poněkud potemnělou prózou. Nebylo by divu, kdyby Angela dovedla ocitovat vechny recenze, i kdy si někdy nebyla jistá, co se vlastně pokouejí sdělit. Vdy je vechny přepečlivě vlepovala do výstřikového seitu, kterým Stella tak upřímně opovrhovala! Zahleděla se na přítelkyni, jak začíná sem tam neovladatelně přecházet po místnosti, hlavu skloněnou, ruce zabořené do kapes upanu  plíení tygřice tomu obě říkaly. Posléze Stella poznamenala:

koda e ten tvůj bratranec je tak nepříjemný. Jinak by se člověk neostýchal poádat ho o půjčku. Moc by mu to nescházelo.

Ale já u jsem ho poádala. Pochopitelně ne o půjčku na dům, ale prostě aby mi půjčil nějaké peníze.

Připadlo jí směné, e se k tomu přiznává s takovým přemáháním. Edwin je přece její bratranec. Má právo ho o to poádat. A jsou to ostatně babiččiny peníze. Stella opravdu nemá důvod zlobit se na ni. Byly časy, kdy jí Stellin hněv nevadil, dokonce byly časy, kdy jej sama záměrně podněcovala, kdy s téměř bezostyným vzruením čekala na ten jedinečný výbuch zloby a zoufalství, jeho nebyla ani tak terčem jako spí privilegovaným divákem; který se můe jetě víc kochat nevyhnutelnými výčitkami svědomí, sebeobviňováním a sladkým usmířením. Ale teď poprvé poznala mrazivý dech strachu.

Kdy?

Teď u se nedalo nic dělat, musela pokračovat.

Minulé úterý odpoledne. Potom, co ses rozhodla, e musíme kvůli valutovým změnám zruit cestu do Benátek, kterou jsme plánovaly na březen. Chtěla jsem ti to dát k narozeninám, myslím tu cestu do Benátek.

Představovala si ten výjev: jak jí podává letenky a hotelové objednávky, vechno zasunuté do jedné z těch zvlá velikých gratulačních kartek; jak se Stella snaí zakrýt překvapení a radost; jak se obě hrouí do map a průvodců a vymýlejí, kam kadý den té báječné dovolené půjdou. Jak se poprvé a společně dojmou oním úchvatným pohledem na San Marco ze západního konce Piazzy. Stella jí kdysi přečetla Ruskinův popis: Mnoství sloupů a bílých bání hroznovitě seskupených do dlouhé nízké pyramidy barevného světla. Jak časně ráno stojí spolu na Piazzettě a hledí přes lihotavou vodní pláň na San Giorgio Maggiore. Byl to sen, tak nehmotný jako to drolící se město. Ale naděje, e se uskuteční, jí stála za to, aby se obrnila a poádala Edwina o půjčku.

A co ti řekl?

Teď u nemohla doufat, e se jí podaří zmírnit krutost toho zamítnutí, vymazat celou tu pokořující epizodu z paměti.

Odmítl.

Nejspí jsi mu řekla, nač to potřebuje. Asi tě nenapadlo, e odtud odjídíme za trochou soukromí, e nae dovolená je nae věc, e by mě mohlo poníit, kdyby Edwin Lorrimer věděl, e si nemohu dovolit vzít tě do Benátek, ani na desetidenní hromadný zájezd.

Ne, nenapadlo! vykřikla Angela v prudkém protestu a zároveň se zděsila, kdy uslyela svůj zlomený hlas a ucítila první horké krupky slz. Je to divné, pomyslela si, e právě ona je schopna pláče. Vdy Stella je ta vzruivá, ta výbuná povaha. Přesto Stella nikdy nepláče.

Nic jsem mu neřekla  jen to, e potřebuju peníze.

Kolik? Zaváhala, nemá-li zalhat. Ale Stelle nikdy nelhala.

Pět set liber. Myslela jsem, e se korektně dohodneme. Prostě jsem mu řekla, e nutně potřebuju pět set liber.

No, kdy jsi na něj vyrukovala s takovýmhle nevyvratitelným argumentem, není divu, e odmítl klopit. Co ti vlastně řekl?

Jenom e babička své záměry naprosto jasně vyjádřila ve své závěti a on e nemá v úmyslu se jim příčit. Na to jsem mu řekla, e větina těch peněz mně tak jako tak připadne po jeho smrti  to mi toti sám slíbil, kdy se nám závě předčítala , ale to e u na mě bude pozdě. Budu u stařenka. Můu umřít i dřív. Pro mě mají význam teď. Ale neřekla jsem mu, nač je potřebuju. Přísahám.

Přísahá? Prosím tě, jen to nedramatizuj. Nestojí před soudem. A co ti řekl pak?

Kdyby jen Stella přestala tak rozčileně přecházet, kdyby se chtěla otočit a podívat se na ni, místo aby se jí tím studeným, inkvizičním tónem vyptávala. A následující odpověď byla pro Angelu jetě svízelnějí. Nedovedla si vysvětlit, proč jí tak připadala, ale bylo to něco, co se snaila vypudit z mysli, alespoň na čas. Jednou to Stelle poví, a k tomu nastane vhodná chvíle. Nikdy si nedovedla představit, e by ji Stella mohla s tak brutální náhlostí přimět k tomu, aby se svěřila.

Řekl, e bych se neměla spoléhat na to, e z jeho poslední vůle něco vyzískám. Řekl, e na sebe moná vezme nové závazky. Závazky  to slovo pouil. A jestlie se to stane, pak prý závět nebude platit.

Teď se k ní Stella prudce otočila.

Nové závazky. Sňatek! Ne, to je příli směná představa  e by se ten vysuený, samolibý, prudérní pedant mohl oenit! Pochybuju, e se vůbec někdy úmyslně dotkne lidského těla  kromě svého, samozřejmě. Samotářská, mazochistická, tajná neřest  tomu snad jedině rozumí. Ne, neřest ne, to je moc silné slovo. Ale sňatek! Napadlo tě někdy



Nedopověděla. Angela řekla:

,,O sňatku se nezmínil.

Proč by se zmiňoval? Ale co jiného by automaticky anulovalo existující závě, kdyby náhodou nesepsal novou? Sňatek závě zneplatňuje. Tos nevěděla?

Tím chce říct, e budu vyděděna, jakmile se oení?

Ano.

Ale to není fér!

Odkdy je v ivotě vůbec něco fér? Od tvojí babičky nebylo fér, e svoje jmění, místo aby je mezi vás rozdělila, odkázala jemu  a to jen proto, e je mu, a e podle jejích starodávných předsudků nemá ena vlastnit peníze. Není fér, e jsi jen sekretářkou v laboratoři, poněvad se nikdo neobtěoval poskytnout ti vzdělání, které by tě kvalifikovalo k něčemu jinému. A kdy na to přijde, není ani fér, e mě musí ivit.

Já tě neivím. Naopak, ty mě po vech stránkách  kromě nepodstatných věcí  udruje naivu.

,Je to poniující, e má mrtvý člověk větí cenu ne ivý. Kdyby mi dnes v noci vypovědělo srdce, bude na tom dobře. Mohla by sis za pojistné koupit tenhle dům a zůstat tady. Banka by ti poslala peníze, hned jak by zjistila, e jsi legatářka.

Bez tebe bych tu nechtěla zůstat.

Inu, kdybys odtud opravdu musela odejít, měla bys aspoň záminku ít si po svém, jestli ti jde o to. Angela vánivě zaprotestovala:

Nikdy s nikým jiným ne s tebou ít nebudu. Nikde jinde nechci ít ne tady, v tomhle domě. Ty to ví. Je to ná domov.

Byl to jejich domov. Byl to jediný skutečný domov, jaký kdy poznala. Nepotřebovala se kolem sebe rozhlíet, aby si zde kadý, tak důvěrně známý, milovaný předmět s úasnou přesností vybavila. Mohla v noci leet na lůku a v duchu bezpečně těkat po domě a vech těch pokladů se v blaeném ověřování sdílených vzpomínek a obnovených jistot dotýkat. Dva viktoriánské glazurované kořenáče na jejich stejně stylových stojanech, které o jednom letním víkendu objevily v proslulých krámech brightonských Lanes. Olejomalba z osmnáctého století (krajina kolem Wicken Fen) od malíře, nad jeho nerozlutitelným podpisem, zkoumaným dokonce mikroskopem, se kdysi tak astně dohadovaly. Francouzský meč ve zdobené pochvě, získaný na jedné venkovské drabě a visící teď nad krbem. Jejich věci, dřevo a porcelán, obrazy a textilie, byly jim něčím víc ne symbolickými připomínkami společného ivota. Jejich domek, vechno, co jim tu náleelo, to byl jejich společný ivot, právě tak jako křoviska a květiny, je vysázely na zahradě, vymezovaly jejich svěřenské teritorium.

Náhle si s úlekem připomněla stále se opakující přízračný sen. Stojí proti sobě v jakési neobývané mansardě, na jejích holých stěnách se rýsují vybledlé čtverhrany po odstraněných obrazech a její podlahová prkna dřou do chodidel  dvě nahé cizí bytosti v prázdnu  ona se pokouí vztáhnout ruce a dotknout se Stelliných prstů, ale nemůe zvednout těké obludné poduky z masa, v které se proměnily její pae. Zachvěla se a pak ji znovu přivolal do skutečnosti chladného podzimního rána hlas její přítelkyně.

Kolik po sobě vlastně babička zanechala? U jsi mi to řekla, ale já jsem zapomněla.

Asi třicet tisíc, mám dojem.

Z toho sotva něco utratil, kdy ije se starým pánem v tom těsném baráčku. Ani ten větrný mlýn, co k tomu patří, nedal zrestaurovat. Jeho plat přece musí stačit pro oba a kromě toho má jeho otec penzi. Lorrimer je jako vědec ve vysokém ranku, ne? Kolik bere?

Má funkci vedoucího vědeckého pracovníka. Podle platové stupnice můe mít a osm tisíc liber ročně.

Paneboe! To dostane za rok víc, ne mně vynesou čtyři romány. Kdy se zalekl pěti stovek, tak se asi těko rozloučí se čtyřmi tisíci, zvlá kdyby úroky měly být takové, jaké my si můeme dovolit. Ale kodný by nebyl. Mám sto chutí přece jen ho o ně poádat.

Stella pochopitelně jen ertovala, ale Angela to postřehla příli pozdě, aby ovládla panický úlek ve svém hlase.

To ne, Stello! Prosím tě, to nesmí!

Ty ho ale pěkně nenávidí, co?

To není nenávist. Spí lhostejnost. Já mu prostě nechci být cokoli dluna.

Kdy na to přijde, já taky ne. A neboj se, nebude.

Angela zala do předsíně a vrátila se, oblékajíc si plá. Řekla:

Přijdu pozdě do práce, kdy si nepospíím. Rendlík je v troubě. Nezapomeň o půl esté zapnout sporák. A nedotýkej se regulátoru. Sama knoflík stáhnu, a se vrátím.

Myslím, e bych to jaktak svedla.

K obědu si beru sendviče, take přes den nepřijdu. V ledničce je unka a salát. Bude ti to stačit, Stello?

Bezpochyby přeiju.

Co jsem včera naklepala, je v deskách, ale nepročetla jsem to po sobě.

Jsi pěkný lajdák.

Stella vyprovodila přítelkyni do předsíně. U dveří jí řekla:

V laboratoři si podle veho myslí, e tě vyuívám.

V laboratoři o tobě nic nevědí. A je mi jedno, co si kdo myslí.

A Edwin Lorrimer  taky si myslí, e tě vyuívám? Anebo co si myslí?

Nechci o něm hovořit.

Převázala si átek přes své plavé vlasy. V starobylém zrcadle s rámem ze zpracovaných keblí viděla tváře obou zkreslené kazem ve skle; hnědá a zelená Stelliných velikých jiskřivých očí se rozpíjely jako mokrá barva do hlubokých trhlin mezi chřípím a ústy; její vlastní iroké čelo se dmulo jako čelo vodnatelného dítěte. Řekla:

Zajímalo by mě, jaký bych měla pocit, kdyby Edwin jetě tenhle týden zemřel  infarkt, autonehoda, mozková mrtvice.

Takhle na zavolanou nikdy nic nepřijde.

Smrt určitě ne. Stello, odpoví dnes tomu advokátovi?

Nečeká odpověď před pondělkem. Můu mu v pondělí ráno zavolat do jeho londýnské kanceláře. To máme jetě pět dní. Do pěti dnů se můe stát velicos.

7

Ale ty jsou zrovinka takové jako ty moje! Myslím kalhotky. Mám přesně takové! Koupila jsem si je v Cambridgi u Markse a Spencera ze svého prvního platu.

Bylo půl jedenácté a pět minut a Brenda Pridmorová, sedící za přijímacím pultem v zadní části vstupní haly Hoggattovy laboratoře, sledovala s vykulenýma očima inspektora Blakelocka, jak k sobě přisunuje první označený vak s materiály z vrady v klančovém lomu. Zvedla prst a zkusmo jím přejela po tenkém igelitu, pod ním byly zřetelně vidět dámské kalhotky, pomačkané a upiněné v rozkroku. Detektiv, který předměty přinesl, řekl, e děvče bylo na taneční zábavě. Divné, pomyslela si Brenda, e jí ani nestálo za to vzít si čisté prádlo. Třeba na sebe moc nedbala. Anebo měla moná tak naspěch, e se nestačila převléknout. A teď ty nejsoukromějí kusy prádla, které si tak neuváeně vzala na sebe v den své smrti, budou uhlazovány cizíma rukama, prosvěcovány ultrafialovými paprsky a moná s podrobným popisem odevzdány soudci a porotě na trestním soudě.

Brenda věděla, e u si nikdy nebude moci obléknout kalhotky, které jí navdycky zoklivila vzpomínka na tuto mrtvou neznámou dívku. Je dokonce moné, e je spolu ve stejném obchodě, ve stejný den kupovaly. Vzpomněla si, jak byla rozčilena, e poprvé utrácí peníze, které si skutečně vydělala. Byla sobota odpoledne a kolem prádelního pultu byl nával, dychtivé ruce se přehrabovaly v kupě kalhotek. Líbily se jí jedny, které měly vepředu trsy růových, strojem vyitých květů. Líbily se i tomuto neznámému děvčeti. Moná e se vzájemně dotkly rukama. Zvolala:

Pane inspektore! Není smrt straná?

Vrada je straná. Smrt ne; aspoň o nic stranějí ne narození. Jedno se neobejde bez druhého, jinak by tu pro nás vecky nebylo dost místa. Asi se kór moc trápit nebudu, a přijde můj čas.

Ale policista, co přinesl tady ten materiál, říkal, e jí bylo teprve osmnáct. Tolik co mně.

Inspektor právě zakládal sloku pro nový případ, pečlivě přenáeje jednotlivé údaje z policejního blanketu do spisu. A jeho hlava s nakrátko ostříhanými suchými vlasy, které jí tolik připomínaly strnitě, se hluboko skláněla nad stránku, take mu nemohla vidět do obličeje. Náhle jí blesklo, co jí kdosi řekl, e inspektor ztratil jedinou dceru. Srazil ji prý řidič, který ujel. Přála si vzít svá slova zpátky. Celá zrudla a odvrátila oči. Ale kdy odpověděl, jeho hlas zněl naprosto vyrovnaně.

Jojo, chudák holka. Nejspí ho svedla. Nikdy nepřijdou k rozumu. Co tam jetě máte?

Balík muského atstva: oblek, spodní prádlo a boty. Myslíte, e jsou to věci hlavního podezřelého?

Ty budou pravděpodobně patřit manelovi.

Ale co můou dokázat? Byla přece ukrcena, ne?

Nic se nedá říct najisto, dokud nedostaneme zprávu od doktora Kerrisona. Ale obyčejně se zkoumá atstvo hlavního podezřelého. Můe se najít stopa krve, zrnko písku nebo půdy, barva, nepatrné vlákno z atů oběti, dokonce i pozůstatek slin. Anebo mohla být znásilněna. Celý tenhle ranec dostane s atstvem oběti biologické oddělení.

Ale ten detektiv o znásilnění vůbec nemluvil! A říkal jste, e tenhle balík patří manelovi.

O tyhle věci se vůbec nemusíte starat. Musíte se naučit přijímat vechno jako doktor nebo sestra, s odstupem, rozumíte?

Kriminalisté to tak berou?

Jistě, bezesporu. Je to jejich práce. Nepřemýlejí o obětech a podezřelých. To je věc policie. Jde jim jen a jen o vědecká fakta.

Má pravdu, pomyslela si Brenda. Vzpomněla si, jak jí před pouhými třemi dny dovolil jeden vědecký pracovník z úseku nástrojů nahlédnout do rastrového elektronového mikroskopu a pozorovat, jak malinká kulička tmelu rázem vybuchla do exotického oslnivého květu. Poučil ji:

To je kokolit estitisíckrát zvětený.

Prosím?

Pozůstatek mikroorganismu, který il v dávných mořích, z kterých se naplavila křída v tom tmelu. Je mezi nimi rozdíl, podle toho, kde se křída dobývala. Tak můete odliit jeden vzorek tmelu od druhého.

Zvolala:

Ale to je krásné!

Zaujal její místo u okuláru přístroje.

Ano, hezké, viďte?

Ale věděla, e zatímco ona v úasu hleděla do času před miliónem let, jeho mysl se upínala k miniaturnímu okrabku tmelu z podpatku podezřelého, k stopě, která můe dokázat, e někdo byl vrahem nebo násilníkem. A přesto, napadlo ji, je mu to v podstatě lhostejné. Jde mu jen o to, nalézt správnou odpověď. Bylo by zbytečné ptát se ho, jestli si myslí, e existuje nějaký jednotící smysl ivota, jestli je skutečně moné, aby ivočich, tak malý, e je pouhým okem neviditelný, ivočich zahynulý před milióny lety v mořských hlubinách, byl vědou vzkříen, aby prokázal vinu či nevinu člověka. Je divné, uvaovala, e málokterý vědec je náboensky zaloený  vdy jejich práce jim odhaluje svět tak úasný ve své rozmanitosti, a přitom tak záhadně jednotný a souladný! Doktor Lorrimer je zřejmě jediný pracovník Hoggattova ústavu, o kterém je známo, e pravidelně chodí do kostela. Napadlo ji, jestli by se ho troufla zeptat, jak je to s kokolitem a Bohem. Dnes ráno byl na ni tak vlídný, kdy se začalo pracovat na té vradě. Přiel více ne o hodinu pozdě, a v deset, a vypadal straně unaveně, poněvad byl v noci na místě činu. Přistoupil k recepčnímu pultu, aby si vyzvedl osobní potu, a řekl:

Budete dnes dostávat materiály ze svého prvního případu vrady. Nedejte se jimi znepokojovat, Brendo. Je jen jedna smrt, které bychom se měli strachovat  nae vlastní.

Divné  říkat něco takového, zvlátní způsob povzbuzování. Ale měl pravdu. Najednou byla ráda, e inspektor Blakelock provádí dokumentaci vrady v klančovém lomu. Od této chvíle, dá-li si pozor, bude pro ni osoba, které patřily ty upiněné kalhotky, kýmsi neznámým, anonymním, pouhým číslem v biologickém sloupku na hnědém obalu spisu: Do jejích mylenek vpadl hlas inspektora Blakelocka: Máte ty zprávy pro soud, co jsme včera ověřovali, připravené k odeslání?

Ano, u jsem je zapsala. Chtěla jsem se vás na něco zeptat. Proč je na vech těch posudcích pro soudní řízení natitěno ,Trestní procesní zákon 1967, paragrafy 2 a 9?

To je statutární oprávnění pro psanou výpověď, která se předkládá během vyetřování a u trestního soudu. Ty paragrafy si můete vyhledat v knihovně. Ne byl tenhle zákon odhlasován, nebyla to pro laboratoře ádná legrace, to vám tedy povím: vechny vědecké expertizy se toti musely podávat ústně. Ne e by pracovníci, které laboratoře vysílají k soudům, nemuseli pořád jetě trávit spoustu času na přelíčeních. Obhajoba nepřijme vdycky znalecké nálezy. A právě svízelná stránka tohohle řemesla nespočívá v provádění analýzy, ale v tom, e člověk stojí sám ve svědecké lavici, kde tu svou analýzu musí obhájit v kříovém výslechu. Jestlie se jako svědek neosvědčí, pak vechna ta piplavá práce, kterou tady udělá, není k ničemu.

Brenda si náhle vzpomněla jetě na něco, co jí pověděla paní Mallettová: řidič, který zabil inspektorovu dceru, byl zprotěn obaloby, protoe se znalec zhroutil pod palbou kříového výslechu; nějak to souviselo s rozborem odtěpků laku nalezených na silnici, které byly shodné s lakem na voze podezřelého. To musí být strané ztratit jediné dítě; vůbec ztratit dítě. To je snad to nejhorí, co se můe lidské bytosti přihodit. Není divu, e je inspektor Blakelock často tak zamlklý; e kdy vstoupili policejní úředníci se svým bodrým vtipkováním, odpovídal jim jen tím svým plachým, mírným úsměvem.

Letmo pohlédla přes halu na hodiny. Tři čtvrtě na jedenáct. Kadým okamikem začnou přicházet účastníci kursu Místo činu na přednáku o sbírání a uchovávání kriminalistických důkazů a tato krátká chvilka oddechu se skončí. Zapřemítala, co by si asi pomyslel plukovník Hoggatt, kdyby dnes mohl navtívit svůj ústav. Její zraky upoutala, tak jako častěji předtím, jeho podobizna, visící hned před kanceláří ředitele. I ze svého místa za pultem snadno přečetla zlatý nápis na rámu:

Plukovník William Makepeace Hoggatt, nositel

kříe Victoria, policejní náčelník 18941912,

zakladatel Hoggattovy kriminalistické laboratoře.

Stál v místnosti, které se dosud pouívá jako knihovny, zpod načechraného chocholu jeho klobouku hleděla přísná, narůovělá, licousy orámovaná tvář, jeho oprýmkovaný, ometálovaný vojenský kabátec se dmul pod řadou zlatistých knoflíků. Jedna majetnická ruka spočívala lehce, jako by kněsky ehnala, na starobylém mikroskopu z blytivé mosazi. Ale jeho hrozivé oči se neupíraly na tento nejnovějí vědecký div; upíraly se na Brendu. Pod jeho káravým pohledem, vybídnuta k svým povinnostem, se opět sklonila k práci.

8

Ve dvanáct hodin skončila schůze v ředitelově kanceláři, na které vedoucí pracovníci ústavu debatovali o nábytku a vybavení pro novou laboratoř, a Howarth zavolal své sekretářce, aby uklidila konferenční stůl. Sledoval ji, jak vyprazdňuje a vytírá popelník (nekouřil a pach popela nesnáel), jak uspořádává kopie plánů laboratoře a sbírá pohozené pouité papíry. I od svého stolu rozeznával Middlemassovy sloité geometrické čmáranice a pomačkaný, kávovými skvrnami okroukovaný pořad jednání, který tu nechal Bill Morgan, vedoucí znalec z oddělení vozidel.

Pozoroval dívku, jak se s nenápadnou obratností pohybuje kolem stolu, a dohadoval se, jako vdycky, co se asi děje  jestli vůbec něco  za tím nezvykle irokým čelem, za těma zeikmenýma záhadnýma očima. Postrádal svou dřívějí osobní sekretářku, Marjory Farakerovou, víc, ne čekal. Byla to dobrá lekce jeho domýlivosti, uvaoval zkroueně, kdy shledal, e její oddanost nejde přece jen tak daleko, aby opustila Londýn (kde si ila, jak s překvapením zjistil, svým vlastním ivotem) a následovala ho do těchto bainatých končin. Jako vechny dobré sekretářky si osvojila  nebo se aspoň naučila předstírat  některé idealizované atributy manelky, matky, milenky, důvěrnice, sluebné a přítelkyně, ani by se stala (a on to od ní ani neočekával) kteroukoli z těchto postav. Lichotila jeho sebevědomí, chránila ho před drobnými mrzutostmi, střeila jeho soukromí s mateřskou výbojností, s nesmírným taktem se starala o to, aby se dozvěděl vechno, co potřeboval vědět, o tom, co se děje v jeho laboratoři.

Nemohl si na Angelu Foleyovou stěovat. Byla více ne zručná stenotypistka, na slovo vzatá sekretářka. Nic nezůstalo neuděláno. Jenom mu vadilo, e pro ni  měl takový dojem  sotva existuje, e jeho autorita, které se uctivě podřizovala, je přes vechno něco iluzorního. Okolnost, e byla Lorrimerovou sestřenicí, byla nepodstatná. Nikdy ji neslyel vyslovit jeho jméno. Čas od času se zamyslel nad tím, jaký asi vede ivot v tom zastrčeném domku se svou literární přítelkyní, jak dalece ji to souití uspokojuje. Ale o ničem s ním nemluvila, dokonce ani o laboratoři. Věděl, e Hoggattova laboratoř  tak jako vechny takové instituce  má své srdce, které bije, ale jeho tep mu unikal. Řekl:

Ministerstvo zahraničí na nás chce, abychom se přítí měsíc ujali na dva tři dny jednoho dánského biologa. Přijel si do Anglie obhlédnout nae metody. Zařaďte ho laskavě na nějaký termín, kdy bych se mu mohl trochu věnovat. Bude dobře, kdy se zeptáte doktora Lorrimera na jeho časové dispozice. Pak dejte ministerstvu vědět, které dny můeme nabídnout.

Ano, pane doktore.

Alespoň pitvu měl u za sebou. Bylo to horí, ne čekal, ale účastnil se jí a do konce a bez ostudy. Netuil, e barvy lidského těla budou tak ivé, tak exoticky krásné. Teď si znovu vybavil Kerrisonovy prsty v rukavicích, hladké jak úhoř, jak se noří do otvorů mrtvoly. Kerrisona, jak vysvětluje, demonstruje, vyvrhuje. Patrně se stal časem tak imunní proti hnusu, jako je zřejmě imunní proti sladkokyselému pachu své prosektury. Vem expertům v oboru násilné smrti, kadodenním svědkům rozpadu osobnosti, by byl soucit právě tak bezvýznamný jako zhnusení.

Slečna Foleyová se teď chystala odejít a přistoupila k jeho stolu, aby sebrala listiny z přihrádky označené Ven. Howarth řekl:

U inspektor Blakelock zpracoval čísla průměrných lhůt za minulý měsíc?

Ano, prosím. Průměr pro vechny materiály klesl na dvanáct dní a testy alkoholu v krvi na jednu celou dvě desetiny dne. Ale pokud jde o zločiny spáchané na osobách, tam pracovní lhůty znovu stouply. Zrovna ty údaje sepisuji.

Předlote mi je, prosím, jakmile budou hotovy.

Některé dojmy, obával se, se mu vryly jetě vtíravěji, ne třeba Kerrison vyznačující svým skalpelem na mléčně bílém těle dlouhou čáru primárního vřezu: Doyle, ten velký černý býk, jak se na něj potom v umývárně klebil, kdy si bok po boku umývali ruce. A proč vlastně pocítil potřebu umýt si ruce? Vdy se ničeho nakalivého nedotkly

Byla to obdukce opravdu na úrovni. ikovná, rychlá a podrobná  inu, doktor Kerrison. koda e vás nemůeme zavolat, a půjdem pachatele zatknout. Nesmí se to. Tenhle akt si musíte domyslet. Ale při troe těstí můete stihnout přelíčení.

Angela Foleyová stála před stolem a divně, aspoň měl dojem, si ho prohlíela.

Ano?

Scobie musel jít domů, pane doktore. Je mu opravdu mizerně. Myslí, e by to mohla být ta dvoudenní chřipka, co je jí vude plno. A říká, e se porouchala spalovací pec.

Předpokládám, e objednal mechanika, ne odeel.

Ano, pane doktore. Řekl, e včera ráno byla pec v pořádku, kdy inspektor Doyle přiel se soudním příkazem, aby byly zničeny vzorky haie, které jsme tu měli. To jetě pec fungovala.

Tohle Howarthe zlobilo. Slečnu Farakerovou by ve snu nenapadlo obtěovat ho takovými administrativními malichernostmi. Slečna Foleyová od něho patrně čekala, e řekne něco účastného o Scobiem, e se zeptá, jestli je ten staroch schopen dopravit se domů na kole. Doktor MacIntyre bezpochyby blekotal jako ustaraná ovce, kdy někdo z personálu onemocněl. Sklonil hlavu nad své písemnosti.

Ale slečna Foleyová byla u u dveří. Teď to musí přijít. Přiměl se říci jí:

Poádejte, prosím vás, doktora Lorrimera, aby sem za mnou na pár minut zaskočil.

Byl by mohl naprosto nenuceně poádat Lorrimera, aby se zdrel po schůzi. Proč to neudělal? Patrně, proto, e by v tak veřejně pronesené ádosti mohl zaznít komisní tón. Moná proto, e si přál tento rozhovor aspoň na chvíli oddálit.

Lorrimer vstoupil a zůstal stát před Howarthovým stolem. Howarth vytáhl z pravé zásuvky svazek s Bradleyho osobními údaji a řekl:

Posaďte se, prosím. Mám tu výroční zprávu o Bradleym. Napsal jste o něm nepříznivý posudek. Oznámil jste mu to?

Lorrimer zůstal stát. Řekl:

Předpisy o výročních zprávách poadují, aby to dotyčnému bylo oznámeno. Mluvil jsem s ním o půl jedenácté ve své kanceláří, hned po návratu z prosektury.

Zdá se mi to poněkud tvrdé. Podle dosavadních výkazů je to jeho první negativní posudek, jaký kdy měl. Přijali jsme ho na zkouku před osmnácti měsíci. Proč se neosvědčil?

Domníval jsem se, e to jasně vyplývá z mých jednotlivých charakteristik. Jeho vyí zařazení přesahuje jeho schopnosti.

Jinými slovy: výbor se zmýlil?

To není neobvyklé. Výborům se to občas stává. A nejen kdy jde o povýení.

Byla to neomalená, záměrně provokativní naráka, avak Howarth se rozhodl, e ji přejde. Usilovně se snail nezvyovat hlas.

Nejsem ochoten parafovat tuto zprávu v její nynějí podobě. Je jetě příli brzy, aby se o Bradleym dalo soudit spravedlivě.

Posuzoval jsem ho shovívavě minulý rok, kdy u nás pracoval est měsíců. Jestli ovem nesouhlasíte s mými výroky, pak to patrně vyjádříte. Je tam pro to vyhrazené místo.

Mám v úmyslu je pouít. A navrhuji vám, abyste se pokusil nabídnout tomu mládenci nějakou pomoc a povzbuzení. patné výkony mívají dvojí důvod. Někteří lidé jsou schopni odvádět a také odvádějí lepí práci, kdy jsou k ní uválivě dokopáni. Jiní ne. Tady je kopání nejen neúčelné, ale ničí to v nich tu trochu sebevědomí, co mají. Řídíte výkonné oddělení. Ale mohlo by být jetě výkonnějí a spokojenějí, kdybyste se naučil rozumět lidem. Vést jakýkoli útvar je do značné míry věcí osobních vztahů.

Přiměl se vzhlédnout. Lorrimer procedil rty tak sevřenými, e jeho slova zazněla sípavě:

A dosud jsem si nebyl vědom, e osobní vztahy ve vaí rodině jsou nějak mimořádně úspěné.

Fakt, e nejste schopen přijmout kritiku, ani byste reagoval osobně a nevraivě jako neurotické děvče, jen dotvrzuje to, co říkám.

Nikdy se nedověděl, co se Lorrimer chystal odpovědět. Otevřely se dveře a vstoupila Howarthova sestra Dominika. Měla na sobě kalhoty a beránčí koíek, plavé vlasy měla převázány átkem. Oba si bez nejmeních rozpaků změřila a řekla nenuceně:

Promiňte, neuvědomila jsem si, e tu o něčem jednáte. Měla jsem poádat inspektora Blakelocka, aby sem zavolal.

Na smrt bledý Lorrimer se beze slova otočil na podpatcích, proel kolem ní a zmizel ve dveřích. Dominika se za ním ohlédla, usmála se a pokrčila rameny. Pak řekla:

Promiň, jestli jsem vás z něčeho vyruila. Přila jsem ti jen říct, e jedu na pár hodin do Norwiche koupit si nějaké maličkosti. Chce odtamtud něco?

Nic, děkuju ti.

Budu před večeří zpátky, ale myslím, e si místní představení nechám ujít. Bez Claire Easterbrookové bude Mozart asi k neposlouchání. Jo, a valnou část přítího týdne bych ráda strávila v Londýně.

Její bratr neodpověděl. Pohlédla na něho a řekla:

Co se stalo?

Jak se Lorrimer dověděl o Gině?

Kdyby mu to byla řekla ona, nepotřeboval by se na to ptát. A u se Lorrimerovi svěřila s čímkoli, tohle by mu neprozradila. Přela místnost  zdánlivě proto, aby si prohlédla obraz od Stanleyho Spencera, zasazený do nástavce krbové římsy  a lehce nadhodila:

Proč? Snad se nezmínil o tvém rozvodu  nebo ano?

Přímo ne, ale udělal průhlednou naráku.

Otočila se k němu obličejem.

Patrně nelitoval námahy, aby o tobě vypátral vecko, co se dá, kdy se dověděl, e jsi kandidátem na tohle místo. Není to ostatně tak veliká instituce.

Ale já jsem přiel odjinud.

I tak: jistě se najdou kontakty, klepy. Rozpadlé manelství je jednou z těch zanedbatelných příhod, které se dají snadno vyčenichat. A co má být? Není to koneckonců nic neobvyklého. Vdycky jsem si myslela, e kriminalisté jsou obzvlá ohroeni. Takových hodin strávených na místech činu, ty nepředvídatelné docházky na soud  měli by být zvyklí na manelské rozvraty.

Věděl, e mluví nedůtklivě jako trucovité dítě, kdy říkal:

Nechci ho ve své laboratoři.

Tvá laboratoř? Tak jednoduché to asi nebude, nemyslí? Ten Stanley Spencer se mi nad krb moc nehodí. Jako pěst na oko. Trochu se divím, e ho otec koupil. Vůbec to není obraz podle jeho vkusu, řekla bych. Dal sis ho sem, aby lidi okoval?

Jeho vztek a sklíčenost se zázračně rozplynuly. Tohle s ním ovem vdycky dokázala udělat.

Spí aby je jen přivedl do rozpaků a zmátl. Měl by lidem naznačit, e jsem moná sloitějí povaha, ne předpokládali.

No, ty jsi pěkný! Já jsem nikdy nepotřebovala ,Nanebevzetí v Cookhamu, abych je o tom přesvědčila. Co takhle Greuze? Ten by ohromně ladil s tím vyřezávaným rámem nad krbem.

Příli hezký.

Zasmála se a odela. Howarth zvedl posudek na Clifforda Bradleyho a do patřičné rubriky napsal: Pracovní výkon pana Bradleyho je neuspokojivý, ale nelze ho vinit za vechny jeho nedostatky. Postrádá sebedůvěru a prospělo by mu více aktivního povzbuzení a pomoci, ne jakých se mu dosud dostávalo. Opravil jsem závěr zprávy ve smyslu, jak se domnívám, správnějího hodnocení a promluvil jsem s vedoucím biologem o personálním přístupu v řízení jeho oddělení.

Kdyby nakonec přece jenom usoudil, e to místo není pro něho, tato poouchlá poznámka by se měla jistým způsobem přičinit o to, aby se Lorrimerovi zhatila sebemení ance následovat ho ve funkci ředitele Hoggattovy laboratoře.

9

Přesně v jednu hodinu čtyřicet osm minut odpoledne otevřel Paul Middlemass, analytik dokumentů, své desky s případem v klančovém lomu. Pracovitě oddělení pro výzkum dokumentů, zabírající celou průčelní část budovy přímo pod její střechou, páchlo jako papírnictví: tiplavá směs papíru a inkoustu, přiostřená výpary z chemikálií. Middlemass to ovzduí dýchal, jako by se v ničem jiném nenarodil. Byl to vysoký, tíhlý mu výrazných rysů s příjemně oklivou, mimicky ivou tváří, s irokými ústy a s ocelově edými vlasy, které mu, v mohutných proudech spadávaly do čela barvy pergamenu. Působil bezstarostně, a blazeovaně, ve skutečnosti to byl vak náramný pracant, přímo posedlý svým řemeslem. Papír v jakékoli podobě byl jeho vání. Jen málo lidí, a u z oboru kriminalistiky nebo mimo něj, o něm vědělo tolik co on. Zacházel s ním se zvlátním potěením a jakousi úctou, hltal jej očima, téměř po čichu poznával jeho původ. Zjitění struktury či zpracování vzorku pomocí spektrografu nebo rentgenového krystalografu jen potvrzovalo to, co u bylo dotekem a pohledem předpověděno. Nikdy ho neomrzelo s rozkoí sledovat, jak se pod měkkými rentgenovými paprsky vynořuje matný vodotisk, a konečný obrazec byl pro jeho nijak nepřekvapené oči něco tak úchvatného jako předpokládaná značka pro sběratele porcelánu.

Jeho otec, u dávno zemřelý, byl zubař a jeho syn si pro vlastní potřebu přivlastnil jeho nepřiměřeně velkou zásobu chirurgických pláů, jejich střih si starý pán sám navrhl. Byla to staromódní fazóna, v pase vybraná a níe rozířená jako kabát viháka z doby regentství, a kovové knoflíky se lechtickými korunkami se zapínaly a ke krku po straně hrudi. Třebae plátě měly krátké rukávy, take mu z nich čouhala hubená zápěstí jako ruce přerostlého koláka, nosil je s jistou okázalostí, jako by tento neortodoxní pracovní oděv, tak odliný od běných pláů ostatních pracovníků laboratoře, symbolizoval onu jedinečnou směsici vědecké znalosti, zkuenosti a instinktu, jí se vyznačuje dobrý analytik dokumentů.

Právě skončil telefonický rozhovor se svou enou, které poněkud opoděně sdělil, e musí dnes večer vypomáhat ve vsi na ochotnickém představení. Měl eny rád a před sňatkem navázal postupně řadu náhodných, příjemných a nezávazných známostí. Oenil se pozdě, vzal si kyprou, o dvacet let mladí výzkumnici z Cambridge, a kadý večer se vracel ve svém jaguáru  jeho nejoblíbenějí extravagance  do jejich moderního bytu na okraji města; přijíděl dost často pozdě, ale zřídkakdy tak pozdě, aby nebyl čas vyvést enu do místní hospody na drink. Měl zajitěné postavení s rostoucí mezinárodní pověstí a ochotně se podřizoval své půvabné Sophii: věděl o sobě, e je úspěný, a předpokládal o sobě, e je astný.

Pracovna oddělení pro výzkum dokumentů se svými vitrínami a sadou pojízdných kamer zabírala podle názoru některých Middlemassových kolegů, zejména Edwina Lorrimera, víc místa, ne jí po právu náleelo. Avak tato laboratoř se svým nízkým stropem a řadou silných zářivek byla dusná a patně větraná a toho dne soustředilo ústřední topení, ostatně větinou nespolehlivé, vekerou svou kapacitu do horní části budovy. Obvykle ani nevnímal své pracovní prostředí, ale subtropické vedro se nedalo jen tak ignorovat. Otevřel dveře na chodbu. Naproti a trochu vpravo byly muské a enské toalety a občas odtud zaslechl kroky svých kolegů, lehké nebo těké, pospíchavé nebo loudavé, a také kývavý pohyb obou dveří. Ty zvuky ho nijak neruily. Pohrouil se do svého úkolu.

Avak zkoumaný předmět, na který teď upřeně civěl, v sobě neskrýval mnoho záhadného. Kdyby to byl zločin jiný ne vrada, přenechal by jej svému asistentovi, který se jetě nevrátil z poněkud prodloueného oběda. Ale vrada znamenala zpravidla vystoupení znalce před soudem a kříový výslech  při tomto nejzávanějím obvinění ponechávala obhajoba zřídkakdy znaleckou výpověď bez námitek  a vystoupení před soudem stavělo výzkum dokumentů obecně, a práci Hoggattovy laboratoře zvlá, před tvář veřejnosti. A proto se případů vrady u ze zásady vdycky ujímal sám. Bývaly to ovem málokdy opravdu zajímavé úkoly. Nejvíc ze veho ho bavilo zkoumání historických materiálů; například nedávno, před pouhým měsícem, s náramným uspokojením prokázal, e doklad datovaný rokem 1872 byl vytitěn na papíře obsahujícím chemickou dřevovinu, které bylo poprvé uito v roce 1874, co byl objev, jen dal podnět k úchvatnému rozuzlení spletitého falzátorství. Na prácí, kterou se právě zabýval, nebylo nic spletitého ani příli zajímavého. A přece jen před několika málo lety byl na jeho názoru v sázce krk člověka. Sotvakdy si vzpomněl na těch asi est lidí, kteří za jeho dvacetileté kriminalistické praxe  předevím na základě jeho znalecké výpovědi  byli pověeni, a kdy u si vzpomněl, nevytanuly mu ztrhané, ale podivně anonymní tváře v lavici obalovaných, ani jejich jména, nýbr papír a inkoust, stínovaný, dolů směřující tah perem, zvlátní sloení dopisu. Teď rozestřel na stůl lísteček odebraný z kabelky mrtvého děvčete a ze dvou stran k němu přiloil po vzorku rukopisu jejího manela, které se podařilo policii opatřit. Jedním byl dopis matce podezřelého napsaný z dovolené v Southendu  jak se jim podařilo, podivil se, tohle na ní vylákat? Druhý byl stručný, zřejmě odtelefonovaný vzkaz, týkající se fotbalového zápasu. Lístek nalezený v peněence oběti byl jetě stručnějí:

Má svýho muskýho tak koukej nechat Barryho Taylora nebo bude litovat! Byla by koda takový pěkný tvářičky, co má! Kyselina na kráse nepřidá. Tak bacha! Přítel.

Styl, usoudil, je odkoukán z nedávné televizní detektivky, písmo je zřejmě zkreslené. Moná e mu policie bude moci opatřit dalí vzorky rukopisu podezřelého, a navtíví mládencovo pracovitě, ale popravdě u ádné nepotřeboval. Podobnost mezi výhruným lístkem a dvěma útrky byla neklamná. Pisatel se pokusil změnit sklon písma a tvar malého k. Ale po kadém čtvrtém písmenu zdvihl pravidelně pero  Middlemass se jetě nesetkal s padělatelem, který by pamatoval na to, e má střídat intervaly, kdy oddaluje pero od papíru  a tečky nad i, umístěné vysoko a troinku doleva, jako i přehnaně silné vykřičníky, to ve bylo téměř signaturou původce. Provede analýzu papíru, ofotografuje a zvětí kadý jednotlivý lístek a připne je na srovnávací tabulku, kterou si pak porotci budou s vánou tváří podávat z ruky do ruky a kroutit přitom hlavou, proč musel přijít skvěle placený znalec a vysvětlovat jim, co kadý vlastníma očima jasně vidí.

Zazvonil telefon. Middlemass natáhl dlouhou ruku a přiloil si sluchátko k levému uchu. Hlas Susan Bradleyové, zprvu omluvný, pak spiklenecký a nakonec plačtivý, mu pípal do ucha v dlouhé samomluvě nářků a zoufalství. Middlemass poslouchal, vydával ze sebe tiché povzbudivé zvuky, odtahoval sluchátko na dva palce od ucha, a přitom si viml, e pisatele, toho mizeru neastného, ani nenapadlo změnit výraznou čárku, kterou překrtával malé t. Ne e by mu to bylo něco platné. A taky nemohl, neboák, vědět, e jeho snaivý výkon bude figurovat jako doličný předmět, a bude souzen pro vradu.

Dobrá, řekl. Netrapte se. Nechte to na mně.

A nepovíte mu, e jsem vám telefonovala?

Oveme ne, Susan. Uklidněte se. Já u to zařídím.

Hlas křapal dál.

Tak mu tedy řekněte, aby proboha ivého nebláznil. Copak si neviml, e máme půldruhého miliónu nezaměstnaných? Lorrimer ho vyhodit nemůe. Řekněte Cliffordovi, aby si své místo koukal udret a přestal takhle pitomě vyvádět. Já to s Lorrimerem vyřídím.

Poloil sluchátko. Měl rád Susan Moffatovou, která u něho dva roky pracovala jako vědecká síla. Byla chytřejí i průbojnějí ne její manel a Middlemass jen tak mimovolně zauvaoval, proč si Bradleyho brala. Patrně soucit a k tomu příli vyvinutý mateřský instinkt. Jsou eny, které prostě potřebují nějakého neastníka doslova přivinout na hruď. Anebo to byl moná jen nedostatek výběru, touha po vlastním domově, po dítěti. Inu, teď u se ten sňatek stejně nedá překazit, a popravdě ho ani nenapadlo pokouet se o to, kdy byl čas. A Susan aspoň má svůj domov a děátko. Je to jen čtrnáct dní, co mu je přinesla ukázat do laboratoře. Návtěva promodralého řvoucího ranečku neotřásla v nejmením jeho odhodláním nezplodit dítě, ale Susan sama mu rozhodně připadala docela astná. A bude patrně zase astná, jestli se dá nějak zatočit s Lorrimerem.

Napadlo ho, e u je moná na čase něco s Lorrimerem udělat. Middlemass měl ostatně svůj vlastní soukromý důvod pro to, aby zasáhl. Byl to takový malý osobní dluh a a do nynějka nijak zvlá nehlodal v jeho svědomí  jak by to podle veho nazvali jiní. Ale rozhovor se Susan Bradleyovou mu jej připomněl. Naslouchal. Kroky mu byly povědomé. Zvlátní shoda okolností  ale lépe teď ne později. Přistoupil ke dveřím a zavolal k vzdalujícím se zádům:

Lorrimere! Rád bych si s vámi promluvil.

Lorrimer k němu vykročil a zůstal stát ve dveřích, vysoký, zasmuilý ve svém bílém, pečlivě zapjatém pláti, a temnýma, obezřetnýma očima hleděl na Middlemasse. Ten se přiměl pohled opětovat, pak ale oči odvrátil. Lorrimerovy duhovky jako by se rozpoutěly v černých kaluích zoufalství. S tímto rozpoloením si vůbec nevěděl rady, bylo mu trapně. Co jen toho uboáka tak ere? Oslovil ho s uváenou ledabylostí:

Poslyte, Lorrimere, nechte Bradleyho na pokoji, ano? Já vím, e pro kriminalistický výzkum není zrovna darem z nebes, ale je to svědomitý pracant, a určitě nepodnítíte ani jeho inteligenci, ani pracovní tempo, kdy na toho vylekaného zajíce budete spoutět hrůzu. Tak s tím radi přestaňte.

Chcete mi snad radit, jak mám zacházet se svým personálem?

Lorrimer svůj hlas dokonale ovládal, ale krev ve spáncích mu začala viditelně pulsovat. Middlemass měl co dělat, aby se tam upřeně nedíval.

Přesně tak, kamaráde. Aspoň s tímhle členem vaeho personálu. Vím zatraceně dobře, co sledujete, a nelíbí se mi to. Tak neblbněte.

To mně snad chcete vyhroovat?

Spí jen přátelsky varovat, přiměřeně přátelsky samozřejmě. Nepředstírám, e vás mám rád, a byl bych pod vámi neslouil, kdyby ministerstvo bylo tak padlé na hlavu a jmenovalo vás tu ředitelem. Přiznávám, e by mi po tom, co děláte ve svém oddělení, za normálních okolností nic nebylo, jene tohle je náhodou okolnost trochu výjimečná. Vím, oč tu běí, nelíbí se mi to, a postarám se, aby se s tím skoncovalo.

Netuil jsem, e máte takový vřelý vztah k Bradleymu. Ale bezpochyby vám zavolala Susan Bradleyová. Sám za sebe by si netroufl promluvit. Viďte, e vám zavolala, Middlemassi?

Middlemass otázku pominul. Řekl:

Nemám ádný zvlátní vztah k Bradleymu. Ale kdysi jsem měl dobrý vztah k Petru Ennallsovi, jestli se na něho pamatujete.

Ennalls se utopil, protoe ho opustila jeho snoubenka a on se nervově zhroutil. Zanechal po sobě vysvětlující zprávu, která byla při vyetřování sebevrady přečtena. Obojí se událo několik měsíců po tom, co odeel z mého dřívějího působitě; ani první, ani druhá událost neměla se mnou nic společného.

To, co se dálo, kdy pracoval u vás v laboratoři, mělo s vámi zatraceně mnoho společného. Byl to příjemný, celkem normální chlapec se dvěma slunými diplomními zkoukami a nepochopitelnou touhou stát se kriminalistickým biologem, kdy ho potkala ta smůla, e se dostal do vaich rukou. Byl to náhodou bratranec mé eny. A byl jsem to já, kdo ho na to místo doporučil. Take mám o jeho osud jistý zájem, mám za něj, dalo by se říci, i jistou odpovědnost.

Lorrimer řekl:

Nikdy se nezmínil, e je příbuzný vaí eny. Ale nechápu, co by to na věci změnilo. Byl pro své povolání naprosto nezpůsobilý. Biolog kriminalista, který nedokáe pracovat přesně pod jistým tlakem, je jak pro mě, tak pro nae sluby nepotřebný a měl by se klidit. Pro takové, co se jen vezou, tu není místo. A to se právě chystám sdělit Bradleymu.

To si radi jetě rozmyslete.

A jak mě k tomu chcete donutit?

Bylo a k nevíře, e ze rtů tak sevřených mohl vůbec vyjít nějaký zvuk, e se vysoký, znetvořený Lorrimerův hlas mohl prodrat hlasivkami, ani je roztrhl.

Dám Howarthovi jasně na srozuměnou, e vy a já nemůeme slouit ve stejném ústavu, Lorrimere. To zrovna dvakrát neuvítá. Nesváry mezi vedoucími pracovníky je komplikace, jakou teď nejmíň můe potřebovat. Take navrhne ústřední správě, aby jednoho z nás přeloila, ne nastanou dalí komplikace se stěhováním do nové budovy laboratoře. Sázím na Howarthe: určitě dojde k závěru  a ústředí nepochybně taky , e se mezi kriminalisty najde snáz biolog ne analytik dokumentů.

Middlemass sám sebe překvapil. Nic z toho, co právě ze sebe vychrlil, ho předtím nenapadlo. Ne e by mluvil jen tak do větru. V kriminalistických slubách nebyl opravdu druhý analytik dokumentů jeho kalibru a Howarth to věděl. Jestlie kategoricky odmítne pracovat ve stejné laboratoři jako Lorrimer, jeden z nich bude muset jít. Rozepře v očích ústřední správy neprospěje sice ádnému z nich, ale dovedl si představit, komu nejvíc ukodí.

Lorrimer řekl:

Zaslouil jste se o to, abych nedostal místo ředitele, teď mě chcete vypudit z laboratoře.

Osobně mi na tom houby záleí, jestli tu jste nebo ne. Ale říkám vám: přestaňte terorizovat Bradleyho.

Kdybych u byl ochoten přijmout od někoho radu, jak mám řídit své oddělení, nebyl by to bezvýznamný papírkový fetiista s druhořadým titulem, který si plete vědecký důkaz s intuicí.

Tento výpad byl příli absurdní, aby otřásl Middlemassovou přirozenou sebedůvěrou. Alespoň ho vak opravňoval k břitké replice. Uvědomil si, e se v něm vzmáhá vztek. A náhle mu blesklo hlavou. Řekl:

Podívejte, kamaráde, jestli vám to nejde v posteli, jestli pro ni nejste na patřičné úrovni, neodkodňujte se za své nezdary na nás ostatních. Pamatujte na výstrahu hraběte Chesterfielda: cena je přehnaná, pozice směná, rozko pomíjivá.

Účinek ho ohromil. Lorrimer vydal přikrcený skřek a prudce proti němu vyrazil. Middlemass stačil zareagovat instinktivně, a přitom s pocitem náramného uvolnění. Vymrtil pravici a umístil ránu do Lorrimerova nosu. Nastala vteřina uaslého ticha, kdy na sebe oba mui němě zírali. Pak vytryskla krev, Lorrimer se zapotácel a padl dopředu. Middlemass ho zachytil za ramena a ucítil na hrudi tíhu jeho hlavy. Pomyslel si: Paneboe, on mi tu omdlí. Do hlavy se mu nahrnula změt emocí: překvapení nad sebou samým, chlapecké uspokojení, lítost a nutkání smát se. Řekl:

Jste v pořádku?

Lorrimer se vytrhl z jeho sevření a napřímil se. Zamátral po kapesníku a přidrel si jej k nosu. Červená kaňka se rozrůstala. Jak Middlemassův pohled sklouzl ní, shledal, e se mu Lorrimerova krev rozpíjí po bílém pláti. Řekl:

Kdy u si počínáme takhle histriónsky, myslím, e bych teď měl z vaich úst slyet výrok jako: Přisámbůh, ty svině, za tohle mi zaplatí!

S údivem zahlédl v jeho černých očích záblesk nenávisti. Jetě k němu dolehl Lorrimerův hlas, zduený kapesníkem:

Taky e zaplatí! A pak zmizel.

Middlemass si náhle uvědomil, e nedaleko dveří stojí uklízečka paní Bidwellová, oči vyvalené a vzruené za směnými brýlemi s křídlatými, oflitrovanými obroučkami.

To je mi pěkný chování, to vám teda povím! Vedoucí pracovníci se fackujou. Stydět byste se měli!

Taky e se stydíme, paní Bidwellová. Opravdu. Middlemass zvolna vysunul své dlouhé ruce z plátě. Pak jí ho podal.

Tohle laskavě hoďte do pinavého prádla, ano?

Víte moc dobře, pane Middlemass, e do pánskýho záchodu já nevkročím, tedy ne v pracovní době. Dejte si to do koe sám. A jestli si teď chcete vzít čistej, víte, kde ho hledat. Čistý prádlo do zítřka u nikomu nevydám. Prát se, namoudui! Mohla jsem tuit, e se doktor Lorrimer do něčeho zaplete. Ale jeden by nečekal, e se takovejhle pán do toho pustí pěstma. e v sobě sebere takovou kurá. To je můj názor. Ale posledních pár tejdnů se choval dost divně, to je jasná věc. Asi u jste o tom slyel, co se včera strhlo v přední hale, ne? Ty děti doktora Kerrisona prakticky vystrčil ze dveří. A přitom neudělaly nic jinýho, ne e čekaly na svýho tátu. Na tom přeci není nic závadnýho, viďte. V týhle laboratoři panuje poslední dobou moc oklivá atmosféra, a jestli se jistej pán nebude dret zpátky, dojde tu k pěknýmu maléru, dejte na moje slova.

10

Bylo téměř pět hodin a tma, kdy detektiv-inspektor Doyle dorazil do svého domova ve vesnici est kilometrů severně od Cambridge. Jednou se pokusil eně zatelefonovat, ale bez úspěchu: bylo obsazeno. Zase jeden z jejích nekonečných, potajmých a drahých hovorů s některou z jejích starých kamarádek z nemocnice, pomyslel si, a s vědomím, e splnil svou povinnost, se u zavolat nepokouel. Litinová branka byla jako obyčejně otevřená a Doyle zaparkoval před domem. U nestálo za to zajídět s vozem do garáe na těch pár hodin, co si můe dovolit odpočívat.

Scoope House nevypadal v pozdním odpoledni na sklonku kalného listopadového dne zrovna nejvábněji. Není divu, e sem z realitní kanceláře u nějaký čas nikoho neposílají na prohlídku. Tahle roční doba se na to ani trochu nehodí. Ten dům, pomyslel si, je přímo pomníkem chybné kalkulace. Koupil jej za necelých sedmnáct tisíc a do nynějka do něho vrazil pět tisíc v naději, e jej aspoň za čtyřicet prodá. Ale to bylo jetě předtím, ne hospodářské ochabnutí zvrtlo výpočty obeznalejích spekulantů, ne byl on. Teď, kdy obchod s nemovitostmi vázne, nedá se dělat nic jiného ne čekat. Doyle si mohl dovolit podret si dům a do opětného oivení trhu. Ovem jestli mu bude umoněno udret si enu, tím si tak jistý nebyl. Dokonce ani nevěděl, jestli to chce. Manelství bylo také takovou pochybenou kalkulací, ale vzhledem k současným poměrům kalkulací pochopitelnou. Jene pozdě bycha honit.

Dva vysoké obdélníky světla z okna přízemního salónu by správně měly signalizovat kýený příslib tepla a pohody, ale místo toho v něm vyvolávaly jakousi nepopsatelnou hrůzu: Maureen byla doma. Ale kam jinam, namítla by, můe v tomhle pustém východoanglickém zapadákově za takového nudného listopadového večera jít?

Dojedla svačinu, ale neuklidila po sobě ze stolu. Láhev od mléka s víčkem promáčklým do hrdla, osamocený hrneček, krájený chléb, vyhřezlý z obalu, hrudka másla na zamatěném talíři, koupený ovocný koláč v neotevřeném kartónu. Zvedla se v něm obvyklá vlna podrádění, ale neřekl ani slovo. Kdy jí jednou vytkl její nepořádnost, pokubla rameny se slovy:

Vidí to snad někdo, vadí to někomu?

Doyle viděl a vadilo mu to, ale teď u od ní několik měsíců nic neočekával. Řekl:

Jdu si na dvě hodiny zdřímnout. Vzbuď mě v sedm, buď tak hodná.

Tím chce říct, e nepojedem do Chevishamu na to představení?

Proboha ivýho, Maureen, včera jsi na mě ječela, abych tě s tím neotravoval. Prej zábava pro děti. Pamatuje?

No, ádná senzace to není, ale aspoň jsme si mohli vyrazit. Ven! Vypadnout z týhle díry! Pro změnu spolu. Pro mě to znamenalo hezky se oblíct. A takys říkal, e si pak zajdem v Ely do čínský restaurace na večeři.

Promiň. Nemoh jsem vědět, e mě povolaj k vradě.

Kdy se vrátí? Jestli má smysl ptát se tě na to.

Víbůh. Musím se stavit pro seranta Beala. Máme si vyslechnout jetě jednoho nebo dva mládence, co byli na muddingtonské tancovačce, předevím jistého Barryho Taylora, který by nám moh velicos objasnit. Podle toho, co z něho vymáčknem, bych se znovu mrknul na toho manela.

To ti dělá dobře, co? Vidět ho, jak se strachy podělává. Proto ses asi dal k policajtům  protoe se ti líbí strait lidi, viď?

To je asi tak pitomý, jako kdyby ti někdo řek, e ses stala oetřovatelkou jen proto, e tě náramně baví vynáet mísy.

Hodil sebou do křesla, zavřel oči a pokouel se usnout. Znovu si vybavil mládencův zděený výraz, znovu cítil pot jeho strachu. Ale při tom prvním výslechu se drel dobře, spí sráen ne posilován přítomností advokáta, který svého klienta nikdy předtím neviděl a dával trapně najevo, e by ho nejraději viděl naposledy. Mladík trval na své výpovědi, toti e se na tancovačce pohádali a on e odeel dřív. e v jednu hodinu jetě nebyla doma. e jí tedy el naproti, nejdřív po silnici, pak přes klančové pole, a asi za půl hodiny se sám vrátil. e nikde nikoho neviděl a ani k lomu, ani k oputěnému autu se vůbec nepřiblíil. Byla to dobrá výpověď, jednoduchá, nezatíená podrobnostmi, moná i pravdivá, a na to nejpodstatnějí. Ale do pátku, půjde-li vecko hladce, by mohl být hotov laboratorní rozbor její krve a skvrny na manetě jeho rukávu, nepatrných stop pískové půdy a prachu z vozu na jeho botách. Jestlie na tom bude Lorrimer do noci pracovat  a obvykle to dělá , bude analýza krve k dispozici moná u zítra. A pak přijdou dedukce, vývody, protimluvy a nakonec pravda. Paní Doylová řekla:

Kdo byl jetě na místě činu?

To je dost, e se obtěovala na něco zeptat, pomyslel si. Řekl ospale:

Samozřejmě Lorrimer. Ten nikdy ádnou vradu nezmeká. Asi nikomu z nás nevěří, e se vyzná ve své práci. Jako obyčejně jsme půl hodiny čekali na Kerrisona. To Lorrimera pochopitelně pěkně nadzvedlo. Vecky nutné procedury u proved  tedy vecko, co moh kdekdo udělat  a pak musel s ostatníma bloumat, dokud si to s policejním doprovodem nepřihasí ten zázrak soudní patologie a neoznámí nám, e to, co jsme vichni pokládali za mrtvolu, je  nastojte, nastojte!  skutečně mrtvola, a e ji můeme bezpečně odklidit.

Soudní patolog snad dělá víc ne tohle.

To dá rozum. Ale přímo na místě činu toho o moc víc není. Jeho práce přijde na řadu později.

Pak dodal:

Nezlob se, e jsem nezavolal. Zkouel jsem to, ale bylo obsazeno.

To byl podle veho taka. Jeho nabídka pořád platí: místo bezpečnostního referenta v jeho obchodní síti. Ale u moc dlouho čekat nemůe. Kdy to nevezme do konce měsíce, bude inzerovat.

Paneboe, pomyslel si, zas u je to tady.

Byl bych moc rád, kdyby tvůj drahý tatíček tomu rodinnému podniku neříkal sí. Zní mi to jako mafie. Kdyby to byla mafie, tak bych se třeba dal zlákat. Ale jsou to tři nuzný, ountělý krámy, kde se prodávají nuzný, ountělý kvádra nuzným ountělým hejlům, co rozuměj látkám jako koza petreli. Třeba bych i uvaoval o tom, e do toho obchodu půjdu, kdyby drahý tatíček neměl u starího bratříčka jako spoluředitele, ochotného to po něm převzít, a kdyby mi nedával jasně na srozuměnou, e mě snáí jen proto, e jsem tvůj manel. Ale a visím, jestli se někdy budu jako teplou prdlotit po kvelbu a dávat pozor, aby nějakej smrad nečajznul podvlíkačky  ani za tu čest být jmenován bezpečnostním referentem. Zůstávám, kde jsem.

Kde má tak výhodné styky?

Jak tohle myslela? Byl tak opatrný, aby na sebe něco neprozradil, ale ona nebyla padlá na hlavu. Mohla se dovtípit. Řekl:

Kde mám místo. Vědělas, do čeho jde, kdy sis mě brala.

Ale tohle nikdy nikdo neví, pomyslel si. Určitě ne.

Nečekej, e mě tu najde, a se vrátí.

To byla stará pohrůka. Řekl ledabyle:

Jak je libo. Ale jestli se chystá jet autem, tak na to zapomeň. Beru si cortinu, v renaultu zlobí spojka. Take kdybys jetě do zítřka rána chtěla utéct k mamince, nejlíp kdy zatelefonuje tatínkovi, aby pro tebe přijel, anebo si vezmi taxík.

Cosi říkala, ale její hlas, podráděně vtíravý, k němu doléhal z dálky, u to nebyla souvislá slova, ale zvukové poryvy doráející na jeho mozek. Dvě hodiny. A u ji napadne vzbudit ho, nebo se tím nebude obtěovat, věděl, e se probudí téměř na minutu přesně. Zavřel oči a usnul.

KNIHA DRUHÁ

 SMRT V BÍLÉM PLÁTI

1

V osm hodin čtyřicet minut ráno bylo ve vstupní hale Hoggattovy laboratoře velice klidno. Brenda si často říkala, e tuhle část pracovní doby má nejraději, tu hodinku, ne přijdou ostatní zaměstnanci a provoz laboratoře se rozjede naplno, kdy se v nezvučném prostoru prázdné haly, vzneeně ztichlé jako kostel, poutěla s inspektorem Blakelockem do práce, kdy spolu skládali do zásoby hnědé sloky, aby byly připraveny k registraci nových případů, přebalovali průkazné materiály, je si měla vyzvednout policie, naposled prohlíeli laboratorní expertizy, aby se přesvědčili, zda poadovaná vyetření jsou kompletní a nic závaného nebylo opominuto. Hned po příchodu si oblékala bílý plá a rázem se cítila jinak, ne u mladinká a nejistá, ale jako ena, která má své povolání, skoro jako vědecká pracovnice, jako uznávaná členka personálu kriminalistické instituce. Pak odcházela do kuchyně v zadní části budovy, aby uvařila čaj. Tato hospodyňská sluba ji po zdůstojnění bílým plátěm tak trochu sráela  sama tak brzy po snídani pít nepotřebovala. Ale inspektor Blakelock, který denně dojíděl autem z Ely, měl vdycky chu na čaj a Brendě nevadilo dělat ho pro něho.

Tímhle by se měly vojska napájet, říkal neměnně, nače napulil vlhké rty k okraji hrnečku a lokl si horké tekutiny, jako kdyby měl hrdlo z azbestu. Děláte lahodný čaj, Brendo, to vám musím přiznat. A Brenda odpovídala:

Maminka říká, e se vdycky musí nahřát konvice a čaj nechat přesně pět minut ustát  to je celé tajemství.

Tento drobný rituál, rozhovor tak neměnný, e mohla inspektorovi jeho slova mlčky předříkávat a někdy se málem rozhihňala, to povědomé, domovem zavánějící aróma čaje, pozvolné teplo v rukách, jak je obepnula kolem tlustého hrnečku, to byl pro ni ubezpečující a vzruující začátek pracovního dne.

Měla ráda inspektora Blakelocka. Moc toho nenamluvil, ale nikdy k ní nebyl netrpělivý, vdycky vlídný, taková druná otcovská postava. I její matka, kdy před Brendiným nástupem navtívila laboratoř, přijala s povděkem, e bude pracovat výhradně s ním. Brendě se pokadé znovu rozhořely tváře studem, kdy si vzpomněla, jak matka neústupně trvala na tom, e musí na vlastní oči zjistit, kde bude její dcera pracovat, ačkoli vrchní inspektor Martin, hlavní styčný policejní úředník, to od ní zřejmě pokládal za naprosto rozumné. Vysvětlil matce, e Hoggattova laboratoř zavádí jistou novotu, kdy místo mladí policejní síly hodlá zaměstnat v recepci civilní úřednici. Jestlie se osvědčí, bude to znamenat nejen trvalou úsporu policejního personálu, ale pro ni uitečnou průpravu. Jak to vrchní inspektor Martin řekl matce: Recepční pult je srdcem laboratoře. V těchto dnech je právě s výpravou policejních úředníků na zájezdu ve Spojených státech a na inspektorovi Blakelockovi leí plně dvojí povinnost: nejene přijímá průkazné materiály, vypracovává pořady soudních řízení a sepisuje statistiky, ale také projednává s pověřeným detektivem jednotlivé případy, objasňuje, co lze od laboratoře očekávat, odmítá přijmout případy, kde vědci nemohou být nápomocni, a ověřuje, zda závěrečné posudky pro přelíčení jsou úplné. Brenda si dovedla představit, jak velká odpovědnost na jeho bedrech spočívá, a umiňovala si, e ho v ničem nezklame.

A zatímco připravovala čaj, první várka průkazného materiálu u dorazila, doručena nepochybně detektivem konstáblem, který na případu pracoval. Byl to dalí igelitový pytlík s atstvem z vrady v klančovém lomu. Jak jej inspektor Blakelock ve svých velkých rukou převracel, zahlédla průsvitným obalem tmavomodré kalhoty s umatěným opaskem, proukované sako s irokými klopami a pár černých polobotek se zúenými pičkami a ozdobnými přezkami. Inspektor Blakelock si pročítal policejní zprávu. Řekl:

Tohle patří mládenci, s kterým se tahala na té tancovačce. Na zprávu budete potřebovat novou sloku, ale pro biologii to zaregistrujte pod heslem Muddington a uveďte tam číslo podskupiny. Pak k tomu připojte jeden z těch červených prouků s nápisem ihned. Vrada má přednost.

Ale můeme mít taky dvě nebo tři vrady najednou. Kdo potom rozhodne, která má přednost?

Vedoucí oddělení, pod které spadá. Ten přiděluje úkoly svému personálu. Kdy jde o vradu nebo znásilnění, mívají přednost obvykle případy, u kterých obalovaného nepustili z vazby na kauci.

Brenda řekla:

Doufám, e vám nevadí, kdy se vás na tolik věcí vyptávám. Chci se co nejvíc dozvědět. Doktor Lorrimer mi řekl, abych se snaila proniknout pokud mono do veho a nevidět v téhle práci jen běnou rutinu.

Jen se ptejte, děvenko, mně to nevadí. Ale doktora Lorrimera zas kór moc neposlouchejte. Není tu ředitel, i kdy si to o sobě myslí. A zapíete tyhle hadry, zařaďte ranec do přihrádky biologie.

Brenda zanesla pečlivě do urnálu číslo průkazného materiálu a sloila průhledný ranec do přihrádky vyhrazené pracovně biologického výzkumu. Bylo dobře vechno včas zapisovat. Podívala se na hodinky. Bylo bezmála za deset minut devět. Co nevidět přijde denní pota a na stole se navrí kupa naditých obálek s včerejími vzorky krve z případů řízení vozidel v opilství. Pak začnou přijídět policejní vozy. Policisté v uniformách i v civilu budou přináet veliké obálky s písemnostmi pro pana Middlemasse, analytika dokumentů, speciální, laboratoří vydávané prostředky k odběru slinných, krevních a semenných skvrn; bachraté balíky potřísněného a pinavého loního prádla a pokrývek; vudypřítomné tupé nástroje; zakrvácené noe pečlivě zalepené ve svých pouzdrech.

A kadým okamikem začnou teď přicházet první členové osazenstva. Uklízečka paní Bidwellová měla být na místě u před dvaceti minutami. Moná e chytla od Scobieho chřipku. Z vědeckých pracovníků dorazí první patrně Clifford Bradley, kvalifikovaný výzkumník z oddělení biologie  proklue halou, jako kdyby neměl právo se tam zdrovat, oči úzkostně vyplaené, s tím svým nemoným převislým knírem, a tak roztritý, e jim málem ani neodpoví na pozdrav. Pak ředitelova sekretářka, slečna Foleyová, chladná a vyrovnaná, s tím svým věčným tajemným úsměvem. Slečna Foleyová připomínala Brendě Monu Rigbyovou ze koly, která o vánočních besídkách vdycky musela hrát Pannu Marii. Neměla ráda Monu Rigbyovou  které by páni učitelé jistě dvakrát nesvěřili tu ádoucí roli, kdyby o Moně věděli tolik, co o ní věděla Brenda  a nebyla si jistá, jestli má opravdu ráda slečnu Foleyovou. Pak někdo, koho ráda měla  pan Middlemass, analytik dokumentů, s kabátem přehozeným přes ramena, zas bude brát tři schody najednou a vykřikovat pozdravy k jejich pultu. Pak u budou přicházet téměř v libovolném pořadí. Hala oije lidmi, trochu jako nádraní dvorana, a v samém srdci zdánlivého zmatku bude ve kontrolovat a řídit, pomáhat a vysvětlovat tým u recepčního pultu.

Jako by dával signál, e pracovní den uu začne, zadrnčel telefon. Inspektor Blakelock vzal do hrsti sluchátko. Mlčky naslouchal promluvě, která se zdála delí, ne normálně bývá, pak ho slyela odpovídat:

Myslím, e tu není, pane Lorrimere. Říkáte, e včera večer vůbec nepřiel domů?

Dalí pomlka. Inspektor Blakelock se napůl otočil k ní a spiklenecky nachýlil hlavu k mluvítku, jako by poslouchal cosi důvěrného. Pak poloil sluchátko na pult a oslovil Brendu:

To je otec doktora Lorrimera. Má starost. Doktor Lorrimer mu dnes ráno zřejmě nepřinesl do postele obvyklý álek čaje a vypadá to, e na dneek v noci nebyl doma. Jeho postel prý zůstala nerozestlaná.

No ale tady určitě není. Přední dveře byly přece zamčené, kdy jsme sem přili.

O tom se nedalo pochybovat. Kdy uloila kolo do kůlny, kde bývaly stáje, a zahnula za roh budovy, inspektor Blakelock u stál před hlavním vchodem, skoro jako by na ni čekal. Kdy k němu pak dola, posvítil si baterkou na zámky a zasunul do nich tři klíče: první systému yale, potom ingersoll a nakonec klíč do bezpečnostního zámku, kterým odpojil elektronické poplané zařízení, propojené na policejní stanici v Guys Marshi. Pak společně vstoupili do neosvětlené haly. Ona zala do atny v zadní části budovy, aby si oblékla bílý plá, on do kanceláře vrchního inspektora Martina, aby tu ve spínací skříni vypnul systém zabezpečující vnitřní dveře hlavních laboratorních místností.

Uchichtla se a řekla:

Paní Bidwellová se nedostavila k úklidu a teď se pohřeuje doktor Lorrimer. Třeba spolu někam uprchli. Ohromný skandál Hoggattovy laboratoře.

Nebyl to zrovna podařený ert a ani se nepodivila, e se inspektor Blakelock nezasmál. Řekl:

Ty zamčené dveře nemusí jetě nic znamenat. Doktor Lorrimer má své vlastní klíče. A jestli si ustlal a pak sem mimořádně brzy ráno přiel, pak víc ne pravděpodobně dveře zase zamkl a zapjal vnitřní poplach.

Ale jak by se potom dostal do biologické laborky?

To by byl musel otevřít dveře a nechat je otevřené, kdy znovu zapínal poplané signály. Ale to se mi nezdá. Kdy je tu sám, obyčejně se spoléhá na dozický yale.

Znovu přiloil k uchu sluchátko a řekl:

Počkejte prosím chvilku u telefonu, pane Lorrimere. Myslím, e tu není, ale pro jistotu se podíváme.

Já tam skočím, řekla Brenda, dychtivá projevit svou prospěnost. Ani zvedla příklop pultu, podklouzla rychle pod ním. Jak se otočila, spatřila inspektora s udivující zřetelností, jakoby jasně osvíceného fotografickým bleskem. Viděla jeho ústa pootevřená v němém nesouhlasu, ruku napřaenou k ní v jakémsi strnulém, teatrálním gestu, naznačujícím ochranu nebo pokyn k zdrenlivosti. Ale ona, ani co pochopila, se jen zasmála a rozběhla se po irokém schoditi. Biologická laboratoř byla v zadní části prvního poschodí a se sousední výzkumnou pracovnou zabírala téměř celou délku budovy. Dveře byly zavřeny. Otočila klikou, strčila do nich a sáhla na stěnu po vypínači. Její prsty jej nahmátly a stiskly. Dvě dlouhé zářivky visící ze stropu zablikaly, pak se kmitavě rozhořely, pak naplno stálým světlem zaplanuly.

Okamitě uviděla jeho zhroucené tělo. Leel v prostoru mezi dvěma velkými laboratorními stoly uprostřed místnosti, hlavou k zemi, levou ruku jakoby zaatou do podlahy, pravou pai zkroucenou pod sebe. Nohy nataené. Vydala podivně drobný vzlyk, něco mezi výkřikem a zakňouráním, a poklekla k němu. Vlasy nad levým uchem měl slepené a zjeené jako koíek jejího kotěte, kdy se umyje, ale v jejich tmavém odstínu nerozpoznávala krev.

Ale věděla, e to krev je. Na límci jeho bílého plátě byla u zčernalá a na podlaze se rozlila do ohraničené, sraené kaluinky. Bylo vidět jen jeho levé oko, ulpělé, matné a staené jako oko mrtvého telete. Zkusmo se dotkla jeho tváře. Byla studená. Ale věděla, hned jak zahlédla to skelnaté oko, e je to smrt.

U se nepamatovala, e zavřela dveře laboratoře nebo jak sela ze schodů. Inspektor Blakelock seděl stále jetě za pultem, strnulý jako socha, v ruce telefonní sluchátko. Při pohledu na jeho výraz jí bylo do smíchu, tak jí připadal komický. Pokusila se na něho promluvit, ale slova jí nela z úst. Brada se jí neovladatelně roztřásla a začaly jí drkotat zuby. Udělala neurčitý posunek. Inspektor cosi řekl, čemu nerozuměla, pustil sluchátko na pult a chvatně vyrazil nahoru.

Odpotácela se do těkého viktoriánského křesla u stěny před kanceláří vrchního inspektora Martina, do křesla plukovníka Hoggatta, jeho podobizna na ni shlíela ze stěny. Jak se na ni zadívala, levé oko jako by se zvětilo, rty se zkroutily do poklebku.

Celé její tělo prostoupil stralivý chlad. Srdce jako by se jí nesmírně rozrostlo a builo do hrudního koe. Mohutnými douky nabírala dech, ale stále se jí nedostávalo vzduchu. Pak začala vnímat praskání v telefonu. Pomalu, jako mechanická figurína se zvedla, doourala se k pultu a zvedla sluchátko. Na druhém konci drátu blekotal eplavý a nevrlý hlas pana Lorrimera. Brenda se pokusila vypravit ze sebe obvyklé: Zde Hoggattova laboratoř. U telefonu recepce. Ale slova se nedostavila. Poloila sluchátko do vidlice a zamířila zpátky do křesla.

Vůbec se nemohla upamatovat, e by slyela dlouhé vyzvánění zvonku u dveří a e se přes halu strnule doplouhala otevřít. Náhle se dveře prudce rozletěly a hala byla plná lidí, rozhlučená jejich hlasy. Připadalo jí, e se světlo podivně rozjasnilo, a viděla vechny jako herce na jeviti, ostře osvětlené, jejich tváře groteskně zvýrazněné líčidly, kadé jejich slovo jí znělo čistě a srozumitelně, jako by seděla v první řadě parteru. Uklízečku paní Bidwellovou v jejím práku s límcem z koiinové imitace, oči planoucí hněvem, hlas vystouplý do nejvyích poloh.

Co se to tu krucinál děje? Nějakej potrhlej darebák telefonoval mýmu starýmu, abych dnes nechodila, e mě potřebuje paní Schofieldová. Kdo tu na mě hraje takovouhle habaďůru?

Inspektor Blakelock sestupoval ze schodů, zvolna a rozváně, protagonista hry vcházející na scénu. Ostatní stáli v malém kruhu a vzhlíeli k němu: doktor Howarth, Clifford Bradley, slečna Foleyová, paní Bidwellová. Ředitel pokročil vpřed. Vypadal, jako by měl vzápětí omdlít. Řekl:

Co je, Blakelocku?

Doktor Lorrimer. Je mrtev. Zavraděn.

Zajisté to slovo neopakovali jednohlasně jako řecký chór, obracejíce tváře jeden na druhého, a přece se zdálo, e do ticha haly zaznívá jako ozvěna, e ztrácí posléze svůj smysl, e je to jen zvučný sténavý nádech slova. Vrada. Vrada. Vrada.

Viděla doktora Howarthe, jak se rozbíhá ke schoditi. Inspektor Blakelock se otočil, aby ho doprovodil, ale ředitel řekl:

Ne, zůstaňte tady. Postarejte se, aby se nikdo nedostal dál ne do haly. Zavolejte náčelníka policie a doktora Kerrisona. Pak mě spojte s ministerstvem vnitra.

Teprve teď si najednou vimli Brendy. Paní Bidwellová k ní přistoupila. Řekla:

Tak vy jste ho nala? Chudinko malá!

A náhle to přestala být hra. Světla pohasla. Tváře zbezvýrazněly, zobyčejněly. Brenda se zajíkla. Cítila, jak se jí kolem ramen ovinuly pae paní Bidwellové. Pach práku se jí tiskl do obličeje. Koiina byla měkká jako tlapka jejího kotěte. A Brenda se blaeně rozplakala.

2

V jisté londýnské klinice poblí Teme, z pokoje, odkud mohl ve svých poněkud mazochistických okamicích zahlédnout okno své pracovny, leel doktor Charles Freeborn, vrchní revizor vech kriminalistických ústavů, v celé své délce stotřiadevadesáti centimetrů, leel nehybně na úzkém lůku, nos vystrčený vysoko nad metodicky urovnanou pokrývku, bílé vlasy mlně se odráející od jetě bělejího poltáře. Lůko mu bylo krátké, ale překonával toto nepohodlí tak, e cudně vystrkoval prsty u nohou přes dolní pelest. Na stolku u lůka byla směsice dárečků, propriet a pár drobností k rozptýlení, pokládaných za nepostradatelné pro krátký pobyt v nemocnici. Byla mezi nimi i váza s oficiálně vyhlíejícími růemi, nevonícími, ale rozkvetlými, skrze jejich pohřební a nepřirozené květy spatřil kapitán Adam Dalgliesh tvář tak nehybnou, oči upřeně zírající ke stropu, e ho na chvilku vylekal klamný dojem, e přiel navtívit mrtvého. Připamatovav si, e se nezotavuje z ničeho vánějího, ne je úspěná operace křečových il, přistoupil k jeho lůku a řekl zkusmo:

Nazdárek!

Freeborn, vyburcován ze svého ustrnutí, se vymrtil jako čertík ze katulky, přičem ze stolku vedle lůka smetl balíček papírových ubrousků, dvě čísla Věstníku společnosti pro kriminalistický výzkum a otevřenou bonboniéru. Napřáhl hubenou pihovatou ruku obepnutou nemocničním identifikačním náramkem a silácky sevřel Dalglieshovu ruku.

Adame! Vy jste ale mizera, takhle zčistajasna mě tu přepadnout! To jsem namoudui rád, e vás vidím! Jediná dobrá zpráva z dneního dopoledne je, e se ujmete toho případu. Myslel jsem, e u jste třeba odjel. Jak dlouho se můete zdret? Jak se tam dopravíte?

Dalgliesh odpovídal na otázky po pořádku.

Deset minut. Helikoptérou z Battersea. Zrovna tam jedu. Jak se vám vede, Charlesi? Neotravuju?

To já vechny otravuju. V horí chvíli tohle nemohlo přijít. A nejvíc mě na tom vzteká, e jsem si to zavinil sám. Operace mohla klidně počkat. Jenome bolesti u začínaly být k nevydrení a Meg naléhala, e to musím mít z krku jetě před penzí, patrně na základě úvahy, e je líp utrácet na to čas úřední neli osobní.

Dalgliesh se rozpomněl na zanícení i skvělé výsledky, jich Freeborn za dobrých čtyřicet let práce v kriminalistické slubě dosáhl, na svízelná válečná léta, na odkládaný odchod do výsluby, na posledních pět let, kdy vyměnil ředitelování za ubíjející úmorné úřadování, a řekl:

Je to od ní rozumné. A v Chevishamu byste stejně nebyl moc platný.

Já vím. Je to absurdní, tenhle pocit odpovědnosti, který na vás dolehne jen proto, e nejste po ruce, kdy přijde pohroma. Krátce po deváté mi ze sluebny telefonovali, co se stalo. Nejspí usoudili, e bude lepí, kdy se to dozvím od nich ne od návtěv nebo z večerníku. Je to od nich milé. Náčelník zavolal Scotland Yard pár minut potom, co dostal zprávu. Co vechno o tom víte?

Asi tolik, co vy, mám dojem. Mluvil jsem s náčelníkem i Howarthem. Seznámili mě se základními fakty. Rozdrcená lebka, zřejmě těkou palicí, kterou Lorrimer zkoumal. Budova byla řádně zamčená, kdy v osm třicet ráno přiel asistent styčného policejního úředníka a mladá recepční. Lorrimer měl své klíče v kapse. Často pracoval do noci a větina personálu věděla, e se včera večer chystal zdret déle. ádná stopa vloupání. Čtyři sady klíčů. Lorrimer jako vedoucí vědecký pracovník a zástupce bezpečnostního referenta měl jednu. Asistent styčného úředníka měl druhou. Lorrimer anebo jeden z policejních styčných úředníků měli jediní právo zamykat a odemykat budovu. Ředitel má v úschově třetí sadu klíčů ve své bezpečnostní schránce a čtvrtá sada je v trezoru na policii v Guys Marshi pro případ, e by v noci spustil poplach.

Freeborn řekl:

Take buď Lorrimer pustil dovnitř svého vraha, anebo vrah měl klíč.

Jsou tu jetě jiné eventuality, pomyslel si Dalgliesh, ale teď není čas je probírat. Zeptal se:

Myslíte, e by Lorrimer pustil dovnitř kohokoli z laboratoře?

Proč ne? Pravděpodobně by dovolil vstoupit kterémukoli z místních policistů, kterého osobně znal, zvlá kdyby to byl detektiv, který má co dělat s nějakým nedávným případem. Jinak si nejsem tak jist. Moná e by pustil dál někoho ze svých přátel nebo příbuzných, ačkoli to je jetě pochybnějí. Byl to veliký pedant a nedovedu si představit, e by laboratoř mohl pokládat za vhodné místo pro soukromé schůzky. A samozřejmě by pustil do budovy soudního patologa.

To je místní člověk, jak mě informovali  Henry Kerrison. Náčelník mi sdělil, e ho povolali k ohledání mrtvoly. Inu, sotva mohli udělat něco jiného. Netuil jsem; e jste nali náhradu za Mrchorouta Donalda.

Nenali. Kerrison spolupracuje externě  případ od případu. Má dobrou pověst a patrně ho budeme oficiálně jmenovat, jestli s tím oblastní zdravotní správa bude souhlasit. Je tu obvyklá nesnáz s jeho povinnostmi v nemocnici. Straně bych si přál, kdybychom sluby soudní patologie dali do pořádku, jetě ne odejdu. Ale tenhle oříek bude muset asi rozlousknout teprve můj nástupce.

Dalgliesh neměl zrovna v lásce Mrchorouta Donalda s jeho morbidním studentským humorem Ne ten dortový nů, milá dámo. Tím jsem dnes ráno kuchal jednu z obětí Rozparovače Harryho a troinku jsem ho otupil , s jeho maniakální sebepropagací a nesnesitelným rustikálním smíchem, a velice uvítal, e nebude muset zpovídat toho obávaného starého antalu. Řekl:

Povězte mi něco o Lorrimerovi. Jaký vlastně byl?

To byla otázka, která byla do značné míry jádrem kadého vyetřování vrady, a i kdy věděl, jak je nesmyslná, přece jen ji poloil. Byla to prazvlátní součást detektivovy práce, toto budování vztahu k mrtvému, viděnému jen jako zhroucená mrtvola na místě činu nebo nahé tělo na pitevním stole. Obě hrála ústřední roli v záhadě své smrti. Zemřela pro to, čím byla. Ne případ skončí, Dalglieshovi se dostane na tucet podob Lorrimerovy osobnosti, podob přenáených jako otisky z myslí druhých lidi. Z těchto amorfních, nepřesných obrazů si vytvoří vlastní představy, členité a určující, ale v podstatě právě tak neúplné, právě tak zkreslené  jako byly ty získané  vlastními apriorními soudy, vlastní osobností. Ale bylo třeba tu otázku poloit. A mohl se alespoň spolehnout, e ji Freeborn zodpoví, ani začne filozofovat o problému jáství. Ale proud jejich mylení v tu chvíli zřejmě splýval v jedno, nebo Freeborn řekl:

Zvlátní, e se téhle otázce nikdy nevyhnete, e toho člověka vidíte vdycky jen očima těch druhých. Něco kolem čtyřicítky. Vypadá jako Jan Křtitel bez vousů a asi stejně nekompromisní. Starý mládenec. ije s postarím otcem v domku kousek za vesnicí. Je to  byl to  neobyčejně schopný forenzní biolog, ale pochybuju, e by to byl dotáhl někam vý. Posedlý, popudlivý, těko se s ním dalo vyjít. Ucházel se pochopitelně o éfování u Hoggattů, ale o místo se zajímal i Howarth.

Jak přijal Howarthovo jmenování? A co laboratoř?

Lorrimer to nesl dost těce, mám dojem. Laboratoř by jeho jmenování neuvítala. Byl u větiny vedoucích pracovníků kraj ně neoblíbený. Ale najde se vdycky pár lidí, kteří by dali přednost kolegovi před cizím člověkem, i kdy ho z due nenáviděli. A odborový svaz spustil očekávaný povyk, e místo nebylo obsazeno kriminalistou.

Proč jste jmenovali Howarthe? Předpokládám, e jste zasedal v návrhové komisi.

Nu, ano. Přijímám svůj díl odpovědnosti. Tím nechci říct, e jsme  aspoň podle mého mínění udělali chybu. Starý doktor MacIntyre byl jedním z opravdu znamenitých kriminalistů  začínali jsme spolu , ale nedá se popřít, e v posledních letech se mu vedení tak trochu vysmekávalo z ruky. Howarth u zvýil pracovní výkon ústavu o deset procent. A pak je tu výstavba nové laboratoře. Byl to uváený risk přijmout člověka bez kriminalistické zkuenosti, ale hledali jsme v prvé řadě manaera. Větina členů komise byla aspoň přesvědčena  a my ostatní jsme se k ní přidali , e by to stálo za pokus, i kdy, přiznávám, nám nebylo tak docela jasné, co ten spásný pojem znamená. Manaerství. Nová věda. Vichni se mu uctivě klaníme. Za starých časů jsme prostě dělali, co bylo třeba; hýčkali jsme si ty, na kterých nám záleelo, kopali jsme do zadku lajdáky, povzbuzovali zakřiknuté a přesvědčovali váhavou a skeptickou policii, aby se na nás obracela. Jo, a občas jsme poslali ministerstvu vnitra statistický raport, jen abychom upozornili, e existujeme. Zřejmě to klapalo. Kriminalistická sluba se nezhroutila. U jste se někdy zamyslil nad tím, jaký je vlastně rozdíl mezi administrací a manaerstvím, Adame?

Tohle si schovejte jako otázku, kterou zaskočíte uchazeče na přítím zasedání komise. Howarth vedl Brucheův výzkumný ústav, e? Proč odtamtud odeel? Určitě musel slevit z platu.

Ne víc ne est set liber ročně a to mu nedělá starosti. Měl bohatého otce a po něm vechno připadlo jemu a jeho nevlastní sestře.

Ale je to bezpochyby větí podnik, ne? A v Hoggattově ústavu se nemůe věnovat výzkumu.

Trochu ano, ale v podstatě je to samozřejmě laboratoř se sluební náplní. To nás v komisi do jisté míry znepokojovalo. Ale člověku se zrovna moc nechce přesvědčovat nejslibnějího kandidáta, e volí nií postavení. Z vědeckého i akademického hlediska  je to ryzí fyzik  byl daleko před ostatními zájemci. Po pravdě řečeno jsme na něho přece jen troinku dotírali, a on uvedl běné důvody. Začíná prý stagnovat, chce ozkouet novou sféru působnosti, touí po změně  chce pryč z Londýna. Povídalo se, e ho ena před nedávnem opustila a on e to chtěl sluně skoncovat. To byl nejspí ten pravý důvod. Díkybohu nepouil toho nechutného slůvka ,výzva. Kdybych měl jetě jednou vyslechnout od některého dalího kandidáta, e v té práci spatřuje výzvu, asi bych se pozvracel přímo na zasedací stůl. Adame, já stárnu.

Pokývl hlavou směrem k oknu.

Tamhle  snad to ani nemusím říkat  mají asi hlavu v pejru.

Vím. Měl jsem právě neobyčejně krátký, zato taktní rozhovor. Dovedou skvěle naznačovat víc, ne fakticky říkají. Ale je pro ně zřejmě důleité, aby se to co nejrychleji vyřeilo. Vem jde jistě nejen o důvěru k policii, ale aby se laboratoř znovu rozjela.

Co se tam teď děje? Mám na mysli personál.

Lidi z místní kriminálky zamkli vechny vnitřní dveře, a dokud nepřijedu, drí osazenstvo v knihovně a v prostoru před recepcí. Zatím se zabývají sepisováním údajů o jejich pohybech od chvíle, kdy byl Lorrimer viděn naposled ivý, a místní policisté ověřují předběně jednotlivá alibi. To by nám mělo uetřit čas. Beru s sebou jednoho mue  Johna Massinghama. Metropolitní laboratoř převezme zatím případná etření. Posílají tam chlápka z odboru informací, aby se vypořádal s publicitou, take tohle mít na hřbetě nebudu. Můeme být vděčni té skupině vlasatých zpěváčků, e se s takovým bengálem rozpadla. Je to událost, která nás spolu s vládní krizí na den na dva odsune z prvních stránek novin.

Freeborn pozoroval své velké prsty u nohou s mírnou nechutí, jako by to byly chybné orgány, jejich nevýkonnost teprve teď prokoukl. Chvílemi jimi zavrtěl, ale dělal-li to na radu lékaře nebo pro své soukromé potěení, se říci nedalo. Po kratí odmlce promluvil:

Víte, e jsem začínal u Hoggattů. To bylo před válkou. Tenkrát z nás nikdo neměl k dispozici víc ne zkumavky, kádinky, roztoky, chemické testy. A nesměla u nás pracovat děvčata  nesluelo by se, aby se zabývala sexuálními případy. Hoggattova laboratoř byla jetě v třicátých letech takhle staromódní. Ne ovem po stránce vědecké. Měli jsme spektrograf, kdy to byla jetě nová zázračná hračka. Z tamních slatin se provalilo pár bizarních zločinů. Pamatujete na Mulliganův případ, na toho starocha, co rozsekal svého bratra a po kusech ho připoutal k leamingským stavidlům? Tehdy jsme vyrukovali s krásným znaleckým důkazem.

Nějakých padesát skvrn od krve na stěně prasečího chlívku, viďte? A Mulligan přísahal, e to byla sviní krev.

Freeborn se zabral do vzpomínání.

Měl jsem rád toho starého padoucha. A pořád jetě vytahují ze uplat ty fotografie plíchanců, co jsem pořídil  pořád jetě slouí jako ilustrace při přednákách o skvrnách od krve. Zvlátní, jakou měla  ostatně doposavad má  Hoggattova laboratoř přitalivost. Nevhodné palladiánské sídlo ve fádní východoanglické vesnici na samém okraji černých slatin. Patnáct kilometrů od Ely a to není zrovna místo, kde by se mláde mohla bouřlivě vyívat. V zimě mrznete do morku kostí a na jaře tu lehá vítr  fuják z blat mu tam říkají , který vzdouvá raelinu a dusí vám plíce jako smog. A přesto tu zaměstnanci, kdy po měsíci neutekli, zůstávali nadobro. Věděl jste, e na pozemku laboratoře stojí malá kaple? Prý ji postavil sám Christopher Wren a architektonicky je mnohem cennějí ne budova laboratoře, poněvad se v ní starý Hoggatt nikdy nevrtal. Myslím, e s estetickým vkusem byl velice na tíru. Kdy kapli odsvětili, nebo co u se dělá s nepouívanými kostely, umístil tam sklad chemikálií. Howarth sestavil z personálu smyčcové kvarteto a uspořádali tam koncert. Je zřejmě výborný houslista amatér. Teď zrovna asi lituje, e se nedrel hudby. Tohle je pro toho neastníka dost zasmolený začátek. A vdycky v téhle laboratoři vládla taková pohoda. Já myslím, e ta odloučenost nám dávala takový pocit drunosti.

Dalgliesh řekl zasmuile:

Obávám se, e se ten pocit hodinu po mém příjezdu dočista rozplyne.

Asi. Kdy vy mládenci s sebou vdycky přináíte právě tolik trablů, kolik jich vyřeíte. Nemůete si pomoct. Taková u je vrada  nakalivý zločin. No, vak vy to vyřeíte, to vím. Jako vdycky. Jen tak uvauju, za jakou cenu.

Dalgliesh neodpověděl. Byl příli poctivý a taky měl příli rád Freeborna, aby vyslovoval nějaké útěné a jalové sliby. Oveme bude postupovat taktně. To není třeba říkat. Ale bude v Hoggattově laboratoři řeit vradu a před tímto dominantním úkolem musí vechny ostatní ohledy ustoupit. Za vyřeení vrady se vdycky něco musí zaplatit, někdy tu cenu zaplatí sám, větinou ti druzí. A Freeborn má pravdu. Je to zločin, který nakazí kadého, kdo se ho dotkne, a je vinen nebo nevinen. Nelitoval těch deseti minut, které strávil s Freebornem. Starý pán s prostým patriotismem věřil, e instituce, které věnoval celý svůj činný ivot, je nejlepí na světě. Pomáhal ji vytvářet, a měl podle veho pravdu. Dalgliesh se dověděl, co se chtěl dovědět. Ale kdy si s ním podal ruku a rozloučil se, věděl, e za sebou nic potěitelného nezanechal.

3

Knihovna v Hoggattově laboratoři byla v zadní části přízemí. Její tři vysoká okna skýtala výhled na kamennou terasu a dvojí schoditě sestupující na pozemek, kde býval pěstěný trávník a francouzský parčík, z nich dnes zbývalo jen půl jitra zanedbaného drnovitě, ohraničený na západě cihlovým přístavkem oddělení pro výzkum vozidel a na východě řadou někdejích matalí přebudovaných na garáe. Místnost byla jednou z mála, které byly uetřeny přetvářecí mánie bývalého majitele domu. Původní skříně na knihy z vyřezávaného dubu dosud vroubily stěny, dnes ovem obsahovaly nikterak zanedbatelný soubor vědecké literatury, zatímco svázané výtisky tuzemských a zahraničních časopisů byly vyrovnány v dalích policích na dvou elezných pohyblivých konstrukcích, je místnost rozčleňovaly do tří větích kójí. Pod kadým ze tří oken byl pracovní stůl se čtyřmi křesly. Celou desku jednoho stolu zabíral model nové budovy laboratoře.

Právě do tohoto poněkud nedostatečného prostoru byl shromáděn personál. U dveří seděl netečně detektiv-serant z místní kriminální policie, ivá připomínka toho, proč tu jsou v takovém nepohodlí vězněni. Směli v diskrétním doprovodu na toalety v přízemí a také jim bylo dovoleno z knihovny telefonovat domů. Přístup do zbývajících částí budovy jim byl zakázán.

Jak docházeli, byli vichni postupně vyzváni, aby sepsali stručný výčet toho, kde a s kým byli minulý večer a noc. Trpělivě čekali, a na ně dojde řada u jednoho ze tří stolů. Serant sbíral prohláení a odevzdával je svému kolegovi u recepčního pultu, patrně proto, aby se mohlo začít s předběným proetřováním. Někteří sluebně mladí zaměstnanci, kteří se mohli prokázat uspokojivým alibi, byli propoutěni domů, jakmile byly jejich údaje ověřeny; jeden po druhém a poněkud váhavě, nebo přicházeli o vzruivé chvíle, které tu nastanou, se odtud vytráceli. Těm méně astným, včetně těch, kteří toho rána přili do práce první, a vech předních pracovníků, bylo řečeno, e musí vyčkat příjezdu lidí ze Scotland Yardu. Ředitel se v knihovně ukázal jen jednou, a to velmi krátce. Předtím odejel s Angelou Foleyovou, aby Lorrimerovu smrt oznámili jeho otci. Od svého návratu setrvával ve své pracovně s komisařem Mercerem z místní kriminální policie. Proslýchalo se, e je s nimi doktor Kerrison.

Minuty se vlekly, zatímco vichni napínali ui, kdy u uslyí hukot blíící se helikoptéry. Přítomnost policie, opatrnost, delikátnost či ostych jim bránily hovořit o námětu, který jim nejvíc táhl hlavou, a tak spolu promlouvali s jakousi obezřetnou zdvořilostí navzájem si cizích pasaérů náhodně uvízlých v letitní hale. eny byly na vleklé čekání celkem lépe vybaveny. Paní Mallettová, písařka z ústřední kanceláře, si do práce přinesla pletení, a posilována jednak neotřesitelným alibi  seděla na včerejím představení mezi potmistrovou a panem Masonem z koloniálu , jednak svou rukodělnou činností, odcvakávala s pochopitelným, by pobuřujícím sebeuspokojením čas, dokud jí nedali pokyn, e můe jít. Paní Bidwellová, laboratorní uklízečka, si vynutila přístup  za přísluného dohledu  do své skříně s nářadím a vyzbrojila se péřovým opraovačem a několika hadry, s nimi vehementně zaútočila na police s knihami. Byla nezvykle mlčenlivá, ale skupina vědců u stolů ji dobře slyela, jak pro sebe cosi mumlá, zatímco se na konci jedné z kójí vrhala na knihy.

Brenda Pridmorová si směla odnést z recepce knihu přijatých materiálů a teď, bílá jako stěna, ale napohled vyrovnaná, kontrolovala záznamy z minulého měsíce. Kniha zabírala na stole víc místa, ne by se sluelo, ale Brenda se přece věnovala úředním věcem. Claire Easterbrooková, zkuená vědecká pracovnice z oddělení biologie a po Lorrimerově smrti vedoucí bioloka, vylovila z aktovky vědecké pojednání, které připravovala, týkající se pokroku v nedávných výzkumech krevních skupin, a pustila se do jeho revidování s tak zjevnou bezstarostností, jako kdyby vrada u Hoggattů byla běnou patálií, na jakou je ona kdykoli prozíravě připravena.

Ostatní osazenstvo trávilo čas kadý po svém. Ti, kteří raději předstírali nějakou činnost, se zabořili do knih a tu a tam si z nich cosi ostentativně vypisovali. Dva znalci vozidel, známí tím, e se nebavili o ničem jiném ne o autech, seděli vedle sebe na bobku, zády opřeni o kovové přihrádky s knihami, a se zoufalým zápalem hovořili o vozech. Middlemass dolutil do tři čtvrtě na deset kříovku v Timesech a pročítal zbytek novin tak, aby mu to vydrelo co nejdéle. Ale kdy posléze prostudoval i úmrtní oznámení, sloil deník a hodil jej přes stůl k dychtivě čekajícím rukám.

Určitý oddech nastal, kdy krátce před desátou přiel jeden z předních chemiků, Stephen Copley; vpadl sem bujaře jako obvykle a jeho růolící hlava s tonzurou, lemovanou černými kudrlinkami, se mu leskla, jako kdyby se právě slunil. Bylo o něm známo, e ho nikdy nic nerozhází, a sotva to mohla být smrt mue, kterého neměl rád. Měl ovem bezpečné alibi, nebo celý včerejí den strávil u trestního soudu a večer a noc u přátel v Norwichi, odkud se vrátil do Chevishamu teprve ráno, aby se zpoděním nastoupil do práce. Jeho kolegové, astní, e mají o čem povídat, se ho začali vyptávat na projednávaný případ. Hovořili příli hlučně, ne aby to znělo přirozeně. Ostatní společnost naslouchala se strojeným zájmem, jako kdyby ten rozhovor byl dramatickým dialogem uspořádaným pro jejich pobavení.

Kdo zastupoval obhajobu? zeptal se Middlemass.

Charlie Pollard. Zavěsil si to svoje ohromné panděro za brlení přepáky a důvěrně vysvětloval porotě, e se nemusí bát svědectví takzvaných odborných znalců, poněvad nikdo z nás, ani on sám pochopitelně, kloudně neví, o čem mluví. Snad nemusím dodávat, e je to náramně povzbudilo.

Porota nenávidí znalecká svědectví.

Jsou přesvědčeni, e vědeckým důkazům nejsou schopni porozumět, a tak jim přirozeně rozumět nemůou. Jakmile vstoupíte do lavice svědků, přímo vidíte, jak se přes jejich mozky spoutí opona zatvrzelé nechápavosti. Nechtějí nic jiného ne jistotu. Pochází odtěpek laku z téhleté karosérie? Odpovězte ano, nebo ne. O ádné ty záludné matematické pravděpodobnosti, v nich si tak libujeme, nestojí.

Jestli nenávidí znalecká svědectví, pak určitě jetě víc nenávidí aritmetiku. Podejte jim vědecký názor, který závisí na schopnosti vydělit součinitele dvěma třetinami, a co uslyíte od právního zástupce? ,Obávám se, pane Middlemassi, e se budete muset vyjadřovat jednodueji. Víte, ani páni porotci, ani já nemáme vyí diplom v oboru matematiky. Závěr: jste arogantní chlap a porotě se doporučuje, aby u jedinému vaemu slovu neuvěřila.

Byl to starý spor. Vechny tyhle řeči slyela Brenda u předtím, kdy v polední pauze pojídala sendviče v místnosti mezi kuchyní a salónem, které stále jetě říkali menza. Ale teď jí připadalo hrozné, e mohou tak nenuceně hovořit, zatímco nahoře leí mrtvý doktor Lorrimer. Náhle pocítila potřebu vyslovit jeho jméno. Vzhlédla a vypravila ze sebe:

Doktor Lorrimer byl toho mínění, e kriminalistická sluba bude nakonec sestávat ze tří obrovských laboratoří, které budou pracovat pro celou zemi, a materiály se budou posílat letecky. Říkal, e podle jeho názoru by se na vech znaleckých posudcích měly dohodnout obě strany jetě před přelíčením.

Middlemass řekl zlehka:

Tohle je starý spor. Policie chce mít místní laboratoř hezky po ruce, a kdo jim to chce zazlívat? A kromě toho tři čtvrtiny kriminalistické práce si nevyadují vechnu tu nákladnou sloitou aparaturu. Mnoho mluví pro výborně vybavené regionální laboratoře s místními pobočkami. Ale kdo by chtěl pracovat v malých stanicích, kdy by přitalivějí zakázky chodily jinam?

Slečna Eastebrooková zřejmě u zrevidovala svou sta. Řekla:

Lorrimer věděl, e toto pojetí laboratoře jako znaleckého arbitra se nemůe osvědčit, aspoň ne v britském obalovacím systému. Výpověď odborného znalce by měla být v kadém případě podrobena zkouce jako kterákoli jiná výpověď.

Ale kým? zeptal se Middlemass. Obyčejnou porotou? Jste dejme tomu odbornou analytičkou dokumentů, pracující mimo vládní orgány, a pozve si vás obhajoba. U soudu se neshodneme. Jak můe mezi vaím a mým posudkem rozhodnout porota? Pravděpodobně uvěří tomu vaemu, protoe vypadáte líp.

Anebo spí vaemu, protoe jste mu.

Anebo mě jeden z porotců  ten rozhodující zavrhne, protoe mu budu připomínat strýce Bena a celá rodina ví, e strýc Ben le, jako kdy tiskne.

Dobře, dobře. Copley rozhodil baculaté ruce v ehnajícím gestu usmíření. Je to stejné jako s demokracií. Systém omylný, ale nejlepí, jaký máme. Middlemass řekl:

Je přitom podivuhodné, jak dobře funguje. Jen se někdy podívejte na porotce, jak tam sedí, zdvořile pozorní jako vzorně vychované dětičky, protoe jsou na návtěvě v cizí zemi a nechtějí se zesměnit nebo urazit domorodé obyvatele. A přece: jak často přijdou s výrokem, který je ve frapantním rozporu se svědeckou výpovědí?

Claire Easterbrooková prohodila sue:

Jestli je ve frapantním rozporu s pravdou, to je ovem jiná věc.

Přelíčení není tribunál, který se dopátrává pravdy. Ale aspoň máme co dělat s fakty. A co emoce? Milovala jste svého manela, paní B.? Jak můe chudák enská vysvětlit  a to se patrně týká větiny en , e ho větinou milovala, pokud jí celou noc nechrápal do ucha nebo neřval na děti nebo jí neomezoval příděl peněz na loterii.

Copley řekl:

To tedy nemůe. Jestli má trochu filipa a jestli jí její advokát dobře poradil, pak vytáhne kapesník a zavzlyká: ,Ach ano, pane. Lepího manela bych v ivotě nenala, bůh je můj svědek. Je to přece hra, ne? Vyhráváte, kdy hrajete podle pravidel.

Claire Easterbrooková pokrčila rameny:

Kdy je znáte. Příli často je to hra, ve které zná pravidla jen jedna strana. Pochopitelně to bývá ta strana, která ta pravidla dělá.

Copley a Middlemass se dali do smíchu.

Clifford Bradley se před ostatní společností schovával za stolem, na něm stál model nové laboratoře. Vzal si z police namátkou nějakou knihu, ale u aspoň deset minut se ani nenamáhal otočit v ní stránku.

Ti lidé se smějí! Oni se doopravdy smějí! Zvedl se od stolu, odpotácel se do nejvzdálenějí kóje, zasunul knihu zpět do přihrádky a opřel se čelem o studený kov. Middlemass k němu nenápadně přistoupil a zády k ostatním sáhl po jedné z knih na polici. Řekl:

Není vám něco?

U aby tu proboha byli.

To si přejeme vichni. Ale vrtulník má u kadým okamikem přistát.

Jak se můou takhle smát? Je jim to jedno?

Oveme není. Vrada je nechutná věc, trapná a nepříjemná. Ale pochybuju, e tu někdo pociuje nějaký čistě osobní zármutek. A tragédie jiných lidí, poválivá situace jiných lidí, pokud vás to samotného neohrouje, vyvolávají vdycky jistou euforii. Pohlédl na Bradleyho a řekl tie:

Víte, je tu vdycky monost pouhého zabítí. Nebo dokonce důvodného usmrcení. Ačkoli, kdy tak uvauju, to se dá sotva obhájit.

Vy si myslíte, e jsem ho zabil, viďte?

Vůbec nic si nemyslím. Ostatně, máte alibi. Nebyla u vás večer vae tchyně?

Celý večer ne. Odjela autobusem ve tři čtvrtě na osm.

No, při troe těstí by se mohlo prokázat, e tou dobou byl u mrtvý. A proč by měl Bradley předpokládat, pomyslel si Middlemass, e nebyl? Bradleyho temné, úzkostlivé oči se podezřívavě zúily.

Jak to víte, e včera večer u nás byla tchyně?

Susan mi to řekla. Včera krátce před druhou mi sem toti telefonovala. Kvůli Lorrimerovi. Zamyslel se a pak řekl lehkým tónem: Zajímalo ji, jestli je nějaká vyhlídka, e poádá o přeloení, kdy tu Howarth u rok řediteluje. Myslela, e jsem se třeba něco doslechl. A přijdete domů, řekněte jí, e nemám v úmyslu povědět o tom hovoru policii, pokud s tím ona sama nepřijde. Jo, a neukodí, kdy ji ujistíte, e jsem mu já tu hlavu nerozflákal. Pro Sue bych udělal hodně, ale něco si člověk přece jen musí zakázat.

Bradley řekl poněkud dotčeně:

Vy se snad ničeho obávat nemusíte. Máte přece perfektní alibi. Copak jste nebyl na představení?

Celý večer jsem tam nebyl. A mé alibi má jistou trapnou trhlinku, i kdy jsem tam dost nápadně vystupoval.

Bradley se k němu otočil a řekl s náhlou emfazí:

Já jsem to neudělal! Ach paneboe, tohle čekání u nevydrím.

Musíte, to vydret. Seberte se, Cliffe! Sobě ani Susan nepomůete, kdy se tu budete sesypávat. Pamatujte, jsou to angličtí policisté. Gestapo tu nečekáme.

A právě v tom okamiku zaslechli dlouho očekávaný zvuk, vzdálený jednotvárný bzukot jakoby rozvzteklené vosy. Těkavé hlasy u stolů utichly, hlavy se zvedly a vichni společně zamířili k oknům. Paní Bidwellová se přihrnula na nejvýhodnějí místo. Červenobílý vrtulník se s rachotem vyhoupl nad vrky stromů a jako hlučný střeček zakrouil nad terasou. Nikdo nepromluvil. Po chvíli se ozval Middlemass:

Zázračný chlapec ze Scotland Yardu se symbolicky snáí z mraků. No, doufejme, e pracuje rychle. U bych byl rád ve své laborce. Někdo by ho měl upozornit, e není jediný, kdo má na starosti vradu.

4

Detektiv-inspektor John Massingham neměl rád vrtulníky, připadaly mu hlučné, těsné a krajně nebezpečné. Protoe o své fyzické odvaze neměl ani on sám, ani kdokoli jiný, nejmení pochyby, byl by se za normálních okolností o své nechuti zmínil. Avak věděl, e se jeho éfovi příčí zbytečné řeči, a proto, jak teď bok po boku, v nepohodlné blízkosti seděli ve vrtulníku typu Enstrom F28, usoudil, e chevishamskému případu pro jeho zdárný začátek nejvíc prospěje ukázněným mlčením. Se zájmem zjistil, e palubní deska v pilotním prostoru se nápadně podobá přístrojové desce automobilu; dokonce i rychlost letu je zaznamenávána v mílích, nikoli v uzlech. Jenom zalitoval, e tím podobnost končí. Posunul si sluchátka do příjemnějí polohy, zabořil se do sedadla a snail se utiovat nervy soustředěným studiem map.

Konečně setřásli červenohnědá chapadla londýnských předměstí a kostkovaná podzimní krajina se jako kolá z nejrůznějích tkanin před nimi odvíjela v měňavých odstínech hnědé, zelené a zlaté a vedla je směrem na Cambridge. Těkavé slunce se v irokých pruzích přelévalo přes úhledné, členěné vesnice, spořádané obecní parky a otevřená pole. Miniaturní plechová auta, blytící se v slunci jako brouci, se honila po silnicích.

Dalgliesh letmo pohlédl na svého společníka, na silnou, bledou tvář, na pihy rozstříknuté přes hrbolatý nos a iroké čelo i na chomáč rudých vlasů trčící mu zpod sluchátka, a pomyslel si, jak se chlapec podobá svému otci, tomu statečnému, třikrát vyznamenanému pairovi, jeho odvaze se vyrovnala jen jeho umíněnost a naivita. Na rodu Massinghamů nejvíc udivovalo to, e z něho u nějakých pět set let vzcházelo tolik generací roztomilých omezenců. Vzpomněl si, kdy viděl naposled lorda Dungannona. Bylo to za rozpravy ve sněmovně lordů o zločinnosti mládee, o předmětu, v něm se jeho lordstvo pokládalo za odborníka, protoe bylo  nepochybně i ono kdysi mladíkem a krátce pomáhalo organizovat klub mládee na dědečkově panství. Své mylenky, kdy se posléze dostavily, pronáel zcela v duchu jejich prostinké banality, bez určitějího logického uspořádání či návaznosti, podivně zjihlým hlasem, kouskovaným dlouhými zámlkami, při nich hloubavě zíral k trůnu a jakoby blaeně komunikoval s nějakou vnitřní bytostí. Zatím se vzneení lordi jako lumíci větřící moře hromadně vytratili ze své sněmovny, aby se tu znovu, jako by telepaticky přivoláni, objevili ve chvíli, kdy se Dungannonův projev schýlil k závěru. Ale přestoe rodina nepřispěla ničím v oboru státnictví a jen trochou v oblasti umění, v kadé generaci umírali její členové s okázalou chrabrostí pro nějakou ortodoxní věc.

A teď si Dungannonův potomek vybral povolání, které má hodně daleko k pravověrnosti. Bude zajímavé sledovat, zda se rodina poprvé a v tak neobvyklé sféře vyznamená. Co Massinghama přimělo, aby si místo tradiční rodinné kariéry v armádě zvolil policejní slubu jako průchod své přirozené výbojnosti a nekonvenčního vlastenectví, po tom Dalgliesh nepátral  částečně proto, e respektoval soukromí druhých, a částečně proto, e sí nebyl jist, zda chce slyet odpověď. A dosud si Massingham vedl výjimečně dobře. Lidé od policie byli tolerantní a vycházeli z názoru, e člověk za to nemůe, kdo je jeho otec. Připoutěli, e Massingham získal své vyí postavení po zásluze, nebyli ovem tak naivní, aby si neříkali, e není na kodu být starím synem paira. Za zády přezdívali Massinghama Pairjohn a někdy ho tak bez jakékoli kodolibosti oslovovali přímo.

Třebae rodina časem zchudla a panství bylo prodáno  lord Dungannon vychovával své četné potomstvo v poměrně skromné vile ve čtvrti Bayswater , chlapec přece jen studoval na stejné kole jako jeho otec. Starý válečník, pomyslel si Dalgliesh, si nejspí ani neuvědomoval, e existují jetě jiné koly; jak tomu bývá i u niích vrstev, aristokracie, jakkoli chudá, si vdycky seene peníze na věci, o které opravdu stojí. Byl to ovem podivný produkt oné instituce  úplně postrádal tu poněkud nedbalou eleganci a ironický odstup, kterými se vyznačují její absolventi. Dalgliesh  kdyby byl neznal jeho původ  by Massinghama odhadoval na synka ze spořádané rodiny vyí střední vrstvy, moná lékařské nebo právnické, a na odchovance staré zavedené střední koly. Pracoval s ním téprve podruhé. Poprvé, na Dalglieshe silně zapůsobila Massinghamova inteligence a neobyčejná pracovní výkonnost a také obdivuhodná schopnost dret jazyk za zuby a vycítit, kdy jeho éf chce být sám. Také ho velice zaujal jistý rys tvrdosti v tom chlapci, který by ho ovem neměl překvapovat, nebo věděl, e touto vlastností  jako vichni dobří detektivové  musí být vybaven.

A teď u enstrom rachotil nad komolými i pičatými věemi Cambridge a viděli lesklý oblouk řeky, zářivé podzimní aleje vedoucí zelenými trávníky k maličkým vyklenutým můstkům, vzhůru k nim mířila kaple Kings College a zvolna se točila podél pruhované zeleně svého prostorného dvorce. A téměř v zápětí město minuli a spatřili pod sebou jako zvrásněné ebenové moře  černavou půdu blat. Lukami se táhly rovné silnice na náspech a k nim, jako by hledaly bezpečí na vyvýených místech, se tiskly vesnice; bylo vidět osamoceně farmy se střechami tak nízkými, e vypadaly jako napůl zabořené do raeliny; tu a tam kostelní vě vzneeně se tyčící opodál své vesnice a kolem ní rozhozené náhrobky jako křivé zuby. U by měli být pomalu na místě; na východě zahlédl Dalgliesh majestátní západní vě i nií hroty elyské katedrály.

Massingham vzhlédl od své mapy a zamoural dolů. V Dalglieshových sluchátkách zakřapal jeho hlas:

Tohle je ono, pane.

Pod nimi se prostíral Chevisham. Leel na úzké ploině nad úrovní slatin, domy se drely při severní ze dvou sbíhajících se silnic. Okamitě poznali vě pozoruhodného kostela s kříovým půdorysem, právě tak jako budovu chevishamského panství a za ní cihlový a betonový objekt nové laboratoře, který se rozkládal na zjizveném poli a spojoval obě silnice. S rachotem prolétli nad hlavní ulicí obce, napohled typické východoanglické vesnice. Dalgliesh zahlédl vyumělkované cihlové průčelí místní kaple, jeden nebo dva zámoně vyhlíející domy s holandskými títy, malé seskupení nedávno zbudovaných krabicovitých dvojdomků s tabulí stavitelské firmy dosud v popředí a stavení, kde byl pravděpodobně obchod se smíeným zboím a pota. Venku bylo jen málo lidí, ale hřmot vrtulí vylákal zvědavce z dílen a domů a jejich bledé obličeje se zastíněnýma očima úporně civěly vzhůru.

A teď zamířili k Hoggattově laboratoři, snesli se nízko nad stavbu, která nemohla být ničím jiným ne Wrenovou kaplí. Stála asi čtyři sta metrů od budovy ústavu v trojitém kruhu bříz, osamocená a tak malá a dokonalá, e připomínala architektovu maketu, přesně zasazenou do vymodelované krajiny, anebo elegantní církevní rozmar, ospravedlňující svou existenci jen klasickou stylovou čistotu, odlehlý právě tak od náboenství jako od ivota. Divné, e stála tak daleko od domu. Dalglieshe napadlo, e byla podle veho postavena později, moná proto, e původní majitel sídla měl spor s místním knězem a jemu navzdory se rozhodl zřídit si vlastní stánek pro duchovní sluby. Dům rozhodně nevypadal tak velký, aby si mohl dret soukromou kapli. Jak se snáeli k zemi, naskytl se Dalglieshovi na několik vteřin mezerou ve stromech volný výhled na západní průčelí kaple. Viděl jediné vysoké klenuté okno se dvěma vyváenými výklenky, čtyři korintské sloupy oddělující jednotlivá travé, celek zavrený velkým okrasným títem a korunovaný estihrannou kopulkou. Zdálo se, e se vrtulník málem otírá o stromy. Vetché podzimní listí, střásané závanem vzduchu, se jako sprka spáleného papíru třepetalo dolů, přes střechu a po jasné zeleni trávy.

A pak vrtulník oklivě poskočil vzhůru, kaple zmizela z dohledu, a u se za rachotu motorů nehybně vznáeli, připraveni přistát na prostorné terase za budovou. Přes její střechu viděl nádvoří ovzorkované čárami pro parkování, vzorně seřazené policejní vozy a také krytý, zřejmě pohřební vůz. iroká příjezdová cesta, vroubená tu a tam roztrouenými keři a několika stromy, vedla k silnici, kterou mapa označovala jako Stoney Piggots Road. Cestu nepřehrazovala ádná brána. Na jejím konci zahlédl světlý títek autobusové zastávky a přístřeek pro čekající. Pak se vrtulník začal snáet a bylo vidět jen zadní frontu budovy. V přízemním okně se mihly mouhy hledících tváří.

Dole čekal trojčlenný výbor, který je měl přijmout, postavy seshora podivně sraené, s krky vypnutými vzhůru. lehající listy rotoru jim zcuchávaly vlasy do groteskních tvarů, roztřepávaly jim nohavice a připleskávaly saka k hrudím. A jak motory utichly, nastalo náhle tak naprosté ticho, e Dalglieshovi ty tři nehybné postavy připadaly jako panáci z nějakého ivého obrazu v ohluchlém světě: On a Massingham uvolnili přezky bezpečnostních pásů a slezli na zem. Obě skupiny zůstaly asi pět vteřin stát a vzájemně se pozorovaly. Pak si tři čekající postavy unisonním posunkem uhladily vlasy a obezřetně vykročily, aby ho přivítaly. Současně mu odlehlo v uích a svět byl opět slyitelný. Otočil se, aby poděkoval pilotovi a prohodil s ním pár slov. Pak zamířili vpřed.

Dalgliesh u znal komisaře Mercera z místní kriminálky, setkali se několikrát na policejních poradách. I na dvacet metrů okamitě rozpoznal jeho volská ramena, kulatou akovskou tvář, iroká ústa s koutky obrácenými nahoru a zářivé knoflíky očí. Dalgliesh pocítil drtivé sevření ruky a Mercer se pustil do představování. Doktor Howarth: vysoký, světlovlasý mu, téměř tak vysoký jako sám Dalgliesh, s očima posazenýma daleko od sebe, barvy a nápadně sytě modré a s řasami tak dlouhými, e by v obličeji ne tak vyzývavě muském mohly působit zentile. Mohl by být povaován, pomyslel si Dalgliesh, za hezkého člověka, nebýt jisté nesrovnalosti v jeho vzezření, moná kontrastu mezi jemností kůe napjaté na lícních kostech a silnou vysunutou bradou a neústupnými ústy. Dalo se na něm poznat, e je bohatý. Modré oči hleděly na svět s mírně cynickou samozřejmostí člověka, který je zvyklý dostat kdykoli, cokoli se mu zachce, tou nejjednoduí cestou, toti tím, e za to zaplatí. Doktor Kerrison, třebae stejně vysoký, vypadal vedle něho sraený. Jeho zmačkaná, úzkostlivá tvář byla z únavy křídově bledá a v temných očích s pokleslými víčky se zračilo cosi nepříjemně blízkého poráce. Sevřel Dalglieshovu ruku pevně a chladně, ale nepromluvil. Howarth řekl:

Zadem se teď do domu nemůe; musíme jej obejít. Tudy se tam nejsnáz dostaneme.

Dalgliesh a Massingham, v ruce portfeje s údaji o místě činu, ho následovali kolem boční strany domu. Tváře z přízemního okna zmizely a zavládlo tu mimořádné ticho. Jak se brouzdal listím navátým přes pěinu, jak čichal ostrý podzimní vzduch s oparem kouře a pocítil na tváři slunce, zakouel Massingham příval ivočiné pohody. Bylo to dobré, být pryč z Londýna. Tady to slibovalo práci, jaká se mu nejvíc zamlouvala. Skupinka zahnula za roh budovy a Dalglieshovi a Massinghamovi se naskytl první otevřený pohled na průčelí Hoggattovy laboratoře.

5

Dům byl skvělou ukázkou domovní architektury pozdního sedmnáctého století: třípodlaní cihlová rezidence se stanovou střechou a čtyřmi vikýřovými okny, střed trojdílně členěný a zavrený lomenicí s bohatě vyřezávaným karnýsem a medailóny. Schoditě, sestávající ze čtyř irokých, zakřivených kamenných stupňů, vedlo ke vchodu, který se svými sloupy vy,padal impozantně, ale přitom neokázale, solidně. Dalgliesh se na okamik zastavil, aby si prohlédl průčelí. Howarth řekl:

Docela ujde, viďte? Ale počkejte, a uvidíte, co starý pán provedl s některými částmi interiéru.

Domovní dveře se střídmě elegantní mosaznou klikou a klepadlem byly opatřeny kromě zámku systému Yale jetě dalími dvěma patentními zámky typu Chubb a Ingersoll. Pouze zběným pohledem se nedalo usoudit na násilné vloupání. Jetě ne Howarth zvedl ruku ke zvonku, dveře se otevřely. V mui v civilních atech, který bez úsměvu ustoupil stranou, aby je vpustil dál, rozpoznal Dalgliesh okamitě policistu. Howarth stručně představil inspektora Blakelocka, asistenta policejního styčného úředníka, a dodal:

Vechny tři zámky byly v pořádku, kdy Blakelock dnes ráno přiel. Chubb je napojen na elektronické poplané zařízení na policejní stanici v Guys Marshi. Vnitřní ochranný systém je ovládán z panelu v místnosti styčného úředníka.

Dalgliesh se obrátil na Blakelocka:

A ten byl v pořádku?

Ano, pane.

Jiný východ tu není?

Na to mu odpověděl Howarth:

Není. Můj předchůdce dal zadní a jedny postranní dveře natrvalo zahradit. Bylo příli sloité vypořádat se s bezpečnostní soustavou u tří dveří. Vichni vcházejí a odcházejí předem.

A  moná  na jednu osobu včera v noci, pomyslel si Dalgliesh.

Procházeli vstupní halou, která se táhla téměř po celé délce domu, a jejich kroky zazněly na mramorové mozaikové podlaze náhle dost hlučně. Dalgliesh měl ve zvyku zaznamenávat první letmé dojmy. Skupina se nezastavila cestou ke schoditi, ale on jasně vnímal celé prostředí: vysoký tukový strop, vpravo a vlevo dvoje elegantní dveře s frontony, na stěně po pravici portrét zakladatele ústavu, lesklé dřevo recepčního pultu v pozadí. Policejní úředník se svazkem papírů před sebou mluvil do telefonu na stole; zřejmě jetě ověřoval nějaká alibi. Pokračoval v hovoru, ani na okamik vzhlédl.

Schoditě stálo za povimnutí. Zábradlí sestávalo z vyřezávaných dubových desek vyzdobených svitky akantového listoví a kadý sloupek byl zavren těkým dubovým ananasem. Nikde ádný koberec a neletěné dřevo bylo silně zjizveno. Za Dalglieshem stoupali mlčky doktor Kerrison a komisař Mercer. Howarth, kráčející v čele, měl zřejmě potřebu něco říkat:

V přízemí je recepce a sklad důkazných materiálů, moje pracovna, kancelář mé sekretářky, ústřední kancelář a úřadovna policejního styčného úředníka. To je vechno, kromě běného přísluenství vzadu. Hlavním styčným úředníkem je vrchní inspektor Martin, ale ten je právě ve Spojených státech, take tuto slubu obstarává jen Blakelock. V tomhle poschodí máme vzadu biologii, vepředu kriminologický průzkum a na konci chodby sekci nástrojů. Ale připravil jsem pro vás ve své pracovně plán laboratoře. Myslel jsem, e byste si jej mohl vzít, kdyby se vám hodil. Ale jinak jsem tam ničím nepohnul dokud si místnost neprohlédnete. Tohle je biologická laboratoř.

Pohlédl na komisaře Mercera, který z kapsy vytáhl klíč a odemkl dveře. Byla to dlouhá místnost, upravená zřejmě ze dvou meních, moná ze salónu nebo meního přijímacího pokoje. Stropní výzdoba byla odstraněna, moná proto, e ji plukovník Hoggatt pokládal za nevhodnou pro pracovní prostředí laboratoře, ale rámy po znesvěcení tu zůstávaly. Původní okna byla nahrazena dvěma dlouhými okny zabírajícími téměř celou zadní stěnu. Pod nimi byla řada pracovních stolů a výlevek a uprostřed místnosti byly dalí dva ostrovy pracovních stolů, jeden vybavený výlevkami, druhý několika mikroskopy. Vlevo byla kancelář přepaená skleněnou stěnou, vpravo temná komora. Hned u dveří stála obrovská lednice.

Ale nejbizarnějími předměty v místnosti byly dvě neoblečené výkladní figuríny, muská a enská, stojící mezi okny. Byly obnaené a zbavené paruk. Sklon holých vejcovitých hlav, pae s ohýbacími klouby, toporně ohnuté v parodickém gestu ehnání, civící oči a do luku zvlněné rty jim propůjčovaly hieratickou podobu dvojice pomalovaných bostev. A u jejich nohou leela bíle oděná rituální obět  mrtvola.

Howarth zíral na ty dvě figuríny, jako by je nikdy předtím neviděl. Patrně se domníval, e si ádají vysvětleni. Poprvé ztratil trochu ze své sebejistoty. Řekl:

Tohle jsou Liz a Burton. Nai pracovníci je oblékají do atstva podezřelých, aby mohli porovnat stopy krve nebo sečné rány. Dodal: Potřebujete mě tady?

Ano, jetě chvilenku, odpověděl Dalgliesh.

Poklekl k mrtvole. Kerrison přistoupil blí a postavil se k němu. Howarth a Mercer ustoupili, kadý k jedné straně dveří.

Po dvou minutách Dalgliesh řekl:

Příčina smrti zřejmá. Vypadá to, e byl zasaen jedinou ranou a zemřel tam, kde padl. Překvapuje to slabé krvácení.

Kerrison řekl:

To není neobvyklé. Jak jistě víte, i prostá fraktura můe znamenat váné nitrolební zranění, zvlá kdy dojde ke krvácení zevní nebo spodní pleny mozkové nebo k natrení přímo mozkové hmoty. Přikláním se k tomu, e byl zabit jedinou ranou a e vraednou zbraní je pravděpodobně ta dřevěná palice na stole. Ale Blain-Thomson vám nepochybně řekne víc, a ho dostane na pitevní stůl. Obdukci provede dnes odpoledne.

Ztuhlost je téměř úplná. Na kdy asi odhadujete dobu smrti?

Viděl jsem ho těsně před devátou a v té chvíli jsem měl dojem, e by mohl být mrtvý asi tak dvanáct hodin, moná o trochu déle. Řekněme mezi osmou a devátou večer. Okno je zavřené a teplota se tu udruje na stálých osmnácti stupních Celsia. Obvykle odhaduji pokles tělesné teploty za těchto okolností přiblině na necelý stupeň za hodinu. Změřil jsem ji, kdy jsem tělo ohledával, a vezmu-li v úvahu rigor mortis, která tehdy u téměř plně nastala, pokládám za nepravděpodobné, e by byl po deváté večer jetě naivu. Ale víte, jak takovéhle odhady mohou být nespolehlivé. Raději řekněme mezi půl devátou a půlnocí.

Howarth řekl ode dveří:

Lorrimerův otec tvrdí, e ho syn zavolal ve tři čtvrtě na devět. Byl jsem ráno za starým pánem s Angelou Foleyovou, abych mu sdělil, co se stalo. Slečna Foleyová je moje sekretářka. Lorrimer byl její bratranec. Ale vy starého pána jistě navtívíte. Tím časem si byl, jak se zdálo, naprosto jistý.

Dalgliesh řekl Kerrisonovi:

Vypadá to, e krev vytékala celkem pravidelně, ale předtím jako by vůbec nevystříkla. Předpokládal byste, e se útočník potřísnil krví?

Nemuselo k tomu dojít, zvlá kdyby se potvrdila má domněnka, e pouil palice. Vrah patrně zasadil úder jediným vihnutím, kdy se k němu Lorrimer otočil zády. To, e ho zasáhl nad levým uchem, nemá zřejmě nijaký zvlátní význam. Mohl to být levák, ale není důvod si to myslet.

A také by to nevyadovalo nějakou mimořádnou sílu. Patrně by to mohlo provést i dítě.

Kerrison zaváhal, byl trochu na rozpacích. Tedy  ena jistě.

Zbývala jedna otázka, kterou Dalgliesh musel formálně poloit, třebae odpověď, jak napovídala poloha těla i směr krvácení, byla nasnadě.

Zemřel téměř okamitě, anebo je tu jistá monost, e byl schopen jetě chvíli se pohybovat, jít dokonce zamknout a zapnout poplaná zařízení?

Takové případy nejsou samozřejmě tak docela neznámé, ale tady bych to pokládal za krajně nepravděpodobné, v podstatě vyloučené. Je to jen měsíc, co jsem pitval člověka po zranění sekerou  vtlačená báze, fraktura temenní kosti dlouhá sedmnáct centimetrů a silné krvácení pleny mozkové. Odeel do hospody, půl hodiny pobyl s kamarády, pak se hlásil na první pomoci a za čtvrt hodiny byl mrtvý. Zranění hlavy bývají nevypočitatelná, ale tohle myslím ne.

Dalgliesh se obrátil na Howartha.

Kdo ho nalezl?

Nae úřednice, Brenda Pridmorová. Nastupuje do práce o půl deváté s Blakelockem. Starý pan Lorrimer telefonoval, e jeho syn nespal doma, a tak se la nahoru podívat, jestli tam Lorrimer je. Já jsem přiel téměř hned nato zároveň s uklízečkou paní Bidwellovou. Dnes časně ráno zavolala nějaká ena jejímu manelovi a vzkázala jí, aby místo do laboratoře přila do mého domu pomáhat s něčím mé sestře. Byl to falený vzkaz. Řekl jsem si, e je to asi nějaký hloupý místní ert, ale e bude přece jen lepí, kdy se sem co nejdřív dostavím, kdyby se dělo něco nepatřičného. Naloil jsem tedy její velocipéd do kufru svého vozu a přijel jsem krátce po deváté. Má sekretářka Angela Foleyová a Clifford Bradley, pracovník z oddělení biologie, dorazili přiblině ve stejnou dobu.

Kdo tu byl s mrtvým a do této chvíle sám? Pochopitelně Brenda Pridmorová, ale jen velmi krátce, to dá rozum. Pak zael nahoru nikým nedoprovázen inspektor Blakelock. Pak jsem tu byl ne déle ne několik vteřin já. Potom jsem zamkl vchod do ústavu, shromádil vechen personál ve vstupní hale a čekal, a se dostaví doktor Kerrison. Přijel během pěti minut a tělo ohledal. Stál jsem u dveří. Krátce nato dorazil komisař Mercer a jemu jsem odevzdal klíč od biologické laboratoře.

Mercer řekl:

Doktor Kerrison navrhl, abych povolal doktora Greena  to je místní policejní lékař , aby potvrdil předběný nález. Doktor Greene nebyl s mrtvým sám. Kdy provedl rychlé a značně povrchní vyetření, zamkl jsem dveře. Otevřel jsem je, teprve kdy přili fotografové a odborníci v daktyloskopii. Sejmuli otisky a prohlédli si palici, ale veho jsme nechali, kdy jsme se dověděli, e byl přizván Scotland Yard a e u jste na cestě. Mládenci od otisků jsou jetě tady, ve sluebně styčného úředníka, ale fotografy jsme propustili.

Dalgliesh si navlékl speciální rukavice a ohmatal mrtvolu. Pod bílým plátěm měl na sobě Lorrimer edé kalhoty a tvídové sako. V náprsní kapse byla tenká koená peněenka obsahující est librových bankovek, řidičský průkaz, bloček potovních známek a dvě úvěrové kartičky; v pravé postranní kapse pouzdro s klíčky od vozu a třemi dalími klíčí: dvěma dozickými typu Yale a mením, sloitě vyhlíejícím klíčem, patrně od psacího stolu nebo zásuvky. V levé horní kapse bílého plátě byla pruinkou přichycena dvě kuličková pera. V dolní kapse měl Lorrimer kapesník, svazek ústavních klíčů a mimo svazek jetě jeden samostatný těký klíč, který působil velmi nově. Nic jiného u mrtvého Dalgliesh nenael.

Pak přistoupil k pracovnímu stolu uprostřed místnosti, aby si prohlédl dva předměty, je na něm leely: palici a muské sako. Palice byla neobvyklá zbraň, zřejmě po domácku vyrobená. Násada z hrubě otesaného dubu byla asi pětačtyřicet centimetrů dlouhá a budila dojem, e mohla být kdysi částí bytelné vycházkové hole. Hlavice, její váhu Dalgliesh odhadoval přiblině na jeden kilogram, byla z jedné strany začerněná sedlou krví, z ní jako vousy trčely dva tři tuhé edivé vlasy či chlupy. V temném slizu se nedalo rozpoznat, není-li tu i tmaví vlas, který by mohl pocházet z Lorrimerovy hlavy, anebo pouhým okem určit, zda je tu i jeho krev. To bude úkol pro laboratoř Metropolitní policie, a jim tam později odpoledne přijde do biologického oddělení pečlivě zabalená palice se dvěma identifikačními títky místo s jedním.

Obrátil se na komisaře:

ádné otisky?

ádné, a na otisky starého Pascoa. To je majitel té palice. Nebyly setřeny, take to vypadá, e útočník měl rukavice.

To by ukazovalo, pomyslel si Dalgliesh, buď na předem promylený čin, anebo na instinktivní preventivní zásah zkueného znalce. Jestli ovem přiel s úmyslem zabít, je divné, e se spolehl na první příhodnou zbraň, je se mu namanula  ledae věděl, e tady ta palice bude po ruce.

Sklonil se ní nad sako. Patřilo k lacinému konfekčnímu obleku ze molkově modré látky s bledými prouky. Mělo iroké klopy, rukávy byly pečlivě rozloeny a na jedné manetě byla stopa čehosi, co mohla být krev. Bylo zřejmé, e se Lorrimer ji pustil do rozboru. Na stole stál elektroforézní přístroj zapojený do svého energetického bloku a dva sloupky o esti spárovaných prstencích byly zaputěny do vrstvy agarového rosolu. Vedle aparátu stál stojánek s řadou zkumavek se vzorky krve. Vpravo leelo několik hnědavě lutých laboratorních desek s biologickými záznamy a kousek od nich, rozevřený na ploe stolu, zápisník kvartového formátu s volnými listy, navlečenými na sklápěcí krouky. Levá strana s včerejím datem byla hustě pokryta hieroglyfy a vzorci, zaznamenanými tenkým, černým, kolmým písmem. Třebae větina vědeckých údajů Dalglieshovi sotva něco říkala, přece jen mu neulo, e Lorrimer u kadé analýzy pečlivě zapisoval čas, kdy ji zahájil a kdy skončil. List vpravo zůstal nepopsaný.

Řekl Howarthovi:

Kdo je teď po Lorrimerově smrti vedoucím biologie?

Claire Easterbrooková.

Je tady?

Je s ostatními v knihovně. Mám dojem, e má pro celý včerejí večer spolehlivé alibi, ale poněvad patří k tábu předních pracovníků, poádal jsem ji, aby tu zůstala. A samozřejmě se chce co nejdřív zase pustit do práce, jen co osazenstvu bude dovoleno vrátit se do laboratoří. Přede dvěma dny dolo k vradě v klančovém lomu u Muddingtonu  to sako je průkazný materiál  a ráda by nejen s tímhle, ale s celým obvyklým nákladem práce pokročila.

Chtěl bych si nejdřív promluvit s ní, a tady, prosím. Pak s paní Bidwellovou. Je tu nějaké prostěradlo, kterým bychom ho přikryli?

Howarth řekl:

V prádelní skříní bude patrně prachový přehoz nebo něco na ten způsob. Ta je ve vyím poschodí.

Byl bych vám vděčný, kdybyste tam zael s inspektorem Massinghamem a ukázal mu, kde to je, a kdybyste pak na mě počkal v knihovně nebo ve své pracovně. Jakmile tady skončím, zajdu dolů jetě na pár slov.

Vteřinu měl dojem, e mu Howarth odmítne vyhovět. Mračil se, jeho hezká tvář, náhle dětsky nadurděná, se zakabonila. Beze slova vak s Massinghamem odeel. Kerrison stál dosud u mrtvého těla, strnulý jako čestná strá: Trochu sebou kubl, jako by se opět probudil do skutečnosti, a řekl:

Jestlie mě u nepotřebujete měl bych se pomalu rozjet do nemocnice. Jsem k zastiení buď na klinice svatého Lukáe v Ely, anebo zde ve svém domě  v Old Rectory. O tom, co jsem dělal na dneek v noci, jsem se vyzpovídal serantovi. Byl jsem celý večer doma. V devět jsem podle předchozí úmluvy zavolal jednomu ze svých kolegů v nemocnici, doktoru Underwoodovi, kvůli něčemu, co se má projednávat na přítí schůzi lékařského výboru. Myslím, e mezitím potvrdil, e jsme spolu hovořili. Informaci, na kterou jsem čekal, jetě neměl, ale zavolal mi zpátky asi ve tři čtvrti na deset.

Nebylo proč Kerrisona zdrovat, tak jako nebyl prozatím důvod ho podezírat. Kdy odeel, Mercer řekl:

Rozhodl jsem se, e tu nechám dva seranty, Reynoldse a Underhilla, a dva konstábly, Coxe a Warrena, jestli vám to tak vyhovuje. Jsou to rozvání, zkuení mládenci. Náčelník mě pověřil, abych vám dal kohokoli nebo cokoli k dispozici. Je dnes dopoledne na konferenci v Londýně, ale večer se vrátí. Polu sem chlápky z prosektury, aby tělo odvezli, jestli jste s ním u hotov.

Ano, u jsem skončil. Promluvím si s vaimi lidmi, hned jak si vyslechnu slečnu Easterbrookovou. Ale poádejte jednoho seranta, aby sem tak za deset minut přiel zabalit tu palici pro nai laboratoř, ano? Pilot vrtulníku by u zas potřeboval odletět.

Prohodili jetě pár slov o tom, jak zorganizovat styk s místní policií, nače Mercer odeel, aby dohlédl na odvoz mrtvoly. Počká na Dalglieshe, aby ho představil muům, které mu přidělil, a tím jeho odpovědnost skončí. Případ převezme do svých rukou Dalgliesh.

6

O dvě minuty později byla do laboratoře uvedena Claire Easterbrooková. Vstoupila tak sebejistě, e by si její chování mohl méně zkuený vyetřovatel, ne byl Dalgliesh, vykládat jako aroganci nebo přezíravost. Byla to hubená, asi třicetiletá ena s vysokým pasem, kostnatou, inteligentní tváří a korunou tmavých kučeravých vlasů, které jí čísi odborná a nepochybně dobře placená ruka načechrala přes čelo do ruliček a zvlnila do zátylku její vznosné íje. Měla na sobě katanově hnědý svetr z jemné vlny, zastrčený do černé sukně, která jí sahala k lýtkům nad holínky s vysokými podpatky. Na rukou s nakrátko ostříhanými nehty nenosila prsteny a jedinou její ozdobou byly veliké dřevěné korále, navlečené na stříbrném řetízku. I bez bílého plátě budila dojem  a jistě záměrně  poněkud zastraující profesionality. Ne stačil Dalgliesh promluvit, řekla s nádechem útočnosti:

Obávám se, e se mnou budete zbytečně ztrácet čas. Včera večer jsem byla se svým milencem v Cambridgi na večeři u představeného jeho koleje. Od půl deváté skoro a do půlnoci tam se mnou bylo jetě pět lidí. Jejich jména jsem u oznámila konstáblovi v knihovně.

Dalgliesh řekl mírně:

Je mi líto, slečno Easterbrooková, e jsem vás musel poádat, abyste sem přila dřív, ne budeme moci odklidit tělo doktora Lorrimera. A protoe mi připadá poněkud opoválivé vybídnout vás, abyste se ve vlastní laboratoři posadila, raději od toho upustím. Ale nebude to trvat příli dlouho.

Začervenala se, jako kdyby ji přistihl při nějaké společenské nevychovanosti. S rozpačitým odporem pohlédla na zahalený, beztvarý obrys na podlaze, na ztuhlé čouhající kotníky, a řekla:

Vypadal by důstojněji, kdybyste ho nechali nepřikrytého. Takhle by to mohla být také hromada smetí. Je to podivný předsudek, obecně vrozený instinkt  přikrývat nedávno zemřelé. Koneckonců v nevýhodě jsme my.

Massingham lehce nadhodil:

Vy jistě ne, kdy vám představený koleje a jeho ena mohou zaručit alibi, hm?

Jejich oči se setkaly: jeho chladně pobavené, její potemnělé nelibostí.

Dalgliesh řekl:

Doktor Howarth mi oznámil, e teď budete vedoucí biolokou. Můete mi prosím vás vysvětlit, co tu doktor Lorrimer včera večer dělal? Ničeho se nedotýkejte.

Okamitě přistoupila ke stolu a prohlédla si oba doličné předměty, sloku se záznamy a vědecké přístroj Řekla:

Otevřel byste laskavě tady tu sloku? Dalglieshovy prsty v rukavicích vklouzly mezi desky a hbitě je otevřely.

Přezkoumával výsledky etření Clifforda Bradleyho v případu Pascoe. Palice patří čtyřiaedesátiletému farmářskému nádeníkovi ze slatin, jistému Pascoeovi. Jeho ena zmizela. On tvrdí, e od něho utekla, ale jsou tu nějaké podezřelé okolnosti. Policie nám tu palici poslala, abychom zjistili, jestli skvrny na ní nejsou od lidské krve. Nejsou. Pascoe říká, e palicí utratil zraněného psa, aby ho zbavil trápení. Bradley zjistil, e krev reaguje na sérum proti vzteklině, a doktor Lorrimer jeho etření zopakoval. Take to odnesl pes.

Skrblík jeden, pomyslel si vztekle Massingham, bylo mu líto kulky; nebo poslat pro veterináře. Připadlo mu divné, e ho smrt toho neznámého voříka mohla v té chvíli rozčílit víc ne zavradění doktora Lorrimera.

Slečna Easterbrooková přistoupila k otevřenému zápisníku. Oba mui čekali. Posléze se zamračila a s očividným údivem řekla:

To je zvlátní. Edwin si vdycky zaznamenával čas, kdy začal a skončil rozbor, a také postup, který zvolil. V Pascoeově spise parafoval Bradleyho nález, ale v zápisníku nic není. A je zřejmé, e začal pracovat na vradě v klančovém lomu, ale ani to si nezaznamenal. Poslední časový údaj je tu pět čtyřicet pět a závěr zůstává nedokončený. Někdo určitě vytrhl list po pravé straně.

Proč myslíte, e by to dělal?

Pohlédla zpříma do Dalglieshových očí a řekla klidně:

Aby zničil důkaz o tom, co doktor Lorrimer dělal, anebo výsledek jeho rozboru, anebo záznam, jak dlouho na tom pracoval. První a druhý důvod je dost pochybný. Podle přístroje je zřejmé, co dělal, a kadý trochu schopný biolog by mohl proces zopakovat. Take je to nejspí ten třetí důvod.

Inteligentní dojem, jakým působila, tedy nelhal. Dalgliesh se zeptal:

Jak dlouho si mohl ověřovat nález v případu Pascoe?

Ne dlouho. Přesně řečeno, pustil se do toho před estou, a myslím, e s tím byl hotov u ve čtvrt na sedm, kdy jsem odcházela. Odcházela jsem poslední. Sluebně mladí pracovníci u byli pryč. Nemají ve zvyku pracovat po esté hodině. Já obvykle zůstávám déle, ale musela jsem se obléknout na večírek.

A pokud jde o práci na případu z klančového lomu  jak dlouho mu mohla trvat?

Těko říct. Podle mého odhadu by ho to mohlo zaměstnat a do devíti, moná déle. Srovnával vzorek krve oběti s krví uschlé skvrny pomocí skupinového systému ABO a pouíval elektroforézy k určení haptoglobinů a enzymu PGM. Elektroforéza je technika, kterou se určují sloky proteinů a enzymů v krvi tím, e se její vzorky vloí do krobového nebo agarového gelu  to je ztuhlý koloidní roztok  a zavede se elektrický proud. Jak vidíte, vlastně u proces zahájil.

Dalgliesh byl obeznámen s vědeckým principem elektroforézy, ale nepokládal za nutné se o tom zmiňovat. Otevřel desky s případem z klanče a řekl:

Tady ádný záznam není.

Zapsal by nález do spisu a později. Ale nezačal by s rozborem, dokud by si jednotlivosti nezaznamenal do svého zápisníku.

U zdi stály dvě nádoby na odpadky: Massingham selápl jejich pedálové otvíráni. Jedné, s vlokou z igelitu, se zřejmě pouívalo pro laboratorní odpad a rozbité sklo. Do druhé zahazovali nepotřebné papíry. Prohrábl její obsah: papírové ubrousky, pár roztrhaných obálek, odhozené noviny. Nebylo tam nic, co by se podobalo chybějícímu listu.

Dalgliesh řekl:

Povězte mí něco o Lorrimerovi.

Co chcete vědět?

Cokoli, co by mohlo objasnit, proč se někomu tak protivil, e mu rozmlátil lebku.

V tom vám, obávám se, nemohu pomoci. Nemám tuení.

Vy jste ho měla ráda?

Ne zvlá. O svém vztahu k němu jsem ani moc nepřemýlela. Dobře jsem s ním vycházela. Byl to perfekcionista, který si příli nepotrpěl na hlupáky. Ale jinak se s ním pracovalo dobře  kdy člověk svůj obor ovládal. A to je můj případ.

Take vai práci si nepotřeboval prověřovat. A jak se srovnával s těmi, kdo ji tak dobře neovládali?

Na to se raději zeptejte jich, kapitáne.

Byl u svého personálu oblíbený?

Co s tím má oblíbenost co dělat? Já si o sobě nemyslím, e jsem oblíbená, ale kvůli tomu se netřesu o svůj ivot.

Na chvilku se odmlčela a pak řekla smířlivějím tónem:

Asi vám připadám velice odmítavá. Ale nechci, aby to tak vyznělo. To je tím, e prostě nemohu ničím pomoci. Nemám tuení, kdo a proč by ho mohl zabít. Vím jen to, e jsem to nebyla já.

Pozorovala jste na něm poslední dobou nějakou změnu?

Změnu? Myslíte v náladě nebo v chování? Ani bych neřekla. Působil dojmem člověka, který ije v neustálém stresu  ale takový u byl: přepracovaný, posedlý prací, samotář. Jedna taková kuriózní věc: zajímal se o nai novou úřednici, Brendu Pridmorovou. Je to hezká holčička, ale rozhodně pod jeho intelektuální úrovní. Nic váného to podle mě nebylo, ale v ústavu to vzbouzelo jisté pobavení. Nejspí se pokouel někomu  anebo moná sobě  něco dokázat.

Jistě jste slyela, e někdo telefonoval paní Bidwellové, viďte?

O tom ví pochopitelně celá laboratoř. Já jsem jí ale nevolala, jestli vám jde o tohle. Ostatně, byla bych věděla, e to nemůe vyjít.

Jak to myslíte  nemůe vyjít?

Záviselo to toti na předpokladu, e starý Lorrimer nebude doma. Myslím včera. Ten, kdo volal, se přece nemohl spoléhat na to, e si starý Lorrimer vimne, e se Edwin v noci nevrátil domů, teprve kdy se nedočká álku čaje, který mu jeho syn nosil ráno do postele. Náhodou si el včera docela spokojeně lehnout. Jene to ten volající prýmař nemohl vědět. Normálně by byl Edwin postrádán mnohem dřív.

Byl nějaký důvod domnívat se, e starý pan Lorrimer nebude doma?

Včera odpoledne měl nastoupit v addenbrookské nemocnici na léčení jakési koní choroby. Myslím, e o tom vědělo celé biologické oddělení. Telefonoval dost často, rozčiloval se kvůli termínu, a jestli se Edwin můe uvolnit, aby ho tam odvezl. Včera krátce po desáté zavolal, e pro něho přece jen volné lůko nemají.

Kdo bral telefon?

Já. Zvonil v jeho soukromé pracovně a já jsem ho tam zvedla. Edwin se jetě nevrátil z obdukce v případu klančové vrady. Řekla jsem mu to, hned jak přiel.

Komu jste to jetě řekla?

Kdy jsem vyla z pracovny, prohodila jsem jen tak mimochodem, e starý pan Lorrimer přece jen do nemocnice nemusí. U nevím přesně, jak jsem to formulovala. Myslím, e k tomu nikdo nic nepoznamenal a snad to ani pořádně nevnímal.

A celé osazenstvo biologické sekce bylo v tu dobu v laboratoři a slyelo vás?

Náhle ztratila svou klidnou rozvahu. Zrudla a zaváhala, jako by si poprvé uvědomila, kam to vechno míří. Oba mui čekali, co řekne. Pak, rozvzteklena sama na sebe, se překotně ohradila:

Je mi líto, ale nevzpomínám si. Musíte se jich zeptat. Nepřipadalo mi to v tu chvíli nijak důleité a měla jsem co dělat. Vichni měli co dělat. Mám dojem, e tam byli vichni, ale nejsem si jista.

Děkuju vám, řekl Dalgliesh chladně. Velmi jste nám pomohla.

7

Paní Bidwellová se objevila u dveří právě v okamiku, kdy z nich dva zřízenci prosektury vynáeli mrtvé tělo. Bylo jí zřejmě líto, e u ho tam nezastihla, a civěla na křídový obrys, který Massingham na podlaze vyznačil, jako by to byla ubohá náhraka za něco pravého. Zadívala se za přikrytou kovovou bednou a řekla:

Chudák malej! To by mě nikdá nenapadlo, e se dočkám, a ho odtud budou vynáet nohama napřed. e by byl oblíbenej, to tedy nebyl. No, stejně mu to teď asi těkou hlavu nedělá. To jste přes něj přehodili tamhleten můj prachovej povlak, viďte?

Mourala podezíravě na plátěnou pokrývku, úhledné sloenou na konci jednoho z pracovních stolů.

Ano, přinesli ho z laboratorního prádelníku.

No dobře  pokud ho zas dáte zpátky, odkud jste ho vzali. Anebo jetě líp: hoďte ho rovnou do pinavýho prádla. Ale byla bych moc nerada, kdyby ho někdo z vás tady odtud odnáel. Beztak se tu ztrácí spousta prádla.

Proč nebyl oblíbený, paní Bidwellová?

Byl a moc velkej pedant. Dneska, to se ví, to jináč nejde, kdy chcete, aby se s něčím hnulo. Ale z toho, co jsem slyela, byl k svý vlastní kodě přehnaně úzkostlivej. A bylo to s ním čím dál hori, to je fakt. A taky se choval tak divně poslední dobou. Měl patný nervy. Asi jste slyeli o tý nepříjemnosti v recepční hale, co měl předevčírem, ne? No, oni vám to řeknou. Zeptejte se inspektora Blakelocka. Zrovna před polednem se to strhlo. Doktor Lorrimer měl opravdickou potyčku s tou pratěnou holkou doktora Kerrisona. Málem ji vystrčil ze dveří. Ta vám tedy vřetěla jako siréna. Přila jsem do haly právě v tom nejhorím. Tohle si její táta jen tak líbit nenechá, povídám inspektorovi Blakelockovi. On je na ty děti hrozně vysazenej. Pamatujte na mý slova, povídám, jestli se doktor Lorrimer nedokáe zkrotit, dojde v týhle laboratoři k vradě. To samý jsem řekla panu Middlemassovi.

Rád bych od vás slyel, paní Bidwellová, jak to bylo s tím telefonem dnes ráno. Kdy vás volali?

Bylo to tak k sedmý hodině. Snídali jsme a já jsem právě dolila čajník pro druhou várku. Drela jsem konvici v ruce, kdy zazvonil telefon.

A kdo ho zvedl?

Bidwell. Telefon je v předsíni a Bidwell vstal a el k němu. Nadával přitom, poněvad si zrovna zased k uzenýmu sledi. A studenýho sledě, toho Bidwell nesnáí. Vdycky máme uzený sledě ve čtvrtek, poněvad ve středu odpoledne přijídí z Ely dodávka Marshallovy rybárny.

Chodí vá mu obvykle k telefonu?

Vdycky bere telefon on. A kdy není doma, nechávám to zvonit. Já tyhle čerchmantský vynálezy nesnáím. Odvdycky. Nikdy bych to v dome neměla, kdyby nám to nae Shirley před časem nenechala zamontovat. Je teď vdaná a ije poblí Mildenhallu a můem jí prej vdycky zavolat, kdybysme ji potřebovali. To se náramně vyplatí, to vám teda povím. Nikdá neslyím, co kdo říká. U stačí, kdy to zazvoní, aby to jednoho k smrti vyděsilo. Telegramy a telefon, Obojí nenávidím.

Kdo podle vás v laboratoři ví, e telefon bere vdycky vá manel?

Skoro vickni tady, určitě. Musej vědět, e se tý věci nedotknu. To není ádný tajemství. Jsme holt takový, jak nás pánbůh udělal, a některý o chlup horí. Nemám se za co stydět.

Oveme ne. Vá manel je teď podle veho v práci, viďte?

To víte, e je. Dělá na farmě kapitána Masseyho  Yeomans Farm se to jmenuje. Větinou jezdí na traktoru. U je tam bezmála dvacet let.

Dalgliesh téměř nepozorovaně kývl na Massinghama a inspektor vyklouzl z místnosti, aby dal tichý příkaz serantovi Underhillovi. Bylo by dobře promluvit si s panem Bidwellem, dokud má ten telefonní rozhovor v čerstvé paměti. Dalgliesh pokračoval:

Jak to bylo dál?

Bidwell se vrátil a řek mi, e dneska ráno nemám chodit do laboratoře, poněvad mě paní Schofieldová potřebuje na nějakou práci přímo v Leamingsu. Abych tam prej sjela na kole a e mě pak i s kolem odveze domů. Asi by ho nechala trčet z kufru toho červenýho jaguára, co má. Napadlo mě, e je to trochu opoválivý, kdy ví, e mám kadý ráno bejt tady, ale nic proti paní Schofieldový nemám, a jestli mě potřebuje, tak proč bych nevyhověla? Laboratoř holt musí počkat, povídám jetě Bidwellovi. Nemůu bejt na dvou místech najednou, povídám. Co se neudělá dnes, udělá se zejtra.

Pracujete tu denně?

Kromě sobot a nedělí. Přijdu kolem půl devátý, minuta sem minuta tam nehraje roli, a poklízím asi tak do desíti. Pak jsem tu zas ve dvanáct pro případ, e by některej z pánů chtěl uvařit něco lehčího k obědu. Děvčata si to větinou obstaraj samy. Pak po nich umeju. Ponejvíc odtud vypadnu řekněme o půl třetí. Je to lehká práce, to se musí uznat. Scobie a já  Scobie je zdejí zřízenec  poklízíme na jednotlivých pracovitích, ale takový ty těí práce má na starosti úklidová četa. Jsou tu jen v pondělí a v pátek od sedmi do devíti, vdycky jich z Ely přijede plná dodávka, a vydrhnou hlavní halu a schoditě a vyletěj vecky těký kusy. Inspektor Blakelock přichází ty dny časnějc, aby je pustil dál, a Scobie na ně dohlíí. No, ale taky pokadý nepřijedou. To víte, nikomu na tom osobně nezáleí. Ne jako dřív, kdy jsem to tu já se dvěma enskýma ze vsi vecinko zastala.

Tak co byste byla za normálních okolností, kdyby dnes byl čtvrtek jako jindy, po svém příchodu do práce dělala? Dobře si to rozmyslete, paní Bidwellová. Můe to být velice důleité.

Tady není co k rozmýlení. Dělala bych to samý, co dělám denně.

A to?

Dole v atně bych si odloila klobouk a kabát. Oblíkla bych se do pracovního. Z kumbálu na nářadí bych si vzala kýbl a práky a dezinfekční prostředky. Vytřela bych záchody, muský i enský. Pak bych spočítala pinavý prádlo a sbalila ho do rance.

Rozdala bych bílý plátě, kde by bylo třeba. Pak bych vysmejčila a uklidila ředitelovu kancelář a taky ústřední kancelář.

Dobrá, řekl Dalgliesh. Pojďte, projdeme si to jedno po druhém, ano?

Tři minuty nato vykročilo podivné procesíčko vzhůru po schoditi. Paní Bidwellová, převlečená do temně modrého pracovního plátě, v jedné ruce kbelík z umělé hmoty, v druhé mop, kráčela v čele. Dalgliesh a Massingham ji následovali. Obě toalety byly v druhém patře vzadu proti laboratoři pro výzkum dokumentů. Zřejmě to byla kdysi elegantní lonice, kterou přestavěli. Prostředkem místnosti vedla teď úzká chodba k jedinému zamříovanému oknu. Nevábně vyhlíejícími dveřmi vlevo se vcházelo na dámskou toaletu a podobnými dveřmi o několik metrů dál vpravo do pánské. Paní Bidwellová vstoupila do místnosti po levé straně. Byla větí, ne Dalgliesh čekal, ale chabě ji osvětlovalo jediné kulaté okno s matnou sklápěcí tabulkou, přiblině metr dvacet od podlahy. Okno bylo otevřené. Byly tu tři klozetové kabiny. V předním prostoru byla dvě malá umývadla s kazetou na papírové ručníky a vlevo od dveří dlouhý, umakartem pokrytý pult se zrcadlem, slouící patrně jako toaletní stolek. Vpravo byl do zdi zaputěný plynový spalovač odpadků, řada háčků na aty, velký proutěný koík na prádlo a dvě poněkud otlučená bambusová křesla.

Dalgliesh se zeptal paní Bidwellové:

V takovémhle stavu by to tu mělo vypadat?

Bystrá očka paní Bidwellové přejela místnost. Dveře do tří klozetů byly otevřené a paní Bidwellová do nich rychle nakoukla.

O nic líp, ani o nic hůř. Zachovávaj tu celkem pořádek, to musím uznat.

A to okno je obvykle otevřené?

V létě i v zimě, leda kdy pořádně přituhne. Je to tu jediná ventilace, jak vidíte.

Spalovací přístroj je vypnutý. Je to obvyklé?

Jo, to je. Ta, která odtud odchází naposled, ho na noc vypíná, a já ho pak ráno zase zapnu.

Dalgliesh nahlédl do přístroje. Na dně byly jen pozůstatky po karbonovém popelu. Přeel k oknu. Někdy během noci sem zřejmé naprelo a na dladičkové podlaze byly jasně rozpoznatelné zaschlé plíchance. Ale i vnitřní tabulka, kterou dé nemohl pocákat, byla pozoruhodně čistá a kolem okenního prace nebylo vidět ani práek. Řekl:

Utírala jste včera to okno, paní Bidwellová?

To víte, e jo. Vdy vám to povídám: kadý ráno uklízím na záchodech. A kdy uklízím, tak uklízím. Mám se do toho pustit?

Obávám se, e se dnes uklízet nebude. Budeme předstírat, e jste si to tady u odbyla. No, a jak je to dál? Co prádlo?

V koi na prádlo byl jen jeden pracovní plá, označený iniciálami C. M. E. Paní Bidwellová řekla:

Moc pinavých pláů bych ani nečekala, tedy ne ve čtvrtek. Obyčejně jim vydrej celej tejden; vdycky v pátek, ne jdou domů, je sem odhazujou. V pondělí bejvá s prádlem hodně co dělat, taky se rozdávaj čistý plátě. Tohle vypadá, e se slečna Easterbrooková polila včera čajem. Teda nestává se jí to, ale je háklivá. Kdepak slečna Easterbrooková, ta by v upiněným pláti nechodila, a by to byl kterejkoli den v tejdnu.

Take aspoň někdo z biologického oddělení věděl, pomyslel si Dalgliesh, e paní Bidwellová má přijít časně ráno do laboratoře, aby připravila čistý bílý plá. Bylo by zajímavé zjistit, kdo byl u toho, kdy přepečlivá slečna Easterbrooková měla tu příhodu s čajem.

Pánská toaleta, a na mule, se jen velmi málo liila od dámské. Bylo tam toté kulaté otevřené okno a právě tak na tabulkách či na praci chyběly jakékoli stopy. Dalgliesh si přenesl jedno z proutěných křesel a opatrně, aby se nedotkl ani okna, ani prace, vyhlédl ven. O necelé dva metry ní byl hořejek spodního okna, a to oddělovala stejná vzdálenost od okna v prvním patře. Pod nimi byla dláděná terasa, která přiléhala těsně ke zdi. Tvrdá půda, noční dé a důkladný úklid paní Bidwellové znamenaly, e by jen s velikým těstím nali nějakou stopu po slézání. Ovem přiměřeně tíhlá a mrtná osoba s potřebnou odvahou a nelekající se výek by se tudy jistě dostala ven. Avak jestlie byl vrah zaměstnanec laboratoře, proč by riskoval, e si zlomí vaz, kdy přece musel vědět, e Lorrimer má u sebe klíče? A jestlie vrah byl někdo zvenčí, jak si pak vysvětlit zamčený hlavní vchod, netknutý poplaný systém a fakt, e ho Lorrimer musel vpustit dovnitř?

Dalgliesh zaměřil pozornost na umývadla. ádné nebylo zvlá pinavé, ale poblí okraje mísy nejblí u dveří byla sliznatá mouha jako od ovesné kae. Sklonil hlavu nad umývadlo a přičichl. Měl neobyčejně vyvinutý čich a z odtokového otvoru ucítil slabý, ale neomylně odporný zápach lidských zvratků.

Paní Bidwellová odklopila zatím víko koe na prádlo. Neubránila se výkřiku.

To je divný! Nic tam není.

Dalgliesh i Massingham se otočili. Dalgliesh se zeptal:

Co jste si myslela, e tam najdete, paní Bidwellová?

Bílej plá pana Middlemasse, ten tam měl bejt!

Prudce vyrazila z místnosti. Dalgliesh a Massingham ji následovali. Otevřela dokořán dveře laboratoře pro výzkum dokumentů a rozhlédla se. Pak dveře zase zavřela a postavila se zády k nim. Řekla:

Je pryč! Na věáku nevisí. Kde tedy je? Kde je bílej plá pana Middlemasse?

Dalgliesh se zeptal:

Proč jste si myslela, e ho najdete v koi na prádlo?

Černé oči paní Bidwellové se nesmírně rozířily. Jezdila jimi vyhýbavě ze strany na stranu a pak řekla s hrůzyplnou rozkoí:

Poněvad na něm byla krev, proto! Lorrimerova krev!

8

Konečně sestupovali po hlavním schoditi k ředitelově pracovně. Z knihovny se ozýval přerývaný um hlasů, tlumený a nárazovitý jako z pohřebního shromádění. U předních dveří stál detektiv-konstábl s neúčastnou ostraitostí mue placeného za to, aby snáel nudu, ale připraveného bleskurychle zakročit, kdyby nuda měla nepředvídaně skončit.

Howarth nechal svou pracovnu nezamčenou a klíč ve dveřích. Dalgliesh se pozastavil nad tím, e se ředitel rozhodl vyčkat s ostatními v knihovně, a dohadoval se, zda tím chtěl demonstrovat solidaritu se svými kolegy, či zda to byla taktní připomínka, e jeho kancelář je jednou z místností, které se brzy ráno měla věnovat paní Bidwellová, a proto se o ni Dalgliesh musí obzvlá zajímat. Ale takové úvahy byly nepochybně příli odlehlé. Sotva se dalo předpokládat, e Howarth po odhalení mrtvoly nevstoupil do své pracovny. Jestlie tam bylo co odstranit, pak k tomu neměl nikdo lepí příleitost ne on.

Dalgliesh čekal, e místnost bude vypadat impozantně, a přesto ho její vzhled překvapil. tukatura vyklenutého stropu byla úchvatná, bujný propletenec věnců, lastur, stuh a révoví, vyumělkovaný, ale celkem uměřený. Krb sestával z bílého a kropenatého mramoru s jemně řezaným vlysem, na něm tančily nymfy a pastýři hráli na píaly, s klasickou římsou a otevřeným frontonem nad ní. Usoudil, e tento vkusně vyváený salón, příli malý, aby se dal rozdělit, a ne dost velký, aby slouil jako laboratoř, unikl osudu valné části domu spí z důvodu administrativní a vědecké vhodnosti ne nějakého citlivého vztahu plukovníka Hoggatta k jeho původní dokonalosti. Byl nově zařízen ve stylu, který zaručeně nikoho neuráel; byl to příjemný kompromis mezi kancelářským konzervatismem a moderní účelovostí. Vlevo od krbu byla velká zasklená knihovna, vpravo soukromá skříň a stojací věák. Mezi vysokými okny stál čtverhranný konferenční stůl se čtyřmi křesly, jakým bývají vybaveny pracovny vyích státních úředníků. Vedle něho ocelový trezor, opatřený kombinačním zámkem. Howarthův psací stůl, prostý výtvor ze stejného dřeva jako konferenční stůl, stál přímo proti dveřím. Kromě pokaňkaného pijáku a stojánku na pera na něm spočívala malá dřevěná polička s různými slovníky. Byl tu Shorter Oxford Dictionary, slovník citátů, Rogetův synonymický slovník a Fowlerova příručka o úzu v moderní angličtině. Na vědeckého pracovníka výběr, zdálo se, podivný. Jetě tam byly tři kovové tácy označené Sem, K vyřízení a Ven. Na podnose s označením Ven leely dvě hnědé skládací desky, svrchní s nápisem Kaple  Návrhy na převod pod správu památkové péče, a druhá, veliká, stará, nepoddajná a mnohokrát slepovaná sloka byla nadepsána Nová laboratoř  Akreditace.

Dalglieshe zarazilo, jak celá místnost působí prázdně a neosobně. Byla zřejmě pro Howarthův příchod nedávno vyzdobena a bledý, edě zelený koberec se čtvercovým doplňkem pod psacím stolem byl jetě nevylapán, záclony visely v dosud netknutých temně zelených záhybech. Byl tu jen jeden obraz, umístěný nad krbem, ale zato originál: raný olej Stanleyho Spencera znázorňující Nanebevzetí Panny Marie. Macatá, ilkovatá, perspektivou zkrácená stehna v rudých reformkách se vznáela z kruhu chňapajících upracovaných rukou k uvítacímu výboru vyjevených cherubínů. Je to pro tenhle pokoj poněkud výstřední volba, pomyslel si Dalgliesh, nesouladná jak dobově, tak stylem. Byl to kromě knih jediný předmět, který odráel osobní vkus  sotva se dalo předpokládat, e obraz dodala vládní agentura. Jinak tu převládala atmosféra nezabydleného, neúplně zařízeného pokoje, pečlivě přichystaného pro neznámého nájemníka, který mu má teprve vtisknout svůj vkus a osobnost. Sotva se dalo věřit, e zde Howarth u přes rok pracoval. Paní Bidwellová, úzká malá ústa napulená, oči přimhouřené, se tu rozhlíela s netajenou nelibostí. Dalgliesh se zeptal:

Vypadá to tu tak, jak byste čekala, e to tu najdete?

Přesně. Kadý ráno, to si pite. Moc toho tady pro mě k uklízení není, viďte? To se rozumí, e tu vecko opráím a vyletím a koberec přejedu luxem. Ale pan Howarth je čistotnej a pořádnej, to se musí nechat. Ne jako starej doktor MacIntyre. Ach, to byl zlatej člověk! Ale bordelář! Měli byste takhle ráno vidět jeho stůl. A toho kouře! Někdy se dalo sotva dohlídnout přes místnost. Měl na stole takovou pěknou lebku na fajfky. Vykopali ji, kdy dělali výkop pro trubky k nový přístavbě laborky, tam, co se zkoumaj vozidla. Přes dvě stě let byla v zemi, řek mi doktor Mac a ukázal mi prasklinu  zrovna jako puklej hrnek to vypadalo , jak tam někdo tu jeho lebku nakřáp. Tak tuhle vradu nikdá nevypátrali. Mně tu ta lebka schází. Opravdu se tu moc hezky vyjímala. A takových obrázků tu měl, na jednom byl on a jeho přátelé z univerzity a nad nima zkříený vesla, jinej zas byl barevnej ze Skotský vysočiny s huňatým dobytkem, jak se brouzdá v jezeře, a na jednom byl jeho tatínek se psama, a takovej krásnej obrázek jeho eny  to u byla chuděra po smrti a jinej velkej obrázek Benátek s gondolama a houfem cizinců v makarním, a legrační podobizna doktora Maca nakreslená jedním z jeho přátel a ten přítel na ní leel na zemí jako mrtvej a doktor Mac v sherlockovským klobouku lupou pátral po stopách. To vám bylo namoudui k popukání. Ach, obrázky doktora Maca, ty já měla ráda! Podívala se na Spencerovo dílo s očividným nedostatkem nadení.

A dnes na téhle místnosti není nic neobvyklého?

Povídám vám, je to tu jako vdycky. No, sám se podívejte. Čisto jako v klícce. Během dne, kdy tu pracuje, to tu samozřejmě vypadá jinak. Ale pokadý odtud odchází, jako kdyby nečekal, e se sem ráno vrátí.

Od paní Bidwellové se Dalgliesh dozvěděl vechno, co se dalo, a proto jí poděkoval s tím, e můe jít domů, jen co si v knihovně serant Reynolds ověří vechny potřebné informace o tom, kde strávila předchozí večer. Vysvětlil jí to s obvyklým taktem, ale ten si mohl u paní Bidwellové odpustit. Řekla vesele a beze zloby:

Tohle se mně teda přiít nedá, a Bidwellovi jakbysmet. Byli jsme spolu na představení. Seděli jsme v pátý řadě odzadu mezi Joe Machinem  to je kostelník  a Willie Barnesem  to je kaplan, a zůstali jsme tam a do konce představení. Nevypařili jsme se odtamtud jako někdo, koho bych mohla jmenovat.

Kdo se odtamtud vypařil, paní Bidwellová?

Sám se ho zeptejte. Seděl na konci řady před náma a moná e právě v tomhle okamiku jsme  anebo moná nejsme  v kanceláři toho pána. Chcete si s ním promluvit? Mám ho pozvat dál? Mluvila dychtivě a dívala se ke dveřím jako nedočkavý ohař s uima nastraenýma na povel k aportu.

S tím u si poradíme, paní Bidwellová, děkuju vám. A kdybychom s vámi jetě chtěli mluvit, tak se ozveme. Velice jste nám pomohla.

Napadlo mě, e bych jim vem mohla udělat kafe, ne odejdu. Na tom snad není nic patnýho.

Nemělo smysl varovat ji, aby nemluvila se zaměstnanci laboratoře, anebo, kdy na to přijde, s celou vesnicí. Dalgliesh nepochyboval o tom, e o jeho prohlídce toalet a pohřeovaném zakrváceném pláti bude brzy kdekdo vědět. Ale na tom konečně ani. moc nezáleí. Vrah přece jistě ví, e si policie okamitě uvědomí, jaký význam by mohl mít ten ranní telefonní vzkaz paní Bidwellové. Lidé, s nimi Dalgliesh má co dělat, jsou inteligentní, mají své zkuenosti, i kdy zprostředkované, s vyetřováním zločinů, vyznají se v policejních postupech, jsou si vědomi pravidel, jimi se řídí kadý jeho krok. Nemá pochyby o tom, e valná část skupiny čekající teď v knihovně na rozhovor s ním sleduje v duchu takřka do detailu jeho počínání.

A mezi nimi je  nebo ho aspoň znají  vrah.

9

Kdy komisař Mercer vybíral své dva seranty, měl asi představu kontrastu, anebo moná počítal s případnou Dalglieshovou předpojatosti, pokud jde o věk a zkuenost svých podřízených. Serant Reynolds neměl u daleko do výsluby  irokoplecí, pomalu se vyjadřující kliďas staré koly a rodák zdejích slatin. Serant Underhill, nedávno povýený, vypadal tak mladě, e by mohl být jeho syn. Jeho chlapecká, otevřená tvář s výrazem ukázněného idealismu byla Massinghamovi matně povědomá, měl dojem, e ji zahlédl v jednom policejním náborovém prospektu, ale v zájmu harmonické spolupráce o tom ve prospěch Underhilla raději zapochyboval.

Čtyři policejní úředníci seděli u konferenčního stolu v ředitelově pracovně. Dalgliesh dával svému týmu instrukce, ne zahájí předběné rozhovory. Jako vdycky si s jistým neklidem uvědomoval, jak rychle ubíhá čas. Bylo u po jedenácté a nemohl se dočkat, a skončí práci v ústavu a rozjede se za starým panem Lorrimerem. Klíč k rozřeení vrady jeho syna by mohl být v laboratoři; klíč k osobě zavraděného je někde jinde. Ale Dalgliesh ani slovy, ani jejich tónem neprozrazoval netrpělivost.

Začneme předpokladem, e telefonní vzkaz paní Bidwellové a Lorrimerova smrt spolu souvisejí. To znamená, e volal buď vrah, nebo jeho spolupachatel. Jakého pohlaví byla volající osoba, necháme zatím otevřeno, dokud si nepromluvíme s Bidwellem, ale byla to pravděpodobně ena, která také pravděpodobně věděla, e starý pan Lorrimer měl být včera hospitalizován, ovem nevěděla, e jeho přijetí na klinice bylo odloeno. Kdyby byl starý pán doma, mohla volající osoba sotva doufat, e se léčka podaří. Jak upozornila slečna Easterbrooková, nikdo se nemohl spolehnout na to, e pan Lorrimer půjde včera brzy spát a teprve ráno po otevření laboratoře zjistí, e jeho syn vůbec nepřiel domů.

Massingham řekl:

Pachateli by mělo záleet na tom, aby tu dnes ráno byl brzy  předpokládáme-li, e nevěděl, e jeho plán tak docela nevyel. A samozřejmě za předpokladu, e to zavolání nebyla mystifikace na druhou: Byla by to mazaná finta, vypočítaná na to, abychom ztráceli čas, aby to mátlo vyetřování a odvracelo podezření od kadého kromě těch, co přili brzy.

Ale pro jednoho z podezřelých by to mohla být jetě mazanějí finta, pomyslel si Dalgliesh. Paní Bidwellová uposlechla výzvu z telefonu a právě její příchod do Howarthova domu poskytl řediteli záminku k tomu, aby tak časně přijel do ústavu. Zajímalo by ho, kdy se sem Howarth obvykle dostavuje. To bude jedna z otázek, které mu poloí. Řekl:

Vyjděme z předpokladu, e to nebyla mystifikace, e vrah nebo jeho společník telefonoval proto, aby zdrel příchod paní Bidwellové a nález mrtvoly. Co si tedy od toho sliboval? Podvrhnout anebo zničit nějaký důkaz? Nebo odklidit, co přehlédl; umýt pořádně tu palici; odstranit jakoukoli stopu, kterou tam mohl včera večer zanechat; vrátit mrtvému do kapsy klíče? Ale k tomu by měl nejlepí příleitost Blakelock  jene ten by je byl vůbec nepotřeboval. Vzkaz by také mohl někomu usnadnit, aby rezervní sadu klíčů dal zpátky do bezpečnostní schránky. Ale to by mohl provést naprosto hladce, kvůli tomu by nemusel zdrovat paní Bidwellovou. Ovem nedá se to vyloučit.

Underhill řekl:

Ale dovolte, pane kapitáne, je to tak pravděpodobné, e ten dotyčný, co volal, měl v úmyslu oddálit nález mrtvoly a poskytnout vrahovi čas, aby vrátil klíče? Dalo se sice čekat, e paní Bidwellová bude dnes ráno v biologickém oddělení první, a bude roznáet čisté plátě. Ale na to se přece vrah nemohl spoléhat. Jak inspektor Blakelock, tak Brenda Pridmorová by tam byli mohli zajít kdykoli před jeho příchodem.

S tímhle vrah moná počítal, pomyslel si Dalgliesh, třeba mu stálo za to tuto monost riskovat. Podle Dalglieshových zkueností se v časných hodinách zaběhnutý postup práce v ústavu zřídkakdy mění. Pokud Blakelock neměl za úkol kontrolovat brzy ráno bezpečnostní zařízení laboratoře  a to je dalí otázka, kterou musí poloit , pak by se měl s Brendou Pridmorovou hned pustit do normální práce u recepčního pultu. Kdyby ve probíhalo jako obvykle, pak první měla objevit mrtvolu paní Bidwellová. Kdokoli z personálu, kdo by chtěl do biologické laboratoře dřív ne ona, by byl potřeboval dobře zdůvodnit, co tam pohledává, ledae by pochopitelně  patřil k osazenstvu biologického oddělení.

Massingham řekl:

S tím pohřeovaným bílým plátěm se mi to nezdá, pane. Sotva ho někdo mohl odstranit nebo zničit jen proto, aby nám zabránil dozvědět se o potyčce Middlemasse s Lorrimerem. Ta nechutná, ale zajímavá epizodka se jistě rozkřikla po celé laboratoři pár minut potom, co k ní dolo. Paní Bidwellová se u o to postarala.

Dalgliesh i Massingham uvaovali, do jaké míry bylo vylíčení hádky v krajně dramatickém podání paní Bidwellové přesné. Zřejmě vstoupila do laboratoře teprve v okamiku, kdy u rána padla, take toho viděla pohříchu málo. Dalgliesh s obavami u předem rozeznával známý jev: touhu svědkyně, vědomé si chatrnosti své výpovědi, vydobýt z ní co nejvíc, aby nezklamala policii, a dret se přitom pokud mono v mezích pravdivosti. Oprotěna od příkras paní Bidwellové, zůstala holá podstata události neuspokojivě malicherná.

O co se hádali, to vám s čistým svědomím říct nemůu, jenom to, e lo o nějakou dámu, a e doktor Lorrimer byl rozčílenej, poněvad telefonovala panu Middlemassovi. Dveře byly otevřený a tolik jsem aspoň zaslechla, jak jsem la kolem cestou na dámský toalety. Nejspí ho zavolala, e si chtěla smluvit rande, a to se doktorovi Lorrimerovi nelíbilo. Jakiva jsem neviděla tak bílýho člověka. Jak smrt vypadal, kdy si takhle přidroval kapesník k úplně zakrvácené tváři a přes něj třetil ty svoje černý oči. A pan Middlemass byl červenej jak krocan. Bylo mu asi moc trapně. Tedy, na takovýhle věci nejsme u Hoggattů zvyklí, aby se vedoucí pracovníci takhle navzájem řezali. Jak se řádný dentlmeni začnou mlátit pěstma, obyčejně v tom vězí nějaká enská. A jestli chcete něco vědět, tak s touhle vradou to není jinačí.

Dalgliesh řekl:

Middlemass nám poví jetě svou verzi té příhody. Teď bych si rád promluvil se vemi lidmi v knihovně a pak se s inspektorem Massinghamem pustíme do předběných výslechů, a to Howarthe, obou en, Angely Foleyové a Brendy Pridmorové, Blakelocka, Middlemasse a vech ostatních, kdo nemají spolehlivé alibi. Od vás bych, serante, chtěl, abyste zorganizoval obvyklý postup. U kadé prohlídky jednotlivých oddělení by měl být přítomen některý z vedoucích pracovníků. Jedině oni nám mohou říct, jestli se v jejich laboratoři od včerejka něco změnilo. Také se porozhlédněte  připusme, e bez valných vyhlídek  po zmizelém listě z Lorrimerova zápisníku, po jakékoli známce jeho včerejí činnosti kromě práce na vradě v klančovém lomu, po jakékoli stopě, která by nám napověděla, co se stalo se zmizelým plátěm. Potřebuju důkladnou prohlídku celé budovy, obzvlá zaměřenou na monosti vstupu a úniku. Včerejí noční dé se nám moc nehodí. Zdi najdete patrně nadobro spláchnuté, ale přece jen by mohlo něco prokázat, e se pachatel dostal ven jedním z oken na toaletách.

Budete potřebovat pár lidí na průzkum terénu. Po deti je půda dost měkká, a kdyby vrah přijel vozem nebo na motorce, zanechal by stopy po pneumatikách. Kdyby se nějaké naly, dají se ověřit na místě podle rejstříku pneumatik; nemusíme se s tím obracet na Metropolitní laboratoř, zbytečně bychom ztráceli čas. Přímo naproti vchodu do ústavu je autobusová zastávka. Zjistěte, kdy tudy jezdí autobusy. Je tu vdycky monost, e někdo z cestujících nebo posádky vozu něco zpozoroval. Budovu bych měl rád prohlédnutou co nejdřív a co nejrychleji, aby se personál mohl zase vrátit do práce. Mají dost co dělat s novou vradou a nemůeme nechat ústav zavřený déle, ne je naprosto nezbytné. Do zítřejího rána bych jim rád budovu uvolnil.

Pak je tu ta mouha v prvním umývadle na pánské toaletě  vypadá to jako zvratky, pach z odtoku je stále dost patrný. Polete vzorek spěně do Metropolitní laboratoře. Bude asi nutné odroubovat kloub, abyste se dostali na dno sifónu. Potřebujeme zjistit, kdo tam byl včera naposled, a jestli si viml té mouhy v umývadle. Jestlie nikdo nepřizná, e během dne zvracel, anebo mu to nikdo nebude moci dosvědčit, pak bude třeba u vech zjistit, co kdo večeřel. Mohly by to být i zvratky Lorrimerovy, take budeme potřebovat informaci o obsahu jeho aludku. Také bych chtěl, aby mi ve zdejí laboratoři nechali vzorek jeho krve a vlasů. Ale o to se postará doktor Blain-Thomson.

Reynolds řekl:

Máme za kritickou dobu pokládat čas od esti hodin a patnácti minut večer, kdy byl v laboratoři spatřen ivý, do půlnoci?

Zatím. A promluvíme s jeho otcem a on nám potvrdí, e mu syn opravdu volal ve tři čtvrtě na devět, můeme si to rozmezí zkrátit. A jasnějí představu o době smrti si uděláme, a doktor Blain-Thomson bude hotov s obdukcí. Ale soudě podle stavu ztuhlosti, odhad doktora Kerrisona byl asi dost přesný.

Ale odhad doktora Kerrisona nemusel být nepřesný, jestlie vrahem byl on. Posmrtná ztuhlost je notoricky nespolehlivá, a kdyby chtěl Kerrison pro sebe alibi, mohl posunout hodinu smrti a o hodinu, ani by vzbudil podezření. A kdyby měl vechno přesně vypočítané, nemusel potřebovat ani hodinu. Bylo od něho obezřetné, e přivolal policejního lékaře, aby mu potvrdil jeho odhad úmrtí. Ale je vůbec myslitelné, e by doktor Greene, patrně velmi zkuený v ohledávání mrtvol, nesouhlasil se znaleckým názorem soudního patologa, nebyl-li by to posudek vysloveně pochybený? Kdyby Kerrison byl pachatelem, přivoláním Greena by sotva něco riskoval.

Dalgliesh se zvedl.

Správně, řekl. Dejme se tedy do toho, ano?

10

Dalgliesh neměl rád při svých běných a neformálních výsleích víc ne jednoho dalího policejního úředníka, a tak výpovědi zaznamenával Massingham. Nebylo to skoro ani zapotřebí: věděl, e Dalgliesh má fenomenální pamě. Ale přesto tuto praxi pokládal za uitečnou. Seděli spolu u konferenčního stolu v ředitelově pracovně, zatímco Howarth  snad proto, e se mu příčilo posadit se ve své kanceláři jinam ne za svůj psací stůl  zůstal raději stát. Nonalantně se opíral o krb. Massingham zvedl občas nenápadně obočí, aby se letmo podíval na jasně řezaný velitelský profil, který se rýsoval proti klasickému vlysu. Na stole leely tři svazky klíčů; svazek odebraný z plátě mrtvého Lorrimera, svazek, který jim odevzdal inspektor Blakelock, a sada, kterou doktor Howarth po kratí manipulaci s bezpečnostním zámkem vyňal ze schránky v trezoru. Vechny svazky byly totoné: jeden klíč systému Yale a dva patentní klíče od hlavních dveří a jetě jeden mení klíč na prostém kovovém krouku. ádný z nich  patrně z bezpečnostních důvodů  nebyl označen. Dalgliesh řekl:

A tohle jsou jediné tři existující sady?

Ano, a na sadu uloenou na policií v Guys Marshi. Přirozeně jsem si jetě ráno ověřil, jestli tam klíče dosud mají. Uchovávají je v sejfu pod dohledem staničního policejního úředníka. Zůstaly netknuty. Potřebují tam jednu sadu pro případ, e by spustil poplach. V noci na dneek se poplach neozval.

Dalgliesh věděl u od Mercera, e tamějí klíče byly překontrolovány. Řekl:

A ten nejmení klíč?

Ten je od skladu průkazných materiálů. Tam se po předchozí registraci systematicky ukládá vechen dolý materiál, který je pak vydáván vedoucímu přísluného oddělení. On sám určuje, kterému pracovníkovi co přidělit. Kromě toho uskladňujeme materiály, které byly prozkoumány a čekají, a si je policie vyzvedne, a taky ty, které byly předloeny soudu během projednávání případu a pak vráceny, abychom je zde zničili. To jsou větinou drogy. Spalujeme je v incinerátoru za svědecké asistence jednoho zaměstnance laboratoře a policejního úředníka pověřeného dotyčným případem. Sklad materiálů je také chráněn elektronickým poplaným systémem, ale jak vidno, potřebujeme i klíč pro vnitřní bezpečnost, kdy systém není zapojen.

A včera večer byly vechny vnitřní dveře a vae pracovna zabezpečeny, jakmile vnitřní poplané zařízení bylo zapojeno? To znamená, e se vetřelec mohl odtud nepozorovaně dostat jen oknem toalety v horním patře. Vechna ostatní jsou opatřena buď mříemi, nebo elektronickým poplaným zařízením  je to tak?

Ano. Mohl se ovem stejným způsobem dostat dovnitř, a o to nám lo předevím. Ale vylézt nahoru by nebylo tak snadné a poplach by ihned spustil, jakmile by se dotyčný pokusil vniknout do kterékoli z hlavních místností laboratoře. Krátce po mém nástupu jsme uvaovali o rozíření poplaného systému do obou toalet, ale pak se nám to zdálo zbytečné. Nějakých sedmdesát let, co laboratoř existuje, tu nedolo k vloupání.

Jaký je přesný postup, pokud jde o zamykání laboratoře?

Zamykat byli oprávněni pouze oba policejní styční úředníci a Lorrimer jako zástupce bezpečnostního referenta. On anebo styčný úředník ve slubě odpovídal za to, e se nikdo ze zaměstnanců v budově nezdruje, e jsou vechny vnitřní dveře před zapojením poplachu zavřeny a hlavni vchod e je na noc definitivně zamčen. Poplaný systém na policejní stanici v Guys Marshi se zapíná, a se dveře zamknou zevnitř nebo zvenčí.

A co tyhle ostatní klíče nalezené u mrtvého, tři v tomhle koeném pouzdru a tady ten samostatný klíč. Poznáváte některý z nich?

Ty tři v pouzdru neznám. Jeden je zřejmě od auta a druhé dva jsou předpokládám od jeho domu. Ale ten samostatný mi velice připomíná klíč od Wrenovy kaple. Jestli je to opravdu on, netuil jsem, e jej Lorrimer měl. Ne e by to bylo důleité, ale pokud vím, existuje jen jeden klíč od kaple a ten visí na desce v místnosti vrchního styčného úředníka. Není to patentní klíč a s kaplí si zvlátní starosti neděláme. Není tam nic skutečně hodnotného. Ale architekti a členové archeologických společností si ji chtějí čas od času prohlédnout, a tak jim klíč půjčujeme na podpis v knize, která je v kanceláři. Nedovolujeme jim, aby tam chodili přes pozemky laboratoře. Musí pouívat zadní vchod z ulice, z Guys Marsh Road. Jednou za dva měsíce si berou klíč mládenci z úklidové sluby, aby tam vysmýčili a zkontrolovali topení  musíme tam v zimě udrovat poměrně teplo, strop a řezby jsou toti dost choulostivé  a slečna Willardová tam občas zajde a utře prach. Kdy byl její otec v Chevishamu farářem, pořádal příleitostně v kapli bohosluby, a patrně má slečna k tomu místu sentimentální vztah.

Massingham odeel do kanceláře vrchního inspektora Martina a přinesl odtamtud klíč od kaple. Klíče se shodovaly. Podle záznamu v notýsku, který visel u klíče, si jej naposled vyzvedla slečna Willardová, a to v pondělí pětadvacátého října. Howarth řekl:

Pomýlíme na to, převést kapli  hned jak se přemístíme do nové budovy  pod správu památkové péče. Je stále trnem v oku finančnímu odboru, protoe odčerpává nae fondy na otop a údrbu. Zaloil jsem zde smyčcové kvarteto a estadvacátého srpna jsme v kapli uspořádali koncert, ale jinak je kaple naprosto nevyuitá. Bezpochyby si ji budete chtít prohlédnout a sama o sobě opravdu stojí za vidění. Je to vynikající ukázka chrámové architektury z konce sedmnáctého století, i kdy ji ve skutečnosti nestavěl Wren, nýbr Alexander Fort, který jím byl silně ovlivněn.

Dalgliesh řekl náhle:

Jak jste vycházel s Lorrimerem?

Howarth odpověděl klidně:

Ne zvlá dobře. Uznával jsem ho jako biologa a vůbec jsem si nemohl stěovat na jeho práci či součinnost se mnou jako s ředitelem. Nebylo snadné proniknout do jeho povahy, a zvlátní sympatie, jak se mi to jevilo, si nezískával. Byl to ale jeden z nejváenějích sérologů v naich slubách a budeme ho postrádat. Jedinou jeho chybou byla jeho neochota dát se v čemkoli zastupovat. Měl ve svém oddělení dva sérology, fundované odborníky v oblasti krevních skupin, skvrn, slin a spermat, ale případy vrady si vdycky bral sám. Kromě práce v terénu, účasti na přelíčeních a povinností na místech činu, pilně přednáel na cvičných kursech detektivů a policejních instrukčních kursech.

Na stole leel Lorrimerův poznámkový zápisník. Dalgliesh jej přistrčil blí k Howarthovi a řekl:

U jste někdy viděl tohle?

Jeho poznámkový seit? Ano, myslím, e jsem jej zahlédl v jeho oddělení, anebo jak jej nosil s sebou. Byl úzkostlivě pořádný a protivily se mu velijaké papírky. Vechny důleitějí věci si zaznamenával do toho notesu a později je přenáel do úředních spisů. Claire Easterbrooková mi řekla, e poslední stránka chybí.

Proto bychom se tak nesmírně rádi dozvěděli, co tu včera v noci kromě práce na vradě v klančovém lomu dělal. Mohl ovem také zajít do kterékoli jiné laboratoře, e ano?

Kdyby vypnul vnitřní poplachové zařízení, pak ano. Měl myslím ve zvyku  kdy v budově zůstal poslední  spoléhat na Yalův zámek a zástrčku u hlavních dveří a teprve před definitivním odchodem zkontrolovat vnitřní dveře a zapnout bezpečnostní systém. Je samozřejmě důleité, aby poplach nespustil náhodně.

Mohl by se se svými odbornými znalostmi pustit i v jiném oddělení do nějakého výzkumu?

Záleí na tom, o co by se chtěl pokusit. Převáně se ovem zabýval určováním a tříděním biologických materiálů, krve, zabarvení těla a zkoumáním vláken a ivočiných i rostlinných tkání. Byl to vestranný, na slovo vzatý vědec s irokými zájmy  tedy vědeckými zájmy. Forenzní biologové, obzvlá v meních kriminalistických laboratořích, jako byla a dosud nae, se nakonec vyznají v nejrůznějích oborech. Ale asi by si netroufl pouít sloitějích přístrojů v přístrojové sekci, jako je například hmotový spektrometr.

A vy osobně nemáte tuení, co mohl dělat?

Nemám. Vím ovem, e byl tady, v mé pracovně. Musil jsem si zjistit jméno jistého konzultujícího chirurga, který byl svědkem obhajoby v jednom z naich dřívějích případů, a včera při odchodu jsem nechal lékařský adresář leet na svém stole. Dnes ráno byl zpátky v knihovně. Lorrimera málo věcí tak popuzovalo, jako kdy lidi vytahovali knihy z knihovny. Jestli byl včera v noci v téhle místnosti, silně pochybuji, e sem zael jen proto, aby se přesvědčil o mém nedbalém zacházení s příručními knihami.

Konečně se ho Dalgliesh zeptal, kde byl a co dělal předchozí večer.

Hrál jsem na housle na místním představení. Farář potřeboval vyplnit asi tak pět minut programu a poádal mě, jestli by smyčcové kvarteto nezahrálo něco krátkého a povzbudivého, jak to nazval. Hrál jsem já, drogista, jeden vědecký pracovník z oddělení dokumentů a písařka z ústřední kanceláře. Na cello měla hrát původně slečna Easterbrooková, ale měla u smluvenou večeři, která pro ni byla důleitá, a tak se nemohla zúčastnit. Hráli jsme Mozartovo divertimento v D dur a byli jsme na pořadu třetí.

A zůstal jste a do konce představení?

Chtěl jsem. Jene v sále bylo nepředstavitelně dusno a tak jsem se odtamtud těsně před přestávkou o půl deváté vytratil. Zůstal jsem venku.

Dalgliesh se zeptal, co přesně dělal.

Nic. Seděl jsem asi dvacet minut na jednom z těch plochých náhrobků a pak jsem odeel.

Viděl jste někoho anebo viděl někdo vás?

Viděl jsem makaru koně  teď u vím, e to nemohl být nikdo jiný ne Middlemass, který zaskočil za vrchního inspektora Martina , jak vychází z pánské atny. Poskakoval, řekl bych, poněkud bujaře a klepal čelistmi na anděla na jednom z pomníků. Pak se k němu přidala skupina lidových tanečníků v tradičním převlečení, která procházela hřbitovem. Zřejmě byli v hospodě U trumpety. Byla to bizarní podívaná. Po obloze se hnal měsíc a ze tmy se ke mně kotoučem přízemní mlhy vynořovaly ty bizarní postavy s cinkajícími zvonky a čapkarni ozdobenými zimostrázem. Bylo to jako výjev z avantgardního filmu nebo baletu. Chtělo to jen nějakou břesknou scénickou hudbu, nejspí Stravinského. Seděl jsem nehybně na náhrobku, dost daleko od nich, a myslím, e mě neviděli. Rozhodně jsem nestál o to, aby mě poznali. Koňská makara se k nim připojila a vichni veli do sálu. Pak jsem uslyel, jak spustily housle. Zůstal jsem tam sedět jetě asi tak deset minut a pak jsem odeel. Zbytek večera jsem se procházel podél leamingské hráze a domů jsem dorazil přiblině v deset hodin. Přesný čas vám můe potvrdit má nevlastní sestra Dominika.

Jetě se chvilku dohadovali o administrativní stránce vyetřování. Doktor Howarth navrhl, e se uchýlí do kanceláře slečny Foleyové a svoji pracovnu uvolní policii. Nelze počítat s tím, e by laboratoř mohla být do konce dneního dne otevřena, ale Dalgliesh vyjádřil naději, e od zítřejího rána se tu zase můe začít pracovat. Ne Howarth odeel, Dalgliesh řekl:

Kadý, s kým jsem mluvil, si váil doktora Lorrimera jako soudního biologa. Ale jaký to byl člověk? Co jste vy například o něm věděl kromě toho, e byl soudní biolog?

Doktor Howarth řekl chladně:

Nic. Nepřilo mi na mysl, e by se o něm dalo vědět víc ne to, e byl soudní biolog. A teď, jestlie nemáte dalí naléhavé dotazy, musím jít zatelefonovat na ústřední správu, abych se ujistil, e v rozčilení nad tímto poněkud senzačním odchodem nezapomínají poslat mi sem náhradu.

11

Díky regenerační schopnosti mládí se Brenda Pridmorová rychle vzpamatovala z otřesu, který zaila při nálezu Lorrimerovy mrtvoly. Rezolutně odmítla nechat se odvézt domů, a kdy se ji posléze Dalgliesh chystal vyslechnout, byla u naprosto klidná, ba dokonce nedočkavá vylíčit mu svůj příběh. Se svým snopem bohatých katanových vlasů a pihovatou, větrem olehanou tváří byla zosobněním venkovského zdraví. Ale edé oči byly inteligentní, ústa senzitivní a něná. Zírala přes stůl na Dalglieshe upřeně jako posluné děvčátko a naprosto bez obav. Napadlo ho, e byla po celý svůj mladinký ivot zvyklá setkávat se u muů se stejně strýčkovskou blahovolností a vůbec nepochybovala o tom, e k ní budou stejně vlídní i tihle neznámí policejní úředníci. Na Dalglieshovu výzvu vylíčila přesně, co se toho rána seběhlo od jejího příchodu do laboratoře po objevení mrtvoly. Dalgliesh se zeptal:

Dotkla jste se ho?

Ach to ne! Klekla jsem si a pak jsem myslím přece jen přiloila ruku k jeho tváři. Ale to bylo vechno. Víte, já jsem věděla, e je mrtev.

A pak?

To si nepamatuju. Vím, e jsem seběhla po schodech dolů a tam stál inspektor Blakelock a koukal na mě. Nemohla jsem mluvit, ale nejspí mi poznal na obličeji, e se něco stalo. Pak si vzpomínám, e jsem seděla v křesle před kanceláří vrchního inspektora Martina a dívala se na podobiznu plukovníka Hoggatta. Pak se nepamatuju na nic a do chvíle, kdy přiel doktor Howarth a paní Bidwellová.

Myslíte, e někdo mohl kolem vás vyjít z budovy, kdy jste tam seděla?

Myslíte vrah? To sotva. Pozor jsem zrovna moc nedávala, to vím, ale ve mdlobách nebo nějak zpitomělá jsem zase nebyla. Určitě bych si vimla, kdyby el někdo přes halu. A kdyby se mu i podařilo kolem mě proklouznout, narazil by na doktora Howarthe, ne?

Dalgliesh se jí zeptal na její práci v ústavu a jak dobře znala doktora Lorrimera. S bezelstnou důvěřivosti brebentila o svém ivotě, o svých kolezích, o své úasně zajímavé práci, o inspektorovi Blakelockovi, který je na ni tak hodný a který ztratil svou jedinou dceru, a kadou větou toho říkala víc, ne věděla. Není to proto, e by byla hloupá, pomyslel si Massingham, jen poctivá a bezelstná. Poprvé slyeli někoho mluvit o Lorrimerovi se sympatiemi.

Vdycky byl ke mně straně laskavý, i kdy jsem nepracovala v biologickém oddělení. Byl to ovem velice seriózní pán. A měl takovou spoustu povinností. Biologické oddělení je hrozně přetíené a on pracoval skoro denně dlouho do noci, kontroloval nálezy, doháněl velijaké resty. Moc ho myslím zklamalo, e si ho nevybrali jako nástupce doktora MacIntyra. Ne e by se mi s tím svěřil  to by přece nelo, viďte?  Vdy jsem o tolik mladí, ne byl on, a taky na to byl a příli loajální.

Dalgliesh se zeptal:

Domníváte se, e by si mohl někdo nesprávně vykládat jeho zájem o vás a třeba maličko árlit?

árlit na doktora Lorrimera, protoe se někdy zastavil na kousek řeči u mého stolu a byl ke mně laskavý? Vdy byl starý! To je přece hloupý nápad!

Asi je, pomyslel si Massingham, a jak se sklonil k bloku, aby si načrtl pár kusých poznámek, musel potlačit úklebek.

Dalgliesh se zeptal:

Den předtím, ne zemřel, dolo prý k nějakému nedorozumění, kdy do laboratoře přily děti doktora Kerrisona. Byla jste tehdy v hale?

Myslíte, kdy slečnu Kerrisonovou vystrčil z vestibulu? No, přímo doslova ji nevystrčil, ale spustil na ni dost ostře. Přila se svým bratříčkem a chtěli počkat na doktora Kerrisona. Doktor Lorrimer se na ně podíval, no, opravdu jako by je nenáviděl. Vůbec to nebyl on. Já si myslím, e proíval nějaké strané napětí. Třeba na něj dolehla předtucha smrti. Víte, co mi řekl, kdy přily materiály z té vrady v klančovém lomu? Řekl, e jediná smrt, které se musíme bát, je nae vlastní. Nemyslíte, e je to podivný výrok?

Velmi zvlátní, souhlasil Dalgliesh.

A to mi připomíná jetě něco jiného. Řekl jste, e vechno můe být důleité. No, a včera ráno přiel pro doktora Lorrimera takový legrační dopis. Proto se taky zastavil u pultu, abych mu případně mohla odevzdat soukromou potu. Byla tam pro něho právě ta hnědá tenká obálka s titěnou adresou, toti napsanou ručně velkým tiskacím písmem. A bylo to jen jméno, bez titulu, beze veho. Divné, co?

Dostával sem hodně soukromých dopisů?

Ach ne, vlastně vůbec ádné. Na ústavním dopisním papíře stojí, e vekerá korespondence se má adresovat řediteli. U recepčního pultu přijímáme dolé materiály, ale vecky písemnosti chodějí do ústřední kanceláře k roztřídění. My jen odevzdáváme osobní dopisy, ale těch není moc.

Při rychlé předběné prohlídce, kterou s Massinghamem provedli v Lorrimerově puntičkářsky urovnané pracovně, nenael Dalgliesh ádnou soukromou korespondenci. Zeptal se slečny Pridmorové, jestli neví, zda doktor Lorrimer el domů na oběd. Potvrdila, e el. Take bylo moné, e si odnesl dopis domů. Mohlo to znamenat velicos, anebo také nic. Byl to pouze jeden dalí drobný fakt, který je třeba vyetřit.

Poděkoval Brendě Pridrrorové a jetě jednou jí připomněl, aby za ním znovu přila, kdyby si vzpomněla na cokoli, co by mohlo mít význam, a je to jakákoli drobnost. Brenda nebyla zvyklá předstírat. Bylo zřejmé, e ji něco napadlo. Zčervenala a sklopila oči. Proměna astné důvěrnice v provinilou kolačku byla jímavě komická. Dalgliesh řekl něně:

Prosím?

Nepromluvila, ale přiměla se podívat se mu do očí a zavrtěla hlavou. Chvilku počkal, pak řekl:

Vyetřování vrady, není nikdy příjemné. Jako u větiny oklivých věci v ivotě se zdá někdy snadnějí nezamíchat se do nich, nedat se jimi poskvrnit. Jene to není moné. Zamlčet pravdu při vyetřování vrady je někdy toté jako lhát.

Ale dejme tomu, e člověk sdělí nějakou informaci, třeba něco soukromého, co ani nemá právo vědět  a vrhne to podezření na nepravého člověka?

Dalgliesh řekl mírně:

Musíte nám důvěřovat. Pokusíte se o to?

Přikývla a zaeptala: Pokusím, ale dál u nic neřekla. Usoudil, e teď není vhodná chvíle, aby naléhal. Propustil ji a poslal pro Angelu Foleyovou.

12

Oproti bezelstné sdílnosti Brendy Pridmorové nabídla jim Angela Foleyová jen unylý, nevyzpytatelný pohled. Byla to nevedně vypadající ena s obličejem ve tvaru srdce, s irokým, nadměrně vysokým čelem a s hebkými vlasy barvy dozrálého obilí, sčesanými dozadu a na temeni hlavy spletenými do pevného uzlíku. Měla malé, mírně seikmené oči a tak zapadlé, e Dalgliesh sotva rozpoznával jejich barvu. Nad pičatou bradou se pulila malá, nemluvná ústa. Na sobě měla béové vlněné aty a přes ně sloitě vzorovanou kamizolu s krátkými rukávy a na nohou polovysoké něrovací boty  vyumělkovaný, exotický opak konvenčního půvabu Brendy a jejího pěkného, ručně pleteného tvinsetu.

Jestlie ji bratrancova násilná smrt skličovala, pak to obdivuhodně skrývala. Řekla, e u pět let pracuje jako sekretářka ředitele, začínala u doktora MacIntyra a teď je u doktora Howarthe. Předtím byla stenotypistkou v ústřední kanceláři Hoggattovy laboratoře, kam nastoupila hned po kole. Je jí sedmadvacet. Před časem bydlela v podnájmu v Ely, ale teď u dva roky sdílí s přítelkyní vilku Sproggs Cottage. Celý včerejí večer strávily spolu. Edwin Lorrimer a jeho otec byli její jediní iví příbuzní, ale vídali se jen zřídka. Rodina, vysvětlovala, jako by to byla ta nejpřirozenějí věc na světě, si nikdy nebyla blízká.

Take toho víte jen velmi málo o jeho soukromých záleitostech, například o jeho závěti?

Ne, nevím nic. Kdy mu nae babička odkázala vechny své peníze, prohlásil u notáře, e mě učiní dědičkou. Ale myslím, e to tehdy udělal jen z pocitu viny, protoe jsem nebyla v závěti uvedena. Nevěřím, e by to něco znamenalo. A mohl si to ovem kdykoli rozmyslit.

Vzpomínáte si, jaký obnos babička zanechala?

Na chvilku se odmlčela. Skoro jako by si vypočítávala, napadlo ho, nebude-li nevědomost znít podezřeleji ne znalost. Pak řekla:

Kolem třiceti tisíc, mám dojem. Nevím, kolik to teď obnáí.

Probral s ní krátce, ale pozorně, jak ráno vechno proběhlo. Vlastní s přítelkyní malý automobil, ale do práce obvykle jezdí na kole. Tak také dnes ráno. Dorazila k laboratoři jako normálně těsně před devátou a překvapilo ji, kdy uviděla, jak ji předjídí doktor Howarth s paní Bidwellovou. Brenda Pridmorová otevřela dveře. Inspektor Blakelock sestupoval po schodech a uvědomil je o vradě. Vichni společně zůstali v hale, zatímco doktor Howarth el nahoru do biologického oddělení. Inspektor Blakelock zatelefonoval pro policii a pro doktora Kerrisona. Kdy se doktor Howarth vrátil do haly, poádal jí, aby la s inspektorem Blakelockem zkontrolovat klíče. Ona a ředitel jsou jediní z osazenstva laboratoře, kdo znají kombinaci čísel jeho trezoru. On zůstal v hale; má dojem, e mluvil s Brendou Pridmorovou. Klíče byly ve schránce a ona a inspektor Blakelock je tam nechali. Nastavila do původního stavu čísla kombinace a vrátila se do haly. Doktor Howarth odeel do své pracovny prohovořit věc s ministerstvem vnitra, a ostatní zaměstnance poádal, aby vyčkali v hale. Později, kdy se dostavila policie a doktor Kerrison, odvezl ji doktor Howarth svým vozem k starému panu Lorrimerovi, aby mu oznámili, co se stalo. Pak zase odjel do ústavu. Nechal ji tam se starým pánem a ona zatelefonovala své přítelkyni. Zůstala tam spolu se slečnou Mawsonovou, dokud tam asi za hodinu nepřila farářova ena paní Swaffieldová a s ní jeden stráník.

Co jste dělala v Postmill Cottage?

Uvařila jsem čaj a odnesla ho strýci. Slečna Mawsonová se větinou zdrovala v kuchyni a myla nádobí. Byl tam mení nepořádek, větinou pinavé nádobí z předchozího dne.

Jak vám strýc připadal?

Ustaraný a taky trochu navztekaný, e zůstal sám. Zřejmě si plně neuvědomoval, e je Edwin mrtev.

Zdálo se, e se toho od ní u moc nedozvědí. Její bratranec, pokud jí bylo známo, neměl ádné nepřátele. Sama nemá potuchy, kdo ho mohl zabít. Její hlas, vysoký, poněkud jednotvárný, hlas malého děvčátka, budil dojem, jako by se y ta událost ani moc netýkala. Neprojevila za mák lítosti, nevyslovila ádný názor, na vechny otázky odpovídala vyrovnaně tím svým vysokým, nedůrazným hláskem. Dalgliesh mohl být právě tak dobře jen náhodný, nijak významný návtěvník laboratoře, který ukájí svůj zvídavý zájem o chod tamějí práce. Pocítil k ní jakousi pudovou antipatii. Dokázal ji bez potíí skrýt, ale Angela Foleyová ho začala zajímat, nebo se mu u dávno nestalo, aby v něm člověk podezřelý z vrady vzbudil tak bezprostřední a fyzickou reakci. Avak ptal se sám sebe, nebyla-li to jen jeho zaujatost, která v těch hlubokých a tajemných očích zahlédla zákmit přezíravosti, nebo dokonce opovrení, a moc by za to dal, aby se dopátral, co se děje za tím vysokým, troinku vypouklým čelem.

Kdy odela, Massingham řekl:

Je to divné, e doktor Howarth poslal ji a Blakelocka, aby zkontrolovali klíče. Musel si okamitě uvědomit, jak jsou důleité. Přístup do laboratoře je v tomhle případě to nejpodstatnějí. Proč je neel zkontrolovat sám? Kombinaci přece znal, ne?

Příli hrdý na to, aby si bral svědka, a příli inteligentní, aby el bez něho. A moná pokládal za důleitějí mít přehled o tom, co se děje v hale. Ale byl alespoň natolik opatrný, e ochránil Angelu Foleyovou. Neposlal ji samotnou. No, uvidíme, co nám o tom poví Blakelock.

13

Tak jako doktor Howarth, zůstal inspektor Blakelock raději stát. Stál v pozoru přímo proti Dalglieshovi a hleděl na něho přes Howarthův stůl jako mu, který se má zodpovídat z kázeňského přestupku. Dalgliesh a příli dobře věděl, e nemá smysl vyzývat ho, aby si dal pohov. Blakelock se obeznámil s technikou, jak odpovídat na otázky, u v době, kdy jako detektiv-konstábl byl povoláván svědčit. Odpovídal přesně na to, na co byl tázán, o nic víc, ani o nic méně, oči upřené na jakýsi bod asi třicet centimetrů nad Dalglieshovým pravým ramenem. Kdy se pevným bezbarvým hlasem ohlásil jménem, Dalgliesh u u čekal, e pravou ruku vztáhne po bibli, aby na ni přísahal.

Na Dalglieshovu výzvu vylíčil vechno, co dělal od chvíle, kdy v Ely vyrazil z domu na cestu do laboratoře. Jeho výpověď o nálezu mrtvoly se shodovala s verzí Brendy Pridmorové. Jakmile uviděl její obličej, kdy sestoupila ze schodů, uvědomil si, e se stalo něco oklivého, a ani vyčkal, co řekne, vyběhl nahoru do biologické laboratoře. Dveře byly otevřené a svítilo se tam. Popsal polohu těla tak přesně, jako by se mu ten ztuhlý obrys vtiskl do sítnice paměti. Okamitě poznal, e Lorrimer je mrtev. Těla se nedotkl, jen instinktivně sáhl do kapsy bílého plátě a nahmátl tam klíče.

Dalgliesh se zeptal:

Kdy jste dnes ráno dorazil k laboratoři, počkal jste, a vás dostihne slečna Pridmorová, ne jste vstoupil. Pročpak?

Viděl jsem ji, jak zahýbá za roh budovy, kdy předtím uloila kolo, a počkat na ni mi připadlo zdvořilé, pane. A taky jsem si tím uetřil dalí otvírání dveří.

Ty tři zámky a vnitřní bezpečnostní zařízení jste nalezl v naprostém pořádku?

Ano, pane.

Provádíte pravidelně prohlídku laboratoře, jakmile přijdete?

Ne, pane. Ovem kdybych zjistil, e se někdo oural v zámcích nebo v bezpečnostním panelu, okamitě bych vechno prohlédl. Ale vechno bylo v pořádku.

Předtím jste řekl, e vás překvapilo, kdy zavolal pan Lorrimer starí. Neviml jste si vozu doktora Lorrimera, kdy jste dnes ráno přiel?

Ne, pane. Vedoucí pracovníci parkují v zadní garái.

Proč jste poslal slečnu Pridmorovou, aby se la podívat, jestli je přítomen doktor Lorrimer?

Neposlal jsem ji, pane. Podklouzla pod pultem dřív, ne jsem ji mohl zadret.

Take jste tuil, e je něco v nepořádku?

To bych neřekl, pane. Nečekal jsem, e ho tam najde. Ale blesklo mi hlavou, mám dojem, e se mu mohlo udělat zle.

Jaký byl doktor Lorrimer člověk, inspektore?

Byl to vedoucí biolog, pane.

To vím. Ptám se vás, jak se vám jevil jako člověk a kolega.

Já jsem ho po pravdě dobře neznal, pane. Nepatřil k těm, co se zdrujou u recepčního pultu, aby si popovídali. Ale vycházel jsem s ním dobře. Byl to kriminalista jak má být.

Bylo mi řečeno, e se zajímal o Brendu Pridmorovou. Neznamená to, e se přece jen občas u pultu zdroval?

Ne dýl ne na několik minut, pane. Rád sem tam prohodil pár slov s tím děvčetem. To ale kdekdo. Je příjemné mít takové mladé stvoření v laboratoři. Je hezká, pracovitá a nadená a myslím si, e se ji doktor Lorrimer snail povzbudit.

Víc v tom nebylo, inspektore? Blakelock řekl netečně:

Ne, pane.

Dalgliesh se ho pak zeptal, co dělal předelý večer. Řekl, e měli se enou lístky na místní představení a e se ena zdráhala jít, protoe ji hrozně bolela hlava. Trpí migrénami, které ji někdy nadobro vyřídí. Ale přece jen se zúčastnili první půlky představení, a protoe se bolesti hlavy zhorovaly, o přestávce odeli. Vrátili se vozem do Ely asi ve tři čtvrtě na devět. Obývají se enou moderní bungalov na předměstí, kde nemají ádné blízké sousedy, a je podle jeho mínění nepravděpodobné, e si někdo viml jejich návratu. Dalgliesh řekl:

Tak se mi zdá, e se u obecenstva projevila veobecná nechu zůstat na druhou část programu. Proč jste se obtěoval jít na to představení, kdy jste věděl, e vaí eně není dobře?

Doktor MacIntyre  to je bývalý ředitel, pane  měl rád, kdy se personál laboratoře zúčastňoval místních podniků, a vrchní inspektor Martin smýlí podobně. Tak jsem koupil lístky a ena je prostě nechtěla nechat propadnout. Doufala, e tam trochu zapomene na bolení hlavy. Ale první polovina byla dost hřmotná a tak se jí to vlastně jetě zhorilo.

Zajel jste domů a vyzvedl jste ji, anebo jste se setkali zde?

Přijela brzy po poledni autobusem, pane, a strávila odpoledne u paní Deanové, eny zdejího kaplana. Je to její stará přítelkyně. Stavil jsem se pro manelku, kdy jsem tu v est hodin skončil práci. Před představením jsme se tam navečeřeli, měli jsme rybu s brambůrkama.

Končíte normálně v est hodin? .Ano, pane.

A kdo zamyká laboratoř, kdy tu jetě někdo pracuje po skončení vaí pracovní doby?

Vdycky se přesvědčím, kdo tu jetě zůstal, pane. Jestlie jsou to pracovníci niího ranku, pak tu musím zůstat, dokud s prací nejsou hotovi. Ale to se obvykle nestává. Doktor Howarth má sadu klíčů, a kdy se tu zdrí o něco déle, tak sám zkontroluje poplané zařízení a pozamyká.

Pracoval doktor Lorrimer pravidelně po vaem odchodu?

Asi tak třikrát čtyřikrát týdně, pane. Ale s doktorem Lorrimerem jsem si nedělal starosti, pokud lo o zamykání. Byl velice svědomitý.

Pustil by někoho do laboratoře, kdyby tu byl sám?

Ne, pane, pokud by to ovem nebyl někdo z personálu anebo moná přísluník policie. Ale musel by to být člověk, kterého znal. Nepustil by dál nikoho, kdo tam nemá sluebně co dělat. Doktor Lorrimer velice přísně dbal na to, aby se do ústavu nedostala nějaká nepovolaná osoba.

Proto se předevčírem pokusil násilně vykázat slečnu Kerrisonovou?

Inspektora Blakelocka nevyvedla otázka z míry, Odpověděl:

Já bych tomu tak neříkal, pane. Vůbec se toho děvčete nedotkl.

Vylíčil byste mi, inspektore, jak to přesně proběhlo?

Slečna Kerrisonová a její bratříček přili za otcem. Doktor Kerrison to dopoledne přednáel na učebním kursu inspektorů. Vybídl jsem slečnu Kerrisonovou, aby se posadila a počkala, ale právě v tom okamiku přiel dolů doktor Lorrimer poptat se, jestli u doručili k prozkoumání tu palici. Uviděl ty děti a zeptal se dost stroze, co tam pohledávají. Řekl, e kriminalistická laboratoř je místo, kam děti nepatří. Slečna Kerrisonová řekla, e nemíní odejít, nače vykročil rovnou k ní, jako by měl v úmyslu ji odtamtud vystrčit. Byl úplně bílý a vypadal podle mě nějak moc divně. Vůbec se jí nedotkl, ale ona se nejspí vylekala, e se na ni vrhne. Má asi hodně pocuchané nervy, pane. Začala ječet a vřískat: ,Já vás nenávidím, já vás nenávidím! Doktor Lorrimer se otočil a vrátil se po schodech nahoru a Brenda se snaila to děvče utiit.

A slečna Kerrisonová a její bratr pak odeli? Na otce u nečekali?

Ne, pane. Doktor Kerrison přiel asi za čtvrt hodiny a já jsem mu řekl, e ho tu hledaly děti, ale e u odely.

O incidentu jste se nezmínil?

Ne, pane.

Bylo chování doktora Lorrimera pro něho typické?

Ne, pane. Ale poslední týdny nevypadal dobře. Měl jsem dojem, e ho něco velice tíilo.

A nemáte představu, co by to mohlo být?

Ne, pane.

Měl nepřátele?

Pokud vím, tak neměl, pane.

Take nemáte tuení, kdo by si mohl přát jeho smrt?

Ne, pane.

Kdy se nalo tělo doktora Lorrimera, doktor Howarth poslal vás a slečnu Foleyovou, abyste zjistili, jestli jeho svazek klíčů je v trezoru. Můete mi přesně popsat, jak jste to provedli?

Slečna Foleyová trezor otevřela. Ona a ředitel jsou jediní dva lidé, kteří znají kombinaci zámku.

A vy jste přihlíel?

Ano, pane, ale čísla si nepamatuju. Koukal jsem se, jak otáčí a nastavuje číselník.

Pak?

Vytáhla kovovou pokladnu a otevřela ji. Nebyla zamčená. Klíče byly uvnitř.

Celou tu dobu jste ji zblízka sledoval, inspektore? Jste si naprosto jist, e by slečna Foleyová nemohla klíče vloit zpátky do pokladny, ani byste to viděl?

To by nemohla, pane. To je vyloučeno.

Jetě něco, inspektore. Kdy jste odeel k mrtvému, slečna Pridmorová byla dole sama. Je prý zcela přesvědčena, e během té doby nemohl nikdo uniknout z laboratoře. Uváil jste tuto monost?

e by tu mohl zůstat přes noc, pane? Ano. Ale ve sluebně vrchního styčného úředníka se neskrýval, protoe bych ho tam přistihl, kdy jsem tam el vypnout vnitřní poplach. To je místnost, která je nejblí hlavnímu vchodu. Řekněme, e by mohl přečkat v ředitelově pracovně, ale nevím, jak by přeel halu a otevřel dveře, ani by si ho slečna Pridmorová vimla, i kdy byla v oku. A ty dveře určitě nebyly pootevřené. Byl by musel pouít patentní klíč.

A víte naprosto bezpečně, e svoji sadu klíčů jste měl celou noc stále u sebe?

To vím bezpečně, pane.

Děkuju vám, inspektore. To je prozatím vechno. Poádal byste laskavě pana Middlemasse, aby el dál?

14

Analytik dokumentů vkráčel s výrazem samozřejmého sebevědomí do pracovny, bez vyzvání uvelebil své dlouhé tělo do Howarthova křesla, přehodil si pravý kotník pře levé koleno a tázavě zvedl obočí na. Dalglieshe jako návtěvník, který nečeká od svého hostitele nic víc ne nudu, ale je zdvořile odhodlaný nedat to najevo. Měl na sobě tmavohnědé manestrové kalhoty, béový rolák z jemné vlny a na nohou karmínové ponoky a koené mokasíny. Budil dojem neformální ledabylosti, ale Dalglieshovi neuniklo, e kalhoty jsou nekonfekční, svetr kamírový a střevíce ručně ité. Přelétl očima Middlemassova prohláení o jeho pohybech od sedmi hodin předchozího večera. Na rozdíl od příspěvků jeho kolegů bylo napsáno normálním, nikoli kuličkovým perem, a to jemným, vysokým, kurzívním písmem, jemu se dařilo být zároveň ozdobné i prakticky nečitelné. Takový rukopis u něho nečekal. Řekl:

Ne přikročíme k tomuhle, můete mi říct něco o své hádce s Lorrimerem?

Chcete slyet mou verzi  do jaké míry se rozchází s verzí paní Bidwellové?

Ne, pravdu  jak se rozchází se spekulací.

Nebyla to zrovna povznáející epizoda a nemůu tvrdit, e bych na ni byl pyný. Ale byla celkem bezvýznamná. Právě jsem začal pracovat na vradě v klančovém lomu, kdy jsem zaslechl Lorrimera, jak vychází z umývárny. Chtěl jsem si s ním promluvit o jedné soukromé záleitosti a zavolal jsem na něho, aby el dál. Hovořili jsme, pohádali se, on na mě napřáhl ruku a já jsem zareagoval úderem do jeho nosu. Vytryskl z něj proud krve na můj plá. Omluvil jsem se. On odeel.

Oč jste se pohádali? Kvůli nějaké eně?

To sotva, kapitáne, s Lorrimerem těko. Lorrimer patrně věděl, e existuje dvojí pohlaví, ale pochybuji, e takové uspořádání schvaloval. Byla to taková soukromá maličkost, něco, co se přihodilo před dvěma roky. S laboratoří to nemělo co dělat.

Tak abychom si to představili: právě se chystáte pracovat na průkazném materiálu z vrady, na důleitém materiálu, poněvad jste se sám pustil do jeho zkoumání. Nejste ovem zabrán do svého úkolu natolik, abyste nezaslechl kroky za dveřmi a nerozpoznal v nich kroky doktora Lorrimera. Zdá se vám v tu chvíli příhodné přivolat ho k sobě a diskutovat o něčem, co se stalo před dvěma roky, na co jste zřejmě docela rád zapomněl, ale co vás teď oba tak vydrádí, e se nakonec jeden druhého pokusíte zknokautovat.

V takovémhle podání to zní výstředně.

V takovémhle podáni to zní absurdně.

Asi to svým způsobem bylo absurdní. Týkalo se to bratrance mé eny, Petra Ennallse. Skončil studia s vynikajícím prospěchem ve dvou vědních oborech a váně se ucházel o práci v kriminalistických slubách. Přiel se se mnou poradit a já jsem mu vyloil, jak na to. Uchytil se jako vědecký pracovník u Lorrimera v Jiní laboratoři. Ale neuspěl. Nemyslím, e by to byla výlučně vina Lorrimerova, ale on prostě neumí zacházet s mladými lidmi. Ennalls skončil neastně: jeho vědecká kariéra ztroskotala, musel zruit zasnoubení a nervově se zhroutil, jak se to eufemisticky označuje. Utopil se. Doslechli jsme se velicos o tom, co se tam na jihu stalo. Je to celkem malý útvar a takové pověsti vdycky nějak proskočí. Já jsem toho chlapce vlastně ani neznal, ale ena ho měla ráda.

Neobviňuju Lorrimera za Petrovu smrt. Sebevrah nakonec vdycky odpovídá za své vlastní zničení. Ale má ena je přesvědčena, e Lorrimer mohl udělat víc, aby mu pomohl. Telefonoval jsem s ní včera po poledni, chtěl jsem jí oznámit, e přijdu domů pozdě, a ná rozhovor mi připomněl, e jsem chtěl s Lorrimerem u dávno promluvit o Petrovi. Čirou náhodou jsem zaslechl jeho kroky. A tak jsem na něj zavolal a vyvinulo se to, co vám bezpochyby velmi názorně vylíčila paní Bidwellová. Nepochybuji o tom, e podle paní Bidwellové musí za kadou hádkou mezi mui vězet ena. A jestli mluvila o nějaké eně nebo telefonním hovoru, pak je ta ena moje manelka a telefonní hovor byl rozhovor, o kterém jsem vám pověděl.

Zní to věrohodně, pomyslel si Dalgliesh. Mohla by to být dokonce pravda. Příběh Petra Ennallse se ovem musí přeetřit. Dalí otravný úkol, kdy u je práce beztak nad hlavu a o pravdivosti epizody lze sotva pochybovat. Ale Middlemass mluvil v přítomném čas: Lorrimer prostě neumí zacházet s mladými lidmi. Byli to snad ponejvíce mladí pracovníci, koho si bral nemilosrdně na muku? Tahle vak, rozhodl se Dalgliesh, nechá zatím stranou. Paul Middlemass je inteligentní člověk. Ne učiní formálnějí prohláení, jetě bude mít čas uváit, jaké následky pro jeho kariéru by mohl mít jeho podpis pod livou výpovědí. Dalgliesh řekl:

Podle tady toho prohláení jste na včerejím představení sehrál pro folklórní taneční skupinu úlohu koně. Přesto tvrdíte, e nemůete uvést jméno jediného člověka, který by vám to dosvědčil. Dá se předpokládat, e jak tanečníci, tak obecenstvo vidělo koně bujně poskakovat, ale vás uvnitř masky ne. Ale copak nikdo nebyl u toho, kdy jste tam přiel, nebo kdy jste odcházel?

Nikdo, kdo mě viděl, mě nemohl poznat. Je to nepříjemné, ale nedá se nic dělat. Dolo k tomu takovou divnou náhodou. Nejsem folklórní tanečník. Těchhle rustikálních rituálů se obvykle neúčastním a v lidových koncertech nevidím moc velkou zábavu. Byla to produkce styčného úředníka, vrchního inspektora Martina, tomu se ale nečekaně naskytla monost toho zájezdu do Spojených států a poádal mě, abych ho zastoupil. Máme přiblině stejnou postavu a patrně měl dojem, e mi ten makarní převlek padne. Potřeboval někoho poměrně irokého v ramenou a dost silného, aby unesl hlavu: byl jsem mu trochu zavázán  taktně ztratil slovo u jednoho ze svých kamarádů od silniční hlídky, kdy mě před měsícem přistihli při nedovolené rychlosti  a tak jsem dost dobře nemohl nevyhovět.

Byl jsem minulý týden na zkouce, která spočívala jen v tom, e jsem, jak říkáte, bujně poskakoval kolem tanečníků, kdy si odbyli své číslo, chňapal čelistmi po obecenstvu, mrskal ohonem a velijak se zesměňoval. Ale na tom ani moc nezáleelo, poněvad mě stejně nikdo nemohl poznat. Neměl jsem v úmyslu strávit celý večer na představení a tak jsem poprosil Boba Gotobeda  to je vedoucí skupiny , aby mi odtamtud zavolal čtvrt hodiny před naím vystoupením. Byli jsme zařazeni do programu po přestávce a počítala se, e přijdeme na řadu asi o půl deváté. Celé představení, jak vám asi u řekli, začalo o půl osmé.

A vy jste pracoval ve své laboratoři, dokud se neozval telefon?

Přesně tak. Můj mladí spolupracovník mi zvenku přinesl dva sendviče s rostbífem a čatnym, které jsem snědl u svého psacího stolu. Bob zavolal ve čtvrt na devět a řekl, e si trochu pospíili a abych radi hned přijel. Mládenci jsou prý u v kostýmech a navrhují, aby se lo do hostince U trumpety na pivo. Zábavní sál nemá hostinskou licenci, take obecenstvo dostane o přestávce jen kávu nebo čaj, co obstarává svaz matek. Z laboratoře jsem odeel řekněme v osm dvacet.

Znamená to, e Lorrimer  pokud to víte  byl v tu dobu jetě naivu?

Dokonce víme, e byl naivu jetě o pětadvacet minut později, pokud se jeho otec nemýlí s tím telefonem. A vlastně si myslím, e jsem ho i viděl. Vyel jsem z budovy hlavním vchodem, poněvad se odtud jinudy vyjít nedá, ale musel jsem zajít dozadu ke garáím, kde jsem měl vůz. V biologickém oddělení se svítilo a zahlédl jsem postavu v bílém pláti mihnout se v okně. Netroufám si přísahat, e to byl Lorrimer. Můu říct jen tolik, e mě v tu chvíli vůbec nenapadlo, e by to nebyl on. A samozřejmě jsem věděl, e v budově být musí. Odpovídal za její uzamčení, a co se týká bezpečnosti, byl a přehnaně úzkostlivý. Před odchodem vdycky zkontroloval vechna oddělení, včetně toho mého.

Jak byl hlavní vchod zajitěn?

Jenom Yaleovým zámkem a jedinou zástrčkou. To jsem taky čekal. Otevřel jsem si a vyel.

Co se stalo, kdy jste dorazil do budovy sálu?

Ne vám to vysvětlím, musím vás obeznámit s architektonickými zvlátnostmi té stavby. Postavil ji před pěti lety velmi levně místní stavitel  výbor se domníval, e uetří, kdy práci nezadá architektovi. Řekli prostě tomu chlápkovi, e chtějí čtverhranný sál s jevitěm a dvěma atnami a záchody na jednom konci a vestibul, atnu a bufet na druhém. Je to dílo Harryho Gotobeda a jeho synů. Harry je sloup náboenské obce a vzor nekonformistické počestnosti. Divadlo neuznává, a ochotnické nebo jakékoli, a mám dojem, e ho dokonce jen s potíemi přemluvili, aby postavil jevitě. Ale rozhodně odepřel postavit jakékoli dveře, které by spojovaly pánskou a dámskou atnu. Dopadlo to tak, e máme jevitě a za ním dvě místnosti s vlastními oddělenými toaletami. Z obou stran je východ na hřbitov a dvoje dveře na jevitě, ale za jevitěm není prakticky ádný společný prostor. V důsledku toho se mui převlékají v atně po pravé straně a přicházejí na jevitě kolem obvyklého nápovědova stanovitě, kdeto eny zleva. Kdy chce někdo vstoupit z opačné strany, musí opustit atnu, prolétnout v kostýmu a třeba i za detě hřbitovem, a kdy náhodou nezakopne o náhrobek, nevyvrtne si kotník nebo nespadne do vykopaného hrobu, vynoří se posléze triumfálně, i kdy zmáčený, na správně straně.

Náhle prudce zaklonil hlavu a zařval smíchy, hned se vak vzpamatoval a pokračoval:

Promiňte, to nebylo zrovna vkusné. To jen proto, e jsem si vzpomněl na loňské představení dramatického spolku. Vybrali si jednu z těch otřepaných domácích konverzaček, kde postavy tráví větinu času ve večerních úborech a trousí společenské duchaplnosti. Mladá Bridie Corriganová z koloniálu hrála sluebnou. Jak probíhala hřbitovem, zdálo se jí, e zahlédla ducha staré Maggie Gotobedové. Vpadla s vřískotem na jevitě, čepeček nakřivo, ale přece jen se natolik rozpomněla na svou repliku, e vydechla: ,Svatá matičko boí, podává se večeře! Nače aktéři posluně odpochodovali z jevitě, mui na jednu stranu, eny na druhou. Řeknu vám, architektura naeho sálu se značnou měrou podílí na zajímavosti představení.

Take jste veel do atny po pravé straně?

Správně. Byl tam totální zmatek. Nejene si tam účinkující museli věet venkovní atstvo, ale taky chystat kostýmy. Uprostřed místnosti je rám s řadou kolíků a lavice, pak je tam jedno dosti malé zrcadlo, u kterého se mohou líčit jen dva lidi najednou. Jediné umývadlo je na toaletě. No, podle veho si to místo sami prohlédnete. Včera večer tam byl propletenec svrchníků a kostýmů, různé katule a rekvizity naházené halabala na lavici i po zemi. Kostým makary koně visel na jednom z kolíků, tak jsem si ho oblékl.

Nikdo tam nebyl, kdy jste přiel?

V místnosti nebyl nikdo, ale někoho jsem slyel z toalety. Věděl jsem, e větina ansámblu je naproti v hospodě U trumpety. Kdy jsem se vpravil do kostýmu, otevřely se dveře toalety a vyel odtamtud Harry Sprogg, to je člen toho folklórního souboru. Měl na sobě kostým.

Massingham si poznamenal jméno: Harry Sprogg. Dalgliesh se zeptal:

Mluvil jste s ním?

Nemluvil. On prohodil něco jako, e je rád, e jsem to stihl a mládenci e jsou naproti v hospodě. A e se je právě chystá odtamtud vytáhnout. Je to z celé skupiny jediný abstinent, a proto s nimi asi neel na pivo. Vyel jsem za ním na hřbitov.

Ani jste na něj promluvil?

Nepamatuju se, e bych byl něco řekl. Byli jsme spolu jen pár vteřin. Následoval jsem ho, protoe v atně bylo dusno  dost to tam páchlo  a kostým byl neobyčejně těký a bylo mi v něm horko. Napadlo mě, e počkám venku a připojím se k mládencům, a vyjdou odnaproti z hospody. A to jsem taky udělal.

Viděl jste jetě někoho jiného?

Ne, ale to neznamená, e tam nikdo jiný nebyl. Skrz tu koňskou hlavu jsem měl trochu omezený výhled. Kdyby na hřbitově někdo nehybně stál, mohl jsem ho snadno přehlédnout. Ani jsem nečekal, e někoho uvidím.

Jak dlouho jste tam byl?

Necelých pět minut. Trochu jsem tam poskakoval a párkrát jsem si zkusil, jak mi půjde to klapání hubou a mrskání ohonem. Vypadalo to jistě dost poetile  kdyby se náhodou někdo díval. Je tam jeden takový zvlá ohyzdný pomník, mramorový anděl s odporně zboným výrazem a rukou vztaenou vzhůru. Dvakrát třikrát jsem se k němu vzepjal a zachňapal čelistmi po jeho přiblblém obličeji. Pánbůhví proč! Moná e na mě tak zapůsobil měsíc spolu s tím prostředím. Pak jsem uviděl mládence přicházet přes hřbitov z hospody a přidal jsem se k nim.

Oslovil jste je?

Moná e jsem jim řekl dobrý večer nebo nazdárek, ale myslím, e ani to ne. Beztak by můj hlas přes tu kartónovou hlavu nepoznali. Zvedl jsem pravé přední kopyto a udělal prýmovné pukrle a pak se k nim přicoural. Společně jsme veli do atny. Slyeli jsme, jak obecenstvo zaujímá svá místa, a pak strčil hlavu do dveří inspicient a řekl: ,Tak nástup, hoi. Nastoupilo est mládenců a slyel jsem, jak spustily housle, a pak dupání a cinkot zvonečků. Potom se melodie změnila a to bylo pro mě znamení, abych se k nim připojil a předvedl svůj kousek. Při svém vystoupení jsem měl taky po schůdkách sestoupit z jevitě a skotačit mezi obecenstvem. Zřejmě se mi to docela dařilo, soudě podle dívčího výskání, ale kdybyste se mě chtěli zeptat, jestli mě někdo poznal, zbytečně byste se namáhali. To prostě nelo.

A co po představení?

Po představení mě nikdo neviděl. Vypotáceli jsme se po schodech z jevitě do atny, ale potlesk nepřestával. Pak jsem si s nemalým zděením uvědomil, e se pár bláznů v hlediti doaduje přídavku. Ti zelenáči nepotřebovali dvakrát pobízet a u se zase hrnuli nahoru jako parta íznivých kopáčů, kterým se řeklo, e hospoda je otevřená. Usoudil jsem, e se mé ujednání s Billem Martinem vztahuje na jedno vystoupení bez přídavku a e jsem se na jeden večer a dost zesměnil. A tak kdy spustily housle a začalo dupání, vysvlékl jsem se z kostýmu, pověsil ho zpátky na věák a vytratil se. Pokud vím, nikdo mě neviděl odcházet, a na parkoviti taky nikdo nebyl, kdy jsem odemykal vůz. Byl jsem doma před desátou a ena mi to můe dosvědčit, kdyby vás to zajímalo. Ale to asi sotva.

Spí by nám pomohlo, kdyby se nael někdo, kdo by vám dosvědčil, kde jste byl mezi tři čtvrtě na devět a půlnocí.

Já vím. Je to k vzteku, co? Kdybych jen tuil, e se někdo během večera chystá zavradit Lorrimera, byl bych si dal dobrý pozor, abych si tu koňskou hlavu nenasadil dřív ne vteřinu před vystoupením. Taky je mrzuté, e ji ta potvora má tak velkou. Spočívá, jak zjistíte, na ramenou představitele a vůbec se nedotýká jeho hlavy nebo obličeje. Jinak byste mohli najít vlas nebo jiný biologický důkaz, e jsem tu věc měl na sobě. A otisky nejsou k ničemu. Bral jsem ji do ruky při zkouce a mimo mě tucet jiných lidí. Celá ta epizoda je pro mě příkladem toho, jak je poetilé dělat ze sebe dobrodince. Kdybych byl Billa Martina s tím jeho pitomým koněm někam poslal, byl bych pěkně doma a od osmi hodin bych si pak celý večer doslova vychutnával příjemné, lahodné alibi u baru v Panton Arms.

Dalgliesh uzavřel rozhovor dotazem na pohřeovaný bílý plá.

Má výrazně odliný střih. Mám těch pláů půl tuctu, zdědil jsem je po otci. Ostatních pět je tady v prádelní skříni, kdybyste si je chtěli prohlédnout. Jsou vypasované, z těkého bílého plátna, zapínají se a nahoru ke krku knoflíky, na kterých je vyraený znak útvaru Královských vojenských dentistů. Jo, a nemají kapsy. Podle starého pána byly kapsy nehygienické.

Massinghama napadlo, e plá poskvrněný Lorrimerovou krví by se vrahovi mohl zvlá dobře hodit jako ochranný oděv: Middlemass, jako by četl jeho mylenky, řekl:

Jestli se jetě najde, pochybuju, e bych mohl s jistotou říct, které skvrny pocházejí z naí potyčky. Jedna byla na pravém rameni, velká asi deset krát pět centimetrů, ovem mohly tam být i dalí plíchance. Ale sérologové by vám pravděpodobně mohli blíe určit, jak je která skvrna stará.

Jestli se plá vůbec najde, pomyslel si Dalgliesh. Zničit jej úplně by nebylo tak snadné. Ale vrah, jestlie jej sebral, by byl měl celou noc na to, aby se důkazu zbavil. Zeptal se:

A vy jste ten dotyčný plá vhodil do koe se pinavým prádlem na pánské toaletě ihned po té hádce?

Chtěl jsem, ale pak jsem si to rozmyslel. Skvrna nebyla tak velká a rukávy byly naprosto čisté. Znovu jsem si jej oblékl a odhodil do koe na pinavé prádlo, teprve kdy jsem se el před odchodem z laboratoře umýt.

Vzpomínáte si, v kterém umývadle jste se myl?

V prvním, nejblíe u dveří.

Bylo čisté?

Jestlie otázka Middlemasse překvapila, nedal to najevo.

Tak čisté, jak můe být po celodenním uívání. Obyčejně se drhnu dost vehementně, take bylo celkem čisté, kdy jsem odcházel. A já taky.

V Massinghamově mysli vytanula úděsně jasná představa: Middlemass v zakrváceném pláti, skloněný hluboko nad umývadlo, z obou kohoutků crčí naplno voda, která krouí a klokotá v odtokovém otvoru, voda zrůovělá Lorrimerovou krví. Ale co čas? Jestlie starý Lorrimer skutečně mluvil se svým synem ve tři čtvrti na devět, pak je Middlemass bezpečně mimo podezření, aspoň pro první část večera. A pak si představil jiný výjev: Lorrimerovo bezvládné tělo na zemi, chraptivé řinčení telefonu, Middlemassova ruka v rukavici, zvolna zvedající sluchátko. Ale mohl starý Lorrimer opravdu mylně pokládat jiný hlas za hlas svého syna?

Kdy Middlemass odeel, Massingham řekl:

Má aspoň jednoho člověka, který můe potvrdit jeho výpověď. Doktor Howarth tvrdí, e viděl koňskou makaru poskakovat kolem té sochy anděla na hřbitově. Dnes ráno měli sotva příleitost vykonstruovat si spolu tuhle historku. A nedovedu si vysvětlit, jak jinak by se o tom dozvěděl.

Dalgliesh řekl:

Ledae by si tu historku společně vymysleli včera večer na hřbitově. Anebo e by v tom koňském převleku nebyl Middlemass, ale Howarth.

15

Neměl jsem ho rád a bál jsem se ho, ale nezabil jsem ho. Vím, e si kdekdo bude myslet, e jsem ho zabil, ale není to pravda. Nikoho, nic bych nemohl zabít, ani zvíře, nato člověka.

Clifford Bradley se přes dlouhé čekání na výslech drel celkem statečně. Nemluvil nesouvisle. Snail se chovat důstojně. Ale přinesl s sebou do místnosti svíravou nákazu strachu, emoci, jaká se dá jen stěí utajit. Cloumala celým jeho tělem: neklidné ruce se mu co chvíli na klíně spínaly, ústa se mu klepala, úzkostlivé oči mikaly. Nebudil dojem silného člověka a strach z něho teď dělal alostnou postavu. Byl by to asi dost neikovný vrah, pomyslel si Massingham. Při pohledu na něho pocítil cosi jako instinktivní stud zdravého před nemocným. Bylo snadné představit si ho, jak dáví nad tím umývadlem, jak vyvrhuje svou vinu i hrůzu. Nebylo u tak snadné vybavit si ho, jak vytrhává ze zápisníku list, jak ničí bílý plá, jak zařizuje ten ranní telefonní vzkaz paní Bidwellové. Dalgliesh řekl mírně:

Nikdo vás neobviňuje. Jste jistě natolik obeznámen s právními zvyklostmi, abyste věděl, e bychom s vámi takhle nehovořili, kdybychom vás chtěli varovat. Říkáte, e jste ho nezabil. Nemáte tuení, kdo ho zabil?

Ne. Proč bych měl co vědět? Nic o něm nevím. Vím jen to, e jsem byl včera večer se enou doma. Tchyně byla u nás na večeři a doprovodil jsem ji k autobusu, který jede ve tři čtvrtě na osm do Ely. Pak jsem el rovnou domů a od té doby jsem byl doma. Tchyně nám telefonovala asi v devět hodin, e v pořádku dojela domů. Se mnou nemluvila, poněvad jsem se právě koupal. Má ena jí to řekla. Ale Sue můe potvrdit, e jsem byl kromě chvíle, kdy jsem matku doprovázel k autobusu, celý večer doma.

Bradley přiznal, e nevěděl, e přijetí starého pana Lorrimera do nemocnice bylo odloeno. Byl prý podle veho na toaletě, kdy se starý pán ozval po telefonu. A nevěděl nic ani o ranním telefonním vzkazu paní Bidwellové, o vytreném listu z Lorrimerova zápisníku, ani o pohřeovaném bílém pláti Paula Middlemasse. Na dotaz, co ve středu večeřel, řekl, e měl kari s hovězím z konzervy a k tomu rýi a hráek, také z konzervy. Pak měli moučník z pikotů (omluvně poznamenal, e byly trochu okoralé) zalitých vanilkovým krémem a smetanou. Massingham se málem viditelně otřásl, kdy pečlivě zapisoval tyto podrobnosti. Byl rád, kdy Dalgliesh Bradleyho posléze propustil. Zřejmě usoudil, e se od něho v jeho nynějím stavu u nic významného nedozví, a vlastně od kohokoli v laboratoři. Jetě ho čekala neradostná návtěva v Lorrimerově domě, setkání s Lorrimerovými příbuznými.

Ne se tam vydali, přihlásil se s novou zprávou serant Reynolds. Měl co dělat, aby mu rozčilením nepřeskakoval hlas.

Nali jsme otisky pneumatik, pane, asi v půlce příjezdové cesty, mezi křovím. Připadají mi pěkně čerstvé. Ohradili jsme je, dokud nepřijde fotograf, a pak si je odlijeme do sádry. Dokud je nesrovnáme s rejstříkem pneumatik, nedá se nic najisto určit, ale mně se zdá, e by dvě zadní gumy mohly být jedna dunlopka a jedna semperitka: To je pěkně nemoná kombinace. A měla by nám pomoct najít ten auák.

koda, napadlo Dalglieshe, e komisař Mercer dovolil fotografům odejít. Ale ani ho to nepřekvapilo. Při takovém náporu práce, která se na policii valí, se dost dobře nedá dret lidi na místě donekonečna. A jsou tu aspoň stále jetě pracovníci z daktyloskopie. Řekl:

U se vám podařilo spojit se s panem Bidwelem?

Kapitán Massey říká, e dělá zrovna na pětijitrovém lánu  sklízí tam cukrovou řepu. Prý mu řekne, e s ním chcete mluvit, a přijde na svačinku.

Na co?

Na svačinku, pane. Tu míváme tady v těch končinách asi tak o půl jedenácté nebo v jedenáct

To se mi ulevilo, e kapitán Massey tak správně odhaduje, co je přednějí: jestli zemědělství, nebo vrada.

S tím pětijitrovým lánem jsou hodně pozadu, pane, ale kapitán Massey se u postará, aby Bidwell zavolal na stránici v Guys Marshi, jen co odpoledne budou s prací hotovi.

A jestlie nezavolá, tak ho koukejte přivléct, i kdybyste si na to museli půjčit traktor od kapitána Masseyho. Ten telefonní vzkaz je důleitý. Teď si promluvím v knihovně s vedoucími pracovníky; vysvětlím jim, e je potřebuju mít v jejích odděleních, a budete provádět interní prohlídku. Ostatní mohou jít domů. A taky jim povím, e do večera, jak doufám, s prohlídkou skončíme. Zítra ráno by měla být laboratoř znovu v provozu. Já a inspektor Massingham navtívíme otce doktora Lorrimera v Postmill Cottage. Kdyby něco neklapalo, můete nás tam zavolat anebo se s námi spojit ve voze pomocí krátkovlnky z Guys Marshe.

Za necelých deset minut ujíděli v policejním roveru, který řídil Massingham, za svým cílem.

KNIHA TŘETÍ

 STOPY

1

Vilka Postmill Cottage leela tři kilometry na západ od vesnice na křiovatce dvou silnic  Stoney Piggotts Road a T’enpenny Lane , kde vozovka obloukem stoupala vzhůru, ale tak nepostřehnutelně, e se Dalglieshovi nechtělo věřit, e je na mírném vrku, dokud na travnaté krajnici nezaparkoval vůz a při zavírání nespatřil vesnici táhnoucí se pod ním podél silnice. Pod malířsky rozmáchnutou oblohou s proměnlivými chomáči bílých, edých a nachových kumulů, je se kupily proti bledě azurové modři vyích vzduných prostorů, a v slunci, které těkavě přebíhalo po lukách a lesklo se na střechách a v oknech, vypadala vesnice jako hraniční výspa, osamocená, ale přívětivá, vzkvétající a bezpečná. Násilná smrt mohla snad číhat odtud na východ, v temných slatinách, ale zajisté ne pod těmito domáckými střechami. Hoggattova laboratoř se utápěla v houti okolních stromů, ale nová budova byla na první pohled rozeznatelná, její betonové palky, příkopy a napůl postavené zdi vypadaly jako úhledná vykopávka nějakého dávno pohřbeného města.

Dům, nízké cihlové staveni s bílým, dřevem obkládaným průčelím, s okrouhlým hořejkem a křídly větrného mlýna viditelnými v pozadí, byl od silnice oddělen irokým příkopem. Fonový most a bíle natřená brána vedly k vstupní pěině a dveřím opatřeným petlicí. První dojem truchlivé zanedbanosti, navozený snad odlehlou polohou domku a pustotou vnějích stěn a oken, se po druhém rozhlédnutí ukázal klamný. Průčelní zahrádka vypadala podzimně rozbujelá a přerostlá, ale růe ve dvou kruhových záhonech po obou stranách pěiny někdo pečlivě oetřoval. těrková stezka byla zbavena plevele, nátěr na dveřích a rámech oken jen svítil. O est sedm metrů dál přemosovaly iroké, bytelné fony příkop, za ním byl dláděný dvůr a cihlová gará.

Vedle policejního vozu zde parkoval u starý, pinavý červený mini. Ze svazku církevních časopisů, jednoho meního, který mohl obsahovat programy koncertů, a z kytice nadýchaných chryzantém a podzimního listí na zadním sedadle Dalgliesh vydedukoval, e v domě u je farář, anebo mnohem spí jeho ena, která se tu pravděpodobně stavila cestou do kostela, aby tam vypomohla s výzdobou, ačkoli čtvrtek zdaleka není obvyklý den pro takovouhle církevní úsluhu. Sotva skončil s touto inspekcí farního vozidla, otevřely se dveře vilky a po pěině se k nim vyřítila nějaká ena. Nikdo, kdo se narodil a byl vychován na faře, by nemohl být na pochybách, e je to paní Swaffieldová. Vskutku vypadala jako prototyp manelky venkovského faráře, prsatá, bodrá a energická, vyzařující ono poněkud odradivé sebevědomí eny, která dokáe bleskově rozpoznat u lidí autoritu a kompetenci a obého okamitě vyuít. Měla na sobě tvídovou sukni převázanou květovanou bavlněnou zástěrou, ručně pletený tvinset, silné hrubé střevíce a prolamované vlněné punčochy. Do irokého čela měla rezolutně naraený plstěný klobouk ve tvaru rendlíku, na vrku propíchnutý ocelovou jehlicí.

Dobré jitro, dobré jitro. Vy jste kapitán Dalgliesh a inspektor Massingham. Winifred Swaffieldová. Jen pojďte dál. Starý pán se nahoře převléká. Chtěl si mermomocí vzít na sebe oblek, kdy se dozvěděl, e sem jedete, přestoe jsem ho ujiovala, e to vůbec není zapotřebí. Za chvilenku je dole. V předním salónku to bude asi nejlepí, viďte? Tohle je konstábl Davis, ale o něm u samozřejmě vecko víte. Prý ho sem poslali, říká, e tu má dohlédnout, aby nikdo nevstoupil do pokoje doktora Lorrimera a aby případné návtěvy neobtěovaly starého pána. No, zatím tu nikdo nebyl, a na jednoho reportéra, kterého jsem se brzy zbavila, take je vecko v pořádku. Ale konstábl mi velice zdatně pomáhá v kuchyni. Právě pro pana Lorrimera chystám něco k snědku. Je to, obávám se, jen polévka a omeleta, ale ve piírně jsem toho moc nenala, kromě konzerv, a ty se mu mohou dobře hodit v budoucnu. Člověku se protiví přijídět z fary s nákladem potravin jako nějaká viktoriánská dobrodějka.

Chtěli jsme se Simonem, aby se k nám okamitě odebral na faru, ale zřejmě se mu odtud moc nechce, a po pravdě řečeno na lidi, obzvlá na staré lidi, se nesmí dotírat. A snad je to tak dobře. Simona sloila tahleta dvoudenní chřipka  proto sem nemohl přijet  a nechceme, aby ji starý pán chytil. Ale nemůeme ho tu nechat přes noc samotného. Napadlo mě, e by tu měl rád třeba svou neteř, Angelu Foleyovou, ale nechce ani slyet. Tak doufám, e dnes tu bude moct přespat Millie Gotobedová z hospody U trumpety, a zítra zas abychom o někom přemýleli. Ale u vás nesmím zdrovat svými starostmi.

Ke konci této promluvy Dalgliesh a Massingham zjistili, e jsou odváděni do obývacího pokoje v přední části vilky. Jakmile se v úzké chodbě ozvaly jejich kroky, vynořil se z místnosti, nejspí z kuchyně, konstábl Davis, srazil podpatky, zasalutoval, zapýřil se, a ne zase zmizel, vrhl na Dalglieshe pohled, v něm se zračila naléhavá prosba smíená s mírným zoufalstvím. Dveřmi se linula libá vůně po domácku vařené polévky.

Pokoj, zatuchlý a silně čpící tabákem, byl sice přiměřeně zařízený, přesto vak budil dojem tristního nepohodlí  přecpané skladitě různých připomínek stárnutí a jeho smutných útěch. Krb i s okrasnou římsou byl zabedněn a staromódní plynový hořák se sykotem sálal nepříjemně prudký ár přes strakaté plyové sofa se dvěma umatěnými kruhy, jak je tu kdysi vykrouily nesčetné hlavy. Byl tu čtverhranný dubový stůl s bachratýma vyřezávanýma nohama a k němu náleející čtyři idle s vinylovými sedadly a u stěny proti oknu ohromná kredenc, ověená popraskanými zbytky dávno roztřískaných čajových servisů. Na kredenci byly dvě láhve leáku guinness a neumytá sklenice. Napravo od krbu stál vysoký uák, vedle něj proutěný stůl a na něm polorozpadlá lampa, váček na tabák, popelník s obrázkem brightonského mola a achovnice s rozestavěnými figurkami, povlečenými seschlým jídlem a navrenou pínou. Výklenek vlevo od krbu byl vyplněn bytelným televizorem. Nad ním byly dvě poličky obsahující kolekci populárních románů stejných rozměrů i vazby, vydávaných čtenářským klubem, jeho byl pan Lorrimer zřejmě kdysi dávno krátký čas členem. Svazky vypadaly, jako kdyby byly slepeny dohromady, ani je kdo otevřel a četl.

Dalgliesh a Massingham se usadili na pohovce. Paní Swaffieldová si dřepla vzpřímeně na okraj křesla proti nim a povzbudivě se na ně usmívala, vnáejíc do ponurosti pokoje občerstvující atmosféru domácí zavařeniny, vzorně vedené nedělní koly a mohutných enských sborů zpívajících Blakeův Jeruzalém. Oba s ní okamitě navázali familiérní kontakt. Oba se ve svých odliných ivotech s tímto typem u setkali. Ne e by si nebyla vědoma nevábných, drsných stránek ivota, pomyslel si Dalgliesh. Prostě je dovedla pevnou rukou zkrálovat a uhlazovat.

Dalgliesh se zeptal:

Jak je mu, paní Swaffieldová?

Budete se divit, ale dobře. Mluví o svém synovi v přítomném čase, co je trochu trapné, ale myslím, e si dobře uvědomuje, e je Edwin mrtev. Nechci tím naznačovat, e starý pán je senilní. To vůbec ne. Ale někdy je těké vít se do toho, co hodně starý člověk cítí. Musela to být pro něho straná rána, to dá rozum. Hrozné, co? Nejspí nějaký kriminálník z těch londýnských gangů se vloupal dovnitř, aby se zmocnil doličného materiálu. Ve vsi se povídá, e se ádné známky vloupání nenaly, ale vdycky slýchám, e se skutečně odhodlaný lupič dostane vude. Vím, jaké strané patálie měl otec Gregory s případy vloupání do kostela Panny Marie v Guys Marshi. Dvakrát tam vypáčili pokladničku a ukradli ze dvou řad klekátkové poduky, ty, co spolek matek zvlá vyíval na oslavu svého padesátého výročí. Bůhsuď proč právě na ně dostal někdo zálusk. Tady jsme natěstí takovýchhle lamastyk byli uetřeni. Simonovi by se z due příčilo zamykat kostel. Chevisham byl odvdycky pořádku dbalá obec, a proto s ní taky tahle vrada tak otřásla.

Dalglieshe nepřekvapilo, e ve vesnici se u ví, e se do laboratoře nikdo nevloupal. Nejspí někdo z personálu pod záminkou, e potřebuje zavolat domů, aby ohlásil, e nepřijde na oběd, někdo chtivý sdělit senzační zprávu, byl poněkud indiskrétní. Ale nemělo by smysl pátrat po viníkovi. Měl zkuenost, e novinky prosakují vesnickou komunitou působením jakési slovní osmózy, a jen velký odválivec by si mohl troufnout zvládnout nebo zarazit toto záhadné prolínání. Paní Swaffieldová jako správná farářova ena byla nepochybně jedna z prvních, co se to dověděli. Dalgliesh řekl:

koda e slečna Foleyová a její strýc spolu, jak se zdá, dobře nevycházejí. Kdyby u ní mohl nějaký čas pobýt, pro vás by se situace aspoň bezprostředně vyřeila. Byla tu dnes ráno se svou přítelkyní, viďte?

Ano, obě tu byly. Doktor Howarth přijel osobně s Angelou, aby to starému pánovi sdělili, co od něho myslím bylo taktní, a pak ji tu nechal  musel se vrátit do laboratoře. Nechtěl se pochopitelně odtamtud na dlouho vzdalovat. Angela podle veho zatelefonovala své přítelkyni a ta okamitě přijela. Pak se dostavil konstábl a já jsem dorazila krátce po něm. A kdy u jsem tu byla, připadalo mi zbytečné, aby se tu Angela a slečna Mawsonová jetě zdrovaly, a doktorovi Howarthovi moc záleelo na tom, aby větina personálu byla přítomná v laboratoři, a přiletíte.

A ádné jiné příbuzné nebo blízké přátele, pokud víte, nemají?

Myslím, e ne. Oni ili hodně pro sebe. Starý pan Lorrimer nechodí do kostela a vůbec se neúčastní místních podniků či záleitostí, take jsme ho se Simonem vlastně ani nepoznali. Já vím, ono se od duchovního čeká, e bude obcházet obec, klepat na dveře, lidi burcovat, ale Simon upřímně nevěří, e by to k něčemu bylo, a řeknu vám rovnou, já mu dávám za pravdu. Ovem doktor Lorrimer navtěvoval kostel Panny Marie v Guys Marshi. Otec Gregory by vám o něm mohl něco povědět, ačkoli pochybuju, e doktor Lorrimer byl nějak moc činný v církevním ivotě. Stavoval se obyčejně v Old Rectory pro slečnu Willardovou a vozil ji s sebou. Moná e by stálo za to si s ní promluvit, ačkoli se mi nezdá, e by se ti dva nějak sblíili. Mám dojem, e ji vozil do kostela spí proto, e mu to otec Gregory tak navrhl, ne z nějakých sympatií. Je to divná enská, která se podle mě nehodí zrovna na to, aby se starala o děti. Ale u vám přichází ten pravý, s kým chcete hovořit.

Smrt, pomyslel si Dalgliesh, zahlazuje stejně rodinnou podobu, jako zahlazuje osobnost; mezi ivým a mrtvým není příbuzenství. Mu, který vstoupil do pokoje trochu ouravým krokem, ale vzpřímeně, byl kdysi vysoký jako jeho syn, v řídkých edivých vlasech, sčesaných z vysokého čela dozadu, se dosud objevovaly praménky původně černých vlasů; vodnaté oči, zapadlé pod svrasklými víčky, bývaly také temné. Ale s tím ztuhlým tělem na podlaze laboratoře tu nebylo ádné rodové spříznění. Smrt je nejen navdy odloučila, ale navíc je oidila o jejich podobnost.

Paní Swaffieldová je vzájemně představila hlasem odhodlaně povzbudivým, jako by najednou vichni ohluchli. Pak se taktně vypařila, mumlajíc cosi o polévce v kuchyni. Massingham přiskočil, aby starému pánovi pomohl do křesla, ale pan Lorrimer mu toporným sekavým pohybem ruky pokynul, aby se nenamáhal. Posléze, po jistém zaváhání, jako kdyby mu pokoj nebyl příli povědomý, se spustil do omelého uáku vpravo od krbu, kde zřejmě obvykle sedával, a odtud upřeně zíral na Dalglieshe.

Jak tam tak naprueně seděl ve svém staromódním, patně střieném tmavomodrém obleku, který silně páchl naftalínem a teď na jeho smrsklých kostech volně visel, působil alostně, téměř groteskně, ale ne tak zcela nedůstojně. Dalgliesh přemítal, proč si dal práci  převlékáním. Je to gesto úcty k synovi, potřeba formálně vyjádřit zármutek, nutkavý popud něčím se zaměstnat? Anebo je to atavistická víra, e nastupuje zákonná moc a je třeba si ji naklonit vnějím projevem respektu? Dalglieshovi to připomínalo pohřeb jistého mladého detektiva zabitého ve slubě. Co mu tehdy připadalo téměř nesnesitelně tklivé, nebyla impozantní krása pohřebního obřadu anebo děti kráčející ruku v ruce s vánou odměřeností za otcovou rakví. Bylo to přijetí v malém sluebním domku, pečlivě připravené, doma dělané pokrmy a nápoje, jaké si vdova sotva mohla dovolit, vechno přichystané k pohotění manelových kolegů a přátel. Moná e ji to tehdy trochu upokojilo nebo utěilo ve vzpomínání. Moná e i starý pan Lorrimer pocítil astnou úlevu, protoe si dal tu práci.

Massingham se usadil na podivuhodně hrbolaté pohovce ne příli blízko u Dalglieshe a otevřel svůj zápisník. Díkybohu starý pán se choval klidně. Nikdy se nedá říci, jak takovou událost příbuzní budou brát. Dalgliesh, jak věděl, měl pověst, e to s pozůstalými umí. Jeho projevy soustrasti byly moná stručné, téměř formální, ale aspoň zněly upřímně. Pokládal za samozřejmé, e si rodina bude přát s policií spolupracovat, a to v zájmu spravedlnosti, nikoli odplaty. Nepotrpěl si na onu zvlátní vzájemnou závislost, o kterou se detektiv a pozůstalý často psychologicky opírají a které se dá tak osudově snadno vyuít. Nic výslovně nesliboval, nikdy nezastraoval slabé, ani nevyhovoval přecitlivělým. A přece ho lidi zřejmě mají rádi, říkal si Massingham. Bůhví proč. Někdy je tak chladný, e je to a nelidské.

Pozoroval Dalglieshe, jak vstává, kdy starý pan Lorrimer veel do pokoje; ale vůbec se nepohnul, aby mu pomohl do křesla. Massingham přelétl éfovu tvář a postřehl v ní známý výraz pátravého nezaujatého zájmu. Co by asi tak Dalglieshe pohnulo jestli vůbec něco  k spontánnímu soucitu? Vzpomněl si na jiný případ, na něm spolu pracovali před rokem, kdy byl jetě detektivem-serantem, na případ smrti dítěte. Dalgliesh pozoroval rodiče s tým výrazem chladného zvaováni. Ale měsíc pracoval osmnáct hodin denně, dokud se případ nevyřeil. A jeho dalí sbírka básni obsahovala onu nevední báseň o zavraděném dítěti, báseň, o které se nikdo ze Scotland Yardu, ani ti, co prohlaovali, e jí rozumějí, netroufal třeba jen zmínit jejímu autorovi. Teď řekl:

Jak vám u ohlásila pani Swaffieldová, mé jméno je Dalgliesh a tohle je inspektor Massingham. Doktor Howarth vás patrně upozornil, e přijdeme. Je mi velmi líto, co se stalo vaemu synovi. Cítíte se natolik silný, abyste mohl odpovědět na několik otázek?

Pan Lorrimer pokývl směrem ke kuchyni.

Co tam dělá?

Jeho hlas oba překvapil: vysoký, s náznakem stařecké nevrlosti, ale na starého člověka neobyčejně zvučný.

Paní Swaffieldová? Myslím, e vaří polévku.

Podle veho do ní dala cibuli a mrkev, co jsme měli v truhle na zeleninu. Mám dojem, e cítím mrkev. Edwin přece ví, e v polévce nemám rád mrkev.

Vařil pro vás pravidelně?

Vecko vdycky vaří, pokud není pryč na místě činu. V poledne toho k obědu moc nesním, ale nechává mi tu jídlo na ohřátí, něco v omáčce od večeře nebo třeba kousek ryby ve ávě. Dnes ráno tu nic nenechal, poněvad včera večer nebyl doma. Sám jsem si musel udělat snídani. Měl jsem chu na slaninu, ale radi jsem si ji nevzal pro případ, e by ji chtěl večer. Obyčejně si udělá vejce se slaninou, kdy přijde pozdě domů.

Dalgliesh se zeptal:

Pane Lorrimere, nemáte zdáni, proč by chtěl někdo zavradit vaeho syna? Měl nějaké nepřátele?

Proč by měl nepřátele? Kromě lidí v laboratoři nikoho neznal. V laboratoři si ho vichni velice váili. Sám mi to řekl. Proč by mu chtěl kdo ublíit? Edwin il pro svou práci.

Poslední větu pronesl, jako by to byl originální obrat, na který můe být hrdý.

Včera večer jste mu do laboratoře telefonoval, viďte? Kolik bylo hodin?

Bylo tři čtvrtě na devět. Televize mi zhasla. Nezačlo to mrkat a velijak se klikatit, jak to někdy dělá. Edwin mi ukázal, jak se to v takovém případě dá knoflíkem vzadu upravit. Ne, zhaslo to a zůstal tam jen takový světlý puntík a ten pak taky zmizel. Nemohl jsem se koukat na zprávy v devět hodin, a tak jsem zavolal Edwinovi a poádal ho, aby poslal pro opraváře. Televizor máme pronajatý a měli by přijít v kteroukoli hodinu, jene vdycky mají nějakou výmluvu. Kdy jsem jim minulý měsíc zavolal, dva dny se neukázali.

Vzpomenete si, co vám syn řekl?

Řekl, e nemá smysl takhle pozdě večer volat. e to zařídí hned ráno, jetě ne půjde do práce. Ale pochopitelně to nezařídil. Nepřiel domů. Take je to pořád jetě rozbité. Sám nerad telefonuju. Vecky tyhle věci vdycky obstarává Edwin. Myslíte, e tam zatelefonuje paní Swaffieldová?

Jistě, na to se spolehněte. Kdy jste s ním telefonoval, nezmínil se vám, e by čekal nějakou návtěvu?

Ne. Připadalo mi, e má naspěch, jako kdyby se mu nehodilo, e ho volám. Ale vdycky mi říkal, abych ho do laboratoře zavolal, kdybych měl nějaké potíe.

A kromě toho, e ráno zavolá televizního mechanika, vám u vůbec nic jiného neřekl?

Co by jetě říkal? Nepatřil k těm, co tlachají po telefonu.

Volal jste ho včera do laboratoře kvůli svému nástupu do nemocnice?

To souhlasí, volal. Měli mě přijmout na addenbrookské klinice včera odpoledne. Edwin mě tam chtěl odvézt. Noha mě zlobí, víte? Psoriasis. Chtějí vyzkouet nějakou novou léčbu.

Udělal pohyb, jako by se chystal vyhrnout nohavici. Dalgliesh řekl rychle:

To je v pořádku, pane Lorrimere. Kdy jste se dozvěděl, e přece jen nemají volné lůko?

Asi tak v devět zazvonili. Zrovna odeel z domu. A tak jsem zavolal do laboratoře. Znám samozřejmě číslo do biologického oddělení. Tam toti pracuje v biologickém oddělení. U aparátu byla slečna Easterbrooková a ta mi řekla, e Edwin je právě v nemocnici u nějaké pitvy, ale e mu to vyřídí, a se vrátí. Na té klinice mi řekli, e pro mě polou pravděpodobně přítí úterý. Kdo mě tam teď dopraví?

Paní Swaffieldová to podle veho nějak zařídí anebo by taky mohla vypomoct vae neteř. Nelíbilo by se vám mít ji u sebe?

Ne. Co je mi platná? Byla tu dnes ráno s tou svojí přítelkyní, co píe. Edwin je nemá rád, ani jednu, ani druhou. Ta přítelkyně  slečna Mawsonová se myslím jmenuje  se nahoře v něčem hrabala. Mám dobré ui. Moc dobře jsem ji slyel. Vyel jsem ze dveří  a ona scházela dolů. Řekla, e byla v koupelně. Proč měla na sobě kuchyňské gumové rukavice, kdy la z koupelny?

Proč vlastně? pomyslel si Dalgliesh. Projel jím nával zlosti, e se sem konstábl Davis nedostavil dřív. Bylo naprosto přirozené, e Howarth přijel s Angelou Foleyovou oznámit, co se stalo, a e ji tu nechal se strýcem. Někdo s ním musel zůstat, a kdo se k tomu lépe hodil ne jeho jediná zbývající příbuzná? Bylo patrně přirozené i to, e Angela Foleyová si přizvala na pomoc svou přítelkyni. Patrně se obě zajímají o Lorrimerovu závě. Ano, i to bylo nadmíru přirozené. Massingham se na pohovce zavrtěl. Dalgliesh vycítil jeho nedočkavost podívat se co nejdřív do Lorrimerova pokoje. Sdílel ji. Ale knihy a papíry, ten truchlivý detrit usmrceného ivota, mohou počkat. ivý svědek by podruhé nemusel být sdílný. Zeptal se:

Čím se vá syn zabýval, pane Lorrimere?

Myslíte po práci? Větinou se zdruje ve svém pokoji. Nejspí si čte. Má tam nahoře docela slunou knihovnu. Je to vzdělanec, to tedy Edwin je. O televizi moc nestojí, tak tu vysedávám sám. Někdy seshora slyím hrát gramofon. O víkendech se větinou stará o zahradu, myje si vůz, pak taky vaří, nakupuje. Co by chtěl víc od ivota? A taky nemá moc času nazbyt. Větinou bývá v laboratoři a do sedmi, někdy i déle.

A co přátelé?

Ty nemá. Na přátele si nepotrpí. Stačíme si, ijem si pro sebe.

O víkendech nikam nejezdil?

Kam prosím vás? A co by bylo se mnou? Nehledě k tomu, e se musí nakupovat. Kdy ho zrovna nepovolají, aby asistoval na místě činu, vozí mě v sobotu dopoledne do Ely a tam chodíme do supermarketu. Pak se ve městě naobědváme. To se mi zamlouvá.

Jaké míval telefonní hovory?

Myslíte s laboratoří? Jen kdy ho zavolá styčný úředník, e ho potřebují na místě vrady. Někdy to bývá i pozdě v noci. Ale nikdy mě nebudí. Má ve svém pokoji přípojku. Nechá mi tu jen cedulku a obyčejně je zpátky jetě včas, aby mi v sedm hodin přinesl álek čaje. Dnes ráno to ovem neudělal. Proto jsem taky volal do laboratoře. Nejdřív jsem vytočil jeho přímou linku, ale tam to nikdo nebral. Tak jsem tedy zavolal recepci. Dal mi obě čísla pro případ, e bych se k němu v naléhavé situaci nedovolal.

A nikdo jiný ho poslední dobou nevolal, nikdo ho nepřiel navtívit?

Kdo by ho prosím vás chodil navtěvovat? A nikdo mu netelefonoval kromě té eny.

Dalgliesh řekl velice tie:

Jaké eny, pane Lorrimere?

Nevím, co to bylo za enu. Vím jen, e volala. Minulý týden v pondělí to bylo. Edwin byl zrovna ve vaně a telefon pořád vyzváněl, tak jsem si řekl, e ho zvednu.

Můete se přesně upamatovat, pane Lorrimere, jak to vechno probíhalo od okamiku, kdy jste zvedl sluchátko? Dejte si načas, nespěcháme. Tohle můe být velmi důleité.

Moc toho k upamatování není. Chystal jsem se ohlásit nae číslo a poádat ji, aby nezavěovala, ale ona mi nedala příleitost. Začala mluvit hned, jak jsem zvedl sluchátko. Řekla: ,Měli jsme pravdu, něco se děje. Pak jetě říkala o něčem, e se toho spálilo více a e má ta čísla.

e se něčeho spálilo víc a e má ta čísla?

Zrovna tak. Teď to nedává smysl, ale bylo to něco takového. Pak mi vyříkala ta čísla.

Pamatujete si je, pane Lorrimere?

Jenom to poslední, co bylo 1840. Anebo to taky mohla být dvě čísla, 18 a 40. Ta jsem si zapamatoval, poněvad první dům, co jsme měli, kdy jsem se oenil, měl číslo 18 a druhý 40. Taková zvlátní shoda, viďte. Buď jak buď, ta čísla mi uvízla v paměti. Ale ta ostatní si nepamatuju.

Kolik bylo těch čísel dohromady?

Dohromady tři nebo čtyři, mám dojem. Nejdřív dvě a potom těch osmnáct a těch čtyřicet.

Jak vám ta čísla připadala, pane Lorrimere? Myslíte, e vám oznamovala telefonní číslo nebo třeba poznávací značku vozu? Můete se upamatovat, jaký jste měl z nich v té chvíli dojem?

ádný dojem. Proč bych z nich měl mít nějaký dojem? Spí bych to odhadoval na telefonní číslo. Poznávací značka to asi nebyla. Neuvedla ádná písmena, rozumíte? Znělo mi to jako časový údaj: osmnáct čtyřicet

Nemáte zdání, kdo to telefonoval?

Nemám. Pochybuju, e to byl někdo z laboratoře. Ten hlas mi nezněl jako hlas někoho odtamtud.

Jak to myslíte, pane Lorrimere? Jak vám ten hlas připadal?

Starý pán nehybně seděl a zíral přímo před sebe. Ruce s dlouhými prsty, jaké měl jeho syn, ale s vyschlou a skvrnitou kůí jako zvadlé listy, mu visely těce mezi koleny, groteskně velké proti křehkému zápěstí. Po chvíli promluvil:

Rozruený. Nastala dalí odmlka. Oba detektivové ho pozorovali. Zase jedna ukázka éfovy obratnosti, pomyslel si Massingham. Sám by vystřelil nahoru, aby zde pátral po závěti a papírech. Ale tato výpověď, tak nenápadně vylákaná, byla nesmírně důleitá. Posléze starý pán opět promluvil. Slovo, které pronesl, bylo překvapující. Řekl:

Spiklenecký. Tak mi její hlas připadal. Byl spiklenecký.

Mlčky, trpělivě čekali, co jetě řekne, ale u nic neřekl. Pak viděli, e pláče. Tvář se mu nezměnila, ale jediná slza, průzračná jak perla, mu skápla na vyprahlé ruce. Podíval se na ni, jako by přemítal, co to můe být. Pak řekl:

Byl ke mně hodný, byl to dobrý syn. Nějaký čas, kdy odeel na univerzitu do Londýna, jsme přímý styk neudrovali. Psával matce a mně, ale domů nepřijíděl. Ale tyhle poslední roky, co jsem zůstal sám, se o mě staral. Nestěuju si. Počítám, e mi zanechal nějaké peníze a mám svůj důchod. Ale je to kruté, kdy mladí odejdou první. A kdo o mě teď bude pečovat?

Dalgliesh řekl tie:

Musíme se podívat do jeho pokoje, prohlédnout si písemnosti. Je ten pokoj zamčený?

Zamčený? Proč by měl být zamčený? Nikdo kromě Edwina tam nechodil.

Dalgliesh kývl na Massinghama, který vyel a zavolal na paní Swaffieldovou. Potom vykročili nahoru.

2

Byla to dlouhá místnost s nízkým stropem, bílými stěnami a křídlovým oknem, z něho byl výhled na čtverhranný neposečený trávník, pár sukovitých jabloní, obtěkaných plody, je se v podzimním slunci zeleně a zlatě blýskaly, na přerostlý ivý plot plný bobulí a za ním na větrný mlýn. I v přívětivém odpoledním světle působil mlýn jako alostná troska své někdejí mohutnosti. Ze stěn odprýskával nátěr a veliká křídla, z nich jako zkaené zuby vypadaly příčky, trčela těce a ochable v neklidném vzduchu. Za větrným mlýnem se táhly lány černých slatin, rozkrájené podzimní orbou, prosvítavě seskupené mezi hrázemi.

Dalgliesh se odvrátil od tohoto obrazu truchlivého míru, aby prozkoumal pokoj. Massingham se u činil u psacího stolu. Kdy zjistil, e kryt není uzamčen, troinku jej odsunul a pak jej zase přiklapl. Potom vyzkouel zásuvky. Jen horní levá byla zamčena. Byl jako na trní, kdy u Dalgliesh vezme Lorrimerovy klíče a zásuvku otevře, ale nedával svou nedočkavost najevo. Bylo známo o jeho starím kolegovi, který dokázal postupovat rychleji ne kdokoli z jeho okolí, e si přesto příleitostně zaotálí. A teď si právě dával načas: rozhlíel se svýma temnýma zasmuilýma očima po místnosti a stál velmi nehybně, jako by zachycoval neviditelné vlny.

V místnosti vládl zvlátní poklid. Její rozměry byly vyváené a nábytek se přesně hodil tam, kde byl postaven. V tomto nezakrámovaném útočiti mohl člověk mít i prostor k přemýlení. U protějí stěny bylo úzké lůko, úpravně přehozené červenou pokrývkou. Na dlouhé polici nad ním stála pracovní lampa, radiopřijímač, gramofon, hodiny, karafa na vodu a byla tu i kniha modliteb. Před oknem stál dubový psací stůl a idle s opěradlem ve tvaru kola. Na stole byla podloka s pijákem a hnědomodrý keramický hrneček, v něm byly zastrkány tuky a kuličková pera. Z nábytku tu byl jetě odřený uák a u něj stolek, dvoudílná dubová skříň vlevo od dveří a po pravé straně staromódní kancelářský stůl s roletou. Telefon byl připevněn ke zdi. Nebyly tu obrazy, ani zrcadlo, ádné typicky muské rekvizity, ádné tretky na horní desce či římse stolu. Vechno bylo funkční, pouívané, neozdobné. Byl to pokoj, kde se člověk mohl cítit doma.

Dalgliesh přeel ke knihám. Odhadoval, e jich tam je jistě aspoň čtyři sta; úplně pokrývaly jednu stěnu. Beletrie moc neviděl, i kdy tu byli zastoupeni angličtí a rutí romanopisci devatenáctého století. Větinou to byly knihy historické nebo ivotopisné, ale byla tam i přihrádka filozofických spisů: Věda a Kristus od Teilharda de Chardina, Sartrův spis Bytí a nicota: názor humanisty, Simone Weilové První a poslední, Platónova Ústava, cambridgeské vydání Dějin pozdní řecké a raně středověké filozofie. Patrně se Lorrimer před časem pokouel ovládnout starořečtinu. V polici byla řecká cvičebnice a slovník.

Massingham vytáhl knihu o srovnávacím náboenství. Řekl:

Zdá se, e patřil k lidem, kteří se mučí úsilím odhalit smysl existence.

Dalgliesh vrátil na místo Sartra, kterého si prohlíel.

Je to podle vás zavreníhodné?

Podle mě je to marné. Metafyzická spekulace má asi tak málo smyslu jako diskutovat o významu plic. Jsou tu k dýchání.

A ivot je k ití. To vám zřejmě stačí jako osobní krédo.

Jestlie to znamená co nejsilněji proívat radosti a co nejméně si připoutět bolesti, pak ano, pane. A snad jetě snáet stoicky ty útrapy, kterým se nemohu vyhnout. Je lidské ubezpečit se o nich, netřeba si je vymýlet. Ostatně nevěřím, e člověk můe doufat, e porozumí něčemu, co nemůe vidět, čeho se nemůe dotknout, nebo to změřit.

Logický pozitivista. Jste v dobré společnosti. Ale Lorrimer celý svůj ivot zkoumal, co mohl vidět, měřit, čeho se mohl dotýkat. Zřejmě ho to neuspokojovalo. No, podívejme se, co nám o něm řeknou jeho osobní písemnosti.

Obrátil pozornost ke stolu s krytem; zamčenou zásuvku si nechával na konec. Kdy vysunul roló, objevily se pod ním dvě malé zásuvky a řada přihrádek. A zde, úhledně roztříděné a rozkatulkované, byly banální pozůstatky Lorrimerova samotářského ivota. Zásuvka s třemi účty čekajícími na zaplacení, jiná se stvrzenkami. Označená obálka, obsahující oddací list jeho rodičů, jeho rodný a křestní list. Cestovní pas: anonymní tvář, ale oči jakoby zhypnotizovaně zírající, krční svaly napjaté. Čočka fotografického přístroje mohla být hlavní revolveru. ivotní pojistka. Uhrazené faktury za otop, elektřinu a plyn. Smlouva o údrbě ústředního topení. Dohoda o pronájmu televizoru. Náprsní taka s bankovním výpisem. Portfej cenných papírů, solidních, konzervativních, spolehlivých.

Nebylo tam nic, co by se týkalo jeho práce. Měl zřejmě svůj ivot právě tak pečlivě rozkatulkovaný, jako byl jeho registrační systém. Vechno, co souviselo s jeho profesí, denní záznamy, koncepty vědeckých statí, bylo uloeno v jeho pracovně v laboratoři. Tam ve patrně i napsal. Tak si lze vysvětlit i jeho občasné pozdní příchody domů. Podle obsahu jeho psacího stolu by se rozhodně nedalo určit, jaké měl povolání.

Jeho poslední vůle byla v oddělené a označené obálce spolu s krátkým dopisem od advokátní firmy v Ely, pánů Pargetera, Colbyho a Hunta. Byla to velice stručná závě, pořízená před pěti lety. Lorrimer v ní odkazoval vilku Postmill Cottage a deset tisíc liber svému otci a zbývající majetek výlučně své sestřenici Angele Maud Foleyové. Portfej cenných papírů naznačoval, e slečna Foleyová zdědí sluný majetek.

Konečně vytáhl Dalgliesh z kapsy svazek Lorrimerových klíčů a odemkl horní levou zásuvku. Zámek povolil velmi lehce. Zásuvka byla plná listů, popsaných Lorrimerovou rukou. Dalgliesh je vechny přenesl na stůl před oknem a pokynul Massinghamovi, aby si přitáhl křeslo. Pak spolu usedli ke stolu. Celkem tam bylo osmadvacet dopisů. Beze slova je pročítali. Massingham vnímal dlouhé Dalglieshovy prsty, jak zdvihají kadý jednotlivý list, jak jej poutějí a pak přisunují k němu přes stůl, potom jak berou dalí. Připadalo mu, e hodiny tikají nepřirozeně hlučně a jeho vlastní dech e trapně ruí. Dopisy byly jakýmsi rituálem hořkého rozpadání lásky. Bylo v nich vechno: nemohoucnost připustit, e touha u není opětována, vymáhání jakéhokoli vysvětlení, které  kdyby se o ně adresátka pokusila  by jistě jen zesílilo bolest, drásavá sebelítost, křeče bezdůvodně oivované naděje, nedůtklivé útoky na milenčinu tupost, e nedokáe pochopit, kde je její těstí, pokořující sebeponiování.

Chápu, e se Ti nechce ít v slatinách. Ale tomu se dá snadno odpomoci, drahouku. Mohl bych se dát přeloit do Metropolitní laboratoře, kdyby se Ti víc zamlouval Londýn. Anebo bychom si mohli najít dům v Cambridgi nebo v Norwichi, to má dvě civilizovaná města na vybranou. Jednou jsi řekla, e ráda ije uprostřed věí. Anebo kdyby sis přála, mohl bych zůstat zde a mohli bychom najmout v Londýně byt pro Tebe, a mohl bych za Tebou, jak by to jen lo, přijídět. Snad by to bylo moné o větině nedělí. Týden bez Tebe by byla věčnost, ale ve by bylo snesitelné, kdybych věděl, e mi patří. A Ty mi opravdu patří. Vechny knihy, vechno to hledání a bádání, k čemu to je nakonec? Teprve Tys mi dala poznat, jak prostá je na ve odpověď.

Některé dopisy byly silně erotické. Ze vech milostných dopisů mají takovéhle dopisy asi nejmení naději na úspěch, pomyslel si Massingham. Copak ten uboák nevěděl, e  jakmile touha jednou odumře  mohou probouzet jen odpor? Moná e milenci, kteří pro své nejintimnějí záleitosti pouívají soukromých dětských výrazů, jsou nejmoudřejí. Jejich erotika je aspoň osobní. Zde byla líčení sexuálních záitků buď trapně vypjatá v literárním stylu D. H. Lawrence, nebo chladně klinická. S údivem si uvědomoval emoci, která mohla být jen hanbou. Nebylo to v tom, e některé výlevy byly a brutálně otevřené. Byl zvyklý pročítat soukromou pornografii zavraděných ivotů; avak na tyto dopisy s jejich směsicí pudové ádosti a vznosných citů jeho zkuenost nestačila. Obnaená muka, je vyjadřovaly, mu připadala neurotická, iracionální. Sex u ho nedokázal okovat, usoudil Massingham, láska zřejmě ano.

Zaráel ho kontrast mezi poklidnou atmosférou pokoje a rozháranou myslí tohoto mue. Napadlo ho: tohle povolání aspoň člověka varuje, aby neskladoval případné osobní upomínky. Práce u policie učí právě tak přesvědčivě jako náboenství, aby člověk il kadý den tak, jako by to byl jeho den poslední. A nemusí to být jen vrada, co násilně vtrhává do soukromí. Jakákoli náhlá smrt se o to můe právě tak postarat. Jaký obraz by světu poskytlo to, co by tu po něm zůstalo, kdyby se byl vrtulník při přistání zřítil? Obraz přizpůsobivého, konzervativního osáka posedlého svou fyzickou zdatností? Homme moyen sensuel  a e by prostřední i ve vem ostatním? Vzpomněl si na Emmu, s kterou spával, kdykoli se to nahodilo, a z které se jednou, dá se předpokládat, stane lady Dungannonová, ledae by si nala  a zdá se to čím dál tím pravděpodobnějí  nějakého prvorozeného aristokrata s lepími vyhlídkami, ochotnějího trochu víc se jí věnovat. Zajímalo by ho, co by asi Emma, která se s tak upřímně poitkářskou, radostnou rozkoí dovedla milovat, řekla tomuto neřestně nespoutanému, sebeukájivému blouznění, tomuto potupnému svědectví o mukách zhrzené lásky.

Jeden rozpůlený list byl popsán jediným jménem. Dominika, Dominika, Dominika. A pak Dominika Lorrimerová, toporné, ne zvlá libozvučné spojení. Snad ho ta nenáleitost zarazila, nebo je napsal jen jednou. Písmena působila pracně, váhavě, jako kdyby si mladé děvče zkouelo tajně nacvičovat kýené vyvdané jméno. Vechny dopisy postrádaly datum, vechny byly bez oslovení a bez podpisu. Některé byly zřejmě jen první náčrty, bolestné hledání prchavého výrazu, rukopis hemící se krty. Ale Dalgliesh u mu přistrkoval poslední dopis. V něm nebyly ádné opravy, ádné tápání, a existoval-li nějaký předchozí koncept, Lorrimer jej zničil. Slova, černě vyrytá Lorrimerovým svislým písmem, se řadila v rovných linkách tak spořádaně jako kaligrafické cvičení. Moná e to byl dopis, který měl v úmyslu přece jen odeslat.

Stále hledám slova, která by vyjádřila, co se se mnou stalo, co Tys způsobila, aby se stalo. Ví, jak je to pro mne nesnadné. U tolik let píi jen úřední zprávy, tyté fráze, tyté truchlivé závěry. Má mysl byla počítačem naprogramovaným na smrt. Byl jsem jako člověk narozený v temnotách, ijící v hluboké jeskyni, člověk, který se útěně choulí u svého ubohého ohníčku a pozoruje stíny míhající se po jeskynních kresbách, pokoueje se najít v jejich hrubých obrysech nějaký smysl své existence, jen by mu pomohl snáet tu tmu. A pak jsi přila Ty a vzalas mě za ruku a vyvedla mne do slunečního svitu. A přede mnou byl skutečný svět, oslňující mé oči svou barvou a krásou. A nebylo třeba ničeho víc ne Tvé ruky a trochu odvahy udělat několik krůčků ven ze stínů a představ do světla. Ex umbris et imaginibus in veritatem.

Dalgliesh dopis odloil a řekl:

,Dej mi znáti, Hospodine, konec ivota mého a odměření dnů mých, jaké jest, abych věděl, jak dlouho trvati mám. Kdyby si byl Lorrimer mohl vybrat, patrně by si byl raději přál, aby jeho vrada zůstala nepomstěna, ne aby tyhle dopisy spatřily jiné oči ne ty jeho. Co si o nich myslíte?

Massingham si nebyl jist, zda má posoudit jejich obsah nebo jejich styl. Řekl opatrně:

Ta pasá o jeskyni je efektní. Zřejmě si na ní dal záleet.

Ale není tak docela původní. Silně připomíná Platónovu Ústavu. A stejně jako to bylo u Platónova obyvatele jeskyně, i jeho oči bolestně oslnilo jasné světlo. George Orwell kdesi napsal, e vrada jako jedinečný zločin by měla být důsledkem jen silných citových pohnutek. No, a tady máme silnou pohnutku. Jene, jak vidět, máme nesprávnou mrtvolu.

Myslíte, e o tom doktor Howarth věděl?

To je skoro jisté. Je ovem divné, e o tom zřejmě nevěděl nikdo v laboratoři. Tohle je klípek, který by si například paní Bidwellová jistě nenechala pro sebe. Nejdřív bychom si myslím měli ověřit u těch advokátů; jestli je závět jetě platná, a pak navtívíme dotyčnou dámu.

Ale tento program bylo nutno změnit. Telefon na zdi se rozřinčel a rozbil klidnou atmosféru pokoje. Massingham zvedl sluchátko. Byl to serant Underhill, který se pokouel, ne zrovna zdařile, potlačit vzruení ve svém hlase.

Přihlásil se nám major Hunt od Firmy Pargeter, Coleby a Hunt v Ely  chce mluvit s panem Dalglieshem. Ale raději ne po telefonu. Vzkazuje, jestli byste mohli zavolat a říct, kdy by se panu Dalglieshovi hodilo přijet. A máme svědka, pane! Je zrovna na policejní stanici v Guys Marshi. Jmenuje se Alfred Goddard. Jel včera večer kolem laboratoře autobusem, co tu staví v devět deset.

3

Běel po tý příjezdový cestě, jako kdyby ho čert honil.

Můete ho nějak popsat, pane Goddarde?

Jo. Starej nebyl.

Tedy mladý  jak asi?

Nikdá jsem neřek, e byl mladej. Na to, abych to moh říct, jsem ho zas tolik neviděl. Ale jako starej neutíkal.

Třeba dobíhal autobus.

Jestli ho dobíhal, tak ho nechyt.

Nemával na něj?

To dá rozum e ne. Řidič ho nemoh vidět. A je houby platný mávat zezadu na autobus.

Policejní stanice v Guys Marshi byla cihlová viktoriánská stavba s bílou dřevěnou lomenicí a tolik se podobala nějaké rané nádraní budově, a pojal Dalgliesh podezření, e policejní správa v devatenáctém století pouila z úsporných důvodů stejného architekta i stejných stavebních plánů.

Pan Alfred Goddard, pohodlně uvelebený v hovorně s ohromným hrncem horkého čaje před sebou, se tvářil naprosto nenuceně, zřejmě ho ani zvlá nepotěilo, ani nevzruovalo, e se stal klíčovým svědkem při vyetřování vrady. Byl to snědý, vrásčitý, podsaditý venkovan a páchl silným tabákem, kořalkou a kravským hnojem. Dalgliesh si vzpomněl, e někdejím osídlencům blat říkali jejich sousedé z vrků drnohryzové, protoe se ustavičně vrtali ve svých mokřinatých polích, nebo bahňáci, jak se prodírali blátivými bainami. Obojí by se na pana Goddarda hodilo. Dalgliesh si se zájmem viml, e kolem levého zápěstí má omotáno cosi jako koený řemínek, a domyslel si, e je to vysuená úhoří kůe, starodávný amulet na ochranu proti revmatismu. Znetvořené prsty, toporně obepínající hrnec čaje, naznačovaly, e kouzlo zrovna moc neúčinkuje.

Dalgliesh pochyboval, e by se byl sám přihlásil, ale průvodčí autobusu Bill Carney si vzpomněl, e pan Goddard cestuje pravidelně kadou středu večer z Ely do Stoney Piggottu přes Chevisham, a zavedl pátrající policisty k jeho odlehlému stavení. Jakmile ho vak bez dlouhých cavyků z jeho brlohu vytáhlí, nijak zvlá se ani na Billa Carneyho, ani na policii nezlobil a prohlásil, e je ochoten odpovídat na otázky, jestlie mu budou, jak se vyjádřil, kladeny zdvořile. Na co si nejvíc v ivotě stěoval, byl autobus do Stoney Piggottu: na jeho opoděné, nepravidelné jízdy, stoupající jízdné a obzvlá na ten pitomý nedávný experiment s patrovými autobusy na téhle lince, jeho důsledkem je, e ho kadou středu kvůli jeho dýmce vyhánějí na horní ploinu.

Ale jaké těstí pro nás, e jste tam byl, poznamenal Massingham. Pan Goddard si jen odfrkl do čaje.

Dalgliesh se ptal dál:

Vzpomněl byste si vůbec na něco z jeho zevnějku, pane Goddarde? Na jeho vlasy, jak byl vysoký, co měl na sobě?

Jo. Středně vysokej a měl na sobě takovej kratí kabát nebo moná prák. Rozepnutej, plandavej se mi zdál.

Na barvu se nepamatujete?

Takovej potmaví, snad. To byla jenom vteřina, co jsem ho viděl, chápete. Pak mi ho zaclonily stromy. Autobus se u rozjíděl, kdy mi pad do oka. Massingham se vmísil:

Řidič ho neviděl, ani průvodčí.

To dá rozum. Vdy byli na dolní ploině. Nevypadá to, e by si ho vimli. Ostatně, řidič s tou pitomou kraksnou zrovna vyjíděl.

Dalgliesh řekl:

Pane Goddarde, na tomhle hodně záleí. Můete se upamatovat, jestli se v laboratoři svítilo?

V jaký laboratoři?

V domě, od kterého ta postava běela.

Jestli se v domě svítilo? Kdy myslíte dům, tak bych řek dům, ne?

Pan Goddard předvedl mimicky úporné zamylení: pitvorně sepulil ústa a přimhouřil oči. Čekali. Po krásně vyměřené odmlce oznámil:

Slabě moná se svítilo. Ne naplno, rozumíte. Mám dojem, e jsem nějaký světlo zahlíd v přízemních oknech.

Massingham se zeptal:

Víte bezpečně, e to byl mu?

Pan Goddard ho obdařil káravým a zároveň pohoreným pohledem člověka, kterého při ústní zkouce zaskočili nějakou podle něho očividně nefér otázkou.

Měl na sobě kalhoty, jo? Jestli to nebyl muskej, pak by to měl bejt muskej.

Ale naprosto jist si tím nejste?

Dneska si ničím nemůete bejt jistej. Byly doby, kdy se lidi oblíkali sluným bohabojným způsobem.

Muskej nebo enská, bylo to lidský stvoření a běelo. To je vecko, co jsem viděl.

Take by to mohla být i ena v kalhotách? Jene takhle enský neběhaj. Ty přece běhaj tak nemoně, kolena těsně u sebe a mrskaj kotníkama jako splaený kachny. koda, říkám si, e ty kolena k sobě netisknou, kdy zrovna neběhaj.

To není tak patný postřeh, pomyslel si Dalgliesh. ádná ena neběhá přesně jako mu. První Goddardův dojem byl dojem mladího běícího mue, a toho taky podle veho viděl. Příli mnoho otázek by ho v této chvíli mohlo jen zmást.

Řidič a průvodčí, přivedení z autobusového nádraí a stále jetě v uniformách, nemohli potvrdit Goddardovu výpověď, ale i to, čím ji mohli doplnit, bylo uitečné. Nepřekvapilo, e ani jeden z nich běce neviděl, nebo téměř dvoumetrová zeď a převislé stromy zastiňovaly pohled na laboratoř z dolní ploiny, take mohli jen letmo zahlédnout dům, kdy autobus míjel otevřenou příjezdovou cestu a zpomaloval před zastávkou. Ale jestlie pan Goddard mluvil pravdu a postava se objevila, teprve kdy autobus byl v pohybu, pořád ji jetě nemohli spatřit.

Oba mohli potvrdit, co bylo vítané, e autobus, aspoň tu středu večer, jel na čas. Bill Carney se dokonce podíval na hodinky, kdy vyjíděli. Ukazovaly devět dvanáct. Autobus se zdrel na zastávce jen pár vteřin. ádný ze tří cestujících předem nenaznačil, e by chtěl vystoupit, ale jak řidič, tak průvodčí si vimli nějaké eny čekající ve stínu přístřeku u zastávky a usoudili, e chce nastoupit. Jene nenastoupila, naopak, jak se autobus přiblíil, otočila se a zala dál dozadu, do stínu přístřeku. Průvodčímu to připadlo divné, e tam čeká, poněvad ádný dalí autobus tu noc nejel. Ale poprchávalo, a tak si řekl, ani o tom nějak hloub uvaoval, e se tam schovává. Nepatří prý do jeho povinností, jak výstině podotkl, tahat pasaéra do autobusu, kdy o svezení nestojí.

Dalgliesh se obou zevrubně vyptával na tu enu, ale mohli o ní podat jen málo určitých informací. Oba se shodli na tom, e měla na hlavě átek a límec kabátu vyhrnutý přes ui. Řidič se domníval, e měla na sobě kalhoty a přepásaný prák. Bill Carney souhlasil s kalhotama, ale spí by řekl, e to byl tříčtvrteční kabát s kapucí. Jediné, co je vedlo k domněnce, e je to ena, byl átek na hlavě. Ani jeden jej nedokázal popsat. Pokládali za nepravděpodobné, e by kterýkoli ze tří cestujících na dolní ploině mohl být nějak nápomocný. Dva z nich byli starí pravidelní pasaéři a oba zřejmě spali. Třetího neznali.

Dalgliesh věděl, e vechny tři bude třeba vypátrat. To byl jeden z těch nezbytných úkonů, co seerou tolik času a přitom zřídkakdy přispějí nějakou hodnotnou informací. Ale je úasné, kolik toho lidé, od nich byste to nejméně čekali, postřehnou. Spáči mohli být zburcováni zpomalením jízdy a mohli čekající enu vidět mnohem zřetelněji ne průvodčí nebo řidič. Pan Goddard, jak se dalo předpokládat, ji nezpozoroval. Jedovatě se zeptal, jak mohou čekat, e někdo prokoukne střechu nějakého pitomého přístřeku, a ostatně, on se přece koukal jinam, ne, a za to mu prý mohou být jen vděčni. Dalgliesh si ho rychle hleděl usmířit, a kdy byla konečně výpověď k starochově spokojenosti dokončena, díval se, jak ho odváejí zpátky do jeho domku, jak s jistou důstojností, jako nějaká drobná vzpřímená figurína, sedí na zadním sedadle policejního vozu.

Ale uplynulo jetě dalích deset minut, ne Dalgliesh a Massingham mohli vyrazit do Ely. Do policejní úřadovny se příhodně, byt opoděně, dostavil Albert Bidwell, přináeje s sebou vydatný vzorek bláta z pětijitrového pole a náladu nabručené nelibosti. Massinghama by zajímalo, jak se on a jeho ena původně setkali, co svedlo dohromady dvě tak rozdílné osobnosti. Ona, o tom byl přesvědčen, pocházela z londýnské periférie, on byl typický obyvatel slatin. On byl mlčenlivý, kdeto ona upovídaná, on přiboudlý, ona bystrá, on nebyl na nic zvědavý, zatímco ona byla lačná po kdejakém klepu a vzruení.

Potvrdil, e vzal ten telefon. Volala prý nějaká ena a vzkazovala paní Bidwellové, e místo do laboratoře má přijít s něčím vypomoct paní Schofieldové do Leamingsu. Nevzpomíná si, e by se dotyčná představila jménem, ale pochybuje o tom. S paní Schofieldovou hovořil předtím po telefonu jednou nebo dvakrát, kdy chtěla na jeho eně, aby jí pomohla s večeři pro hosty či co to bylo. enská práce. Nemůe říct, jestli ten hlas zněl stejně. Na dotaz, zda předpokládal, e volající ena je pani Schofieldová, odpověděl, e nepředpokládal vůbec nic. Dalgliesh se zeptal:

Můete se upamatovat, zda dotyčná řekla, aby vae ena přila do Leamingsu, nebo aby la do Leamingsu?

Význam této otázky mu zřejmě unikal, ale přijal ji s nasupeným podezřením, a po dlouhé odmlce řekl, e neví. Kdy se ho Massingham zeptal, jestli je moné, e volající nebyla ena, ale mu maskující svůj hlas, vrhl na něj pohled nabitý odporem, jako kdyby si zoufal nad myslí, která si můe představit tak rafinovanou ničemnost. Ale odpověď jej pohnula k nejdelí promluvě. Uzavíracím tónem prohlásil, e neví, jestli to byla ena nebo mu, který se za enu vydával, anebo třeba nějaká holka. Ví jen tolik, e ho někdo poádal, aby manelce něco vyřídil, a e jí to vyřídil. A kdyby byl věděl, e z toho bude vecka tahle buzerace, tak by ten telefon nebral.

A s tím se museli spokojit.

4

Podle Dalglieshovy zkuenosti obývali advokáti provozující praxi v katedrálních městech vdycky pěkné domy, a kanceláře pánů Pargetera, Colebyho a Hunta nebyly výjimkou. Nacházely se v dobře zachovalém a udrovaném domě z doby regentství s výhledem na parčík před katedrálou, s impozantním vchodem, jeho ebenově černý nátěr svítil, jako kdyby jetě neoschl, a jeho mosazné klepadlo v podobě lví hlavy bylo vycíděno téměř doběla. Otevřel jim postarí, velice vyzáblý úředník, připomínající ve svém staromódním černém obleku a tuhém límci postavu z Dickense; jeho výraz truchlivé rezignace se poněkud rozjasnil, kdy je spatřil, jako by ho povzbudila vyhlídka na patálie. Kdy se Dalgliesh představil, mírně se uklonil a řekl:

Major Hunt vás samozřejmě očekává, pane. Právě dokončuje rozhovor s klientem. Račte prosím sem, nenechá vás čekat déle ne pár minut.

Čekárna, do které byli uvedeni, se svým komfortem i dojmem zvládnutého nepořádku podobala salónu v pánském klubu. Křesla byla koená a tak iroká a hluboká, e bylo nesnadné si představit, e by se z nich člověk po edesátce bez potíí zvedl. Přestoe dva starobylé radiátory ířily teplo, v krbu hořel koks. Velký kulatý mahagonový stůl pokrývaly časopisy věnované zájmům venkovské lechty, větinou zřejmě velmi stará čísla. Zasklená knihovna byla nabita svázanými dějinami kraje a ilustrovanými díly o architektuře a malířství. Olej nad krbovou římsou zobrazující feton s koňmi a posluhujícími čeledíny silně připomínal Stubbse a Dalglieshe napadlo, e autorem je nejspí skutečně Stubbs.

Stačil se jen krátce porozhlédnout po místnosti, a právě přistoupil k oknu, aby se zahleděl ke kapli Panny Marie při katedrále, kdy se otevřely dveře a znovu se objevil úředník, aby je pozval do pracovny majora Hunta. Mu, který se zvedl ze svého místa za psacím stolem, aby je přijal, byl, pokud jde o vzhled, pravým opakem svého úředníka. Byl to statný, napřímený mu pozdního středního věku v poněkud obnoeném, ale dobře střieném tvídovém obleku, zdravě růový a lysající, s bystrýma očima pod jeatými neklidnými brvami. Kdy Dalglieshovi podával ruku, nepokrytě si ho měřil, jako by odhadoval, kam přesně ho má zařadit ve svém soukromém ebříčku hodnot, nače s patrným uspokojením přikývl. Stále jetě vypadal víc jako voják ne jako právník a Dalgliesh usoudil, e hlas, s ním je přivítal, získal svou autoritativní říznost vytěkáváním povelů na cvičitích a ve vřavě druhé světové války.

Dobré jitro, dobré jitro. Posaďte se, prosím. Přicházíte v tragické záleitosti. Myslím, e jsme dosud ádného klienta neztratili v důsledku vrady.

Úředník zakalal. Bylo to přesně takové zakalání, jaké od něho Dalgliesh mohl očekávat, neurálivé, ale diskrétně výstrané a neopominutelné.

Byl tu sir James Cummins, pane, v roce 1923. Zastřelil ho jeho soused, kapitán Cartwright, kvůli paní Cartwrightové, kterou sir James svedl. Přitěující okolností byly jetě nějaké nesrovnalosti v právu rybolovu.

Správně, Mitchingu. Ale to se stalo jetě za mého otce. Chudáka Cartwrighta pověsili. koda ho, říkával vdycky otec. Za války se vyznamenal  přeil Sommu a Arras a skončil na ibenici. Olehaný z bitev, neastný chlapík. Porota by byla moná doporučila shovívavost, kdyby byl mrtvolu nerozsekal. Rozsekal tenkrát mrtvolu, viďte, Mitchingu?

Správně, pane. Nali hlavu zakopanou v sadu.

To právě Cartwrighta odrovnalo. Angličtí porotci nesnáejí rozsekávání mrtvol. Crippen by dnes il, kdyby byl tu svou Belle Elmorovou zakopal v jednom kuse.

Sotva, pane. Crippen se narodil v roce 1860.

No, ale nebyl by dlouho po smrti. Nepřekvapilo by mě, kdyby tu byl do sta. Jen o tři roky starí ne vá otec, Mitchingu, a stejně jako on stavěný, malý, lachovitý, oči jako trnky. Tenhle typ, to jsou nezmaři. Nu co, pustíme se do díla. Dáte si doufám kávu. Slibuju, e bude k pití. Mitching zde instaloval takovou tu skleněnou retortu a sami si meleme čerstvá zrnka. Tak tedy kávu, prosím vás, Mitchingu.

Slečna Makepeaceová u ji připravuje, pane.

Z majora Hunta vyzařovala poobědní pohoda a Massingham se s jistou závistí domýlel, e jeho jednání s posledním klientem se vedlo převáně nad dobrým obědem. On a Dalgliesh do sebe chvatně hodili sendvič a pivo v jedné hospodě mezi Chevishamem a Guys Marshem. Dalgliesh, o něm bylo známo, e si potrpí na znamenité jídlo a víno, měl neblahý zvyk nezdrovat se jídlem, kdy pracoval na nějakém případu. Pokud jde o kvalitu, nebyl Massingham vybíravý, kvantita, po té tesknil. Ale aspoň kávu dostanou.

Mitching zůstal stát poblí dveří a nenaznačoval, e by se měl k odchodu. To bylo zřejmě naprosto v pořádku. Dalglieshovi připadali jako dva komici, kteří se právě zdokonalují v souhře svých parátních replik a je jim líto zmekat sebemení příleitost k jejich procvičení. Major Hunt řekl:

Chcete pochopitelně vědět, jak vypadá Lorrimerova závě.

A chceme vědět i jiné věci, které byste nám o něm mohl říct.

Toho, obávám se, moc nebude. Setkal jsem se s ním jenom dvakrát od doby, kdy jsem projednával pozůstalost po jeho babičce. Ale udělám samozřejmě ve, co bude v mých silách. Jak jednou zaklepá na dveře vrada, soukromí musí jít stranou. Je to tak, viďte, Mitchingu.

Vechna tajemství se rozplývají v prudkém světle, které ozařuje popravitě, pane.

Nevím, nevím, jestli tohle citujete správně, Mitchingu. A dnes nemáme popravitě. Jste pro zruení trestu smrti, kapitáne?

Dalgliesh řekl:

Budu proti trestu smrti do té doby, dokud si nebudeme naprosto jisti, e se nikdy, za ádných okolností nemůeme dopustit omylu.

To je velice zásadová odpověď, ale ádá si dlouhou řadu otázek, nezdá se vám? Ovem nejste tu proto, abyste diskutoval o nejvyím trestu. Nesmíme marnit vá čas. Nue, ta závět. Kam jsem dal schránku pana Lorrimera, Mitchingu?

Úředník vzal z postranního stolu černou kovovou schránku a poloil ji před majora Hunta. Major ji s jistou obřadností otevřel a vyňal z ní závě. Dalgliesh řekl:

Nali jsme jednu závět v jeho stole. Má datum třetího května 1971. Vypadá jako originál.

Take ji nezničil? To je zajímavé. Z toho by se dalo soudit, e si to nakonec přece jen nerozmyslil.

Take existuje pozdějí závě?

Ach, jistěe, kapitáne. Jistěe existuje. Právě o ní jsem si s vámi chtěl pohovořit. Podepsal ji teprve minulý pátek a jak originál, tak jedinou kopii nechal zde u mne. Mám je tady. Třeba si přejete sám si ji přečíst.

Podal Dalglieshovi závět. Byla velice stručná. Lorrimer náleitou formou zruil vechny dřívějí závěti, prohlásil o sobě, e je zdravého rozumu, a necelým tuctem řádek naloil s vekerým svým majetkem. Dům Postmill Cottage s obnosem deset tisíc liber odkázal svému otci. Tisíc liber zanechal Brendě Pridmorové, aby jí umonil nakoupit si jakékoli knihy potřebné k dalímu vědeckému vzdělávání. Zbytek svého jmění věnoval Akademii kriminalistiky, aby z něho udílela výroční penění odměny ve výi, jakou ústav uzná za vhodnou, za původní esej o jakémkoli aspektu vědeckého zkoumání zločinu, kterýto esej by posuzovali tři znalci, ročně vybíráni ústavem. O Angele Foleyové tam nebyla jediná zmínka.

Dalgliesh řekl:

Vysvětlil vám ně,jak, proč ze závěti vypustil svou sestřenici Angelu Foleyovou?

Ano, vysvětlil. Pokládal jsem za správné upozornit ho, e by v případě jeho úmrtí mohla jako jediná ijící příbuzná, nepočítaje otce, podat proti závěti odvolání. Kdyby to udělala, právní bitva by stála peníze a mohla by z pozůstalosti značnou částku odčerpat. Necítil jsem se povinován nutit ho, aby své rozhodnutí změnil. Jenom jsem si myslel, e je správné upozornit ho na moné důsledky. Vy jste slyel, co mi odpověděl, viďte, Mitchingu?

To jsem věru slyel, pane. Zesnulý pan Lorrimer vyjádřil nesouhlas se způsobem ivota, jaký si jeho sestřenice zvolila, zvlátě odsuzoval vztah, který se údajně vyvinul mezi sestřenici a dámou, s kterou, jak jsem vyrozuměl, sdílí společnou domácnost, a řekl, e si nepřeje, aby zmíněná společnice měla prospěch z jeho majetku. Kdyby se sestřenice rozhodla proti závěti odvolat, je prý odhodlán ponechat věc soudu. Jeho by se u vůbec netýkala. On svá přání jasně vyslovil. Také upozornil na to, pokud se dobře pamatují, pane, e závě má být ve své podstatě dočasná. Zamýlel se oenit, a jestlie by tak učinil, závě by pochopitelně pozbyla platnosti. Zatím se chtěl pojistit proti vzdálené monosti  jak uvedl , e by sestřenice vechno zdědila, kdyby nepředvídaně zemřel dřív, ne by se jeho osobní záleitosti vyjasnily.

Správně, Mitchingu, tohle v jádru řekl. Doznávám, e mě to s novou závětí jaksi smířilo. Jestlie se chystal oenit, u by s ní zřejmě nemohl počítat a musel by vechno znovu uváit. Ne e bych tu závě pokládal nevyhnutelně za nespravedlivou nebo zaujatou. Člověk má právo nakládat se svým majetkem, jak uzná za vhodné, jestlie mu stát nechá něco, s čím by nakládal. Připadlo mi trochu divné, e se o té dámě  kdy se s ní váně mínil oenit v prozatímní závětí slovem nezmínil. Ale účel se mi zdá dost důvodný. Kdyby jí odkázal nějakou nicotnou částku, sotva by se mu poděkovala, a kdyby jí zanechal vecko, patrně by si okamitě vzala jiného a jmění by připadlo jemu.

Dalgliesh se zeptal:

O tom zamýleném sňatku vám nic neřekl?

Ne, ani jméno dámy. A přirozeně jsem se ho neptal. Dokonce trochu pochybuji, e měl na mysli někoho určitého. Mohl to být jen povechný záměr anebo moná jen záminka, aby závět mohl změnit. Take jsem mu pouze blahopřál a upozornil ho, e nová závě bude neplatná, jakmile dojde k sňatku. Řekl, e je s tím srozuměn a e v patřičný čas přijde sepsat novou závět. Zatím prý nechce nic jiného ne tohle, a tak jsem to sestavil. Mitching to podepsal. Druhým svědkem byla má sekretářka. Á, právě nám přináí kávu. Pamatujete se, e jste podepsala závět pana Lorrimera, viďte?

Hubená, nervózně vyhlíející dívka, která přinesla kávu, na majorův vybafnutý dotaz zděeně přikývla a chvatně opustila místnost. Major Hunt řekl s uspokojením:

Pamatuje se. Byla tak vyplaená, e se sotva mohla podepsat. Ale podepsala se. Vechno je to tady. Vechno jak má být, v naprostém pořádku. Doufám, e dokáeme sestavit platnou závě, co, Mitchingu? Ale bude zajímavé sledovat, jestli to děvče o ni začne bojovat.

Dalgliesh se zeptal, o jakou částku by Angela Foleyová měla bojovat.

O dobrých padesát tisíc liber, troufám si říct. ádné velké jmění v dnení době, ale sluné, sluné. Původní kapitál zdědil po staré Annie Lorrimerové, babičce z otcovy strany. Podivuhodná stará paní. Narozená a odchovaná na blatech. Vedla s manelem venkovský krám v Low Willow. Tom Lorrimer se upil do poměrně časného hrobu  nemohl vystát ty zimy na blatech  a ona obchodovala dál sama. Vechny peníze samozřejmě nepocházely z krámu, ačkoli se v něm dovedla zdatně otáčet. Ne, měla čich na koně. Prapodivná věc. Bůhsuď kde se to v ní vzalo. Pokud vím, jakiva na koně nevylezla. Zavřela krám a třikrát do roka zajela do Newmarketu. Nikdy, tak jsem to slyel, neprohrála jediný penny a kadou libru, kterou vyhrála, uspořila.

Jak velkou měla rodinu? Byl Lorrimerův otec jejím jediným synem?

Ano, byl. Měla jednoho syna a jednu dceru, matku Angely Foleyové. Ale nemohla, pokud mohu soudit, své děti ani vystát. Dcera se dostala do jiného stavu s tamním kostelníkem a stará paní ji osvědčeným viktoriánským stylem vyhnala z domu. Manelství se nevydařilo a myslím, e Maud Foleyová svou matku u nikdy neviděla. Zemřela na rakovinu pět roků potom, co se jí narodila dcera. Stará paní odmítla přijmout k sobě vnučku, a tak děvče skončilo v péči místních úřadů. Mám dojem, e větinu svého mládí strávila v domovech cizích pěstounů.

A syn?

Ten se oenil s místní učitelkou a to, pokud vím, docela dobře klapalo. Ale rodina nikdy nedrela moc pohromadě. Stará paní se zdráhala odkázat peníze synovi, poněvad, jak tvrdila, by to znamenalo platit dvojí dědickou daň. Bylo jí dost přes čtyřicet, kdy se narodil. Ale myslím, e pravý důvod vězel prostě v tom, e ho neměla moc ráda. A myslím, e svého vnuka Edwina také moc často nevídala, ale někomu peníze musela odkázat a její generace jetě věřila, e krev není voda ani dobročinná polévka a e muská krev je hustí ne enská. Nehledě k tomu, e odvrhla dceru a nikdy se nezajímala o vnučku, nepokládala ve shodě se svou generací za správné odkazovat peníze přímo enám. Prý to jen povzbuzuje svůdce a prospěcháře. Odkázala vechno výlučně svému vnukovi Edwinu Lorrimerovi. V době její smrti měl patrně vůči své sestřenici jisté hryzení svědomí. Ve své první závěti, jak víte, ji učinil legatářkou.

Dalgliesh řekl:

Nevíte, jestli jí Lorrimer řekl, e zamýlí závě změnit?

Advokát na něj upřel pronikavý pohled.

O tom se mi nezmínil. Za stávajících okolností by pro ni bylo výhodné, kdyby mohla dokázat, e jí to řekl.

Tak výhodné, pomyslel si Dalgliesh, e by tento fakt při prvním výslechu nepochybně uvedla. Ale i kdyby věřila, e bude po svém bratranci dědit, jetě by z toho nevyplývalo, e vradila. Kdyby tolik stála a podíl z babiččina odkazu, proč by s vradou a do teďka otálela?

Ozval se telefon. Major Hunt zamručel omluvu a sáhl po sluchátku. Zakrývaje dlaní mluvítko, řekl Dalglieshovi:

To je slečna Foleyová, telefonuje z Postmill Cottage. Starý pan Lorrimer si chce se mnou promluvit o závěti. Prý by se straně rád dozvěděl, jestli teď dům patří jemu. Přejete si, abych mu to řekl?

Záleí na vás. Ale je to nejblií příbuzný; dříve nebo později by se měl stejně seznámit s obsahem závěti. A právě tak ona.

Major Hunt váhal. Pak promluvil do telefonu.

Dobrá. Betty. Spojte mě se slečnou Foleyovou.

Znovu vzhlédl k Dalglieshovi.

Tahle zpráva způsobí v Chevishamu pěkný poprask.

Dalgliesh si náhle vybavil dychtivou mladinkou tvář Brendy Pridmorové, jak na něj září přes Howarthův stůl.

Ano, řekl stroze. To tedy, obávám se, způsobí.

5

Howarthův dům, nazývaný Leamings, stál při cambridgeské silnici pět kilometrů za obcí Chevisham, moderní stavba z betonu, dřeva a skla, římsovitě vyvýená nad plochou slatin, se dvěma bílými bočními křídly připomínajícími skasané plachty. I v pohasínajícím světle působil impozantně. Stál zde naprosto izolovaně a v této nádherně odlehlé poloze spočíval jeho půvab jen v dokonalosti linie a rafinované prostotě. Nikde nebylo vidět jiný dům kromě osamělé chaty na kůlech, oputěné jako katovna, a nad východním obzorem se dramaticky vznáel tajemný přelud, majestátní vě a osmihran elyské katedrály. Ze zadních místností se mohl člověk rozhlíet po nezměrnosti oblohy i po rozsáhlých, ádnými keři neoplocených polích, přeatých leamingskou hrází, proměnlivých podle ročních období od černé zjizvené půdy přes jarní osevy k času ní; mohl naslouchat pouze větru a v létě nepřestajnému evelení obili.

Pozemek byl malý a architekt musel projevit vynalézavost. Nebyla tu zahrada, nic ne krátká příjezdová cesta, vedoucí k dláděnému nádvoří a dvojgarái. Před ní stál vedle Howarthova triumphu červený jaguár XJS. Massingham si závistivým okem změřil jaguára; zajímalo by ho, jak paní Schofíeldová dokázala získat tak rychle tenhle nový model. Zajeli dovnitř a zaparkovali vedle něj. Jetě ne Dalgliesh vypnul motor, vyel ze dveří Howarth a mlčky je očekával. Měl na sobě dlouhý modrobíle pruhovaný pracovní plá, jaký nosí řezníci, v něm se zřejmě cítil naprosto nenuceně, a nepokládal vůbec za nutné říci něco na vysvětlenou nebo jej svléci. Kdy vystupovali po uhlazených schodech, Dalgliesh mu pochválil dům. Howarth řekl:

Projektoval jej jistý védský architekt, který obohatil Cambridge a několik moderních staveb. Dům mimochodem patří jednomu příteli z univerzity. Je právě se svou enou na dvouroční studijní dovolené na Harvardu. Kdyby se rozhodli zůstat ve Státech, moná e by jej prodali. Tak či onak, zařídili jsme se tu na dalích osmnáct měsíců, a pak se můeme po něčem rozhlédnout, bude-li třeba.

Stoupali po irokém kruhovém dřevěném schoditi, které se zdvíhalo z achty domu. Nahoře si někdo velmi hlasitě přehrával desku s Třetím brandenburským koncertem. Nádherné finálové kontrapunkty doráely na zdi a vzdouvaly se domem a Massingham si jej málem představil, jak na těch svých bílých křídlech vzlétá a radostně skotačí nad blaty. Dalgliesh, přehluuje hudbu, řekl:

Paní Schofieldové se tu líbí?

Howarthův hlas, zváeně ledabylý, se k nim snesl dolů. Ach, ta by odtud u dávno zmizela. Dominika má ráda změnu. Má nevlastní sestra trpí onou baudelairovskou horreur de doyrticile  obvykle by se jí víc líbilo být jinde. Její přirozený domov či habitat je Londýn, ale je teď u mne, protoe ilustruje pro nakladatelství Paradine nové bibliofilské vydání Crabbových básní.

Deska dohrála. Howarth se odmlčel a pak řekl poněkud příkře, jako by litoval, e se mimovolně svěřuje:

Měl bych vám patrně říct, e sestra před půldruhým rokem ovdověla. Její manel se zabil při automobilové havárii. Sama tehdy vůz řídila, ale měla těstí. Aspoň se domnívám, e měla těstí. Vyla z toho téměř bez krábnutí. Charles Schofield zemřel o tři dny později.

Je mi líto, řekl Dalgliesh. Cynik v něm se podivil, proč mu to Howarth říká. Jevil se mu jako člověk v jádře uzavřený, který se jen tak lehce nesvěřuje s osobní nebo rodinnou tragédií. Byl to snad pokus apelovat na jeho rytířskost, skrytá prosba, aby se sestrou jednal se zvlátními ohledy? Anebo ho varoval, e je stále jetě zkruena alem, nevypočitatelná, nebo dokonce vyinutá? Sotva mu chtěl naznačit, e po té tragédii podléhá paní Schofieldová nepřekonatelnému nutkání zabíjet své milence.

Doli na vrchol schoditě a stáli teď na irokém dřevěném balkónu, zdánlivě zavěeném v prostoru. Howarth odsunul dveře a řekl:

Já vás teď opustím. Chtěl bych si dnes pospíit s vařením večeře. Sestra je zde. Zavolal:

Tohle je kapitán Dalgliesh a detektiv inspektor Massingham, oba pánové ze Scotland Yardu. Vyetřují tu vradu. Má sestra Dominika Schofieldová.

Pokoj byl ohromný, s trojúhelníkovým oknem od krovu k podlaze, trčícím jako lodní příď nad pole pod ním, s vysokým zaobleným stropem ze světlé sosny. Nábytku, velmi moderního, tu bylo poskrovnu. Spí ne obývací pokoj připomínala místnost studio nějakého hudebníka. U zdi se kupila změt velijakých stojanů a pouzder na housle a nad ni pyramida moderních a nepochybně nákladných stereopřístrojů. Visel tu jediný obraz, portrét Neda Kellyho od Sidneyho Nolana. Kovová maska bez tváře se dvěma anonymníma očima prozařujícíma těrbinou dobře ladila se strohostí pokoje, s ponurou černí potemnělých blat. Nebylo nesnadné si ho představit, novodobého posupného zbojníka Herewarda, jak rázuje po těch lepkavých lánech.

Dominika Schofieldová stála u kreslířského pultu, umístěného uprostřed místnosti. S váným výrazem se k nim otočila a upřela na ně bratrovy oči: Dalgliesh se znovu zahleděl do těch znepokojivých kaluin modře pod hustým vyklenutým obočím. Jako vdycky kdy neočekávaně, v těch stále vzácnějích okamicích, stanul tváří v tvář krásné eně, jeho srdce poskočilo. Byla to slast spí smyslová ne smyslná a byl rád, e ji stále jetě můe cítit, třebas i během vyetřování vrady.

Ale zarazilo ho, jak uválivé bylo to plynulé pozvolné otočení, ten upřený, odpoutaný, a přitom přemítavý pohled jejích pozoruhodných očí. V tomto světle byly její duhovky, tak jako duhovky jejího bratra, téměř nachové, bělmo zbarvené bledí modří. Měla bledou plet medového odstínu a konopné vlasy vyčesané z čela a v týlu svázané do uzlíku. Silná stehna jí těsně obepínaly modré dínsy, doplněné rozhalenou modrozeleně kostkovanou koilí. Dalgliesh odhadoval, e je asi o deset let mladí ne její nevlastní bratr. Kdy promluvila, byl její hlas na enu nezvykle hluboký, a trochu drsný.

Posaďte se. Mávla pravou rukou kamsi směrem k jednomu z chromových a koených křesel. Nebude vám vadit, kdy budu pokračovat v práci?

Ne, pokud vám nebude vadit, kdy na vás při práci budu mluvit, a pokud nebudete namítat, e budu sedět, zatímco vy budete stát.

Přisunul si křeslo blí k jejímu stojanu, tak aby mohl sledovat jak její tvář, tak práci, a usadil se. Křeslo bylo obdivuhodně pohodlné. Vytuil, e lituje své nezdvořilosti. Při jakékoli konfrontaci má stojící osoba jistou psychologickou výhodu, ta ovem odpadá, jestlie protivník sedí zřejmě zcela uvolněně na místě, které si sám vybral. Massingham zvedl s téměř ostentativní tichostí druhé křeslo a el si je postavit ke zdi vlevo od dveří. Byla si nepochybně vědoma jeho přítomnosti za svými zády, ale nedala to najevo. Sotva mohla protestovat proti uspořádání, které si sama vymyslela, ale jako by vycítila, e výslech začal nepříznivě, řekla:

Promiňte, zdám se vám asi nepříčetně pilná, ale musím splnit vraedný termín. Bratr vám patrně řekl, e ilustruju nové vydání Crabbových verů pro nakladatelství Paradine. Tahle kresba je k básní ,Odklady  Dinah mezi svými kuriózními cetkami.

Dalglieshovi bylo jasné, e paní Schofieldová musí být malířkou na profesionální úrovni, kdy získala takovou zakázku, a přece na něho silně zapůsobila senzibilita i pevná linie kresebného projevu. Bylo to detailně propracované, ale ne vypiplané, krajně dekorativní, krásně vystavěná rovnováha mezi útlou dívčí postavou a předměty zalíbení, básníkem tak pečlivě vyjmenovanými. Byly tam vechny, svědomitě nakreslené: figurativní tapety, růový koberec, zavěená jelení hlava a vyperkované emailové hodiny. Je to, napadlo ho, velmi anglická ilustrace nejangličtějího ze vech básníků. Dala si velmi záleet na dobových zvlátnostech. Na stěně vpravo byla připevněna korková deska, na kterou připíchla několik předběných náčrtů: strom, zpola dokončené interiéry, kusy nábytku, drobné náladové krajinky. Řekla:

Je těstí, e člověk nemusí mít rád básníkovo dílo, aby ho povolaně ilustroval. Kdo to řekl o Crabbovi, e je to ,Pope ve vlněných punčochách? Po přečtení dvaceti řádek mi mozek začne tepat v rýmovaných dvojverích. Ale moná e tohle slavné literární období vyznáváte. Vy přece píete básně, e?

Vyznělo to od ní, jako by se ho zeptala, jestli ze záliby sbírá cigaretové obaly.

Dalgliesh řekl:

Váil jsem si Crabba od té doby, co jsem se jako chlapec dočetl, e Jane Austenová by si sebe dovedla představit, jak to sama řekla, jako paní Crabbovou. Kdy se přistěhoval do Londýna, byl tak chudý, e musel zastavit vechno své atstvo, a pak peníze utratil za výtisk Drydenových básní.

A vy to schvalujete?

Mně se to zamlouvá. Zacitoval:

,Netěstí, steré strasti suovaly svět,

vak v jejím krásném příbytku je nevidět;

bylo jí líto matek trpících a vdov

a modlila se, ne la spát, pár tklivých slov:

neb slepě věřila, ne z bláhovosti snad,

e silná váeň pohltí ve jedenkrát.

Přelétla ho rychlým mnohoobsaným pohledem.

V tomhle případě není natěstí ádná matka, ani vdova, která by trpěla. A přestala jsem se modlit, kdy mi bylo devět. Anebo jste mi jen dokazoval, e umíte citovat Crabba?

Ovem, přesně tak, odpověděl Dalgliesh. Po pravdě řečeno přiel jsem si s vámi promluvit o tomhle.

Vytáhl z kapsy plátě svazek dopisů, jeden z nich otevřel a přidrel jí popsanou stránku k očím. Zeptal se:

Je to Lorrimerův rukopis?

Pohlédla na list odmítavě.

Samozřejmě. koda e je neodeslal. Byla bych si je ráda přečetla, ale teď snad ne.

Nemyslím, e by se příli liily od těch, které odeslal.

Chvilku měl dojem, e popře, e nějaké dostala. Ale uvědomila si, uvaoval, e si to snadno můeme zjistit u listonoe. Pozoroval, jak do modrých očí vstupuje obezřetnost. Řekla:

Takhle končí láska  jak je to v Eliotovi  ne výbuchem, ale kňučením.

Ne tak kňučením jako výkřikem bolesti.

Ustala v práci, jen tie stála a prohlíela si kresbu. Řekla:

Je to zvlátní, jak zoufalství je odpudivé. Byl by udělal líp, kdyby to zkusil s poctivostí: ,Pro mne to znamená mnoho, pro tebe to příli mnoho neznamená: Buď přece trochu velkorysá! Nic tě to stát nebude, jen příleitostně půlhodinku tvého času. Byla bych si ho váila víc.

Ale on se nedoadoval nějaké obchodní úmluvy, řekl Dalgliesh. Doadoval se lásky.

To je něco, co jsem mu nebyla povinována, a on neměl právo to očekávat.

Nikdo z nás nemá právo to očekávat, pomyslel si Dalgliesh. Ale přesto to děláme. Bez přímé souvislosti ho napadl citát z Plutarcha: ,Hoi házejí ze zábavy kamením po ábách. Ale áby neumírají ze zábavy, umírají doopravdy.

Kdy jste to skoncovala? zeptal se.

Chvilku vypadala překvapeně.

Právě jsem se vás chtěla zeptat, jak víte, e jsem to skoncovala. Ale samozřejmě máte ty dopisy. Nejspí v nich naříká. Řekla jsem mu asi před dvěma měsíci, e u se s ním nechci stýkat. Od té doby jsem s ním nemluvila.

Řekla jste mu nějaký důvod?

Ne. Nejsem si tak jista, e tu byl nějaký důvod. Musí nějaký být? Nebyl tu jiný mu, jestli máte tohle na mysli. Jakým nádherně zjednodueným pohledem se vy díváte na ivot! Práce u policie patrně utváří jakousi kartotékovou mentalitu. Obět  Edwin Lorrimer. Zločin  vrada. Obviněná  Dominika Schofieldová. Motiv  sex. Verdikt  vinna. Jaká koda, e u to nemůete vyřídit a do konce: rozsudek  smrt. Dejme tomu, e u mě unavoval.

Kdy jste vyčerpala jeho monosti  sexuální a emocionální?

Spí bych řekla intelektuální, kdy mi prominete mou domýlivost. Zjiuji, e fyzické monosti vyčerpá člověk poměrně brzy, nezdá se vám? Ale kdy má vá partner vtip, inteligenci a své osobité záliby; pak vztah dostane jakýsi smysl a cíl. Znala jsem kdysi mue, který se skvěle vyznal v chrámové architektuře sedmnáctého století. Sjezdili jsme spolu bezpočet kilometrů v honbě za kostely. Bylo to strhující, dokud to trvalo, a já toho teď vím spoustu o pozdním sedmnáctém století. To byla jistě kladná stránka věci.

Kdeto Lorrimerovy jediné intelektuální záliby byla obecná filozofie a kriminalistika.

Soudní biologie. Měl podivné zábrany o tomhle oboru diskutovat. Měl patrně kdesi hluboko v dui, jak by se vyjádřil, vtisknuto nařízení o úředním tajemství. Ostatně, dokázal být nudný i řečmi o své práci. V tom jsou vichni vědci stejní, jak jsem zjistila. Můj bratr je jediný vědec z těch, co jsem kdy poznala, s kterým se po prvních deseti minutách v jeho společnosti nenudím.

Kde jste se milovali?

To je impertinentní otázka. A je to důleité?

Můe to být  pro jistý počet lidí, kteří věděli, e jste byli milenci.

Nikdo to nevěděl. Moc by mě nepotěilo, kdyby se o mých soukromých záleitostech pitalo na dámské toaletě Hoggattovy laboratoře.

Take to kromě bratra a vás nikdo nevěděl? Zřejmě usoudila, e by bylo hloupé a nebezpečné popírat, e to Howarth věděl. Řekla:

Doufám, e se nezeptáte, jestli to schvaloval!

Ne. Povaoval jsem od začátku za samozřejmé, e to neschvaloval.

A proč sakra? Mělo to být řečeno lehkým, téměř posměným tónem, ale Dalgliesh v něm postřehl ostrou hranu obranného hněvu. Řekl mírně:

Já se jen vívám do jeho situace. Kdybych právě nastoupil do nového místa, a to do místa poněkud problematického, pak by poměr mé nevlastní sestry s mým podřízeným, a to s podřízeným, který si patrně myslí, e byl vyhozen ze sedla, znamenal komplikaci, bez které bych se raději obeel.

Patrně postrádáte sebedůvěru, jakou má můj bratr. Nepotřeboval se spoléhat na Edwina Lorrimera, aby zdárně řídil svůj ústav.

Vodila jste ho sem?

Svádět bratrova podřízeného tady, v bratrově vlastním domě? Nemít ho tak ráda, moná e by můj poměr získal jetě na pikantnosti. Ke konci, přiznávám, se k tomu schylovalo. Ale podle mě by to stejně bylo jen nevkusné, nic víc. Oba máme vůz a ten jeho je obzvlá prostorný.

Pokládal jsem to spí za nouzové řeení prostopáné mládee. Pohodlné to asi nebylo a musela vám být zima.

To taky byla. Co byl dalí důvod pro to, abych s tím skoncovala. Náhle se k němu vehementně otočila.

Podívejte se, já se vás nepokouím okovat. Pokouím se mluvit pravdu. Nenávidím smrt a rozklad a násilí. Kdo taky ne? Ale netruchlím  pro případ, e by vás napadlo mi kondolovat. Je jen jeden člověk, jeho smrt mě zarmoutila, ale není to Edwin Lorrimer. A necítím se odpovědná. Proč taky? Nejsem odpovědná. I kdyby spáchal sebevradu, neměla bych pocit, e jsem to zavinila. Víte, já si dokonce myslím, e jeho smrt nemá se mnou vůbec nic společného. Kdoví, jemu se třeba někdy zachtělo mě zavradit. Já jsem nikdy neměla sebemení důvod či chu zavradit jeho.

Nemáte ponětí, kdo to udělal?

Nejspí někdo cizí. Někdo, kdo vnikl do laboratoře, aby buď podstrčil nebo zničil nějaký inkriminující důkaz. Třeba opilý řidič, který doufal, e se zmocní svého vzorku krve. Edwin ho překvapil a vetřelec ho zabil.

Rozbor alkoholu v krvi se neprovádí v biologickém oddělení.

Pak to mohl být také nějaký ukřivděný nepřítel. Někdo, proti komu Edwin v minulosti svědčil. Konec konců ho patrně kdekdo z lavice svědků znal. Smrt odborného znalce, smrt kriminalisty.

Dalgliesh řekl:

Je těké vysvětlit, jak se vrah dostal do laboratoře a zase ven.

Pravděpodobně tam během dne nějak proklouzl a skrýval se, dokud ústav na noc nezamkli. To u je na vás, abyste odhalili, jak se dostal odtamtud. Moná e se vytratil ráno po otevření laboratoře během pozdviení, které nastalo, kdy to děvče  Brenda Pridmorová, e?  objevila mrtvolu. Pochybuju, e někdo střeil hlavní vchod.

A ten falený telefonní vzkaz paní Bidwellové?

To s tím podle mě patrně nesouvisí. Nějaké děvče se prostě pokusilo zaertovat. Teď je asi příli vyděené, aby doznalo, jak to bylo. Na vaem místě bych vyslechla mladí zaměstnankyně laboratoře. To je způsob vtipkování, jakým se můe bavit jen nezralý, ne dost inteligentní člověk.

Pak se jí Dalgliesh zeptal, co dělala předchozí večer. Řekla, e s bratrem nela na představení, protoe nemá ráda lidové veselice, protoe se jí nechtělo poslouchat podprůměrně hraného Mozarta a protoe musela dokončit jetě pár kreseb. Brzy se navečeřeli, asi tak ve tři čtvrtě na sedm, a Howarth odeel dvacet minut po sedmé. Pokračovala v práci, z které ji nevyruil ani telefon, ani ádná návtěva, dokud se krátce po desáté bratr nevrátil. Vypili si před spaním douek horké whisky, při čem jí bratr vyprávěl, jak strávil večer. Oba si li brzy lehnout.

Jetě vypověděla, ani na to byla tázána, e jí bratr po svém návratu připadal naprosto normální, ačkoli oba byli unaveni. V noci na včerejek se účastnil vyetřování vrady na místě činu a přiel tím o několik hodin spánku. Občas pouívali slueb paní Bidwellové, například kdy s bratrem pořádali krátce po jeho nástupu slavnostní večeři, ale rozhodně by se na ni neobrátila v den, kdy měla být v laboratoři.

Dalgliesh se zeptal:

Řekl vám bratr, e se z představeni po přestávce na nějaký čas vzdálil?

Řekl mi, e asi půl hodiny seděl na jednom náhrobku a přemítal o umírání. Nejspí mu v té fázi produkce připadali mrtví zábavnějí ne iví.

Dalgliesh vzhlédl k prostornému klenutému dřevěnému stropu. Řekl:

To musí být nákladné udrovat v tomhle domě v zimě teplo. Jak se to tu vytápí?

Znovu se mihl ten veobsaný záblesk modři.

Plynovým ústředním topením. Krb tu není. To je jedna z věcí, které tu postrádám. Take jsme nemohli spálit bílý plá Paula Middlemasse. Ostatně, byli bychom blázni, kdybychom se o to pokoueli. Nejrozumnějí by bylo zatíit ho v kapsách kameny a hodit do leamingské nádre. Nakonec byste ho třeba vybagrovali, ale moc platné by vám to nebylo: stejně byste podle něho nezjistili, kdo ho tam utopil. To bych tedy udělala já.

Ne, neudělala, řekl Dalgliesh mírně. ádné kapsy neměl.

Nenabídla jim, e je vyprovodí ven, ale Howarth na ně čekal u paty schoditě. Dalgliesh řekl:

Neřekl jste mi, e vae sestra byla Lorrimerovou milenkou. Doel jste opravdu k přesvědčení, e to není závané?

Ve vztahu k jeho smrti? Proč? Moná e to bylo závané pro jeho ivot. Silně pochybuji, e to bylo závané pro ni. A nejsem strácem své sestry. Je schopna mluvit sama za sebe, jak jste patrně zjistili.

Vyel s nimi ven k vozu, přehnaně obřadný, jako hostitel rychle se poroučející dvěma nevítaným hostům. Dalgliesh nadhodil s rukou na dveřích vozu:

Říká vám něco číslo 1840?

V jaké souvislosti?

Jaká vás napadne.

Howarth řekl klidně:

Whewell uveřejnil Filozofii indukční metody, narodil se Čajkovskij, Berlioz sloil Smuteční a vítěznou symfonii. Tím jsou myslím vyčerpány mé znalosti o tom ne zrovna pozoruhodném roku. Anebo kdybyste to chtěli v jiné souvislosti, je to násobek hmotnosti protonu v poměru k elektronu.

Massingham zavolal z druhé strany roveru:

Myslel jsem, e ten násobek je 1836, ledae by vám nezáleelo na nějakém tom zaokrouhlení. Dobrou noc, pane.

Jak vyjíděli z příjezdové cesty, Dalgliesh se zeptal:

Jak to, e si pamatujete takový krajně bezvýznamný údaj?

Ze koly. Moná e jsme byli oizeni, pokud jde o styk s jinými sociálními vrstvami, ale nevyučovalo se tam patně. Je to číslo, které člověku utkví v hlavě.

V mojí ne. Co si myslíte o paní Schofieldové?

Nečekal jsem, e bude taková.

Jaká? Tak hezká, tak nadaná nebo tak arogantní?

Vechno dohromady. Její tvář mi někoho připomíná, jednu herečku. Myslím Francouzku.

Simone Signoretovou zamlada. Překvapuje mě, e se na ni ve svém věku můete pamatovat.

Viděl jsem vloni obnovenou reprízu Zlaté přílby.

Dalgliesh poznamenal: Řekla nám aspoň jednu malou le.

Kromě jedné větí li, pomyslel si Massingham, kterou nám moná řekla nebo taky neřekla. Byl natolik zkuený, aby věděl, e vůbec nejtí se odhaluje podstatná le, potvrzení neviny, a e nakonec malé, rafinované smylenky, tak často zbytečné, člověka zmatou a prozradí.

Jakou, pane?

O tom, e se s Lorrimerem milovali na zadním sedadle jeho vozu. Nevěřím tomu. Vy ano?

Dalgliesh se málokdy zeptal takhle přímo svého podřízeného. Massingham měl nepříjemný pocit, e je zkouen. Důkladně se zamyslel, ne odpověděl.

Z psychologického hlediska to moná neklape. Je to náročná ena, která má ráda pohodlí a velmi si zakládá na své důstojnosti. A zřejmě zaila, jak z vraku vozu, který řídila, vytahovali po havárii tělo jejího mue. Nezdá se mi, e by stála o milování na zadním sedadle vozu, a by patřil komukoli. Ledae by se pokouela zahladit vzpomínku. I to by bylo moné.

Dalgliesh se usmál. Víte, já jsem o tom neuvaoval tak odlehle. arlatově červený jaguár, a navíc poslední model, není zrovna příli nenápadné vozidlo, aby v něm bylo záhodno vozit milence po venkově. A starý pan Lorrimer řekl, e jeho syn sotva kdy odcházel po večerech nebo v noci z domova, leda kdy ho povolali na místo vrady. A ta se nedá předvídat. Na druhé straně býval často do noci v laboratoři. Pokadé ho nemohla zdret jen práce. Myslím si, e se s paní Schofieldovou scházeli někde nablízku.

Myslíte, e je to důleité?

Natolik důleité, e ji to přimělo lhát. Proč jí na tom tak záleelo, abychom se nedozvěděli, kde spolu lakovali? Chápal bych, kdyby nám řekla, e nám po tom nic není. Ale proč se obtěovala nám lhát? A jetě v jednom okamiku ji něco vyvedlo z míry. To kdy hovořila o chrámové architektuře ze sedmnáctého století. Měl jsem dojem, e na chviličku, krátkou, téměř nepostřehnutelnou, propadla zmatku, kdy si uvědomila, e málem vybrebtla něco indiskrétního nebo aspoň něco, co chtěla utajit. A se zítra zbavíme výslechů, moná e bychom si měli prohlédnout tu kapli, co patří k laboratoři.

Ale serant Reynolds ji u dopoledne prohlédl, pane, kdy pátral po okolí. Je to jen zamčená, prázdná kaple. Nic tam nenael.

Protoe tam asi není co najít. Mám jen takové tuení. Teď bychom se měli vrátit do Guys Marshe na tiskovou konferenci a pak si musím promluvit s policejním náčelníkem, jestli je u zpátky. Potom bych si rád jetě jednou pohovořil s Brendou Pridmorovou a později se chci zastavit na slovíčko u doktora Kerrisona. Ale to můe počkat, dokud nezjistíme, co by nám paní Gotobedová v hospodě U trumpety mohla udělat k večeři.

6

O dvacet minut později, v kuchyni vily v Leamingsu, v onom neslučitelném kompromisu mezi laboratoří a venkovskou světnicí, míchal Howarth francouzskou majonézu. tiplavý, nasládlý pach olivového oleje, kanoucího tenkou zlatou strukou z láhve, vyvolal v něm jako vdycky vzpomínku na Itálii a na otce, na toho diletantského sběratele banalit, který trávil valnou část roku v Toskánsku, nebo v Benátkách, a jeho poivačný, hypochondrický, osamělý ivot skončil  celkem příhodně, nebo rád předstíral úzkost staroby  v den jeho padesátých narozenin. Svým dvěma dětem, ijícím bez matky, nebyl ani tak cizím člověkem jako záhadou, zjevující se málokdy osobně, ale stále tajemně přítomnou v jejich mysli.

Maxim se rozpomněl na jeho postavu v upanu s fialovým a zlatým vzorkem, jak stojí u paty jeho lůka oné zvlátní noci ztlumených hlasů, náhle běících kroků, nevysvětlitelných zámlk, noci, kdy zemřela jeho nevlastní matka. Byl tehdy doma na prázdninách z přípravky, osmiletý, v krizi matčiny choroby opomíjený, vyděený, oputěný. Vybavil si jasně otcův tenký, poněkud unavený hlas, nabírající ji unylost alu.

Tvá nevlastní matka před deseti minutami zemřela, Maxime. Osud mi zřejmě nedopřává být manelem. Takový zármutek u nikdy riskovat nebudu. Ty se teď, chlapče, musí starat o svou nevlastní sestru. Spoléhám na tebe. A pak mu studená ruka bezděčně spočinula na rameni, jako by na něj přenáela břímě. Přijal je, doslova je v těch osmi letech přijal a nikdy je nesloil. Zprvu ho nesmírnost svěřeného úkolu děsila. Vzpomněl si, jak tam přestraený leel a zíral do tmy. Starat se o sestru. Dominice byly tři měsíce. Jak se o ni můe starat? Čím ji má krmit? Jak ji oblékat? Co jeho kola? Nedovolí mu, aby zůstal doma a staral se o sestru. Zaklebil se při vzpomínce, jak se mu ráno ulevilo, kdy zjistil, e chůva přece jen zůstala. Vybavoval si, jak se zpočátku snail vzít na sebe odpovědnost, jak rezolutně popadl rukoje kočárku a usilovně jej tlačil vzhůru po Broad Walk, jak se pachtil, aby Dominiku zvedl do její vysoké idličky.

Nechte toho, pane Maxime, dejte mi ji. Víc mi překáíte, ne pomáháte.

Ale později si chůva začala uvědomovat, e hoch víc pomáhá, ne obtěuje, e mu dítě bezpečně můe svěřit a věnovat se s jedinou dalí sluebnou osobou v domě svým vlastním, nikým nekontrolovaným zálibám. Větinu kolního volna trávil tím, e pomáhal pečovat o Dominiku. Z Říma, Verony, Florencie a Benátek posílal otec prostřednictvím advokáta pokyny týkající se výdajů a kol. Ale on asistoval při koupi atů, on ji vodil do koly, utěoval ji, radil jí. Snail se ulehčovat jí vechna trápení a nejistoty dospívání, třebae sám jetě nedospěl. Byl jejím ochráncem proti světu. Teď se usmál, rozpomenuv se, jak ho jednou ze svého penzionátu zavolala do Cambridge a poádala ho, aby ji jetě tu noc vyzvedl před hokejovým pavilónem  tou příernou mučírnou  přesně o půlnoci. Slezu po poárním ebříku. Slib mi to. A pak dodala jejich soukromé heslo vzdoru a věrnosti: Contra mundum.

Contra mundum.

Otec sice tenkrát přijel z Itálie, ale naléhavé domluvy matky představené ho tak málo znepokojovaly, e bylo zřejmé, e se tam stejně chystá vrátit.

Útěk tvé sestry byl bezesporu zbytečně výstřední. Půlnoční dostaveníčko! Dramatická jízda autem přes polovinu Anglie. Matku představenou, jak se zdá, obzvlá pohněvalo, e tam Dominika nechala kufr, i kdy chápu, e by jí na poárním ebříku dost překáel. A tys byl jistě také celou noc mimo kolej. To se sotva zamlouvalo tvému prefektovi.

Já u jsem postgraduant, otče. Získal jsem diplom před osmnácti měsíci.

Váně? V mém věku čas tak letí. Studoval jsi fyziku, e? Podivná volba. Nemohl jsi Dominiku normálně vyzvednout po kole?

Chtěli jsme se odtamtud dostat co nejdál, jetě ne se zjistí, e zmizela a začnou ji hledat

Co se toho týká, bylo to takticky uváené.

Dominika kolu nenávidí, otče. Je jí tam opravdu mizerně.

Taky mně tak ve kole bývalo, ale nikdy mě nenapadlo čekat něco jiného. Matka představená je docela roztomilá. Trochu jí páchne z úst, kdy se rozčilí, ale pochybuju, e by to nějak vadilo tvé sestře. Stěí se dostaly do důvěrného styku. Mimochodem, není ochotna přijmout Dominiku zpátky.

Musí Dominika vůbec někam, otče? Je jí skoro patnáct. U snad nemusí do ádné koly. A chce být malířkou.

Snad by mohla zůstat doma, dokud nebude dost stará, aby ji přijali na malířskou kolej, jestli má tohle na mysli. Ale zařizovat pro jednu osobu v Londýně dům asi nestojí za to. Přítí týden se vracím do Benátek. Přijel jsem se vlastně jen poradit s doktorem Mavers-Brownem.

Mohla by třeba na měsíc na dva jet s tebou do Itálie. Jistě by se jí líbila Accademia. A měla by vidět Florencii.

Ach, to myslím e nepůjde, chlapče. Ne, nepřichází to v úvahu. Bude mnohem lepí, kdy si najme pokoj v Cambridgi, kde na ni můe dohlédnout. Ve Fitzwilliamově muzeu mají pár ucházejících obrazů. Ach boe, děti, to je straná odpovědnost! Jak k tomu přijdu, mít takovéhle starosti v mém zdravotním stavu. Mavers-Brown mi domlouvá, abych se vemu skličujícímu vyhýbal.

A teď leí pochován ve své konečné soběstačnosti na onom nejkrásnějím pohřebiti, na britském hřbitově v Římě. Asi by se mu to líbilo, pomyslel si Maxim, kdyby si byl vůbec připustil mylenku na smrt, právě tak, jako by se mu z due protivil ten neurvalý italský řidič, jeho nepřiměřená akcelerace na křiovatce ulic Corso a Via Vittoria ho tam poslala.

Uslyel na schodech sestřiny kroky.

Tak u odeli.

Před dvaceti minutami. Měli jsme na rozloučenou takovou kratí potyčku. Byl Dalgliesh útočný?

Nebyl útočnějí ne já. Nic jsme si nezůstali dluni, řekla bych. Mám dojem, e jsem se mu nelíbila.

Já mám dojem, e se mu nikdo moc nelíbí. Ale říká se o něm, e je velice inteligentní. Nepřipadal ti atraktivní?

Odpověděla na zamlčenou otázku.

Bylo by to asi jako vyspat se s obecním katem.

Smočila prst v majonéze.

Je tam moc octa. Cos dělal?

Mimo vaření? Myslel jsem na otce. Věří, Dominiko, e kdy mi bylo jedenáct, doel jsem k nezvratnému přesvědčení, e obě matky zavradil?

Obě? Tvoji i moji, myslí? To je divný nápad. Jak to, prosím tě? Vdy tvoje zemřela na rakovinu a moje na zápal plic. To přece nemohl nijak zařídit.

To vím. Já jen e mi připadal jako takový samozřejmý vdovec. Tehdy jsem si myslel, e to udělal proto, aby se mu u nemohly narodit dalí děti.

No, to by svůj účel splnilo. Uvaovals někdy o tom, jestli se sklon k vradě dědí?

Ten jistě ne. Ale hodně se toho dědí. Například otcova totální neschopnost navázat jakýkoli vztah k druhým. Nebo jeho neuvěřitelný egocentrismus. Ví o tom, e mě původně přihlásil do koly v Stonyhurstu, ne si uvědomil, e ne moje, ale tvoje matka byla katolička?

koda e si vzpomněl. Moc by mě zajímalo, co by z tebe byli udělali jezuiti. Potí s náboenskou výchovou u někoho, kdo je pohan jako já, je ta, e v člověku na celý ivot zanechá pocit, e o něco přiel, i kdy to třeba v sobě nosí.

Přela ke stolu a prohrábla se prstem v míse s houbami.

Já dokáu navázat vztah. Jenom je mrzuté, e mě vdycky začne nudit a nevydrí. A zřejmě znám jen jeden způsob, jak projevit laskavost. To je dobře, e nám to vydrí, viď? Ty mně vydrí a do smrti. Mám se jít převléknout, anebo chce, abych se postarala o víno?

Ty mi vydrí a do smrti. Contra mundum. Teď u je pozdě, u nemůe přervat to pouto, i kdyby chtěl. Vybavil si hlavu Charlese Schofielda v gázové kukle, umírající oči, stále jetě kodolibě mourající mezi dvěma kvírami v obvazech, napuchlé rty, bolestně vyslovující onu naráku na incest.

Blahopřeji, Giovanni. Vzpomeň si na mě ve své parmské zahradě.

Co bylo na tom ohromující, nebyla le sama, ani to, e něčemu takovému Schofield věřil nebo předstíral, e věří, ale to, e svého vagra tak nenáviděl, e umíral s tímto poklebkem na rtech. Anebo spoléhal na to, e jako fyzik, a tudí literární ignorant, nezná jakubovské dramatiky, jakým byl John Ford? Ani jeho ena, při své nenasytné sexuální rafinovanosti, by na tohle jistě nepomyslila.

Nejspí byste spolu spali, kdyby se Dominice náhodou zachtělo. Trochu krvesmilstva by jí nevadilo. Ale to vy nepotřebujete, viďte. Nepotřebujete něco tak normálního, jako je sex, abyste jeden pro druhého znamenali víc, ne u pro sebe znamenáte. Ani ty, ani ona nechcete nikoho jiného: Proto odcházím. Uklidím se  dokud je na mně jetě petka něčeho, co se dá uklidit.

Co je s tebou, Maxi?

Sestřin hlas, zvýený obavami, ho vrátil do přítomnosti. Jeho mysl se chvatně propletla kaleidoskopem odvíjených let, rozvířenými, překrývajícími se obrazy z dětství a mládí, a k tomu poslednímu nezapomenutelnému obrazu, nehybnému, jasně zaostřenému, vtisknutému navdy do jeho paměti, obrazu Lorrimerových mrtvých prstů zapřených do podlahy laboratoře, Lorrimerova matného, zpola otevřeného oka, Lorrimerovy krve. Řekl:

Jdi se převléknout. O víno se postarám.

7

Co tomu řeknou lidi?

Ty myslí, mami, vdycky jen na to, co tomu řeknou lidi. Co na tom záleí, co řeknou? Neudělala jsem nic, zač bych se měla stydět.

Oveme ne. Kdyby říkal někdo něco jiného, táta by si to s ním brzy vyřídil. Ale ví sama, jaké mají v téhle vesnici rozvázané jazyky. Tisíc liber? Ani se mi to nechtělo věřit, kdy ten advokát zavolal. Pěkná sumička. A a to Lillie Pearceová roznese v hospodě U hvězd a pluhu, bude z toho deset tisíc, to si pi.

Co je nám po Lillie Pearceové, po té krávě pitomé?

Brendo! Dr se zpátky, ano? A musíme s nima vycházet, musíme tu ít!

Vy moná. Já ne. A jestli je tohle jejich způsob mylení, pak čím dřív odtud vypadnu, tím líp. Ach, mami, nedívej se tak, prosím tě! On mi chtěl jen pomoct, udělat mi radost. A nejspí ho to jen tak impulzivně napadlo.

Stejně to od něho moc taktní nebylo, nemyslí? Mohl si o tom promluvit s tátou nebo se mnou.

Jene on nevěděl, e zemře.

Brenda a její matka byly ve svém venkovském domku samy; Artur Pridmore odeel po večeři na pravidelnou měsíční schůzi církevní rady. Nádobí bylo umyto a měly před sebou celý dlouhý večer. Byly příli rozptýlené, aby se dívaly na televizi, a příli upjaté na neobyčejné události dne, aby si mohly číst, a tak seděly v záři krbu, podráděné, zpola vzruené, zpola vystraené, postrádajíce uklidňující rozloitost Pridmorovy postavy usazené v křesle s vysokým opěradlem. Posléze se paní Pridmorová přece jen vpravila do normálního stavu a sáhla po koíčku s itím.

Inu, je to aspoň sluný příspěvek na pěknou svatbu. Kdy u ty peníze musí vzít, ulo je na kníku v potovní spořitelně. Tam ti přibydou úroky, a můe si je kdykoli chce vyzvednout.

Já je chci hned. Na knihy a mikroskop, jak si to přál doktor Lorrimer. Proto mi je odkázal a to s nima taky udělám. A vůbec, kdy někdo zanechá peníze pro zvlátní účely, nemůe je člověk utratit za něco jiného. To tedy nechci. Poprosím tátu, aby mi v mém pokoji stloukl polici a pracovní stůl, a hned se začnu připravovat na diplomní zkouku.

Neměl na tebe pamatovat. Co Angela Foleyová? Má za sebou hrozný ivot, ta holka. Po babičce nezdědila jediný penny, a teď tohle.

To se nás netýká, mami. To byla jeho věc. Moná e by jí byl něco odkázal, kdyby se nebyli pohádali.

Jak to myslí  pohádali? Kdy?

Někdy minulý týden. V úterý myslím. Bylo to těsně před tím, ne jsem la domů, a větina osazenstva u byla pryč. Inspektor Blakelock mě poslal do biologického oddělení s nějakým dotazem na zprávu pro soud. Byli v pracovně doktora Lorrimera a slyela jsem je, jak se přou. Ona na něm chtěla peníze a on řekl, e jí ádné nedá, a pak řekl něco v tom smyslu, e změní poslední vůli.

Tos tam stála a poslouchala?

No, nemohla jsem si pomoct, pochop to. Vdy na sebe skoro křičeli. Říkal jí hrozné věci o Stelle Mawsonové, ví, to je ta spisovatelka, co s ní Angela Foleyová ije. Já jsem schválně neposlouchala. Ani jsem je nechtěla slyet.

Mohlas přece odejít.

A pak se zase a zezdola vrátit? Stejně jsem se ho musela zeptat na zprávu pro Munningsův případ. Nemohla jsem přijít zpátky k inspektorovi s tím, e ádnou odpověď nenesu, protoe se doktor Lorrimer hádá se svou sestřenicí. Ostatně, ve kole jsme vdycky poslouchali tajnosti.

U nejsi ve kole. Váně, Brendo, někdy mě zlobí. Někdy se chová jako rozumný dospělý tvor a jindy by si člověk o tobě myslel, e jsi pořád jetě kolačka. U je ti osmnáct, jsi dospělá. Co do toho plete kolu?

Já nevím, co tě na tom tak rozčiluje. Nikomu jsem to neřekla.

No ale měla bys to říct tomu detektivovi ze Scotland Yardu.

Mami! To přece nemůu! To s tou vradou nemá vůbec nic společného.

Kdoví? Vecko, co je nějak důleité, má přece oznámit policii. To ti neřekl?

Přesně to jí řekl. Brenda si vzpomněla na jeho pohled, na to, jak provinile zrudla. Poznal na ní, e před ním něco zatajuje. Řekla s umíněným vzdorem:

Já přece nemůu Angelu Foleyovou obvinit z vrady, z ničeho ji nemůu obvinit. A kromě toho, prohlásila triumfálně, nebo si vzpomněla na něco, co jí řekl inspektor Blakelock, by to ani nebylo řádné svědectví, ale informace z doslechu. To by přeel bez povimnutí. A jetě něco, mami. Co kdy vůbec nečekala, e závě změní tak brzo? Ten advokát ti řekl, e doktor Lorrimer sepsal novou závě minulý pátek, viď? A proč? Asi proto, e v pátek dopoledne musel odjet na místo činu v Ely. Výzva od policie přila teprve v deset hodin. Tehdy určitě zael za svým advokátem.

Co tím chce říct?

Nic. Jenom to, e kdy si o mně lidí myslejí, e jsem měla motiv, pak ho ona měla taky.

Ty jsi ádný motiv samozřejmě neměla! To je směné. Nehorázné! Ach, Brendo, proč jsi jen se mnou a s tátou nela na to představení?

Děkuju nechci. Slyet slečnu Spencerovou zpívat ,Bledé ruce, je jsem milovala, koukat na děcka z nedělní koly, jak zase předvádějí ten svůj nudný májový taneček, na dámy, jak cinkají se zvonečkama, a na starého pana Matthewse, jak rámusí se svýma akustickýma licema. To vechno u jsem viděla.

Ale aspoň bys měla alibi.

To bych měla právě tak, kdybyste byli se mnou zůstali doma.

Nezáleelo by na tom, kdes byla, nebýt toho tisíce liber. No, doufejme, e to Gerald Bowlem pochopí.

Jestli to nepochopí, ví dobře, co mu zbývá! Ale co to má co dělat s Geraldem? Jetě jsem si ho nevzala, dokonce jsme se ani nezasnoubili. Udělal by dobře, kdyby se do toho nemíchal.

Vzhlédla k matce a zhrozila se. Jen jednou v ivotě ji takhle viděla, tu noc, kdy měla druhý potrat a starý doktor Greene jí řekl, e u nemůe mít dalí dítě. Brendě bylo tehdy teprve dvanáct. Ale matčina náhle připamatovaná tvář vypadala přesně tak, jak vypadala teď, jako by ji přejela čísi ničivá ruka, která setřela její jasný výraz, otupila obrysy lící a čela, zkalila oči, zanechala jen rozplizlou masku bezútěnosti.

Vzpomněla si a pochopila, co dosud jen tuila: hněv a lítost, které i matku, nezničitelnou a spolehlivou jako balvan v nehostinné zemi, mohou straně zasáhnout. Byla tu proto, aby konejila Brendiny strasti, ne aby sama trpěla, aby utěovala, ne aby vyadovala útěchu. Ale teď u je Brenda starí a dokáe to pochopit. Viděla svou matku jasně, jako někoho neznámého, koho právě poznala: laciné krimplenové aty, jako vdy bez poskvrnky, s broí, kterou jí Brenda dala k jejím posledním narozeninám, připnutou na klopě; kotníky, nad střevíci s rozumně nízkými podpatky u trochu zesílené, baculaté ruce postříkané hnědými pihami stárnutí, snubní prsten z matného zlata zaseklý do masa, vlnité vlasy, které byly kdysi jako Brendiny zlatavě rudé, stále prostě sčesané k jedné straně a přichycené elvovinovou sponou, její svěí, téměř hladkou plet. Objala matku kolem ramen.

Ach, mami, netrap se. Dobře to dopadne. Kapitán Dalgliesh vypátrá, kdo to udělal, a pak se zas vecko vrátí do normálních kolejí. Ví co, udělám ti álek kakaa. Pojď, nebudeme čekat, a se otec vrátí ze schůze. Hned postavím mléko. Mami, vecko je v pořádku. Váně. Spolehni se.

Jejich ui zachytily současně hukot přijídějícího vozu. Mlčky, provinile jako spiklenci na sebe pohlédly. To nebyl jejich stařičký morris. Jak by to mohl být on? Církevní rada nikdy neskončila své zasedání před půl devátou.

Brenda přistoupila k oknu a vyhlíela. Vůz zastavil. S bílou tváří se otočila k matce.

To je policie! To je kapitán Dalgliesh!

Paní Pridmorová beze slova rezolutně vstala. Krátce poloila ruku dceři na rameno, pak vyla na chodbu a otevřela dveře dřív, ne Massingham stačil zvednout ruku, aby zaklepal. S ústy trochu sevřenými řekla:

Pojďte prosím dál. Jsem ráda, e jste přili. Brenda by vám chtěla něco říct  něco, co byste měli podle mého mínění vědět.

8

Den pomalu končil. Dalgliesh seděl v upanu u stolku před oknem svého pokoje v hostinci U trumpety a právě zaslechl kostelní hodiny odbíjet půl dvanáctou. Pokoj  ten větí ze dvou, je jim paní Gotobedová mohla nabídnout  se mu zamlouval. Jediné okno směřovalo přes hřbitov k obecnímu sálu a dál k bočním vyvýeným oknům a čtverhranné kamenné věi chrámu svatého Mikuláe. V hostinci byly jen tři pokoje k pronajmutí. Ten nejmení a nejhlučnějí, nebo byl nad výčepem, připadl Massinghamovi. Hlavní hostinský pokoj si u předtím najala americká dvojice, která cestovala po východní Anglii, snad s cílem dopátrat se rodinné historie. Seděli v jídelně u jejich stolu, astně zabraní do map a turistických průvodců, a jestlie jim někdo řekl, e jejich právě přicestovalí sousedé jsou policejní úředníci vyetřující vradu, byli příli dobře vychovaní, ne aby dali najevo zájem. Jen se mírně pousmáli, svými měkkými zaoceánskými hlasy popřáli dobrý večer a znovu se věnovali výborné zaječí pečeni na jablečném motu, kterou jim připravila paní Gotobedová.

Bylo veliké ticho: Tlumené hlasy zezdola u dávnou zmlkly. Poslední hlučná rozloučení dozněla déle ne před hodinou. Věděl, e Massingham strávil večer v místní hospodě, patrně v naději, e tam posbírá nějaké uitečné informace. Dalgliesh doufal, e tu mají sluné pivo. Narodil se dost blízko slatin, aby věděl, e v opačném případě by Massingham pokládal večer za promarněný.

Vstal, protáhl si nohy a ramena a zálibně se rozhlíel po pokoji. Podlaha byla z letitého dubu, černá a bytelná jako lodní fony. V elezném viktoriánském krbu hořela směs dřeva a raeliny, tiplavý kouř se vykrucoval pod dýmníkem přizdobeným peničnými klasy a svazečky květin omotanými stukami. Rozloitá dvojitá postel byla mosazná, vysoká a v rozích zavrená čtyřmi baňatými puklemi, je se leskly jako dělové koule. Paní Gotobedová odhrnula háčkovaný přehoz, take se Dalglieshovi skýtal pohled na péřovou duchnu, natřesenou do vábné kyprosti. V kterémkoli čtyřhvězdičkovém hotelu by si moná uil víc přepychu, ale sotva tolik pohodlí.

Vrátil se ke své práci. Byl to den nabitý novými a novými výslechy, telefonními hovory s Londýnem, nakvap uspořádanou a neuspokojivou tiskovou konferencí, dvěma poradami s policejním náčelníkem, shromaďováním oněch roztodivných útrků informací a dohadů, které posléze zapadnou do sebe a vytvoří ucelený obraz. Je to moná banální srovnávat detektivní práci s hledáním souvisejících kousků v sloité obrázkové skládačce. Ale je to přirovnání neobyčejně výstiné, u jen proto, jak často třeba jeden mučivě nenalezitelný kousek s podstatným fragmentem lidské tváře dokáe doplnit celkový obraz.

Otočil stránku na poslední dnení rozhovor, který měl s Henrym Kerrisonem v Old Rectory. Pořád jetě cítil v chřípí pach toho domu, vtíravý pach zatuchlého jídla a vosku na nábytek, připomínající mu chvíle z dětství, kdy s rodiči navtěvoval příli prostorné, patně vytápěné venkovské fary. Kerrisonova hospodyně a děti byly u dávno v posteli a v domě vládlo tísnivé, teskné ticho, jako kdyby vechny tragédie a zklamání jeho početných obyvatel stále utkvívaly ve vzduchu.

Přiel jim otevřít sám Kerrison a zavedl je do své pracovny, kde se právě obíral tříděním barevných diapozitivů posmrtných zranění pro dokreslení přednáky, kterou měl přítí týden pronést na cvičném kursu pro detektivy. Na psacím stole byla jeho zarámovaná fotografie jako chlapce se starím muem, zřejmě otcem. Stáli na skalním útesu, lezecká lana přehozená přes ramena. Neméně ne fotografie sama zaujal Dalglieshe fakt, e se Kerrison nenamáhal někam ji uklidit.

Nezdálo se, e by mu tak pozdní návtěva byla proti mysli. Budil dokonce dojem, e jejich společnost uvítal. Pracoval dál ve světle stolní lampy, zasunoval jednotlivá sklíčka do prohlíečky, pak je pokládal na příslunou hromádku, horlivý jako kolák u svého koníčku. Na jejich otázky odpovídal tie a přesně, ale jako by jeho mysl bloudila jinde. Dalgliesh se ho zeptal, jestli s ním jeho dcera hovořila o nedorozumění s Lorrimerem.

Ano, řekla mi o tom. Kdy jsem se z přednáky vrátil domů na oběd, nael jsem ji v jejím pokoji celou uplakanou. Lorrimer zřejmě jednal zbytečně tvrdě. Ale Nell je citlivé děvče a člověk se vdycky nedoví, jak věci přesně proběhly.

S ním jste o tom nemluvil?

S nikým jsem nemluvil. Uvaoval jsem o tom, ale to by znamenalo vyptávat se inspektora Blakelocka a slečny Pridmorové, a nechtěl jsem je do toho zatahovat. Museli s Lorrimerem pracovat. Ostatně já taky. Dobrý chod tak odloučeného ústavu, jako je Hoggattova laboratoř, závisí do značné míry na dobrých vztazích mezi jeho pracovníky. Řekl jsem si, e udělám nejlíp, kdy to nechám usnout. Moná e to bylo ode mě prozíravé, ale také to mohlo být zbabělé. Nevím.

Smutně se usmál a dodal:

Vím jen to, e to nebyl motiv vrady.

Motiv vrady. Dalgliesh objevil nemálo motivů v tomto perném, ale ne moc uspokojivém dni. Ale při vyetřování vrady je motiv stejně nejméně důleitým faktorem. Docela rád by vyměnil psychologické nuance motivu za jediný, solidní, nezvratný fyzický důkaz spojující podezřelou osobu se zločinem. A zatím tu nebyl ádný. Stále jetě čekal na zprávu Metropolitní laboratoře o palici a zvratcích. Záhadná postava spatřená starým Goddardem, jak prchá z Hoggattova ústavu, zůstala záhadná; a dosud se nikdo nevypátral, ani nepřihlásil, kdo by potvrdil, e to nebyl pouhý výplod starcovy představivosti. K otiskům pneumatik poblí brány, zatím u v laboratoři bezpečně ověřeným podle rejstříku pneumatik, pořád scházel přísluný automobil. Ani ho nepřekvapovalo, e se nenala jediná stopa po Middlemassově bílém pláti, anebo aspoň náznak, zda a jak byl zprovozen ze světa. Prohlídka obecního sálu a kostýmu koňské makary nepřinesla nic, co by vyvrátilo Middlemassovu verzi o jeho počínání ten večer, a kostým, těká ve zahalující konstrukce z plachtoviny a sere, zřejmě zaručoval tomu, kdo jej měl na sobě, e bude nerozpoznatelný, ani Middlemasse by  navzdory jeho elegantním, ručně itým střevícům  nikdo nepoznal.

Podstatné záhady případu zůstávaly nedotčeny. Kdo asi telefonoval vzkaz Lorrimerovi o tom, e se něčeho spálilo více, a uvedl číslo 1840? Byla to tá ena, která volala paní Bidwellové? Co bylo napsáno na chybějící stránce Lorrimerova poznámkového notesu? Co pohnulo Lorrimera, aby sepsal tu neobvyklou závě?

Zvedl hlavu od svých záznamů a naslouchal. Uslyel um, velmi nezřetelný, jako kdy se plíí armáda hmyzu. Pamatoval si jej z dětství, kdy za nocí bdíval ve svém pokojíku na otcově norfolkské faře, zvuk, který nikdy neslyel v hluku měst, první jemný sykavý epot nočního detě. Záhy se ozvalo i pleskání kapek v okně a stoupající sténání větru v komíně. Oheň zaprskal a pak náhle jasně vzplál. Do okenní tabule divoce narazil přívan detě a pak, tak rychle, jak začala, krátká bouřka skončila. Otevřel okno, aby vychutnal vůni vlhkého nočního vzduchu, a zíral do příkrovu tmy, do černé slatinné země splývající s bledou oblohou.

Jak si jeho oči zvykaly na noc, rozeznával nízký obdélník obecního sálu a za ním mohutnou středověkou vě kostela. Pak z mračen vyplul měsíc a bylo vidět hřbitov a náhrobky, matně prosvítající, jako by samy vyzařovaly vlastní záhadné světlo. Pod nimi, slabě fosforeskující, se vinula těrková pěina, po ní se včera v noci z řídnoucí mlhy vynořovali s řinčícími zvonky lidoví tanečníci. Vyhlíeje na hřbitov, představil si koňskou makaru podupávající jim na uvítanou, zvedající mezi náhrobky svou groteskní hlavu a chňapající do vzduchu svými mohutnými čelistmi. A znovu se dohadoval, kdo byl v její kůi.

Pod jeho oknem se otevřely dveře, z nich vyla paní Gotobedová a mazlivě broukala do tmy, lákajíc domů svého kocoura: Flíčku! Flíčku! Tak pojď, hodnej, hodnej. Kmitlo se cosi bílého á dveře se zavřely. Dalgliesh zarýgloval okno a rozhodl se, e u si pro dneek dá také se vím pokoj.

KNIHA ČTVRTÁ

 OBĚENEC

1

Domek, nazývaný podle svého někdejího majitele Sproggs Cottage, nízký a nahoře jakoby přetíený pod nízkou převislou střechou z doků v drátěném pletivu, pevný proti zimním vichrům slatin, byl ze silnice sotva viditelný. Stál asi dvanáct set metrů severovýchodně od vesnice a před ním se prostíral Sproggs Green, iroký trojúhelníkový palouk osázený vrbami. Dalgliesh s Massinghamem odsunuli bílou proutěnou branku, na které kdosi nadějně, ale neúčinně, nahradil Sproggovo jméno slovem Levandule, a veli do průčelní zahrádky, tak pestře a konvenčně uspořádané jako předzahrádka předměstské vilky. Trnovník uprostřed trávníku se pynil svou rudou a zlatou podzimní nádherou, luté popínavé růe, vyvázané nad vchodem, stále jetě vyzařovaly slabou iluzi léta a napěchované záhony pelargónií, fuchsií a jiřinek, podpíraných kůly a pečlivě oetřovaných, planuly disharmonickým jasem proti bronzu bukového porostu. Vedle dveří visela oatka růových pelargónií, trochu u odkvetlých, ale i těch několik potrhaných květů jasně svítilo. Klepadlo mělo podobu mosazné vyblýskané ryby, na ní se třpytila kadá upinka.

Dveře otevřela útlá, téměř křehká ena, bosá, v bavlněné halence se zeleným a hnědým vzorkem a manestrových kalhotách. Měla hrubé tmavé vlasy, značně proedivělé, svázané do krátkého uzlíku, vepředu zvlněné ofinou, je jí sahala a k obočí. Nejpozoruhodnějí na ní byly oči, ohromné, s hnědými, prozelenalými duhovkami, průzračně čirými pod silně vyklenutým obočím. Tvář měla bledou a napjatou, zrýhovanou hlubokými vráskami, je se jí táhly přes čelo a od irokých protáhlých chřípí ke koutkům úst. Je to tvář, napadlo Dalglieshe, mučeného mazochisty na středověkém triptychu, svaly naběhlé a zuzlené jako na skřipci. Ale nikdo, na koho se upřely ty pozoruhodné oči, by ji nemohl nazvat nehezkou nebo obyčejnou. Dalgliesh ji oslovil:

Slečna Mawsonová? Já jsem Adam Dalgliesh. Tohle je inspektor Massingham.

Změřila si ho přímým, neosobním pohledem a řekla bez úsměvu:

Pojďte, projdeme do pracovny, ano? V obývacím pokoji zatápíme v krbu a večer. Jestli chcete mluvit s Angelou, není bohuel přítomna. Je s paní Swaffieldovou v Postmill Cottage, kde se dohadují s lidmi od sociální péče. Pokouejí se přemluvit starého Lorrimera, aby el do domova pro přestárlé. Zřejmě zatvrzele odolává lichotivým nabídkám úředních orgánů. Jen aby vydrel.

Domovní dveře vedly přímo do obývacího pokoje s nízkým stropem, podepřeným dubovými trámy. Pokoj ho překvapil. Připadlo mu, e vstoupil do staroitnického krámu, jeho majitel rozestavil nesourodou směsici svého zboí tak, aby budila co nejúčinnějí celkový dojem. Police nad krbem a různé římsičky byly plné ozdobných předmětů, v třech závěsných vitrínách stály hrnečky, čajníky, malované dbány a staffordské keramické figurky a stěny byly skoro celé pokryty tisky, zarámovanými starými mapami, drobnými olejomalbami a viktoriánskými siluetami v oválných rámečcích. Nad krbem visel nejokázalejí kus: zahnutý meč v jemně tepané pochvě. Zajímalo by ho, jestli je ten pokoj pouze odrazem nekritického shromaďování suvenýrů, anebo zda vechny ty pečlivě vystavené předměty neslouí jako utěivé talismany proti cizím, nezkroceným duchům dotíravých blat. V otevřeném ohniti bylo naloeno nezapálené dříví. Vyletěný skládací stůl pod oknem byl u prostřen pro dvě osoby.

Slečna Mawsonová je pokojem zavedla do své pracovny. Byla to mení, ne tak zakrámovaná místnost vzadu a z jejího mříového okna byl výhled na kamennou terasu, trávník se slunečními hodinami uprostřed a na iroký lán dosud nesklizené cukrové řepy. Se zájmem zjistil, e slečna píe rukou. Psací stroj tu byl, ale stál oputěně na stole. Na pracovním stole pod oknem leel jen blok nelinkovaného papíru, černě popsaný elegantním svislým písmem. Řádky byly na papíře pečlivě rozčleněny a dokonce i opravy na okraji byly řádkovány.

Dalgliesh řekl:

Je mi líto, jestli vás zdrujeme od práce.

Nezdrujete. Posaďte se, oba. Dnes ráno mi to moc nejde. Kdyby mi to lo, zavěsila bych na klepadlo ceduli ,Neruit a ani byste se sem nedostali. Ostatně, jsem s tím skoro hotova; zbývá mi dopsat u jen jednu kapitolu. Patrně na mě chcete, abych Angele potvrdila alibi. Být nápomocna policii, tak se tomu říká, ne? Co jsme dělaly ve středu večer, a kdy a kde a s kým?

Nedá se nic dělat, musíme vám poloit pár otázek.

Ale tuhle patrně první. Nic těkého. Strávily jsme večer i noc spolu, tedy od čtvrt na sedm, kdy přila domů.

A dělaly jste co, slečno Mawsonová?

Co normálně děláme. Oddělujeme den od večera doukem alkoholu  já whisky, Angela sherry. Vyptávala jsem se jí, jak strávila den, a ona zas vyzvídala na mně. Pak zapálila v krbu a vařila večeři. Měly jsme avocato s majonézou, kuře v rendlíku a sýr a suenky. Společně jsme umyly nádobí a Angela a do devíti přepisovala na stroji můj rukopis. V devět jsme zapnuly televizi a sledovaly zprávy a po nich hru. Ve tři čtvrtě na jedenáct jsme se jetě napily  Angela kakaa, já whisky  a ly jsme spát.

Ani vy, ani ona jste dům neopustily?

Ne.

Dalgliesh se jí zeptal, jak dlouho u v obci ije.

Já? Osm let. Narodila jsem se na blatech  přesně v Sohamu  a valnou část dětství jsem tu strávila. Ale v osmnácti jsem odela na londýnskou univerzitu, získala jsem jeden nií diplom, a pak jsem pracovala, ne zrovna moc úspěně, v různých místech u novin a v nakladatelství. Přila jsem sem před osmi lety, kdy jsem se doslechla, e je tu domek k pronajmutí. A tehdy jsem se taky rozhodla, e nechám zaměstnání a budu ít na volné noze jako spisovatelka.

A slečna Foleyová?

Ta se sem přistěhovala před dvěma roky. Hledala jsem inzerátem v místním tisku písařku na dílčí úvazek a ona odpověděla. Bydlela tehdy v podnájmu v Ely a nebyla tam zvlá spokojená, a tak jsem jí navrhla, a se tu ubytuje. Musela do práce dojídět autobusem. Kdy ije tady, je to zřejmě i pro laboratoř výhodné.

Take v obci ijete dost dlouho, abyste poznala místní lidi?

Pokud je na blatech můete poznat. Ne ovem natolik, abych vám prstem ukázala na vraha.

Jak jste znala doktora Lorrimera?

Od vidění. O tom, e je Angela jeho sestřenice, jsem se dozvěděla, teprve kdy se ke mně přistěhovala. Nebyli si nijak blízcí a on tu nikdy nebyl. Větinu zaměstnanců laboratoře jsem ovem poznala. Doktor Howarth krátce po svém příchodu zaloil smyčcové kvarteto a v srpnu uspořádali ve Wrenově kapli koncert. Pak se v sakristii podávalo víno a sýr.

Tehdy jsem se seznámila s několika pracovníky. Znala jsem je ostatně od vidění i jejich jména, jak u to na vesnici chodí. Setkáváme se na jedné potě i v jedné hospodě. Ale jestli si ode mě slibujete nějaké místní drby, a u ze vsi nebo z laboratoře, pak jste na patné adrese.

Dalgliesh řekl:

Byl koncert v kapli úspěný?

Ne zvlá. Howarth je na amatéra velmi sluný houslista a Claire Easterbrooková hraje výborně na cello, ale ostatní dva za moc nestojí. U ten experiment neopakoval. Prý začaly kolovat dost nelichotivé komentáře o nově příchozím, e snad pokládá za svou povinnost civilizovat zaostalé domorodce, a nejspí se dostaly k jeho sluchu. Dělá opravdu dojem člověka, který o sobě věří, e sám o své vůli dokáe překlenout kulturní propast mezi vědcem a umělcem. Anebo mu moná nevyhovovala tamějí akustika. Podle mého názoru s ním prostě odmítli ti tři ostatní hrát. Jako primárius kvarteta se pravděpodobně choval právě tak arogantně jako ředitel laboratoře. Ta je ovem mnohem produktivnějí; kvantum odváděné práce stouplo o dvacet procent. Jestli jsou její zaměstnanci astni, to je jiná otázka.

Take není tak docela imunní proti klepům z laboratoře a vesnice, pomyslel si Dalgliesh. Zajímalo by ho, proč je tak upřímná. Stejně upřímně se jí bez obalu zeptal:

Kdy jste byla včera v Postmill Cottage, la jste se podívat nahoru?

To se podívejme, co vám ten staroch neprozradil! Copak si asi myslel, e tam jdu dělat? la jsem se podívat nahoru do koupelny, jestli tam není plechovka s mycím prákem, chtěla jsem vydrhnout dřez. Nebyla tam.

O závěti doktora Lorrimera bezpochyby u víte.

Ví o ní u celá vesnice. Vlastně jsem byla jedna z prvních, kdo se o ní dozvěděl. Starý pán se začal vzrueně dotazovat, jestli bude něco dědit, a tak Angela zavolala advokátovi. Setkala se s ním, kdy byla předčítána závě její babičky. Řekli jí, e dům a k tomu deset tisíc liber připadne starému pánovi, take ho mohla upokojit.

A slečna Foleyová sama nedostane nic?

Je to tak. A ta nová úřednice v laboratoři, kterou si Edwin zřejmě velmi oblíbil, dostane tisíc liber.

To není zrovna spravedlivá závě.

Poznal jste někdy dědice, který by jakoukoli závě pokládal za spravedlivou? Závě jeho babičky byla jetě horí. Angela přila o peníze v době, kdy by byly mohly znamenat obrat v jejím ivotě. Teď je nepotřebuje. Vedeme si tu spolu výborně.

Patrně to pro ni nebyl ani ok. Neřekl jí o svých záměrech?

Mám-li si to vykládat jako etrný dotaz, jestli měla nějaký motiv k vradě, můete se jí zeptat sám. Zrovna přichází.

Angela Foleyová procházela obývacím pokojem, snímajíc si z hlavy átek. Při pohledu na návtěvníky její tvář potemněla. Tónem zastánlivého rozladění rychle řekla:

Slečna Mawsonová ráda dopoledne pracuje. Neřekli jste, e přijdete.

Její přítelkyně se zasmála.

Nijak mě neobtěovali. Není na kodu poučit se trochu důkladněji o policejních metodách. Nejsou drsné, a jsou přitom účinné. Vrátila ses brzy.

Lidi ze sociální péče zavolali, e se tam před polednem nedostanou. Strýc je nechce ani vidět, ale mě chce vidět jeě míň. Naobědvá se na faře u Swaffieldových, a tak jsem si řekla, e si klidně mohu odběhnout domů.

Stella Mawsonová si zapálila cigaretu.

Přila jsi ve vhodnou chvíli. Pan Dalgliesh taktně vyzvídal, jestli jsi měla nějaký důvod zavradit svého bratrance; jinými slovy: řekl ti Edwin o tom, e chce změnit závě?

Angela Foleyová pohlédla na Dalglieshe a řekla klidně:

Ne. Nikdy se se mnou nebavil o svých záleitostech a já jsem se o svých nebavila s ním. Mám dojem, e jsem s ním během posledních dvou let vůbec nepromluvila  jen snad o věcech spojených s laboratoří.

Dalgliesh řekl:

To je opravdu překvapující, e si usmyslel změnit tak dlouho platnou závě, ani s vámi o tom promluvil, nemyslíte?

Pokrčila rameny a pak se to pokusila vysvětlit:

Se mnou to nemělo nic společného. Byl to jenom můj bratranec, ne bratr. Přeel do zdejího ústavu z Jiní laboratoře před pěti lety ne proto, e jsem tu byla já, ale protoe chtěl ít se svým otcem. Mě vlastně neznal. I kdyby mě znal, pochybuji, e by si mě oblíbil. Ke mně necítil ádné závazky, ani ty, co by snad po právu měl cítit.

Měla jste ho ráda?

Odmlčela se a přemítala, jako kdyby to byla otázka, na kterou by si sama přála odpovědět. Stella Mawsonová ji přimhouřenýma očima pozorovala skrze cigaretový kouř. Slečna Foleyová pak řekla:

Ne, neměla jsem ho ráda. Dokonce si myslím, e jsem se ho trochu bála. Připadal mi jako člověk s nějakou psychologickou zátěí, který si není jistý svým postavením v ivotě. Napětí a zoufalství bylo u něho poslední dobou přímo hmatatelné. Na mě to působilo trapně a bylo v tom něco, řekla bych, hrozivého. Lidé vnitřně vyváení si toho zřejmě ani nevímali, nijak jim to nevadilo. Ale ti labilnějí se cítili ohroeni. Proto se ho také, myslím si, Clifford Bradley tolik bál.

Stella Mawsonová řekla:

Bradley patrně Edwinovi připomínal jeho samého zamlada. Kdy začínal, byl si a chorobně nejistý, dokonce i ve svém povolání. Pamatuje, jak si večer před tím, ne měl jít svědčit, nacvičoval svou výpověď, jak si vypisoval vechny moné otázky, které by mohla poloit protistrana, jak si vypracovával dokonalé stylizace odpovědí, jak se učil nazpamě vechny vědecké formulky, aby udělal dojem na porotu? Svůj první případ pěkně zvoral a to si nikdy nemohl odpustit.

Nastala podivná krátká odmlka. Angela Foleyová jako by se chystala promluvit, ale pak si to rozmyslela. Upírala záhadný pohled na svou přítelkyni. Oči Stelly Mawsonové uhnuly stranou. Přistoupila ke stolu a zamáčkla cigaretu. Řekla:

To ti přece vyprávěla teta. Musela mu donekonečna předčítat otázky; byly to prý napjaté a neuvěřitelné úmorné večery. Pamatuje?

Ano, řekla Angela svým vysokým, neúčastným hlasem. Ano, pamatuju. Obrátila se k Dalglieshovi.

Jestli se mě nechcete u na nic jiného zeptat, potřebuju si jetě pár věcí dodělat. Doktor Howarth mě čeká v laboratoři a odpoledne. A Stella by u ráda pracovala.

Obě eny je vyprovodily ven a zůstaly stát ve dveřích, jako by se zdvořile a přitom co nejrychleji chtěly s hosty rozloučit. Dalgliesh téměř čekal, e jim zamávají. Nezeptal se slečny Foleyové na její hádku s bratrancem. Vhodná chvíle se pro to třeba najde, zatím jetě nepřila. Připadlo mu zajímavé, ale nijak překvapivé, e lhala. Ale zajímavějí bylo to, co o Lorrimerovi vyprávěla Stella Mawsonová jak si večer před soudním přelíčením nacvičoval svědeckou výpověď. A u jí to svěřil kdokoli, Dalgliesh byl zcela přesvědčen, e to nebyla Angela Foleyová.

Kdy se rozjeli, Massingham řekl:

Padesát tisíc liber mohlo změnit celý její ivot, mohla získat jistou nezávislost, vypadnout odtud. Co u je to za ivot pro mladou enu, toti pro obě, trčet tu v téhle oputěné baině? A připadá mi, e na tom není o moc líp ne nějaká otrokyně.

Dalgliesh, co nebylo jeho zvykem, tentokrát řídil. Massingham vzhlédl letmo k jeho zasmuilým očím v zrcátku, k dlouhým rukám, lehce poloeným na volantu. Dalgliesh řekl:

Vzpomínám si, co mi řekl starý George Greenall, první detektiv serant, pod kterým jsem slouil. Měl u za sebou pětadvacet roků u kriminálky. Nic ho na lidech nepřekvapilo, nic ho neokovalo. Řekl mi:

,Budou ti vykládat, e nejničivějí síla na světě je nenávist. Nevěř jim, chlapče. Je to láska. A jestli se chce stát detektivem, tak se ji nauč rozeznávat, a se s ní setká.

2

V pátek ráno přila Brenda do práce s hodinovým zpoděním. Po rozruchu předchozího dne zaspala a její matka jí záměrně nevzbudila. Chtěla odejít bez snídaně, ale paní Pridmorová před ní poloila obvyklý talíř s vejcem a slaninou a rozhodně prohlásila, e ji nepustí z domu, dokud se nenasnídá. Brenda, která si byla a moc dobře vědoma, e oba rodiče by byli astnějí, kdyby u víckrát do Hoggattovy laboratoře nevkročila, se raději podvolila.

Kdy udýchaná a s omluvami dorazila, zastihla inspektora Blakelocka, jak se pokouí vypořádat s dvoudenním přísunem materiálů, s nepřetritým proudem příchozích a vytrvalým vyzváněním telefonu. Dohadovala se, jak ji asi přivítá, jestli se u dověděl o tom tisíci liber, a kdy ano, jestli se tím v jejich vztahu něco změní. Ale zřejmě si zachoval svůj osobitý střízlivý nadhled. Řekl:

A si odloíte, běte hned za ředitelem. Je v kanceláři slečny Foleyové. Jeho pracovnu si zabrala policie. S čajem se teď nedělejte. Slečna Foleyová bude a do odpoledne pryč. Musí se kvůli strýci sejít s někým z místního úřadu pro sociální záleitosti.

Brenda byla ráda, e se jetě nemusí setkat tváří v tvář s Angelou Foleyovou. To, k čemu se včera večer přiznala kapitánovi Dalglieshovi, se tak trochu podobalo zradě a teď jí z toho nebylo zrovna příjemně. Řekla:

Take vichni ostatní jsou u tady?

Clifford Bradley se nedostavil. Jeho ena telefonovala, e mu není dobře. Policie tu je od půl deváté. Přezkoumávají vechny průkazné materiály, zvlátě drogy, a jetě jednou prohledali celou laboratoř. Zřejmě přili na něco podezřelého, co jim tu nehraje.

Taková sdílnost byla u inspektora Blakelocka dost neobvyklá. Brenda se zeptala:

Jak to myslíte, nehraje?

To neřekli. Ale teď chtějí vidět vechny spisy v laboratoři, které jsou zaregistrovány pod číslem 18 nebo 40 nebo 1840.

Brenda vyvalila oči.

To myslíte jen za tenhle rok, anebo musíme předloit dřívějí záznamy, co jsou na mikrofilmech?

Vytahal jsem pro začátek ty z letoka a z loňska a serant Underhill a konstábl na nich teď pracují. Nevím, co si od toho slibují, a podle toho, jak se tváří, to taky nevědí. Radi sebou hoďte. Doktor Howarth řekl, e za ním máte, hned jak se objevíte, přijít.

Ale já neumím psát na stroji, ani těsnopis! Co myslíte, e po mně chce?

Neříkal. Podle veho abyste vytahovala spisy. A nejspí bude třeba sem tam něco vytelefonovat, něco přinést, něco odnést.

Kde je kapitán Dalgliesh? Není tady?

Odjel s inspektorem Massinghamem asi před deseti minutami. Nejspí někoho vyzpovídat. Ale o ně se nestarejte. Máme tu jiné úkoly: musíme se snait, aby tahle laboratoř dál hladce fungovala.

To byla nejpříkřejí výtka, jakou kdy inspektor Blakelock vyslovil. Brenda pospíchala do kanceláře slečny Foleyové. Bylo známo, e ředitel neměl rád, kdy se na jeho dveře klepalo, a tak Brenda v sobě sebrala vekerou sebedůvěru a vstoupila. Pomyslela si: Udělám, co je v mých silách. Kdy to nebude stačit, musí to vzít, jak to je. Seděl za stolem a zřejmě pročítal nějaký spis. Vzhlédl, ani se usmál na její pozdrav, a řekl:

Oznámil vám inspektor Blakelock, e od vás teď dopoledne, kdy tu není slečna Foleyová, budu chtít mení výpomoc? Můete pracovat s paní Mallettovou v ústřední kanceláři.

Ano, pane řediteli.

Policie bude potřebovat nějaké dalí spisy. Zaj ímají se jen o určitá čísla. Ale doufám, e vám to inspektor Blakelock vysvětlil.

Ano, pane řediteli.

Teď pracují na záznamech z roku sedmdesát est a sedmdesát pět, take bude nejlíp, kdy začnete vyčleňovat ročník sedmdesát čtyři a podle potřeby kterýkoli dřívějí.

Zvedl oči od sloek na stole a poprvé se na ni zpříma podíval.

Doktor Lorrimer vám odkázal nějaké peníze, viďte?

Ano, pane řediteli. Tisíc liber na knihy a přístroje.

Nemusíte mi říkat pane řediteli. Stačí doktor Howarth. Měla jste ho ráda?

Ano. Ano, měla.

Doktor Howarth opět sklonil oči a obracel stránky spisu.

Divné, neřekl bych do něj, e by přitahoval eny anebo eny jeho.

Brenda řekla rozhodně: Tak to nebylo.

Co tak nebylo? Tím chcete říct, e na vás nemyslel jako na enu?

Nevím. Chci tím říct, e mi nepřipadalo, e by se pokouel



Hlas jí selhal. Doktor Howarth otočil stránku. Řekl:

Svést vás?

Brenda, podnícena hněvem, sebrala odvahu. Řekla:

To snad nemohl. Aspoň ne tady v laboratoři, nemyslíte? A nikde jinde jsem se s ním nikdy nesetkala. A kdybyste ho jen troinku znal, tak byste takhle nemluvil.

Sama uasla nad svou troufalostí. Ale doktor Howarth jenom poněkud smutně, jak se jí zdálo, řekl:

Asi máte pravdu. Vůbec jsem ho neznal.

Brenda se usilovně snaila ve objasnit.

On mi vykládal, jaký smysl má věda.

A jaký má smysl?

Vykládal mi, e vědci vytvářejí teorie o tom, jak funguje fyzický svět, a pak je různými pokusy podrobují zkoukám. Pokud jsou pokusy úspěné, pak teorie platí. Kdy selou, musí vědci vymyslet jinou teorií, která by fakta vysvětlila. Říkal, e ve vědě se shledáváme s jedním ohromným paradoxem, toti e deziluze nemusí znamenat poráku. Je to krok vpřed.

Neměli jste vědeckou průpravu ve kole? Myslel jsem, e máte středokolský diplom z fyziky a chemie.

Nikdo mi to jetě takhle nevyloil.

Ne. Podle veho vás otravovali pokusy s magnetismem a vlastnostmi kysličníku uhličitého. Mimochodem, slečna Foleyová napsala výkaz o počtu pracovních sil ve vztahu k jejich vytíení. Chtěl bych ta čísla překontrolovat  paní Mallettová to s vámi provede  a rozeslat kopie textu vem ředitelům, aby je měli před schůzí přítí týden. Jejich adresy vám dá.

Ano, pane řediteli, pane doktore Howarthi.

A odneste laskavě tenhle spis slečně Easterbrookové do biologické laboratoře.

Vzhlédl k ní a Brenda měla poprvé dojem, e se dívá vlídně. Řekl něně:

Vím, jak vám je. Bylo mi právě tak. Ale ze veho je jen bílý obrys na podlaze, křídová mouha. Nic víc.

Podal jí sloku. To znamenalo, e ji propoutí. U dveří se Brenda zastavila. Ředitel řekl:

Nu?

Zrovna mě napadlo, e odhalování zločinu musí být něco jako věda. Detektiv si vytvoří teorii a pak si ji ověřuje. Jestlie fakta, která zjistil, souhlasí, pak teorie platí. Kdy nesouhlasí, pak si musí vymyslet jinou teorii, najít si jiného podezřelého.

Doktor Howarth řekl sue:

To je celkem logický příměr. Ale pokuení vybrat si správná fakta je patrně větí. A detektiv experimentuje s lidskými tvory. Jejich vlastnosti jsou sloité a nedovolují přesnou analýzu.

O hodinu později přinesla Brenda serantovi Underhillovi do ředitelovy kanceláře třetí svazek spisů. Přívětivě vyhlíející konstábl jí vyskočil vstříc, aby jí s nákladem pomohl. Na Howarthově stole se rozřinčel telefon a serant Underhill k němu přistoupil a zvedl sluchátko. Pak je poloil a pohlédl přes místnost na svého kolegu.

To byla Metropolitní laboratoř. Oznámili výsledek krevního rozboru. Ta palice byla skutečně vraedná zbraň. Je na ní Lorrimerova krev. A taky analyzovali zvratky.

Vzhlédl a náhle si uvědomil, e je Brenda dosud v místnosti. Vyčkal, a vyjde a zavře za sebou dveře. Detektiv konstábl řekl:

Co je?

Je to tak, jak jsme si mysleli. Dalí si domysli sám. Kriminalista musí přece vědět, e laboratoř nemůe ze zvratků určit krevní skupinu. aludeční ávy zničí antigeny. Ale mohlo by se jim podařit určit přesně, co bylo v jídle. Take kdyby to byly tvoje zvratky a byl jsi podezřelý, stačilo by zalhat, cos měl k večeři. Kdo by to mohl vyvrátit?

Jeho kolega řekl:

Ledae



Serant Underhill opět sáhl po telefonu.

Přesně tak. Jak jsem povídal, domysli si to sám.

3

Po předchozích dnech nepřetritého detě a těkavého podzimního svitu přilo studené, ale jasné ráno, a v týle je nečekaně začalo hřát slunce. Ale i v tomto přívětivém světle působila někdejí fara  Old Rectory  se svými cihlami barvy syrových jater pod záplavou břečtanu, se svým příli masivním krytým vchodem a okrasnými převislými okapy jako skličující dům. Otevřená elezná vrata u příjezdové cesty, zpola vyvrácená z pantů, se hrouila do klikatého ivého plotu, který vroubil zahradu. těrková pěina potřebovala vyplít. Tráva kolem byla vykubaná a slehlá, jak se jí někdo pokouel, zřejmě tupým strojem, neodborně posekat, a dva květinové záhony při krajích byla změt přerostlých chryzantém a zakrslých jiřinek bezmála uduených plevelem. U cesty na trávníku leel na boku dřevěný kůň na kolečkách, ale to byla jediná známka lidského ivota.

Jak se vak přiblíili k domu, z přístřeku u vchodu se vynořila dívka a malý chlapec, oba se zastavili a prohlíeli si je. Nepochybně Kerrisonovy děti, a kdy k nim Dalgliesh a Massingham doli blí, rozpoznali zřetelnou podobu. Děvče, uvaoval, má u jistě kolní věk za sebou, ale na estnáct ani nevypadá, a na jistou dospělou obezřetnost, zračící se jí v očích. Měla rovné, tmavé vlasy, sčesané z vysokého, pupínky otečkovaného čela do krátkých pocuchaných cůpků, utaených vzadu gumovými pásky. Na sobě měla vudypřítomně vyrudlé modré dínsy, nezbytný úbor její generace, a béový svetr, tak volný, e by mohl patřit jejímu otci. Kolem krku měla, jak aspoň Dalgliesh postřehl, něco jako koený řemínek. Na jejích umolousaných bosých nohou byly znát bledé prouky po vzorku letních sandálů.

Dítě, které se k ní při spatření cizích lidí přisunulo blí, bylo asi tři nebo čtyři roky staré, statný chlapec s kulatým obličejem, irokým nosem a jemně vykrouenými ústy. Jeho tvář byla změkčenou, zmenenou podobou otcovy tváře. Nad těkými víčky rovné, temné čárky obočí. Měl na sobě přiléhavé modré krátké kalhoty a neodborně upletenou pruhovanou vestu, k ní si tiskl veliký míč. Jeho silné nohy vězely v krátkých červených gumovkách. Sevřel pevněji míč a upřel na Dalglieshe nehybný, znepokojivě posuzující pohled.

Dalgliesh si náhle uvědomil, e o dětech v podstatě nic neví. Jeho přátelé byli větinou bezdětní: ti, kteří měli děti, se ho naučili zvát, jen kdy jejich vymáhaví, sobečtí, vyruující potomci byli ve kole. Jeho jediný syn zemřel spolu s matkou čtyřiadvacet hodin po svém narození. I kdy si jen stěí, snad jen ve snech, vybavoval tvář své eny, obraz těch voskových, panenkovských rysů nad drobounkým, zavinutým tělíčkem, těch slepených víček, tajemného pohledu do sebe pohroueného klidu, byl tak jasný a bezprostřední, e někdy zapochyboval, jeli to skutečně obraz jeho dítěte, obraz krátce, ale hluboce vnímaný, anebo zda si neutvořil jakousi symbolickou prapředstavu mrtvého dětství. Jeho syn by teď byl starí ne tento klouček, u by vstupoval do traumatických let dospívání. U dávno si vsugeroval, e je rád, e jich byl uetřen.

Ale teď ho znenadání napadlo, e je celá oblast lidské zkuenosti, k ní se, poté, co mu byla upřena, obrátil zády, a e toto odmítnutí ho jako člověka značně ochuzuje. Tento pomíjivý bolestný pocit ztráty ho překvapil svou intenzitou. Musel se nad emocí tak nezvyklou a nevítanou hlouběji zamyslet.

Náhle se na něho dítě usmálo a podávalo mu míč. Bylo to pro něho právě tak lichotivé, jako kdyby se k němu přitočila zatoulaná kočka se zvednutým ohonem a dovolila mu, aby ji hladil. Koukali jeden na druhého. Dalgliesh úsměv opětoval. Tu Massingham přiskočil a vyukl míč z baculatých ruček.

Pojď si začutat!

Začal s modrolutým míčem driblovat přes trávník. Statné noky se okamitě pustily za ním. Oba zmizeli za rohem domu a Dalgliesh slyel chlapcův vysoký, výskavý smích. Dívka za nimi civěla, tvář náhle staenou láskyplnou starostí. Otočila se k Dalglieshovi.

Dá si doufám pozor, aby míč nezakopl do ohnitě. Je skoro vyhaslé, ale popel je pořád jetě moc horký. Pálila jsem smetí.

Nebojte se. Je to opatrný mládenec. A má mladí bratry.

Poprvé si ho pozorně prohlédla.

Vy jste kapitán Dalgliesh, viďte? Já jsem Nell Kerrisonová a tamto je William. Otec tu bohuel není.

Vím. Přili jsme za vaí hospodyní, slečnou Willardovou. Jmenuje se tak, viďte? Je doma?

Být vámi, vůbec bych si nevímala toho, co říká. Je to hrozná lhářka. A krade tatínkovi pití. Nechcete si radi vyslechnout mě a Williama?

Někdy, a bude otec doma, s námi přijde policistka, která si s vámi oběma promluví.

O tu nestojím. Proti vám nic nemám, ale s ádnou policistkou mluvit nechci. Nemám ráda sociální pracovnice.

Policistka není sociální pracovnice.

To je stejné. Taky posuzuje lidi, ně? Měli jsme tu sociální pracovnici potom, co matka odela, jetě před opatrovnickým řízením, a ta se na mě a na Williama dívala, jako bychom byli veřejnosti na obtí, něčím, co jí někdo nechal přede dveřmi. Taky mejdila po domě, do veho ourala, předstírala, bůhvíjak se jí tu líbí a e jde jen o společenskou návtěvu.

Policistky  a policisté  nikdy nepředstírají, e jsou na společenské návtěvě. Nikdo by nám nevěřil, nemyslíte?

Otočili se a zamířili spolu k domu. Děvče řeklo:

Vypátráte, kdo zabil doktora Lorrimera?

Doufám. Nepochybně.

A co se s ním pak stane, tedy s vrahem?

Bude se muset zodpovídat před policejním soudem. A ten, jestlie shledá, e důkazy jsou dostačující, ho předá porotnímu soudu, který s ním zavede líčení.

A pak?

Jestlie bude uznán vinným ze zločinu vrady, soudce vynese zákonný rozsudek, trest na doivotí. To znamená, e si pobude dlouho ve vězení, moná deset roků nebo i víc.

Ale to je přece hloupé. Tím se nic nespraví. Doktora Lorrimera to nevzkřísí.

Nic se tím nespraví, ale hloupé to není. Téměř nám vem je ivot drahý. I lidé, kteří kromě ivota nemají skoro nic, chtějí ít a do posledního přirozeného okamiku. Nikdo nemá právo jim ten ivot brát.

Vy mluvíte, jako by ivot byl Williamův míč. Kdy mu ho někdo vezme, ví, e o něj přiel. Doktor Lorrimer neví, e o něco přiel.

Přiel o léta, která by byl mohl proít.

To je jako vzít Williamovi míč, který by byl mohl mít. To vůbec nic neznamená. To jsou jen slova. Co kdyby stejně přítí týden zemřel? Pak by přiel jen o sedm dní. Přece nikoho nezavřete na deset let, abyste tím uhradili sedm ztracených dní. Dokonce by to ani nemusely být astné dny.

I kdyby to byl velice starý člověk a zbýval mu jen jeden den ivota, zákon říká, e má právo jej proít. Záměrné zabití by pořád byla vrada.

Děvče řeklo zamyleně:

Asi to bylo jiné, kdy lidi věřili v Boha. To by pak zavraděný mohl zemřít v smrtelném hříchu a dostat se do pekla. Potom by těch sedm dní mohlo jetě velicos změnit. Mohl by se dát na pokání a jetě včas získat rozhřeení.

Dalgliesh řekl:

Vechny tyhle problémy jsou snadnějí pro lidi, kteří věří v Boha. My, kteří nevěříme nebo nedokáeme věřit, musíme dělat to nejlepí, co umíme. Zákon není nic jiného ne to nejlepí, co umíme udělat. Lidská spravedlnost je nedokonalá, ale jinou nemáme.

Vy opravdu nestojíte o mou výpověď? Já toti vím, e ho tatínek nezabil. Není vrah. Byl se mnou a s Williamem doma, kdy doktor Lorrimer zemřel. Uloili jsme společně Williama do postele o půl osmé a pak jsme u něho zůstali dvacet minut a tatínek mu četl Medvídka z Paddingtonu. Pak jsem si la lehnout, protoe mě bolela hlava a necítila jsem se dobře, a tatínek mi přinesl hrneček kakaa, který zvlá pro mě uvařil. Sedl si ke mně a předčítal mi básničky z mé kolní sbírky poezie, dokud neměl dojem, e jsem usnula. Ale doopravdy jsem neusnula. Jen jsem ta předstírala. Odplíil se těsně před devátou, ale to jsem pořád jetě byla vzhůru. Mám vám říct, jak to vím?

Kdy chcete, prosím.

Protoe jsem slyela odbíjet kostelní hodiny. To u byl tatínek pryč a já jsem leela ve tmě a jen jsem přemýlela. Asi tak za půl hodiny se na mě znovu přiel podívat, ale já jsem pořád předstírala, e spím. Take tím tatínek nepřichází v úvahu, viďte.

Nevíme přesně, kdy doktor Lorrimer zemřel, ale ano, dá se říct, e otec pravděpodobně nepřichází v úvahu.

Ledae bych lhala.

Lidé velmi často policii lou. Co vy?

Já ne. Ale nejspí bych lhala, kdybych věděla, e tím otce zachráním. Doktor Lorrimer je mi toti lhostejný, rozumíte. Jsem ráda, e neije. Nebyl to hodný člověk. Den předtím, ne zemřel, jsme byli s Williamem v laboratoři za tatínkem. Dopoledne přednáel na kursu pro detektivy a chtěli jsme se pro něho před obědem zastavit. Inspektor Blakelock nás nechal sedět v hale a ta dívka, co mu pomáhá u pultu, ta hezká, se na Williama usmála a nabídla mu jablko ze své krabice s přesnídávkou. A pak přiel dolů doktor Lorrimer a uviděl nás. Vím, e to byl on, protoe ho inspektor oslovil jménem. Řekl: ,Co tady dělají tyhle děti? Do laboratoře děti nepatří: Nato jsem řekla: ,Já nejsem ádné dítě. Jsem prosím Eleanor Kerrisonová a tohle je můj bratr William a čekáme tu na otce. Tak nenávistně si nás prohlíel a měl najednou úplně bílý obličej a cukalo mu v něm. A povídá: ,No, tady čekat nemůete. Pak se velice oklivě osopil na inspektora Blakelocka. Kdy doktor Lorrimer odeel; řekl nám inspektor, abychom tam radi nezůstávali, ale Williamovi řekl, a si z toho nic nedělá, a vytáhl z levého ucha bonbón. Věděl jste, e je inspektor kouzelník?

Ne. To jsem nevěděl.

Chtěl byste se rozhlédnout po domě, ne vás zavedu ke slečně Willardové? Rád si prohlííte domy?

Velice rád, ale teď snad ne.

Salón stejně uvidíte. Je to ná nejlepí pokoj. No, a jsme tady, hezký, viďte?

O salónu se při nejlepí vůli nedalo říci, e je hezký. Byl to ponurý pokoj s dubovým ostěním, přeplněný nábytkem, a budil dojem, e se v něm sotva něco změnilo od dob, kdy tu manelka a dcery viktoriánského faráře sedávaly v smutečním taftu a zboně vyívaly pro svou kongregaci. Oknům předěleným tenkými sloupky, orámovaným temně rudými, pínou povlečenými závěsy, se dařilo vpoutět co nejméně denního světla, take Dalgliesh veel do nevlídného era, které chabý plápol v ohniti nedokázal zaplait. U protějí stěny stál ohromný mahagonový stůl a na něm sklenice od demu plná chryzantém, a krb, honosnou mramorovou stavbu, téměř úplně zastiňovala dvě obrovská, prosezená křesla a polorozpadlá pohovka. Eleanor pronesla s nečekanou obřadností, jako by jí pokoj připomněl její povinnost hostitelky:

Snaím se udret aspoň jeden pokoj v sluném stavu  pro případ, e by přila návtěva. Ty květiny jsou rozkoné, viďte? Uspořádal je William. Sedněte si prosím. Mohu vám nabídnout trochu kávy?

To by sice bylo příjemné, ale myslím, e bychom si měli pospíit. Přili jsme opravdu za slečnou Willardovou.

Ve dveřích se objevil Massingham a William, oba rozehřátí tělocvikem, William s míčem vraeným pod levou pai. S Eleanor v čele proli dveřmi potaenými zeleným suknem s mosaznými cvočky a zamířili kamennou chodbou do zadní části domu. William se odpoutal od Massinghama a hopkal za sestrou, marně se pokoueje tlustou ručkou zachytit jejích přiléhavých dínsů. Přede dveřmi z neletěného dubu se zastavila a řekla:

Tady ji najdete. Nepřeje si, abychom za ní s Williamem chodili. Ostatně zapáchá, take tam nechodíme.

Potom vzala Williama za ruku a odeli spolu.

Dalgliesh zaklepal. Za dveřmi se ozvalo chvatné trachání, jako by nějaké zvíře bylo vyrueno v doupěti, pak se dveře maličko pootevřely a úzkou kvírou na ně zamouralo tmavé, podezíravé oko. Dalgliesh řekl:

Slečna Willardová? Kapitán Dalgliesh a inspektor Massingham z metropolitní policie. Vyetřujeme vradu doktora Lorrimera. Můeme dál?

Oko zjihlo. V rozpacích se zajíkla či spíe chrochtla a otevřela dveře dokořán.

Ovem. Ovem. Co si jen o mně pomyslíte? Vdy já jsem jetě v neglié, jak tomu říkávala moje dobrá stará chůva. Ale nečekala jsem vás a v tuhle denní dobu si obvykle chvilenku v tichosti pohovím.

Eleanor měla pravdu, v místnosti to páchlo. Byl to pach, jak Massingham po obezřelém zavětření zdiagnostikoval, sloený ze sladkého sherry, ne moc čistého osobního prádla a laciné voňavky. Bylo tu velmi horko. Modrý plamínek olizoval rozhavené ovály briket, vysoko navrených ve viktoriánském krbu. Okno, z něho byl výhled na gará a pustinu vydávající se za zahradu, bylo přes mírné počasí staeno nahoře jen na dva prsty a vzduch v pokoji na ně doléhal, těký a neprodyný jako pinavá houně. Sám pokoj dělal dojem jakési úděsné, zvrácené enskosti. Vechno vypadalo navlhle měkké: kretonové potahy dvou křesel, řada načechraných poduek podél lenochu viktoriánského lehátka, napodobenina koeinové předloky před krbem. Římsa nad ním byla přecpána fotografiemi v stříbrných rámečcích, větinou snímky kněze v sutaně a jeho eny, patrně rodičů slečny Willardové, usoudil Dalgliesh, dvojice lidí stojící před různými nezajímavými kostely, stojící bok po boku, a přece v podivném odstupu. Místnosti vévodila ateliérová fotografie samotné slečny Willardové, mladé, upejpavě se zubící, s hustými, bohatě naondulovanými vlasy. Na konzole vpravo od dveří stála dřevěná soka bezruké madony se smějícím se jezulátkem na rameni. U jejích nohou hořelo na talířku noční světýlko, rozlévajíc měkkou záři po něně nachýlené hlavě a nevidoucích očích. Dalglieshe napadlo, e je to patrně kopie, a dobrá kopie, nějaké středověké muzeální plastiky. Její křehká krása zdůrazňovala laciný nevkus pokoje, přesto mu vak dodávala jisté důstojnosti, jako by naznačovala, e není jen jeden druh lidské oputěnosti, lidské bolesti, a e vechny objímá tatá milost.

Slečna Willardová jim pokynula směrem k pohovce.

Má malá osobní skrý, řekla vesele. Mám ráda soukromí, víte? Vysvětlila jsem doktoru Kerrisonovi, e jsem ochotna přijmout jeho nabídku, jen kdy zde budu mít své soukromí. Je to vzácná a krásná věc, nemyslíte? Bez ní lidský duch chřadne.

Podle rukou Dalgliesh usoudil, e by jí mohlo být kolem pětačtyřiceti, ale její obličej vypadal starí. Tmavé vlasy, suché, hrubé a nakadeřené, kontrastovaly s povadlou pletí. Dvě ruličky nad čelem prozrazovaly, e si chvatně strhala natáčky, kdy uslyela zaklepání. Ale u byla nalíčena. Pod očima měla po krouku růové minky a nános rtěnky jí prosakoval do vrásek kolem úst. Malá, hranatá, kostnatá brada byla uvolněná jako u loutky. Nebyla jetě dooblečená: proívaný upan z květovaného nylonu, pokecaný čajem a čímsi, co mohlo být vejce, měla přehozený přes jasně modrou nylonovou noční koili s umouněným rýkem kolem krku. Massinghama fascinoval boulovitý záhyb slehlé bavlny těsně nad jejími střevíci, nemohl z něj spustit oči, dokud si neuvědomil, e si obráceně navlékla punčochy.

Řekla:

Chcete se mnou patrně mluvit o alibi doktora Kerrisona. Je ovem naprosto směné, e by nějaké musel prokazovat, člověk tak jemný, absolutně neschopný jakéhokoli násilí. Ale náhodou vám mohu být nápomocna. Do devíti byl bezpečně doma a o necelou hodinu později jsem ho znova viděla. Ale to vechno je plýtvání časem. Provází vás skvělá pověst, kapitáne Dalglieshi, ale tohle je zločin, jaký kriminalistická věda nemůe vyřeit. Nadarmo se zdejímu kraji neříká černá blata. U po staletí plodí tyhle mokřiny zlo. Můeme proti zlu bojovat, pane kapitáne, ne ovem vaimi zbraněmi.

Massingham řekl:

Nu, a co kdybychom pro začátek dali těm naim zbraním anci?

Pohlédla na něho a útrpně se usmála.

Ale vechny dveře byly zamčeny. Vechny ty vae rafinované vědecké pomůcky zůstaly nedotčeny. Nikdo se dovnitř nevloupal a nikdo se nemohl dostat ven. A přece byl zabit. To neudělala lidská ruka, inspektore.

Dalgliesh řekl:

Byla to téměř jistě tupá zbraň, slečno Willardová, a nepochybuji o tom, e ji svírala lidská ruka. Naím úkolem je zjistit, čí ruka to byla, a doufám, e byste nám v tom mohla pomoci. Vy, nemýlím-li se, vedete pro doktora Kerrisona a jeho dceru domácnost, viďte?

Slečna Willardová mu utědřila pohled, v něm se politování nad takovou neznalostí mísilo s jemnou výtkou.

Nejsem hospodyně, pane kapitáne. Rozhodně tu nevedu domácnost. Řekněme, e jsem v této domácnosti pracujícím hostem. Doktor Kerrison potřeboval někoho, kdo by tu il, aby děti nezůstaly samy, kdy ho povolají na místo činu. Jsou to děti z rozbitého manelství. Bohuel. Inu, stará, smutná historie. Vy nejste enatý, pane kapitáne?

Ne.

Jak jste moudrý! Vzdychla a její sykavý výdech prozrazoval nekonečnou touhu, nekonečnou lítost. Dalgliesh se neodbytně ptal dál:

Take tu ijete naprosto odděleně?

Mám tu svůj vlastní skromný byteček. Tenhle obývací pokoj a vedle lonici. Tady ty dveře vedou do mé vlastní kuchyňky. Nepovedu vás teď dál, protoe to tam nevyhlíí tak, jak bych si přála.

Jak je to vlastně v téhle domácnosti uspořádáno, slečno Willardová?

Sami si dělají snídani. Doktor obědvá obvykle v nemocnici, jak jinak, e? Nell a William si snědí něco studeného, pokud se Nell obtěuje a něco připraví, a já u se o sebe postarám. Pak pro kadého na večer něco uvařím, něco jednoduchého, nikdo z nás není velký jedlík. Kvůli Williamovi večeříme velice časně. Je to spí taková vydatná svačina. O sobotách a nedělích obstarávají vekeré jídlo Nell a její otec. Takhle to docela dobře klape.

Pro tebe dobře, pomyslel si Massingham. William rozhodně působil jako urostlý a dobře ivený chlapec, ale děvče vypadalo, e by mělo být spí ve kole, a ne se potýkat téměř bez pomoci s tímhle oputěným, neradostným, monstrózním domem. Zajímalo by ho, jak vychází se slečnou Willardovou. Jako by četla jeho mylenky, slečna Willardová řekla:

William je rozkoný chlapeček. Nejsou s ním vůbec ádné potíe. Já ho vlastně skoro ani nevidím. Ale Nell, ta zlobí, moc zlobí. Děvčata v tomhle věku u taková bývají. Potřebovala by pevnou mateřskou ruku. Jistě víte, e paní Kerrisonová před rokem svého manela opustila. Utekla s jedním z jeho kolegů v nemocnici. Nadobro ho to zlomilo. Ona se teď pokouí u nejvyího soudu zvrátit výrok o opatrovnictví a vymoct si děti pro sebe, a se bude za měsíc projednávat rozvod, a já jsem přesvědčena, e by udělali dobře, kdyby jí děti přiřkli. Děti mají zůstat u matky. Ne e by Nell byla doopravdy jetě dítě. Přou se vlastně o chlapce, ne o Nell. Podle mého názoru o ni ani jeden, ani druhý nestojí. Tedy svému otci dělá hotové peklo. Má pořád straidelné sny, ječivé záchvaty, astma. Doktor Kerrison jede přítí pondělí na třídenní konferenci o soudní patologii. Obávám se, e se mu za ten krátký výlet pěkně odplatí, a se vrátí domů. Inu, neurotička. Mstí se mu za to, e jejího bratra má radi, co ovem doktor vůbec nechápe.

Dalgliesh uvaoval, jaký duevní pochod ji přivedl k tomuto lacinému psychologickému závěru, který, napadlo ho, nemusí být nutně pochybený. Bylo mu najednou Kerrisona upřímně líto.

Massinghamovi se zničehonic udělalo patně. Horko a zatuchlý pach pokoje ho přemohly. Na notes mu skanula krůpěj studeného potu. Zamumlal cosi na omluvu, přikročil k oknu a zatahal za rám. Ten chvilku vzdoroval, pak s rámusem sjel dolů. Do místnosti vproudil silný závan chladného, osvěujícího vzduchu. Křehké světýlko před vyřezanou madonou zablikalo a zhaslo.

Ne se vrátil ke svému zápisníku, Dalgliesh se u dotazoval na předvčerejí večer. Slečna Willardová vypovídala, e uvařila k večeři sekanou z hovězího masa, brambory a mraený hráek a jako moučník pudink. Sama umyla nádobí, a ne se vrátila do svého obývacího pokoje, jetě zala popřát rodině dobrou noc. Vichni byli v salónu, ale doktor Kerrison a Nell se zrovna chystali uloit Williama. Potom nikoho z nich neviděla, ani neslyela, a teprve krátce po deváté, kdy se la přesvědčit, jestli jsou přední dveře zavřeny na závoru. Doktor Kerrison někdy z nedbalosti zapomene zamknout, neuvědomuje si, jak ji to znervózňuje spát sama a k tomu v přízemí. Člověk se dočítá o takových hrůzách! la kolem dveří pracovny, které byly pootevřeny, a slyela doktora Kerrisona, jak s někým telefonuje. Vrátila se do svého pokoje a zapnula televizi.

Doktor Kerrison k ní nakoukl krátce před desátou, chtěl si s ní promluvit o mením zvýení jejího platu, ale byli vyrueni telefonem. Vrátil se asi tak za deset minut a byli spolu asi půl hodiny. Bylo to příjemné zase jednou si s ním soukromě popovídat, ani by se do toho pletly děti. Pak se s ní rozloučil, znovu zapnula televizi a dívala se skoro a do půlnoci. Potom la spát. Kdyby doktor Kerrison vyjíděl s vozem, byla by ho určitě slyela, protoe okno v jejím obývacím pokoji je přímo proti garái, která je přistavena k boční straně domu. Ostatně, sami se mohou podívat.

Následující ráno zaspala a snídala a po deváté. Probudil ji telefon, ale o zavradění doktora Lorrimera se dozvěděla, teprve kdy se doktor Kerrison vrátil z laboratoře. Zajel domů po deváté hodině, jenom aby jí a Nell oznámil, co se stalo, a taky chtěl zavolat do nemocnice, aby vechny hovory pro něho odkazovali do recepce v laboratoři.

Dalgliesh řekl:

Slyel jsem, e vás doktor Lorrimer vozil do kostela Panny Marie v Guys Marshi na bohosluby o jedenácté. Byl to zřejmě samotář a ne příli astný člověk. Zdá se, e ho nikdo dobře neznal. Uvaoval jsem, jestli ve vás nenacházel to, co zřejmě postrádal ve svém pracovním ivotě, jisté společenství a přátelství.

Massingham vzhlédl, zvědav, jak slečna Willardová zareaguje na tuto vtíravou výzvu k osobní zpovědi. Přimhouřila oči jako pták, zatímco se jí po hrdle jako nějaká nákaza rozlévala červená skvrna. Pokusila se o čtverácký tón, kdy řekla:

Obávám se, pane kapitáne, e si ze mě střílíte. Máte hodnost kapitána, viďte, i kdy mi to u policie připadá nezvyklé. Můj zemřelý vagr byl toti také kapitánem, jene u námořnictva, take se v tom drobet vyznám. Ale zmínil jste se o přátelství. V tom je obsaena jistá důvěrnost. Byla bych mu ráda nějak pomohla, ale nebylo lehké poznat ho blí. A byl tu i věkový rozdíl. Nejsem sice o tolik starí, ne byl on, snad o necelých pět let, ale to pro poměrně mladého mue znamená velmi mnoho. Ne, obávám se, e jsme byli prostě dva proklínaní přísluníci pravověrných anglikánů v téhle odpadlické močálové pustině. Ani jsme vedle sebe v kostele neseděli. Sedala jsem vdycky ve třetí řadě od kazatelny a on a úplně vzadu.

Dalgliesh dále naléhal:

Ale nepochybně se cítil dobře ve vaí společnosti. Kadou neděli se pro vás zastavoval, viďte?

Jen proto, e ho o to poádal otec Gregory. Do Guys Marshe jezdí autobus, ale musela bych tam pak půl hodiny čekat, a protoe doktor Lorrimer jezdil kolem nás, otec Gregory mu navrhl, e by bylo rozumné, kdybychom cestovali spolu. V tomhle domě nikdy nebyl. Vdycky jsem u byla přichystaná a čekala jsem na něho venku u příjezdové cesty. Kdy byl jeho otec nemocný, nebo on sám musel za nějakým případem, vdycky zatelefonoval. Někdy mě nestačil vyrozumět, co bylo nepříjemné. Ale věděla jsem, e kdy se neobjeví dvacet minut před jedenáctou, tak u nepřijede, a hned jsem la na autobus. Obvykle samozřejmě přijíděl, s výjimkou prvních esti měsíců v tomhle roce, kdy se mí neúčastnil. Ale začátkem září mi zase zavolal a oznámil mi, e se pro mě bude jako dřív stavovat. Pochopitelně jsem se ho na příčinu toho přeruení nikdy nezeptala. Člověk někdy prochází temnou nocí své due.

Take přestal chodit na me, kdy si začal s Dominikou Schofieldovou, a návtěvy kostela obnovil, kdy poměr ztroskotal. Dalgliesh se zeptal:

Přijímal svátost oltářní?

Tato otázka ji nepřekvapila.

Od poloviny září, kdy zase začal chodit na me, u svátosti nepřijímal. Musím přiznat, e mě to znepokojovalo. Rozmýlela jsem si, jestli mu nemám doporučit, aby si promluvil s otcem Gregorym, kdy ho něco trápí. Ale tohle jsou velice choulostivé záleitosti. A po pravdě mi do toho nic nebylo.

A taky by si ho nerada pohněvala, pomyslel si Massingham. Vozit se autem do kostela bylo náramně pohodiné. Dalgliesh řekl:

Take čas od času zatelefonoval. Vy jste mu někdy zavolala?

Odvrátila se a začala horlivě natřásat poltář.

Propána, to ne! Proč taky? Vdy ani neznám jeho číslo.

Massingham řekl:

Je to divné, e raději chodil do kostela v Guys Marshi ne tady.

Slečna Willardová si ho přísně změřila.

Vůbec ne. Pan Swaffield je velice váený člověk, ale pravý anglikán to není, je to spí nonkonformista. Tady v slatinách byla církev odvdycky odpadlická. Kdy tu můj drahý otec býval pastorem, míval ustavičně půtky s církevní radou kvůli zachovávání jistých obřadů a zvyklostí. A kromě toho si myslím, e doktor Lorrimer se nechtěl nechat vtáhnout do církevních a obecních záleitostí. A tomu se jen tak neubráníte, jakmile se jednou o vás ví, e jste řádným členem kongregace. Otec Gregory to od něho nečekal; uvědomoval si, e se doktor Lorrimer musí starat o svého otce a e má velmi náročnou práci. Mimochodem, velice mě zamrzelo, e policie nepřivolala otce Gregoryho. Někdo měl k zemřelému zavolat kněze.

Dalgliesh řekl etrně:

Byl mrtev u několik hodin, kdy se přilo na jeho tělo, slečno Willardová.

Přesto by si byl zaslouil kněze.

Zvedla se jakoby na znamení, e rozhovor skončil. Dalgliesh byl celkem rád, e můe jít. Formálně poděkoval a poádal slečnu Willardovou, aby se s ním okamitě spojila, kdyby ji něco zajímavého napadlo. U byli s Massinghamem u dveří, kdy náhle velitelsky zvolala:

Mladý mui!

Oba detektivové se k ní otočili. Oslovila přímo Massinghama, jako kdy chůva z minulých časů napomíná dítě:

Zavřel byste laskavě okno, které jste tak bezohledně otevřel, a znovu zapálil svíčku?

Posluně, jako by vyhovoval dávno zapomenutým příkazům guvernantky, Massingham udělal, co mu řekla. Nechala na nich, a si cestu z domu najdou sami. Nikoho u nezahlédli. Kdy si pak ve voze upevňovali bezpečnostní pásy, Massingham vybuchl:

Paneboe, snad by Kerrison nael vhodnějí paní ne tuhle jeibabu, aby se mu starala o děti. Je to cuchta, ochlasta a napůl cvok.

Kerrison to nemá tak jednoduché. Odlehlá vesnice, velký, studený dům a dcera, s kterou je asi dost těké vyjít. Větina dneních en, postavená před volbu mezi tímhle druhem práce a podporou v nezaměstnanosti, by si patrně vybrala tu podporu. Podíval jste se na ten táborák, co si tam dělali?

Nic tam není. Vypadá to, e tam pravidelně spalují spoustu starého nábytku a zahradního harampádí, co se válí v jedné z kočárových kůlen. William mi řekl, e dnes časně zrána si Nell zapálila ohníček.

Take William umí mluvit? zeptal se Dalgliesh. Ale ano, mluvit umí. Jene si nejsem tak jistý, e byste mu rozuměl, pane. Uvěřil jste slečně Willardové, kdy Kerrisonovi zajiovala to alibi?

Jsem právě tak ochoten uvěřit jí, jako uvěřím paní Bradleyové nebo Blakelockové, a budou svým manelům potvrzovat alibi. Těko říct. Víme, e Kerrison opravdu v devět hodin zavolal doktoru Collingwoodovi, a byl tu asi v deset hodin, kdy se mu zase ozval doktor Collingwood, Jestlie se slečna Willardová bude dret své výpovědi, je Kerrison pro tu hodinu mimo podezření, a já mám pocit, e je to kritická hodina. Ale jak to mohl vědět? A kdyby to věděl, proč by předpokládal, e bychom byli schopni určit tak přesně čas smrti? e seděl s dcerou do devíti hodin a pak se těsně před desátou zastavil u slečny Willardové, to mi do značné míry připadá, jako by se pokouel dokázat, e celou tu hodinu byl doma.

Massingham řekl:

To jistě byl, kdy čekal na ten telefon v deset. A nevím, jak by stihl dostat se do Hoggattovy laboratoře, zabít Lorrimera a vrátit se domů za necelých edesát minut, aspoň pěky by to sotva dokázal. A slečna Willardová si je zřejmě jista, e si vůz nebral. Patrně by to jen tak tak stihl, kdyby to vzal zkratkou přes stavenitě nové budovy, ale stejně by to bylo o vlásek.

Právě v tom okamiku začala pípat krátkovlnka. Dalgliesh uchopil sluchátko. Z dispečinku stanovitě v Guys Marshi hlásili, e serant Reynolds v laboratoři by se s nimi rád spojil. Dola jim prý zpráva z Metropolitní laboratoře.

4

Otevřeli dveře společně. Paní Bradleyová drela v náručí spící dítě. Bradley řekl:

Pojďte dál. To je kvůli těm zvratkům, viďte? Čekal jsem vás.

Vstoupili do obývacího pokoje. Pokynul Dalglieshovi a Massinghamovi ke dvěma křeslům a posadil se proti nim na pohovku. Jeho ena si přisedla těsně k němu a váhu dítěte si přesunula na rameno. Dalgliesh se zeptal:

Chcete advokáta?

Ne. Aspoň zatím ne. Jsem připraven povědět vám celou pravdu a ta mi nemůe ukodit. Nejvý snad přijdu o místo, nic horího se mi stát nemůe. A myslím, e mi u na tom ani moc nezáleí.

Massingham otevřel zápisník, Dalgliesh řekl Susan Bradleyové:

Nechtěla byste uloit to děátko do kočárku, paní Bradleyová?

Seehla Dalglieshe hněvivým pohledem, prudce zavrtěla hlavou a přimkla k sobě dítě těsněji, jako by se bála, e jí je vytrhnou z náruče. Massingham byl rád, e dítě aspoň spí. Ale přál si, aby tam ani ono, ani jeho matka nebyly. Zadíval se na děvčátko, schoulené v růové spací soupravě, tulící se k matčině rameni, na čupřinku delích vlasů nad něným důlkem krku, kulatou lysinku v týlu hlavy, pevně zavřené oči a směný, tupý nosík. Křehká matka se svým mléčným ranečkem ho inhibovala víc ne celý sbor zavilých, proti policii zaujatých právníků.

Uvaoval o lákavé monosti naloit podezřelého do zadního prostoru policejního vozu a odvézt ho na policii, kde by v účelně anonymním prostředí hovorny vysypal svou výpověď. I Bradleyho obývací pokoj v něm vzbuzoval podrádění smíené s lítostí. Byl jetě cítit novotou a nehotovostí. Nebyl tu krb a místnosti vévodil televizor nad elektrickým, na zeď při.montovaným radiátorem, nad ním visel populární barvotisk mořských vln třítících se o skalnatý břeh. Protějí stěna byla polepena tapetou ladící s květovanými záclonami, ale ostatní tři stěny byly holé a u na nich začala praskat omítka. Stála tu vysoká kovová dětská idlička a pod ní, aby se neumazal koberec, byl prostřen kus igelitu. Vechno vypadalo nově, jako kdyby si do manelství nepřinesli ádné doplňující osobní drobnosti, jako kdyby se do tohoto pokojíku postrádajícího jakýkoli charakter nastěhovali duchovně nazí. Dalgliesh řekl:

Předpokládejme, e vae dřívějí výpověď o tom, co jste dělal ve středu večer, není pravdivá nebo je neúplná. Jak to tedy bylo?

Massingham se podivil, proč Dalgliesh Bradleyho  jako obvykle před výslechem  nevaruje, ale vzápětí ho napadlo, e ví proč. Bradley by si moná troufl zabít, kdyby ho někdo nepříčetně vydrádil, ale nikdy by v sobě nesebral dost odvahy spustit se z okna ve druhém poschodí. A jestlie by to nedokázal, jak by se dostal z laboratoře? Lorrimerův vrah měl buď klíče, nebo musel provést ten sestup. Vekeré jejich vyetřování, vechno pečlivé a opakované zkoumání budovy tuto domněnku potvrdilo. Jinou monost vyloučili.

Bradley pohlédl na enu. Krátce, povzbudivě se na něho usmála a natáhla k němu volnou ruku. Uchopil ji a přisedli si k sobě jetě blí. Olízl si rty a pak se rozhovořil tak, jako kdyby si svou promluvu dlouho předtím zkouel:

V úterý dopsal o mně doktor Lorrimer výroční důvěrnou zprávu. Oznámil mi, e si chce o ní se mnou nazítří promluvit, jetě ne ji odevzdá doktoru Howarthovi, a brzy po svém příchodu do laboratoře si mě zavolal do své soukromé pracovny. Napsal o mně nepříznivý posudek a podle pravidel mně měl vysvětlit důvody. Chtěl jsem se obhájit, ale nemohl jsem. A o nějakém skutečném soukromí se nedalo mluvit. Měl jsem pocit, e celá laboratoř ví, co se děje, a naslouchá a čeká. Kromě toho jsem se ho bál. Nevím vlastně proč. Nedovedu si to vysvětlit. Působil na mě tak, e stačilo, aby blízko mě pracoval v laboratoři, a já jsem se roztřásl. Kdy byl pryč, někde na místě činu, cítil jsem se jak v nebi. To se mi pracovalo výborně. Ta výroční důvěrná zpráva nebyla nespravedlivá. Vím, e se má práce zhorila. Ale zavinil to aspoň částečně on. Zřejmě vztahoval mé nedostatky na sebe, jako něco, co ho ostouzelo. patnou práci prostě nesnáel. Byl posedlý mými chybami. A protoe jsem byl tak vystraený, dělal jsem jich čím dál tím víc.

Na chvíli se odmlčel. Nikdo nepromluvil. Pak pokračoval:

Nepomýleli jsme na to, e půjdeme večer na představení, protoe jsme neměli nikoho, kdo by nám hlídal dítě, a kromě toho měla přijít tchyně na večeři. Přiel jsem domů před estou. Po jídle  měli jsme maso v karí s rýí a hrákem  jsem ji doprovodil k autobusu, který odjídí ve tři čtvrtě na osm. Hned jsem se vrátil domů. Ale pořád jsem myslel na ten negativní posudek, jak se k němu vyjádří doktor Howarth, co udělám, kdy mi doporučí, abych si nael jiné místo, jak bych případně mohl prodat tenhle dům. Museli jsme ho koupit, kdy bylo nejdrá, a je skoro vyloučené, abychom teď sehnali kupce, snad jen za cenu velké ztráty. Později mě napadlo, e zajdu do laboratoře a otevřeně si to s doktorem Lorrimerem vyřídím. Představoval jsem si, e bychom se přece jen nějak dorozuměli, e bych s ním mohl promluvit jako s normálním lidským tvorem a přimět ho, aby pochopil, jak mi je. Buď jak buď, měl jsem pocit, e zeílím, kdy zůstanu doma. Někam jsem jít musel a zamířil jsem k Hoggattově laboratoři. Neřekl jsem Sue, co chci udělat, a ona se mě snaila přemluvit, abych nikam nechodil. Ale el jsem.

Vzhlédl na Dalglieshe a řekl:

Můu se napít vody?

Massingham beze slova vstal a vyel se rozhlédnout po kuchyni. Sklenice nikde neviděl, ale na prkně u dřezu byly dva umyté álky. Natočil do jednoho studenou vodu a přinesl jej do pokoje Bradleymu. Bradley jej do dna vypil. Přejel si rukou vlhká ústa a pokračoval:

Cestou do laboratoře jsem nikoho nepotkal. V téhle vesnici lidi po setmění moc nevycházejí a nespí byli větinou na místním představení. V hale laboratoře bylo rozsvíceno. Zazvonil jsem a přiel mi otevřít Lorrimer. Zřejmě ho překvapilo, e mě tam vidí, ale řekl jsem mu, e bych s ním rád mluvil. Podíval se na hodinky a řekl, e mi můe věnovat jenom pět minut. Následoval jsem ho do biologické laboratoře.

Podíval se přímo na Dalglieshe a řekl:

Byl to podivný rozhovor. Měl jsem z Lorrimera dojem, e je netrpělivý, a e se mě chce rychle zbavit, a chvílemi jako by vůbec neposlouchal, co mu říkám, nebo jako by ani nevnímal, e tam jsem. Nic jsem s ním nesvedl. Pokouel jsem se mu vysvětlit, e jsem svou práci schválně nezanedbával, naopak e ji mám rád a chci, aby se mi dařila, abych mohl dělat oddělení čest. Pokouel jsem se mu vysvětlit, jak on na mě působí. Nevím, jestli vůbec poslouchal. Stál tam s očima upřenýma na podlahu.

A pak zvedl hlavu a spustil. Nedíval se přitom na mě, díval se skrz mě, skoro jako bych tam nebyl. A to, co říkal, bylo strané, opravdu strané, jako slova z nějaké hry, která se mnou nemají nic společného. Musel jsem znovu a znovu poslouchat tatá slova: ,Selhal. K ničemu. Beznadějné. Nevyhovující. Dokonce mi říkal něco i o manelství, jako kdybych selhal i sexuálně. Myslel jsem, e se zbláznil. Těko se mi vysvětluje, co to vlastně bylo, vecka ta nenávist, co na mě chrlil, nenávist a ubohost a zoufalství. A já tam stál a třásl se pod tím vodopádem slov, co na mě lil jako splaky. A pak na mě zaostřil oči a poznal jsem, e mě vidí, mě, Clifforda Bradleyho. Hlas mu zněl najednou úplně jinak. Říkal:

,Jste biolog třetího řádu a kriminalista čtvrtého řádu: Tím jste byl, u kdy jste přiel do tohoto oddělení, a nikdy se nezměníte. Mám dvě monosti: kontrolovat po vás kadý jednotlivý úkon, anebo riskovat, e kriminalistická sluba a tahle laboratoř bude před soudem diskreditována. Ani jedno, ani druhé prostě nestrpím. A proto vám navrhuji, abyste si hledal jiné místo. A teď jděte pryč, mám tu co dělat.

Otočil se ke mně zády a odeel. Uvědomil jsem si, e je ve marné. e bych byl udělal líp, kdybych tam nechodil. Nikdy předtím mi jasně neřekl, co si o mně myslí, nebo aspoň ne takovými slovy. Bylo mi zle, bídně mi bylo a uvědomil jsem si, e brečím. Tím víc jsem sebou opovrhoval. Dovrávoral jsem nahoru k pánské toaletě a jen taktak jsem to stihl k prvnímu umývadlu, do kterého jsem začal zvracet. Nepamatuju se, jak dlouho jsem tam stál a shýbal se nad umývadlem a napůl brečel, napůl zvracel. Počítám, e to bylo tak tři čtyři minuty. Za nějaký čas jsem si pustil studenou vodu a opláchl si obličej. Pak jsem se pokusil trochu se sebrat. Ale pořád jsem se třásl, pořád mi bylo na zvracení. el jsem si sednout do jedné kabiny na mísu a zabořil hlavu do dlaní.

Nevím, jak dlouho jsem tak seděl. Moná deset minut, ale mohlo to být i déle. Věděl jsem, e nikdy nezměním jeho názor o mně, e mě nemůe pochopit. Nebyl to prostě lidský tvor. Uvědomil jsem si, e mě nenávidí. Ale teď jsem ho i já začal nenávidět, jinak nenávidět. Musel jsem z místa odejít, věděl jsem, e se o to postará. Ale aspoň bych mu mohl říct, co si o něm myslím. Mohl bych se zachovat jako mu. A tak jsem tedy seel dolů a vstoupil do biologické laboratoře.

Opět se odmlčel. Děátko v matčině náručí se zavrtělo a ze spaní zavrnělo. Susan Bradleyová ho začala automaticky pohoupávat a konejit, ale z manela nespoutěla oči. Poté Bradley pokračoval:

Leel mezi dvě dvěma pracovními stoly obličejem k zemi. Nenapadlo mě přesvědčit se, jestli je mrtvý. Vím, e by mně z toho mělo být mizerně, z toho, e jsem ho tam nechal, ani jsem přivolal pomoc. Ale nic si nevyčítám. Nedokáu toho litovat. Tehdy jsem se ovem neradoval z toho, e je mrtvý. Vnímal jsem ze veho jen hrůzu. Seběhl jsem ze schodů a vyřítil se z laboratoře, jako kdyby mi vrah byl v patách. Dveře byly jetě zaklapnuty na Yalův zámek a vím, e jsem musel odsunout spodní zástrčku, ale u si na to nepamatuju. Prchal jsem po příjezdové cestě. Myslím, e jel kolem autobus, ale rozjel se dřív, ne jsem doběhl k bráně. Jak jsem dorazil na silnici, zrovna mizel. Pak jsem zahlédl přijídějící automobil a instinktivně jsem couvl do stínu zdi. Vůz zpomalil a zahnul do vjezdu k laboratoři. Násilím jsem se přiměl k odchodu, snail jsem se jít pomalu a normálně. Pak u si pamatuju jen to, e jsem byl doma.

Susan Bradleyová poprvé promluvila:

Clifford mi o vem pověděl. Ale nic jiného mu nezbývalo. Vypadal straně  hned jsem poznala, e se něco stalo. Společně jsme pak rozvaovali, co uděláme, co bude nejlepí. Věděli jsme, e s tím, co postihlo doktora Lorrimera, nemáme nic společného. Jene kdo Cliffovi uvěří? V oddělení kdekdo věděl, co si doktor Lorrimer o něm myslí. V kadém případě bude mezi podezřelými, a jestli zjistíte, e tam byl, tedy v laboratoři, a navíc v okamiku, kdy k tomu dolo, jak by pak mohl doufat, e vás přesvědčí o své nevině? Proto jsme se rozhodli, e budeme tvrdit, e jsme byli celý večer spolu. Matka opravdu kolem deváté zavolala, e v pořádku dojela, a já jsem jí řekla, e se Cliff zrovna koupe. Můj sňatek od začátku neschvalovala a já jsem nechtěla přiznat, e je Cliff někde venku. Začala by ho kritizovat, e mě a dítě nechal doma samotné. Take jsme věděli, e můe potvrdit, co jsem jí řekla, a to by nám mohlo trochu pomoct, i kdy s ním přímo nemluvila. A pak si Cliff vzpomněl na to, jak zvracel.

Její manel se teď téměř dychtivě ujal slova, jako by mu velice záleelo na tom, aby mu porozuměli a uvěřili:

Věděl jsem, e jsem si studenou vodou oplachoval obličej, ale nemohl jsem si být tak jistý, e umývadlo zůstalo čisté. Čím víc jsem na to myslel, tím víc jsem byl přesvědčený, e bylo popiněné od zvratků. A věděl jsem, co vechno se z nich můete dozvědět. Ale mám přebytek aludečních áv, take mě to neznepokojovalo. Věděl jsem, e aludeční ávy zničí ochranné antigeny v krvinkách a laboratorně se nedá určit má krevní skupina. Ale bylo tu to karí a barvivo v hráku. To by jim mohlo říct dost o mém posledním jídle, aby bezpečně přili na mě. A o tom, co jsme měli k večeři, bych lhát nemohl, protoe s námi jedla tchyně.

A tak nás napadlo zdret nějak paní Bidwellovou, aby do laboratoře nepřila moc brzy. Vdycky jsem v práci před devátou, take bych byl na místě zcela nenápadně první. Kdybych el rovnou do umývárny, jak to obvykle dělám, a umývadlo vyčistil, pak by jediný důkaz, e jsem byl předchozí večer v laboratoři, jednou provdy zmizel. Nikdo by se nic nedozvěděl.

Susan Bradleyová řekla:

Byl to můj nápad zatelefonovat paní Bidwellové, to já jsem mluvila s jejím muem. Věděli jsme, e sama telefon nezvedne. Nikdy ho nebere. Jene Cliff si neuvědomil, e starý pan Lorrimer nenastoupil předelý den do nemocnice. Kdy starý pán zavolal, Cliff u nahoru nemohl. Tak se celý plán zhatil. Pan Lorrimer telefonoval inspektorovi Blakelockovi a vichni přicházeli do laboratoře skoro ve stejnou dobu jako Cliff. Potom u se nedalo dělat nic jiného ne čekat.

Dalgliesh si dovedl představit, jak straná byla ta doba čekání. Není divu, e si Bradley netroufl jít dnes do laboratoře. Zeptal se ho:

Kdy jste u vchodu do laboratoře stiskl zvonek, jak dlouho trvalo, ne přiel doktor Lorrimer otevřít?

Přiel téměř okamitě. Určitě nepřiel seshora z biologického oddělení. Musel být někde v přízemí.

Vůbec se nezmínil o tom, e někoho očekává?

Nabízelo se pokuení. Ale Bradley odpověděl:

Ne. Mluvil jen v tom smyslu, e má co dělat, ale předpokládal jsem, e má na mysli analýzu, na které pracoval.

A kdy jste objevil mrtvého, po vrahovi nebylo ani vidu, ani slechu?

Ne. Nečekal jsem ovem, a se ukáe. Ale přísahal bych, e tam byl, e byl hodně blízko. Nevím proč.

Viml jste si polohy té palice nebo e z Lorrimerova zápisníku byl vytren list?

Ne. Ničeho takového. Jediné, na co se pamatuju, je Lorrimer  jeho mrtvola a tenká struka krve.

Kdy jste byl v umývárně, nezaslechl jste zvonek u dveří?

Ne, ale asi bych ho byl neslyel, aspoň ne v druhém patře. A rozhodně bych ho byl neslyel, kdy jsem zvracel.

Kdy vám doktor Lorrimer dole otvíral, nepřipadlo vám  kromě toho, e byl u dveří tak rychle  něco neobvyklého?

Nic, a na to, e měl v ruce zápisník.

Víte to jistě?

Ano, vím to jistě. Měl ho přehnutý napůl.

Take Bradleyho příchod vyruil Lorrimera z nějaké činnosti, a u to bylo cokoli. A byl v přízemí, kde je pracovna ředitele, archiv, sklad průkazných materiálů.

Dalgliesh řekl:

Ten vůz, co vjel na příjezdovou cestu, kdy jste odtamtud utíkal  co to bylo za vůz?

Dobře jsem ho neviděl. Jediné, co si pamatuju, jsou přední světla. My auto nemáme a já nemám takový postřeh, abych rozpoznal různé typy, kdy na ně pořádně nevidím.

Můete se upamatovat, jak si řidič počínal? Zahnul na příjezdovou cestu spolehlivě, jako by věděl, kam jede? Anebo váhal, jako by si vyhlíel příhodné místo, kde zastavit, a náhodou zahlédl volný příjezd?

Jen troinku zpomalil a rovnou tam vjel. Byl to asi někdo, kdo to tam zná. Ale nezdrel jsem se tam tak dlouho, abych viděl, jestli dojel a k budově. Druhý den mi ovem bylo jasné, e to nemohla být ani policie z Guys Marshe, ani nikdo, kdo měl klíč, poněvad by se mrtvola nala dřív.

Utkvěl na Dalglieshovi úzkostným pohledem.

Co teď se mnou bude? Těm v laboratoři si netroufnu podívat do očí.

Inspektor Massingham vás odveze na policii v Guys Marshi, kde učiníte formální výpověď, kterou podepíete. Vysvětlím doktorovi Howarthovi, co se stalo. O tom, zda a kdy se vrátíte do laboratoře, musí rozhodnout on a ústřední správa. Podle mého soudu by vám mohli nabídnout zvlátní dovolenou, dokud se tahle záleitost nevyřídí.

Jestli se vůbec někdy vyřídí. Jestlie Bradley mluví pravdu, dalo by se počítat s tím, e Lorrimer zemřel někdy mezi osmou hodinou a pětačtyřiceti minutami, kdy mu telefonoval otec, a devátou hodinou a necelými jedenácti minutami, kdy odejel autobus z chevishamské zastávky. Stopy po zvracení jim určily dobu smrti, rozlutily záhadu telefonického vzkazu paní Bidwellové. Ale neukázaly jim na vraha. A jestlie je Bradley nevinný, jaký ho čeká ivot, a u ve slubách kriminalistiky nebo mimo ně, nebude-li případ vyřeen? Podíval se za Massinghamem a Bradleyem, jak odjídějí, a vydal se pěky necelý kilometr zpátky k Hoggattově laboratoři. Vyhlídka na rozhovor s Howarthem ho příli netěila. Jak se ohlédl, zjistil, e Susan Bradleyová stále jetě stojí ve dveřích a dívá se za ním, stále s dítětem v náručí.

5

Howarth řekl:

Nebudu se ohánět obvyklou frází o vlastním provinění. Nevěřím na tahle falená přiznání zástupné odpovědnosti. Nicméně, měl jsem vědět, e je Bradley na pokraji zhroucení. Starý doktor MacIntyre by patrně nedopustil, aby se tohle přihodilo. A teď abych zavolal na ústřední správu. Nejspí budou chtít, aby prozatím zůstal doma. Z hlediska naí práce je to obzvlá nepříhodné. V biologickém oddělení potřebují kadý pár rukou, který je k mání. Claire Easterbrooková přebírá tolik Lorrimerovy práce, na kolik jen stačí, ale to má svou mez. Právě se zabývá expertizou k případu z klančového lomu. Chce mermomocí začít znovu s elektroforézou. Já jí to nezazlívám, bude na ní, aby podala svědectví. Můe se opírat jen o své vlastní výsledky.

Dalgliesh se zeptal, jak to pravděpodobně dopadne s Cliffordem Bradleym.

Inu, nějaké nařízení, které se hodí na podobné okolnosti, se jistě najde. Vdycky se něco najde. Naloí se s ním v rámci obvyklého kompromisu mezi účelností a humánními ohledy, ledae byste zamýleli zatknout ho pro vradu, čím by se samozřejmě tento problém, aspoň po stránce administrativní, vyřeil. Mimochodem, volali z odboru informací. Patrně jste jetě neměl čas přečíst si dnení noviny. Některé píí dost pobouřeně o bezpečnosti v laboratořích. ,Jsou nae vzorky krve spolehlivě střeeny? ptají se. A jeden nedělní list si objednal článek o vědě ve slubách zločinu. Někoho za mnou posílají, má přijít ve tři hodiny. Á propos, lidé z informací by si s vámi rádi promluvili. Velice by si přáli uspořádat později odpoledne dalí tiskovou konferenci.

Kdy Howart odeel, Dalgliesh se připojil k serantu Underhillovi a probíral se čtyřmi haldami spisů, které vyhledala Brenda Pridmorová. Udivilo ho, jaké mnoství ze esti tisíc případů a téměř pětadvaceti tisíc průkazných předmětů, jimi se laboratoř ročně zabývala, bylo zaregistrováno pod čísly 18, 40 nebo 1840. Případy pocházely ze vech sekcí: biologie, toxikologie, kriminální psychologie, z oddělení pro výzkum dokumentů, výzkum vozidel, rozbor alkoholu v krvi. Týkaly se téměř vech vědeckých pracovníků vyího ranku v laboratoři. Na ádném neshledal nic závadného. Byl stále přesvědčen, e v záhadném telefonickém vzkazu Lorrimerovi se skrývá klíč k záhadě jeho smrti. Ale zdálo se čím dál nepravděpodobnějí, e čísla, pokud si je starý pan Lorrimer správně zapamatoval, nějak souvisí s registračními záznamy.

Ve tři hodiny se rozhodl, e veho nechá a zkusí, jestli by mu trochu tělocviku nerozproudilo mozek. Je na čase, řekl si, projít se areálem a podívat se na Wrenovu kapli. Právě sahal po pláti, kdy zařinčel telefon. Byl to Massingham z policejní úřadovny v Guys Marshi. Konečně byl vystopován vůz, který ve středu večer zaparkoval na příjezdu k Hoggattově laboratoři. Je to edivá cortina a patří paní Maureen Doylové. Paní Doylová je teď u svých rodičů v Ilfordu v Essexu, ale potvrdila, e je to její vůz a e jej v noci, kdy byly spáchána vrada, měl její manel, detektiv inspektor Doyle.

6

Místnost určená k výslechům na policejní stanici v Guys Marshi byla malá, dusná a přeplněná. Komisař Mercer zabíral svou mohutnou postavou víc prostoru, ne na jaký měl právo, a Massinghamovi připadalo, e í vzduchu vydýchává víc, ne mu náleí. Z pěti přítomných muů, včetně zapisovatele, zdál se sám Doyle nejlépe naloený a nejméně znepokojený. Vyslýchal ho Dalgliesh. Mercer stál u oken, členěných úzkými sloupky.

Předevčírem jste byl u Hoggattovy laboratoře. Pod stromy vpravo od vchodu jsou v půdě čerstvé otisky pneumatik, vaich pneumatik. Kdyby se vám chtělo mařit čas nás obou, můete si prohlédnout odlitky.

Přiznávám se, e jsou to otisky mých pneumatik. Parkoval jsem tam krátce v pondělí večer.

Proč? Dalgliesh se zeptal tak tie, tak věcně, e mohl budit dojem přirozené lidské zvídavosti.

Byl jsem tam s někým. Zarazil se a pak dodal: Pane.

Doufám  ve vaem zájmu doufám , e jste byl předevčírem s někým. I kompromitující alibi je lepí neli ádné. Pohádal jste se s Lorrimerem. Jste jedním z mála lidí, které by vpustil do laboratoře. A zaparkoval jste pod stromy. Kdy jste ho nezavradil, proč se nás pokouíte přesvědčit, e jste to udělal?

Vy přece nevěříte, e jsem ho zabil. Nejspí u někoho podezíráte, nebo víte, kdo to byl. Mě nemůete zastrait, protoe já vím, e nemáte ádný důkaz. ádný se nevyskytuje. Jel jsem s cortinou, poněvad se na renaultu porouchala spojka, ne abych nebyl poznán. Do osmi hodin jsem byl se serantem Bealem. Byli jsme v Muddingtonu vyslechnout si jistého Barryho Taylora a pak jsme zajeli jetě za dalími dvěma třemi lidmi, co byli večer předtím na tancovačce. Od osmi hodin jsem jezdil sám, a kde to bylo, je moje věc.

Ne ovem v případě vrady. Neříkáte snad tohle svým podezřelým, kdy vyrukují s osvědčenou otřepanou frází o nedotknutelnosti jejich soukromého ivota? Měl byste se polepit, Doyle.

Ve středu večer jsem u laboratoře nebyl. Ty otisky pocházejí z pondělka, kdy jsem tam parkoval.

Dunlopka na levém zadním kole je nová. Namontovali ji v Gorringeově servisu v pondělí odpoledne a vae ena si cortinu vyzvedla teprve ve středu ráno v deset hodin. Kdy jste do laboratoře nejel za Lorrimerem, co jste tam v tom případě dělal? A kdy jste tam nedělal nic nezákonného, proč jste zaparkoval těsně za vjezdem a pod stromy?

Kdybych jel zavradit Lorrimera, zaparkoval bych v některé z garáí vzadu. To by bylo bezpečnějí, ne nechávat cortinu na příjezdové cestě. A k laboratoři jsem přijel a po deváté. Věděl jsem, e Lorrimer bude pracovat přesčas na případu z klanče, ale ne zas tak dlouho. Celá budova byla ve tmě. Kdy tedy chcete mermomocí znát pravdu, tak tedy jsem sbalil jednu enskou na křiovatce těsně za Maneou. Domů jsem moc nepospíchal a chtěl jsem někde v klidu, pěkně stranou zastavit. A laboratoř mi připadla jako ikovné místečko. Byli jsme tam asi od čtvrt na deset do desíti bez pěti minut. Za tu dobu odtamtud nikdo nevyel.

Dal si dost načas  s tím, co měla být zřejmě jen chvilková noční avantýra, pomyslel si Massingham. Dalgliesh se zeptal:

Namáhal jste se zjistit, kdo to je, pověděli jste si jména?

Řekl jsem jí, e se jmenuju Ronny McDowell. Nezdálo se mi to patné jméno. Ona se představila jako Dora Meakinoyá. Myslím si, e víc ne jeden z nás nelhal.

A to je vechno? Kde bydlí nebo pracuje, neřekla?

Řekla, e pracuje v cukrovaru a bydlí v domku poblí rozbořené strojovny u Hunters Fenu. To je asi pět kilometrů od Maney. Je prý vdova. Abych nebyl tak negalantní, vysadil jsem j i před uličkou, která vede nahoru k Hunters Fenu. Jestli mě nebalamutila, dala by se podle toho bez potíí najít.

Vrchní komisař Mercer řekl stroze:

Doufám, e se najde, u ve vaem zájmu. Co tohle pro vás znamená, samozřejmě víte.

Doyle se zasmál. Byl to překvapivě bezstarostný smích.

To dá rozum! Ale nedělejte si se mnou starosti. Dávám výpověď  s okamitou platností.

Dalgliesh se zeptal:

S těmi světly jste si jist? Byla budova opravdu ve tmě?

Nezastavil bych tam, kdyby se někde svítilo. Vude byla tma. A i kdy doznávám, e jsem byl pár minut jaksi zaneprázdněn, mohl bych přísahat, e v době, kdy jsme tam byli, nikdo po té cestě neproel.

Ani z budovy nikdo nevyel?

To není tak vyloučené. Ale příjezdová cesta je sotva delí ne čtyřicet metrů. Myslím, e bych si toho viml, ledae by ten dotyčný proklouzl velice rychle. Pochybuju, e by to někdo riskoval, zvlá kdyby viděl moje přední světla a věděl, e tam je vůz.

Dalgliesh pohlédl na Mercera. Řekl:

Musíme zpátky do Chevishamu. Cestou se stavíme v Hunters Fen.

7

Angela Foleyová se nakláněla přes lenoch viktoriánské pohovky a masírovala své přítelkyni krk. Hrubé vlasy ji imraly na hřbetech rukou, jak pevně a s citem hnětla ztuhlé svaly a probírala jeden obratel za druhým pod horkou, napjatou kůí. Stella seděla, hlavu nachýlenou dopředu, zabořenou do dlaní. Obě mlčely. Venku se po blatech těkavě proháněl lehký smejčivý větřík, rozfoukával na zadním dvorku spadalé listí a vzdouval v poryvech řídký, bělavý polenový kouř, stoupající z komína domu. Ale uvnitř, v obývacím pokoji, bylo ticho a klid, ozýval se jen praskot ohně, tikot stojacích hodin a dech obou en. Celý dům prostupovalo tiplavé pryskyřičné . aróma z páleného jabloňového dřeva, zahlcované z kuchyně pikantním pachem z ohřívaného dueného hovězího, je zbylo od včerejí večeře.

Po několika minutách řekla Angela Foleyová:

Je to lepí? Nechce studený obklad na čelo?

Ne, je to blaho. Vlastně mě to u skoro přelo. Je to divné, e mě rozbolí hlava vdycky jen v ty dny, kdy mi jde práce zvlá dobře.

Jetě dvě minuty, pak bych měla udělat něco s večeří.

Angela ohnula prsty a znovu se pustila do masírování. Stella, hlasem přidueným svetrem, se náhle zeptala:

Jaké to bylo, kdy jsi byla dítětem v péči obecních úřadů?

To ti kloudně nepovím. Chci říct, e jsem v ádném domově či podobném zařízení nebyla. Větinou se o mě starali pěstouni.

Tak tedy jaké to bylo u nich? Nikdys mi vlastně o tom nevyprávěla.

Celkem to lo. Ne, to bych lhala. Bylo to jako bydlet v podřadném penziónu, kde o tebe nestojí a ty ví, e nemá na zaplacení nájemného. Dokud jsem tě nepoznala a nepřila sem, pořád jsem se tak cítila  nikde na světě jsem nebyla doma. Moji pěstouni byli podle veho hodní. Snaili se o to. Ale já jsem nebyla hezká a taky jsem nebyla vděčná. Pečovat o děti cizích lidí asi není ádná legrace a kadý se chce dočkat nějakého vděku. Kdy se ohlédnu zpátky, vidím, e si se mnou moc radosti neuili, byla jsem eredná a nerudná. Jednou jsem zaslechla sousedku, jak říká mé třetí pěstounce, e s tím vypouklým čelem a titěrnými rysy vypadám jako embryo. Ostatní děti jsem si oklivila, protoe měly matku, kdeto já ne. Z toho jsem vlastně nikdy nevyrostla. Je to ubohé, ale protiví se mi dokonce i Brenda Pridmorová, to nové děvče v naí recepci, protoe je to tak očividně milované dítě, které má normální domov.

Ten má teď tady. Ale vím, jak to myslí. V pěti letech buď pozná, e svět je dobrý, e tě v něm vechno a vichni zahrnují láskou, anebo zjistí, e tě odvrhl. Té první lekce se nikdy nikdo nezbaví.

Já jsem se jí zbavila, díky tobě. Stello, nemyslí, e bychom se měly porozhlédnout po jiném domě, třeba nějakém blí Cambridge? Mělo by se tam najít místo pro kvalifikovanou sekretářku.

Jiný dům nebudeme potřebovat. Dnes odpoledne jsem telefonovala se svým nakladatelstvím a mám dojem, e to bude v pořádku.

Tys mluvila s někým od Collingwoodů? Ale jak by to mohlo být v pořádku. Vdy jsi říkala



Bude to v pořádku.

Náhle se Stella vymkla z oetřujících rukou a vstala. Zala do předsíně a vrátila se se svým krátkým plátěm přehozeným přes ramena a s holínkama v ruce. Posadila se do křesla u krbu a začala si je obouvat. Angela Foleyová jí beze slova sledovala. Pak Stella vylovila z kapsy kabátu hnědou otevřenou obálku a hodila jí přes pokoj. Obálka dopadla na samet pohovky.

Tohle jsem ti chtěla ukázat.

Angela, poněkud zaraená, vytáhla jediný sloený list papíru. Řekla:

Kdes tohle nala?

Vzala jsem to z Edwinova stolu, kdy jsem ho prohledávala, jestli tam není závě. Tehdy mě napadlo, e se mí to můe hodit. Teď jsem usoudila, e to nepotřebuju.

Ale, Stello, tos tam přece měla nechat, aby to nala policie! Vdy je to stopa. Měli by to vědět. Tím se zřejmě zabýval Edwin tu noc, ověřoval si to. Je to důleité. To si nemůeme nechat.

Pak bude nejlíp, kdy se vrátí do Postmill Cottage a bude předstírat, es to tam nala, jinak budeme dost trapně vysvětlovat, jak jsme k tomu přily.

Ale policie mi neuvěří; tohle by nepřehlédla. Kdy to asi přilo do laboratoře? Divné, e si to Edwin vzal domů a ani to nikam nezamkl.

Proč by to zamykal? Měl u stolu zamčenou jen jedinou zásuvku. A myslím si, e nikdo, snad ani jeho otec, jakiv nevstoupil do toho pokoje.

Ale, Stello, tím by se třeba vysvětlilo, proč byl zabit! Tohle by mohl být motiv vrady.

To ne, tomu nevěřím. Je to jen taková bezdůvodná poouchlost, anonymní, nic nedokazující. Edwinova smrt byla jednak jednoduí, jednak sloitějí. Tak to s vradami bývá. Ale policie by v tom mohla vidět motiv, a to by nám vyhovovalo. Začíná mi docházet, e jsem to měla nechat tam, kde to bylo.

Natáhla si holínky a měla se k odchodu. Angela Foleyová řekla:

Ty ví, kdo ho zabil, viď?

okuje tě snad, e jsem to neběela sdělit tomu neobyčejně fenému kapitánovi?

Angela zaeptala:

Co udělá?

Nic. Nemám důkaz. Jen a se policie činí, je za to placená. Moná e bych měla větí smysl pro občanské povinnosti, kdybychom měli trest smrti. Nebojím se duchů pověených. Mohou mi celou noc vyřvávat kolem postele, kdy je jim libo. Ale nemohla bych ít dál  nemohla bych pracovat, co pro mě znamená toté , kdybych věděla, e někoho kvůli mně zavřeli, a k tomu na doivotí.

Na doivotí ne. Asi tak na deset let

Nesnesla bych to, kdyby to mělo být na deset dní. A teď jdu. Nezdrím se dlouho.

Ale, Stello, je u skoro sedm! Chtěly jsme večeřet.

Duené se nezkazí.

Angela Foleyová mlčky sledovala přítelkyni, jak jde ke dveřím. Pak řekla:

Stello, jak jsi věděla, e Edwin zkouel své svědecké výpovědi večer předtím, ne měl jít k soudu?

Jestlis mi to neřekla ty, a tvrdí, e ne, tak jsem si to nejspí vymyslela  od nikoho jiného bych se to nemohla dozvědět. Nejlíp, kdy to přičte tvůrčí imaginaci.

Poloila ruku na kliku. Angela zvolala:

Stello, nechoď dnes večer ven. Zůstaň se mnou. Bojím se.

O sebe nebo o mne?

O nás obě. Prosím tě, nechoď. Dnes ne.

Stella se otočila. Usmála se a roztáhla ruce v gestu, které mohlo znamenat rezignaci anebo také rozloučení. Vítr zafičel, přihnal se proud studeného vzduchu, jak se otevřely domovní dveře. Pak se domkem rozlehla ozvěna přiklapnutí a Stella byla pryč.

8

Paneboe, to je ale bezútěná končina! Massingham zabouchl dveře vozu a nevěřícně zíral na scenérii před sebou. Ulička, po ní se v slábnoucím světle kodrcali, posléze končila úzkým elezným mostem přes strouhu, plazící se líně a edivě jako olej mezi vysokými náspy. Na protějím břehu stála rozpadlá viktoriánská strojovna, cihly se válely v beztvaré haldě podél stojaté vody, zbořenou zdí bylo vidět část ohromného kola. Poblí se pod úrovní hladiny krčily dva domky. Za nimi se k červené a fialové večerní obloze táhla zjizvená, erá jitra neohrazených polí. Mrtvý kmen zkamenělého bahenního dubu, vyrytý pluhem a vyvlečený z hlubin raelinitě, byl sloen vedle cesty, aby zde vyschl. Vypadal jako nějaké zohavené prehistorické zvíře, zdvíhající své pahýly k neslitovnému nebi. Třebae poslední dva dny bylo sucho a trochu i svítilo slunce, krajina se zdála prosáklá týdny trvajícím detěm, předzahrádky zbujelé a vodnaté, kmínky několika zakrslých stromků napité jako duina. Připomínalo to kus země, kam nikdy nepronikne slunce. Jak jejich kroky zazvonily na elezném můstku, vzlétla s rozčileným kvákáním osamělá kachna, ale jinak tu vládlo naprosté ticho.

Za staenými záclonami jednoho z domků svítilo světlo. Vykročili mezi trsy povadlých, divoce rostoucích velkých aster ke vchodu. Nátěr na dveřích oprýskával, elezné klepadlo bylo tak tuhé, e je Dalgliesh stěí nadzvedl. Několik minut po tupém, rázném úderu bylo ticho. Pak se dveře otevřely.

Spatřili asi čtyřicetiletou přepadlou enu s plochou tváří, bledýma vyplaenýma očima a neupravenými vlasy, sčísnutými dozadu dvěma hřebeny. Měla na sobě hnědě kostkované krimplenové aty a přes ně tlustou vlněnou vestu molkového odstínu. Jakmile ji Massingham uviděl, instinktivně ucouvl s omluvou na rtech, ale Dalgliesh řekl:

Paní Meakinová? Jsme od policie. Můeme jít dál?

Neobtěovala se pohledem na předloený průkaz. Zřejmě ani nebyla moc překvapena. Beze slova se přitiskla ke zdi chodby a oba kolem ní proli do obývacího pokoje. Byla to malá, jednodue zařízená místnost, truchlivě působící svou spořádaností. Vzduch čpěl vlhce a zimavě. Na elektrickém zářiči havila jedna spirála a jediná holá árovka vrhala nepříjemně ostré, a přitom nedostatečné světlo. Prostý dřevěný stůl uprostřed pokoje, u něho čtyři idle. Zřejmě se zrovna chystala večeřet. Na tácu leel talíř se třemi kroketami obalovaného filé, kopečkem ouchaných brambor a hrákem. Vedle byl neotevřený kelímek obsahující jablkový moučník.

Dalgliesh řekl:

Promiňte, e vás vyruujeme u jídla. Nechtěla byste si to odnést do kuchyně, aby to nevystydlo? Zavrtěla hlavou a pokynula jim, aby si sedli. Přisedli ke stolu jako tři hráči karet, tác s jídlem mezi nimi. Hráek vypoutěl zelenavou tekutinu, v které rybí krokety poznenáhlu tuhly. Bylo a neuvěřitelné, e tak málo jídla můe vydávat tak silný pach.

Po několika vteřinách, jako by si to uvědomila, odstrčila podnos stranou. Dalgliesh vytáhl Doylovu fotografii a podal ji eně přes stůl. Řekl:

Myslím, e jste předevčírem večer strávila nějaký čas s tímto muem.

Pan McDowell. Snad se nedostal do nějakýho maléru? Vy nejste soukromí detektivové, viďte? Byl moc hodnej, opravdovej dentlmen, nerada bych ho dostala do nějakýho maléru.

Má hluboký a poněkud bezbarvý hlas, pomyslel si Dalgliesh, hlas venkovské eny. Řekl:

Ne, nejsme soukromí detektivové. Dostal se do meního maléru, ale ne kvůli vám. Jsme policejní úředníci. Nejlíp mu pomůete, kdy nám povíte pravdu. Zajímá nás předevím to, kdy jste se s ním setkala a jak dlouho jste byli spolu.

Vzhlédla přes stůl na něho.

Máte na mysli něco jako alibi?

Správně. Něco jako alibi.

Sebral mě v místě, kde obvykle stojím, na křiovatce asi kilometr od Maney. Muselo bejt ták sedm hodin. Pak jsme jeli do hospody. Skoro vdycky začínaj tím, e mě pozvou na skleničku. To se mi na tom líbí  mít někoho, s kým se dá sedět v hospodě, pozorovat lidi, poslouchat hlasy a um kolem. Obyčejně si dávám sherry nebo taky portský. Kdy mi nabídnou, dám si jetě jednou. Nikdy nevypiju víc ne dvě skleničky. Někdy maj naspěch, aby u vypadli, a tak zůstane při tý jedný.

Dalgliesh se tie zeptal:

Kam vás vzal?

Nevím, kde to bylo, ale jeli jsme tam asi půlhodinku. Viděla jsem na něm, jak si to rozmejlí, ne jsme odstartovali. Podle toho poznám, e bydlí někde nablízku. Radi se vdycky zdejchnou z okresu, kde je lidi znaj. Toho jsem si vimla, toho a taky jetě, jak se rychle rozhlíej, ne zapadneme do hospody. Ta hospoda se jmenovala Pluh. To jsem zahlídla na osvětleným títu venku. Byli jsme samozřejmě v tom lepím oddělení, opravdu pěkný to tam bylo. V krbu topili raelinou a byla tam vysoká police se spoustou různobarevných talířů kolem dokola a za barem dvě vázy s umělýma růema a před ohnitěm černá kočka. Výčepní se jmenoval Joe. Byl zrzavej.

Jak dlouho jste se tam zdreli?

Dlouho ne. Měla jsem dvě portský a on měl dvě dvojitý whisky. Pak řek, e bysrne se měli zvednout.

Kam vás vzal potom, paní Meakinová?

Mám dojem, e to byl Chevisham. Zahlídla jsem tabuli na křiovatce, těsně ne jsme tam vjeli. Zahnuli jsme na cestu, co vedla k tomu velkýmu baráku a zaparkovali mezi stromy. Zeptala jsem se ho, kdo tam bydlí, a on mi řek, e nikdo, e tam je nějakej úřad. Potom vypnul světla.

Dalgliesh řekl opatrně:

A ve voze jste se milovali. Přemístili jste se na zadní sedadlo, paní Meakinová?

Otázka ji nepřekvapila ani ji nepřivedla do rozpaků.

Ne, zůstali jsme vepředu.

Tohle je pro nás velice důleité, paní Meakinová: vzpomínáte si, jak dlouho jste tam byli?

Ale jo, viděla jsem na hodiny na palubní desce. Bylo skoro čtvrt na deset, kdy jsme tam přijeli, a odjíděli jsme něco před desátou. To vím, poněvad jsem byla troinku nervózní kvůli tomu, jestli mě vysadí na konci naí uličky. Nic víc jsem nečekala. Nechtěla jsem, aby mě doprovázel a k domu. Ale někdy to můe bejt oemetný, kdy vás nechaj jen tak, bůhvíjak daleko od domova. Není vdycky snadný dostat se domů.

Mluví, připadlo Massinghamovi, jako kdyby si stěovala na místní autobusovou dopravu. Dalgliesh řekl:

Vyel někdo z domu a el příjezdovou cestou v době, kdy jste byli ve voze? Vimla byste si ho?

Ale jo, myslím, e jo. Kdyby někdo proel tou mezerou, co tam asi bejvala brána, tak bych ho určitě viděla. Naproti je kandelábr a ten svítí na cestu.

Massingham se bez obalu zeptal:

Ale opravdu byste si vimla? Nebyla jste něčím jiným zabavená?

Náhle se rozchechtala drsným, skřípavým smíchem, který je oba vylekal.

Vy si myslíte, e jsem si uívala? e se mi to líbí? Nače její hlas opět poklesl do toho bezbarvého, téměř servilního tónu. Opakovala umíněně:

Vimla bych si.

Dalgliesh se zeptal:

O čem jste spolu hovořili, paní Meakinová?

Ta otázka jí zdvihla náladu. Téměř dychtivě se otočila k Dalglieshovi:

Jo, ten má taky svý trápení. Ale kdo ho nemá, e jo? Někdy vás to povzbudí, kdy si promluvíte s někým cizím, o kterým víte, e u ho víckrát neuvidíte. Nikdy se nechtěj znovu setkat. On taky ne. Ale byl hodnej, nesnail se horempádem zmizet. Někdy vás z auta málem vystrčej. Tak nejednaj dentlmeni, to uráí. Ale tenhle byl zřejmě rád, e si můe popovídat. Hlavně o svý eně. Jak se jí nechce ít na venkově. Je to holka z Londýna a pořád na něj doráí, aby se tam vrátili. Chce prej, aby nechal svý práce a nastoupil u jejího táty. Momentálně je doma u svých rodičů a on neví, jestli se vůbec vrátí.

Neřekl vám, e je policejní úředník?

Co vás nemá! Řek mi, e obchoduje se staroitnostma. Připadalo mi, e se v nich dost vyzná. Ale já stejně poslouchám jen napůl ucha, kdy mi povídaj o svý práci. Větinou si vymýlej.

Dalgliesh řekl mírně:

To, co děláte, paní Meakinová, je straně riskantní. To snad víte, ne? Jednoho dne zastaví mu, který toho na vás bude chtít víc ne jen hodinku povyraení, někdo nebezpečný.

To vím. Kdy takhle někdy auto zpomalí a já tam čekám u silnice a dohaduju se, co to můe bejt za chlapa, tak úplně slyím, jak mi tluče srdce. To je znamení, e mám strach. Ale aspoň něco cejtím. Je líp se bát, ne bejt sama.

Massingham řekl:

Je líp být sama ne mrtvá.

Podívala se na něho.

Myslíte, pane? Jene vy o tom asi nic nevíte, anebo jo?

Pět minut nato odeli, kdy předtím sdělili paní Meakinové, e pro ni zítra přijde policejní úředník a odveze ji na policii v Guys Marshi, aby tam učinila výpověď. Zřejmě jí to ani v nejmením nevadilo, jen se zeptala, je-li nutné, aby se to dověděli lidi v továrně. Dalgliesh ji v tom ohledu upokojil.

Jak přecházeli most, Massingham se otočil směrem k domku. Dosud stála ve dveřích, hubená postava rýsující se proti světlu. Řekl nazlobeně:

Paneboe, je to vecko tak beznadějné. Proč odtud nevypadne, neodstěhuje se do města, do Ely nebo Cambridge, uít trochu ivota?

Připadáte mi jako jeden z těch profesionálních rádců, kteří oputěným vdycky doporučují jedno a toté: ,Vyjděte mezi lidi, přihlate se do nějakého klubu. Co ta paní, kdy se to domyslí, přesně dělá.

Snad by jí prospělo, kdyby se odtud hnula, nala si jinou práci.

Jakou práci? Ta si jistě myslí, jaké má těstí, e je vůbec zaměstnaná. A tohle je aspoň nějaký domov. Změnit od základu ivot, to chce mládí, energii a peníze. Nic z toho nemá. Nezbývá jí nic jiného ne se jediným způsobem, jaký zná, udrovat při zdravém rozumu.

Ale k čemu? Aby skončila jako dalí mrtvola pohozená v klančovém lomu?

Snad. Moná e právě o tohle podvědomě usiluje. Dá se velijakým způsobem ucházet o smrt. Namítala by, e její způsob jí alespoň poskytuje útěchu posezení v teplé, jasně osvětlené hospodě, a vdycky trochu naděje, e přítě to můe být jiné. Určitě s tím nepřestane jen proto, e jí dva vetřelci od policie namluví, e je to nebezpečné. Sama to dobře ví. Proboha ivého, pojďme u odtud.

Kdy si připínali ochranné pásy, Massingham řekl:

Kdo by si pomyslil, e Doylovi stála za tu námahu. Dovedu si představit, e ji sbalil. Jak řekl Lord Chesterfield: ve tmě jsou vecky kočky černé. Ale strávit s ní bezmála hodinu povídáním o svých potíích!

Jeden od druhého něco chtěl. Doufejme, e jim to vylo.

Doylovi jistě: má alibi. A my jsme z jejich setkání taky nevytěili málo. Teď víme, kdo zabil Lorrimera.

Dalgliesh řekl:

Myslíme, e víme, kdo a jak. Můeme se dokonce domýlet, e víme proč. Ale nemáme za nehet důkazů a bez důkazu se ani o krok nehnem dál. V téhle chvíli nemáme ani dost faktů, které by nás opravňovaly k domovní prohlídce.

Co teď podnikneme?

Pojedeme zpátky do Guys Marshe. A se vyřídí tahle Doylova záleitost, rád bych si vyposlechl Underhillovo hláení a promluvil si s náčelníkem. Pak zajedeme zpátky k Hoggattovu ústavu. Zaparkujeme tam, kde parkoval Doyle. Rád bych si ověřil, jestli je moné, aby někdo proklouzl po té příjezdové cestě, ani by byl zpozorován.

9

V sedm hodin byly pracovní resty konečně vyřízeny, poslední expertizy pro soudní řízení ověřeny, poslední vyetřené průkazné materiály připraveny, aby si je policie mohla vyzvednout, čísla případů a přijatých materiálů zanesena a zkontrolována.

Brenda si pomyslela, jak unaveně vypadá inspektor Blakelock. Během poslední hodiny snad neprohodil jediné nadbytečné slůvko. Neměla pocit, e by s ní byl nějak nespokojen, jenom jí připadalo, e sotva vnímá její přítomnost. Sama taky moc nemluvila. a kdy, tak eptem, jako by se obávala, e naruí tajemné, téměř hmatatelné ticho prázdné haly. Po její pravici se iroké schoditě vinulo vzhůru do tmy. Po celý den se rozeznívalo kroky kriminalistů, policistů, pracovníků pověřených pátráním na místě činu, přicházejících si pro instrukce. Teď se jí zdálo tak tajuplné a hrozivé jako schoditě nějakého straidelného domu. Snaila se na ně nedívat, ale neodolatelně přitahovalo její oči. Kdykoli letmo pohlédla vzhůru, měla matný dojem, e vidi Lorrimerovu bílou tvář, jak vyvstává z beztvarých stínů a utkvívá v nehybném vzduchu, Lorrimerovy černé oči, jak k ní s prosebným či zoufalým výrazem shlíejí dolů.

V sedm hodin inspektor Blakelock řekl:

Tak to by snad bylo vechno. Vai maminku moc nepotěí, e jsme vás tu dnes tak dlouho zdreli. Brenda řekla s větí jistotou, ne jakou opravdu cítila:

Ach, mamince to vadit nebude. Ví, e jsem se ráno opozdila. U jsem jí zavolala, aby mě před půl osmou nečekali.

Oba, kadý zvlá, si li pro plá. Pak Brenda počkala u dveří, dokud inspektor Blakelock nezapne a nezkontroluje vnitřní poplané zařízení. Vechny dveře jednotlivých pracovi byly u předtím pozavírány a ozkoueny. Posléze vyli hlavním vchodem a inspektor otočil v zámcích zbývajícími dvěma klíči. Brenda ukládala své kolo do kůlny vedle někdejích stájí, kde garáovaly vozy. Zamířili společně dozadu za budovu. Inspektor Blakelock nastartoval vůz, teprve kdy se Brenda rozjela, a pak ji velice pomalu následoval po příjezdové cestě. U brány zahoukal na rozloučenou a odbočil vlevo. Brenda zamávala a začala rázně lapat opačným směrem. Dovedla si domyslet, proč inspektor tak pozorně vyčkal, dokud bezpečně neopustí pozemek laboratoře, a byla mu za to vděčná. Moná, usoudila, e mu připomínám jeho mrtvou dceru, a proto je na mě tak hodný.

A pak, téměř vzápětí, se to stalo. Náhlý náraz a zaskřípění kovu o makadam byly neomylné. Kolo se smýklo a málem ji shodilo do příkopu. Zmáčkla obě brzdy, seskočila a začala zkoumat plátě kol ve světle silné baterky, kterou s sebou stále vozila v pouzdře pod sedlem. Obě gumy byly prázdné. Její bezprostřední reakce byl nesmírný vztek. Tohle se jí přihodí tak pozdě večer! Ve snaze zjistit příčinu nehody přejela světlem baterky kus silnice za sebou. Někde by tam mělo být sklo nebo něco ostrého. Ale nic neviděla a uvědomila si, e by jí to stejně nebylo nic platné, i kdyby viděla. Nemohla doufat, e by se jí podařilo spravit prasklé due. Přítí autobus domů projídí kolem laboratoře krátce po deváté a v laboratoři není nikdo, kdo by ji svezl. Ve si bleskurychle rozmyslela. Zdaleka nejlepí bude, kdy kolo uloí zpátky na stojan a namíří si to domů stavenitěm nové laboratoře. Tím si nadběhne takové dva tři kilometry, a kdy přidá do kroku, můe být doma krátce po půl osmé.

Zlost a bezmocné proklínání smůly jsou mocným protilékem proti strachu. Právě tak jako hlad a zdravá únava, spojené s touhou spočinout u domácího krbu. Brenda popadla bicykl, rázem proměněný v jakési směně zastaralé břemeno, vrazila jej zpátky do stojanu, rezolutně prola pozemkem Hoggattovy laboratoře a vysunula závoru z dřevěné branky vedoucí na stavenitě nové budovy. Teprve teď ji přepadl strach. Jene ta zpola pověrečná bázeň, tak nekodně drádivá v ujiující blízkosti inspektora Blakelocka, jí ve tmě, v ní se teď sama náhle ocitla, jitřila nervy. Před ní se tyčil černý obrys rozestavěné laboratoře jako nějaký prehistorický monument, jeho obrovské desky potřísněné krví dávných obětí se vzpínají vzhůru k nesmiřitelným bohům. Noc byla cárovitě temná s nízkým stropem mračen zastírajícím bledé hvězdy.

Jak chvilku váhala, mraky se jako nemotorné ruce rozpojily a odhalily měsíc v úplňku, křehký a průzračný jako hostie. Zírala na něj a téměř pocítila chu té náhle připomenuté pomíjivé placičky, rozplývající se jí na patře. Potom se mraky opět seskupily a pohltila ji tma. A zvedal se vítr.

Stiskla baterku pevněji. Měla v ruce pocit čehosi pevného, spolehlivého a těkého. Rázně se proplétala mezi haldami cihel přehozených plachtovinou, mezi řadami mohutných trámů, dvěma úhlednými boudami na kůlech, které slouily jako kanceláře stavebního podnikatele, a mířila k průlině ve zdi, která vyznačovala vstup do hlavní části stavenitě. Pak znovu zaváhala. Mezera jako by se ji před očima zuovala, dostávala téměř symbolicky zlověstnou, straidelnou podobu  vchod do temného neznáma. Znovu se přihlásily pocity bázně, oivlé z ne příli vzdáleného dětství. A s nimi pokuení vrátit se.

Pak si přísně domluvila, aby nebyla pitomá. Není přece nic podivného, ani podezřelého na polodostavěné budově, výtvoru z cihel, betonu a oceli, v něm nepřetrvávají ádné vzpomínky z minula, kde ádné starobylé zdivo neskrývá utajená netěstí. Ostatně, zná docela dobře to stavenitě. Zaměstnanci laboratoře si neměli nadcházet zkratkou přes nový objekt  doktor Howarth připíchl na tabuli zpráv pro personál upozornění varující před tímto nebezpečím , ale kdekdo věděl, e se to dělá. Ne se tu začalo stavět, bývala napříč Hoggattovou loukou pěina. Bylo jen přirozené, e si lidé počínali dál, jako by tam byla. A Brenda byla unavená a hladová. Připadlo jí směné déle váhat.

Pak si vzpomněla na rodiče. Nemohou vědět, e píchla due u kola, a matka si brzy začne dělat starosti. Buď ona, nebo otec pravděpodobně zavolají do laboratoře, a kdy se tam nikdo neozve, budou vědět, e vichni u odeli. Budou si představovat, e se na silnici zabila nebo zranila, a jak ji v bezvědomí odváí sanitka. Nebo jetě hůř: budou ji vidět schoulenou na podlaze laboratoře jako dalí obět. Dalo jí práci, ne přesvědčila rodiče, aby jí dovolili zůstat v místě, a teď tahle krajní úzkost, rostoucí kadou minutou, o kterou se opoďuje, a vrcholící úlevou a dodatečnou zlostí nad jejím pozdním příchodem, by je snadno mohla přimět k tomu, aby nesmyslně, ale neústupně trvali na tom, e z laboratoře musí odejít. Horí čas pro pozdní návrat domů si opravdu vybrat nemohla. Zacílila pevně kuel baterky na vstupní mezeru a odhodlaně vykročila do tmy.

Snaila se vybavit maketu nové laboratoře vystavenou v knihovně. Tenhle rozměrný vestibul, dosud nezastřeený, je nejspí přijímací prostor: vybíhají z něho dvě hlavni křídla. Odtud by měla zahnout doleva a projít budoucím oddělením biologie k nejkratí spojce na silnici do Guys Marshe. Přejela světlem cihlové zdi, pak opatrně vyrazila po nerovné půdě směrem k otvoru po levici. Světelný proud zachytil dalí dveřní otvor a pak dalí. Tma jako by houstla, ztěklá pachem cihlového prachu a udusané země. A najednou bledá mlina noční oblohy pohasla a Brenda se ocitla v zastřeeném prostoru stavby. Vládlo tu naprosté ticho.

Bez dechu se plíila vpřed, oči přikované ke kaluince světla u svých nohou. A náhle tu nebylo nic, ádná obloha nahoře, nikde ádné dveře, nic ne černočerná tma. Zakrouila baterkou po stěnách. Byly hrozivě blízko. Tahle místnost byla věru příli malá, aby to mohla být kancelář. Zřejmě zabloudila do nějaké komory či skladitě. Věděla, e někde musí být skulina, otvor, kterým sem vela. Ale zmatená z té hermetické tmy, přestala rozeznávat strop od stěn. Kadým mávnutím svítilny ty holé cihly

jako by se na ni valily, strop se neúprosně snioval jako zvolna se přiklápějící víko rakve. Ze vech sil se snaila ovládnout, krůček za krůčkem se sunula podél jedné zdi, ujiujíc se, e co nevidět musí nahmátnout dveřní otvor.

Náhle kubla rukou a kruh světla se smekl po podlaze. Strnula, ohromena nebezpečím, v jakém se ocitla. Uprostřed místnosti byla čtverhranná jáma chráněná jen dvěma prkny přehozenými napříč. Stačilo v úleku udělat krok, a mohla je odkopnout, klopýtnout a propadnout se do inkoustové nicoty. V její představivosti byla jáma bezedná, její tělo by u nikdo nenael. Leela by tam v blátě a tmě, příli slabá, aby se někoho dovolala. A jediné, co by zaslechla, by byly vzdálené hlasy dělníků, jak ji cihlu po cihle zaiva zazdívají v její černé hrobce. A pak ji vyděsila jiná, reálnějí hrůza.

Vzpomněla si na prasklé due bicyklu. Byla to opravdu jen náhoda? Kdy ráno kolo ukládala, byly v pořádku. Moná e to přece jen nebylo sklo na silnici. Moná e to někdo udělal záměrně, někdo, kdo věděl, e se v laboratoři zdrí, e vichni, kdo by ji mohli svézt autem, budou pryč, e jí nezbude nic jiného, ne projít tím stavenitěm. Představovala si ho, jak za era časného večera neslyně, s noem v ruce, proklouzává do kůlny pro kola, jak se přikrčuje k pláům bicyklu, naslouchá syčení unikajícího vzduchu, počítá, jak velká trhlina můe způsobit, aby due splaskly dřív, ne ona, Brenda, ujede příli daleko. A teď na ni někde ve tmě s noem v ruce čeká. Usmíval se, kdy prstem přejíděl.po ostří, kdy naslouchal kadému jejímu kroku, sledoval světlo její baterky. On má samozřejmě také baterku. Co nevidět se jí rozzáří do obličeje, oslepí její oči, aby neviděly ta krutá, triumfálně rozklebená ústa, záblesk noe. Bezděčně zhasla svítilnu a naslouchala. Srdce jí builo tak burácivým ilobitím, a měla pocit, e se i ty cihlové zdi zachvívají.

A pak uslyela ten zvuk, jemný jako jediné dolápnutí, měkký, jako kdy rukáv zavadí o dřevo. U přichází. Je tady. A pak u bylo vechno jen panika. Se vzlykotem se vrhala od jedné zdi ke druhé a drásala si dlaně o drsné, nepoddajné cihly. Náhle se otevřel volný prostor. Propadla jím, klopýtla a baterka jí vyklouzla z ruky. Leela, sténala, čekala na smrt. Pak se na ni shůry s divokým jásavým skřekem a tlučením křídel snesl děs, který jí zjeil vlasy na pokoce lebky. Vykřikla, ale její zkomíravé zakvílení zaniklo v skřehotu ptáka  sova nala okenní otvor a vylétla do noci.

Bůhví jak dlouho tam leela, odřené ruce zaaté do země, ústa plná dusivého prachu. Ale za nějaký čas potlačila vzlykot a pozvedla hlavu. Zcela zřetelně spatřila okno, nesmírný zjasněný čtverhran, probodaný hvězdami. A vpravo od něho prosvítal otvor dveří. Vykrábala se na nohy. Nezdrovala se hledáním baterky, zamířila rovnou k té poehnané průlině světla. Za ní byla dalí. A najednou tu nebyly ádné zdi, jen blytivá báň oblohy klenoucí se jí nad hlavou.

Stále vzlykajíc, ale u jen úlevou, utíkala bezcílně ve svitu měsíce; vlasy jí vlály, nohy jako by se ani nedotýkaly země. A teď před ní vyvstalo stromořadí a za ním Wrenova kaple, prozařující podzimními haluzemi, zevnitř osvětlená, zvoucí a posvátná, třpytící se jako obrázek na vánoční pohlednici. Rozběhla se k ní s rozpřaenými dlaněmi, tak jako stovky jejích předků v temných blatech nepochybně chvátaly pod ochranu svých oltářů. Dveře byly pootevřeny a paprsek světla přetínal pěinu jako íp. Vrhla se na dubovou vráteň a veliké dveře se zhouply do nádherného jasu.

Její mysl, otřesem zcela otupělá, odmítala zprvu rozpoznat, co její oslněné oči tak jasně spatřily. Nechápavě vztáhla váhající prsty a pohladila měkký manestr kalhot, ochablou vlhkou ruku. Pomalu, jakoby silou vůle, její pohled stoupal vý a pak uviděla a pochopila zároveň. Tvář Stelly Mawsonové, v smrti stralivá, se nad ní povisle skláněla, oči pootevřené, dlaně vytočené ven, jakoby v němé prosbě o soustrast či pomoc. Kolem krku měla obtočenou dvojitou ňůru z modrého hedvábí, její konec s třapcem byl připoután ke skobě vysoko na stěně. Vedle něho byl ke druhé skobě uvázán jediný provaz od zvonu. Poblí klátících se nohou byla převrená nízká stolička. Brenda ji postavila. S tichým sténáním sáhla po provaze, a ne jí vyklouzl z malátných rukou, třikrát za něj zatáhla. Pak omdlela.

10

Půl druhého kilometru odtud přes luka a pozemky Hoggattovy laboratoře vjel Massingham s roverem na ústavní příjezdovou cestu a zacouval do křoví. Vypnul světla vozu. Pouliční lampa proti vchodu vrhala na cestu měkké světlo a vchod do laboratoře byl jasně viditelný v záři měsíce. Řekl:

Zapomněl jsem, pane, e je měsíc v úplňku. Byl by musel počkat, a zajde za mraky. Ale i tak by se mu jistě podařilo  kdyby zvolil astnou chvilku proklouznout z budovy i po cestě, ani by byl spatřen. Ostatně Doyle byl mylenkami  a nejen mylenkami  docela jinde.

Ale to vrah nemohl vědět. Jestlie viděl přijídět vůz, pochybuju, e by to riskoval. No, aspoň můeme zjistit, jestli je to moné i bez spolupráce paní Meakinové. Tohle mi připomíná jednu hru z dětství, které jsme říkali babiččiny lápoty. Zkusíte to první, nebo mám jít já?

Ale nebylo jim souzeno, aby experiment provedli. Právě v tomto okamiku zaslechli, slabě, ale neomylně, tři jasné údery zvonu z kaple.

11

Massingham zajel rychle na travnatou krajnici a zabrzdil vůz pár centimetrů od ivého plotu. O kus dál se silnice mírným obloukem stáčela mezi roztřepené okraje křovin orvaných větrem, míjela cosi jako sesutou stodolu ze zčernalého dřeva a táhla se holými blaty ke Guys Marshi. Vpravo se černala hradba nové laboratoře. Massinghamova baterka zachytila stupadla u plotu a za ním stezku vedoucí napříč polem k vzdálenému kruhu stromů, které se teď proti noční obloze jevily jen jako temná mouha. Řekl:

Je to divné, jak daleko je ta kaple od domu a jak stranou. Málem by člověk ani nepostřehl, e tam je. Mohlo by vás napadnout, e ji původní rodina postavila k nějakému tajnému, nekromantickému obřadu.

Mnohem pravděpodobněji jako rodinné mauzoleum. Nechystali se vymřít.

Pak oba zmlkli. Instinktivně se rozhodli dojet k místu na Guys marsheské silnici, odkud je ke kapli nejblí. I kdy to bylo přes dva kilometry a ne tak docela v přímém směru, bylo to rychlejí a snadnějí, ne se pěky proplétat pozemky laboratoře a stavenitěm nové budovy. Zrychlili krok a najednou skoro běeli, poháněni jakýmsi nevědomým strachem, k vzdáleným stromům.

A u byli v kruhu hustě vysázených buků, shýbali hlavy pod nízkými větvemi, hlučně se prodírali chrastícími závějemi spadalého listí a konečně spatřili matně zářící okna kaple. U polootevřených dveří se Massingham mimovolně nakrčil, jako kdyby chtěl do nich vrazit ramenem, pak ale ucouvl a zaklebil se.

Promiňte. Zapomínám. Nemá smysl, abych se tam vrhal. Nejspí tam jen slečna Willardová letí mosaz nebo farář odříkává obligátní modlitbu, aby to tu zůstalo posvěcené.

Jemně a s mírným rozmachem strčil do dveří a ukročil stranou. Dalgliesh vstoupil před ním do předsíně kaple.

Potom nepadlo jediné slovo, o ničem vědomě neuvaovali, pouze mimovolně jednali. Pohybovali se v dokonalé souhře. Massingham uchopil a nadzdvihl klimbající nohy, Dalgliesh popadl stoličku překocenou Brendiným hroutícím se tělem, uvolnil dvojitou smyčku z hrdla Stelly Mawsonové a tělo pak sloil na podlahu. Massingham trhl poutky u jejího kabátu, zvrátil jí hlavu dozadu, chvatně se k ní shýbl a přimkl svá ústa k jejím. Raneček schoulený u zdi se pohnul a zasténal. Dalgliesh k němu poklekl, a Brenda, jakmile se dotkl jejích ramen, sebou zuřivě zakubala, zakňourala jako kočka, pak otevřela oči a poznala ho. Její tělo se svezlo do jeho náruče. Řekla malátně:

Vrah. V nové laboratoři. Čekal na mě. Je pryč?

Vlevo od dveří byl panel s vypínači. Dalgliesh je vechny jediným pohybem stiskl a vnitřní prostor kaple se rozzářil. Proel vyřezávanou zástěnou do presbytáře. Byl prázdný. Dveře vedoucí na kůr byly pootevřeny. S lomozem vylezl po úzkých točitých schodech na galérii. I ta byla prázdná. Na chvíli se zahleděl dolů do toho prázdného poklidu presbytáře, pak jeho oči klouzaly po nádherném tukovém stropě, po achovnicové mramorové podlaze, po dvou řadách vkusně vyřezávaných hodnostářských křesel s klenutými opěradly podél severní a jiní stěny, po dubovém stole zbaveném oltářní rouky, který stál před ozdobnou stěnou pod východním oknem. Teď na něm stály jen dva stříbrné svícny a v nich dvě vysoké, bílé, poloshořelé svíce se zčernalými knoty. A nalevo od oltáře visela poněkud nepříhodně dřevěná tabule oznamující věřícím pořadí zpěvů v jejich hymnářích. Byla to čtyři čísla:

29 10 18 40

Dalgliesh si vybavil hlas starého pana Lorrimera: ,Říkala o něčem, e se toho spálilo více a e má ta čísla: Poslední dvě čísla byla 18 a 40. A nebyl to hai, co se pálilo, a nebylo toho ani více, ani méně, byly to dvě oltářní svíce.

12

Po čtyřiceti minutách Dalgliesh v kapli osaměl. Doktor Greene, pro kterého poslal, stručně prohlásil Stellu Mawsonovou za mrtvou a odjel. Massingham odjel s ním, aby dopravil Brendu Pridmorovou domů a vysvětlil jejím rodičům, co se stalo, aby se zastavil v Sproggs Cottage u Angely Foleyové a vyrozuměl doktora Howarthe. Doktor Greene dal sice Brendě utiující injekci, ale silně pochyboval o tom, e by do zítřejího rána byla schopna výslechu. Byl povolán soudní patolog, který by měl být u na cestě. Hlasy, dotazy, dunící kroky, ve načas umlklo.

Dalgliesh se v tichu kaple cítil neobyčejně osamělý, tím osamělejí, e tu leelo mrtvé tělo; měl pocit, e odtud právě někdo odeel  anebo něco odelo, co tu zanechalo jen sirý, odlehčený vzduch. Tato zkuenost mu nebyla nová, u ji předtím zail v blízkosti čerstvě zemřelých. Teď poklekl a zíral upřeně na mrtvou enu. Dokud ila, dodávaly té vyzáblé tváři osobitý výraz jen oči. Teď byly skelné a slizké jako lepkavé bonbóny vmáčknuté pod pootevřená víčka. Nebyla to pokojná tvář. Její rysy, jetě neustálené v smrti, nesly dosud stopy ivotního neklidu. Viděl u mnoho mrtvých tváří. Naučil se v nich znalecky číst stigmata násilí. Někdy mu prozradily, jak nebo kde nebo kdy. Ale v podstatě, a tak tomu bylo i nyní, mu nepověděly nic.

Zvedl konec ňůry, stále jetě volně ovinutý kolem jejího hrdla. Byla spletená z jasně modrého hedvábí, dost dlouhá, aby se jí dal podebrat bohatý závěs, a zakončená ozdobným modrostříbrným třapcem. U zdi stála půl druhého metru vysoká vykládaná truhla, a Dalgliesh, kdy si předtím navlékl rukavice, nadzdvihl její těké víko. Do nosu mu zavanul pach naftalínu, tiplavý a odpudivý. Uvnitř truhly byl sloený dvoudílný vyrudlý závěs z modrého sametu, nakrobená, ale pomačkaná kome, černobílá kápě patřící k hodnostářskému hábitu a navrch tohoto nesourodého rance leela druhá ňůra s třapcem. A to byl kdokoli, kdo mrtvé kolem krku omotal tu ňůru  ona sama nebo někdo jiný , věděl napřed, kde ji má hledat.

Pustil se do průzkumu kaple. Nalapoval tie, a přesto jeho kroky doléhaly hrozivě těce na mramorovou podlahu. Zvolna kráčel mezi dvěma řadami nádherně vyřezávaných křesel k oltáři. Konstrukcí i zařízením mu budova připomínala jeho kolejní kapli. I pach byl stejný, akademický pach, studený, strohý, jen vzdáleně církevní. S oltářem, zbaveným kromě dvou svícnů veho přísluenství, působila kaple ryze světsky, nevysvěceně. Moná e tak vdycky působila. Její formální klasicismus zapuzoval emoce. Hostila v sobě člověka, ne boha; rozum, ne mystérium. V tomto prostoru se konaly jisté posilující rituály, ujiující majitele v jeho názoru na správný řád vesmíru i o jeho místě v tomto řádu. Dalgliesh pátral po nějaké upomínce na původního vlastníka a nael ji. Vpravo od oltáře byl jediný pomník kaple: bysta, zpola zahalená podkasanou mramorovou roukou, zpodobující oparukovaného dentlmena z osmnáctého století, nesoucí nápis:

Dieu aye merci de son ame.*)

Tato prostá, nepřikrálená prosba, tak nedobová, byla v podivném nesouladu s formální jistotou pamětního portrétu, s pyným sklonem hlavy, samolibým úsměkem na odulých mramorových rtech. Ten člověk zbudoval kapli a zasadil ji do trojitého kruhu stromů a smrt mu ani nedopřála dost času, aby k ní dal zřídit příjezdovou cestu pro kočáry.

Po obou stranách varhanní zástěny stála proti východnímu oknu dvě bohatě zdobná sedilia s vytesanými baldachýny, obě chráněná proti průvanu mocnými sametovými závěsy, podobnými závěsům, které nael v truhle. Sedadla byla opatřena shodnými podukami a na úzkých pultech pro knihy spočívaly měkké poltářky se stříbrnými třapci v kadém rohu. Vystoupil do sedile po pravé straně. Na poltáři leela modlitební kniha v těké, černé koené vazbě. Vypadala nepouívaně, stránky se otvíraly ztuha a černá a červená písmena z nich výrazně vystupovala.

Nebo jsem příchozí a podruh u tebe, jako i vickni otcové moji. Poodvrat ode mne přísnosti své, a se posílím, prve ne bych se odebral, a ji zde více nebyl.

Podrel knihu za hřbet a zatřásl jí. Z jejích tuhých listů nevylétl ádný papírek. Ale tam, kde leela, přilínaly k sametové tkanině čtyři vlasy, jeden světlý a tři tmavé. Vytáhl z kapsy obálku a přilípl je k její lepkavé klopě. Věděl, jak málo mohou být kriminalistům platné pouhé čtyři vlasy, ale vdycky je naděje, e něco prozradí.

Pro ty dva, uvaoval, byla kaple nepochybně ideálním místem schůzek. Zatítěná stromy, odlehlá, bezpečná, dokonce i teplo tu bylo. Jakmile se setmí, drí se vesničané na blatech doma, a ani při večerním soumraku by si z jakési pověrečné bázně ádný z nich netroufl do téhle prázdné a nevlídné svatyně vstoupit. Ani kdyby milenci klíč neměli, nemuseli by se bát náhodného vetřelce. Jí stačilo dávat si pozor, aby nikdo nepostřehl, jak zajídí se svým červeným jaguárem na příjezdovou cestu laboratoře a ukrývá vůz v jedné z garáí v stájovém bloku. A co pak? Cekat, a světlo v biologickém oddělení konečně zhasne, čekat na blíící se záři z Lorrimerovy baterky, a spolu projdou areálem ústavu a zmizí ve stromech. Zajímalo by ho, jestli ty sametové poltáře přitáhla do svatostánku sama, jestli ji to vzruovalo víc, kdy se mohla s Lorrimerem milovat před tím obnaeným oltářem a novou vání triumfovat nad starou.

Ve dveřích se objevila Massinghamova ohnivá hlava. Řekl:

To děvče je v pořádku. Její matka ji rovnou uloila do postele a teď spí. Zastavil jsem se v Sproggs Cottage. Dveře byly otevřené a v obývacím pokoji svítilo světlo, ale nikdo tam nebyl.. Howarth byl doma, kdy jsem mu zavolal, ale paní Schofieldová tam nebyla. Řekl, e sem přijede. Doktor Kerrison je v nemocnici na schůzi zdravotní komise. Jeho hospodyně řekla, e odjel krátce po sedmé. Do nemocnice jsem nevolal. ,Jestli tam je, bude mít na to fůru svědků.

A Middlemass?

Neozývá se. Třeba je na večeři nebo v místní hospodě. Také na Blakelockově čísle se nikdo neozývá. Tady nic nového?

Nic, jenom to, co jsme mohli čekat, e tu najdem. Určil jste někoho, aby sem přivedl Blain-Thomsona, a přijede?

Ano, pane. A myslím, e u je tady.

13

Doktor Reginald Blain-Thomson měl podivný zvyk: ne zahájil ohledání mrtvoly, vdycky ji drobnými krůčky obcházel, s očima obezřele na ni upřenýma, jako by se trochu bál, e to mrtvé tělo náhle obivne a skočí mu po hrdle. Teď také tak cupital, dokonalý elegán ve svém edém, jemně proukovaném obleku, s nepostradatelnou růí, která v stříbrné sponě na jeho klopě vypadala tak čerstvě jako právě utrené jarní poupě. Byl to vysoký, aristokraticky vyhlíející starý mládenec s pohublou tváří a pokokou tak svěe růovou a hebkou, jakou mívají dívenky. Nebylo o něm známo, e by si někdy před ohledáním mrtvoly oblékl ochranný úbor, a Dalglieshovi připomínal jednoho z těch televizních kuchařů, co připravují večeři o čtyřech chodech ve fraku, snad aby jím delikátně upozornili na nezbytnou noblesnost jejich řemesla. Dokonce kolovala pověst, ovem nepodloená, e Blain-Thomson provádí obdukce ve vycházkovém obleku.

Ale přes tyto osobní zvlátnůstky to byl skvělý soudní patolog. U porotců byl velmi oblíbený. Kdy stál ve svědecké lavici a přednáel svým hereckým hlasem, s mírně blazeovanou obřadností, podrobnosti svých fundovaných expertiz a nálezů, civěli na něho s uctivým obdivem lidí, kteří na první pohled poznají vynikajícího znalce a vůbec by je nenapadlo být tak netaktní, aby pochybovali o jakémkoli jeho výroku.

Teď dřepěl u mrtvoly, naslouchal, čichal a dotýkal se ji. Pak zhasl svou vyetřovací svítilnu a zvedl se. Řekl:

Ano, v pořádku. Je očividně mrtvá a k úmrtí dolo velice nedávno. Kdybyste na mě naléhali, řekl bych během posledních dvou hodin. Ale k tomuhle závěru jste jistě doli sami, jinak byste ji byli neodřízli. Kdy říkáte, e jste ji nali? Tři minuty po osmé. Take je mrtvá, dejme tomu, půl druhé hodiny. Je to moné. Teď se mě zeptáte, jestli je to sebevrada nebo vrada. Zatím mohu říct jen tolik, e má kolem krku dvojí stopu, která odpovídá ňůře. Ale to vidíte sami. Nikde není známka manuálního krcení a nevypadá to, e by ňůra překrývala nějaké jemnějí vlákno. Byla to křehká ena, váila podle mého odhadu asi tak pětačtyřicet kilo, take nebylo třeba velké síly, aby ji někdo přemohl. Nejsou tu ádné známky nějakého zápasu a nehty se zdají naprosto čisté, take ani nestačila útočníka krábnout. Jestli je to vrada, přistoupil k ní útočník nepochybně velice rychle zazadu, přehodil jí smyčku z té ňůry přes hlavu a pověsil ji vzápětí potom, co ztratila vědomí. Pokud jde o příčinu smrti  zda je to ukrcení, zlomení vazu nebo inhibice bludného nervu  inu, na to si musíte počkat, a ji dostanu na stůl. Mohu si ji odvézt hned, jestli jste s ní hotovi.

Kdy se pustíte do pitvy?

Měl bych se do ní pustit okamitě, viďte. Vy mě nenecháte zahálet, kapitáne! Ke zprávě o Lorrimerovi u asi nemusím nic dodávat, co?

Dalgliesh odpověděl:

Ne, děkuju, Zkouel jsem vás stihnout telefonem.

Jsem trochu nepolapitelný, promiňte. Jsem prakticky od rána do večera v zajetí nějakých komisí. Kdy se bude soudně vyetřovat Lorrimerův případ?

Zítra ve dvě hodiny.

Budu tam. Asi se to odloí. A zavolám vám a dám vám předběnou zprávu, hned jak tělo zaijeme.

Pečlivě, prst po prstu, si navlékl rukavice a odeel. Slyeli ho, jak si vyměňuje pár slov s konstáblem, který čekal venku, aby mu posvítil na cestu přes louku k jeho vozu. Jeden z nich se zasmál. Pak se hlasy vytratily.

Massingham vystrčil hlavu ze dveří. Dva zřízenci z prosektury, tmavě odění anonymní byrokrati smrti, vmanévrovali s ledabylou zručností svůj vozík do kaple. S neosobním jemnocitem na něj naloili tělo Stelly Mawsonové. Pak se otočili, aby vozík opět protáhli dveřmi. Ale náhle jim cestu zatarasily dva temné stíny a do světla kaple tie a současně vstoupil Howarth a jeho sestra. Postavy s vozíkem znehybněly, stály strnule jako starověcí hélóti, nevidící, neslyící.

Massinghama napadlo, e si jejich vstup z hlediska dramatického efektu nezadá s příchodem dvojice filmových hvězd na premiéru. Měli na sobě totoné oblečení: kalhoty a světle hnědé koené bundy, lemované huňatou koeinou s vyhrnutým límcem. A poprvé ho zarazila jejich bytostná podoba. Filmový dojem se jetě zesílil. Zíral na ty dvě bledé arogantní hlavy orámované koeinou, na jejich světlé, hezké profily, teatrálně pózující proti tmavé dubové výplni a připadali mu jako nějaká dekadentní dvojčata. A jejich oči, opět současně, se zahleděly na zahalený obrys na vozíku a pak se upřely na Dalglieshe. Ten oslovil Howarthe:

Dali jste si načas.

Sestra se projíděla autem a čekal jsem, a se vrátí. Vzkázal jste, e nás tu chcete oba. Nebylo mi sděleno, e je to tak naléhavé. Co se stalo? Inspektor Massingham k nám nebyl zrovna moc vlídný, kdy nás tak kategoricky vyzval, abychom se dostavili.

Stella Mawsonová je mrtva  smrt oběením. Nepochyboval o tom, e Howarthovi neunikne význam této pečlivě volené formulace. Jejich pohledy se svezly ze dvou skob ve zdi kaple  kolem jedné byl zadrhnutý provaz od zvonu  k modré ňůře s klinkajícím třapcem, kterou Dalgliesh lehce drel v ruce. Howarth řekl:

Nejde mi do hlavy, jak věděla, kde tu ňůru najde. A proč si vybrala tohle místo?

Poznáváte tu ňůru?

Není z té truhly? Měly by tam být dvě naprosto stejné ňůry. Původně jsme zamýleli pověsit u vstupu do presbytáře závěsy, kdy jsme tu estadvacátého srpna pořádali koncert. Pak jsme od toho upustili. Ten večer bylo tak horko, e jsme se nemuseli obávat průvanu. Tehdy byly v truhle dvě ňůry s třapci.

Kdo je mohl vidět?

Téměř kadý, kdo se účastnil příprav: já, má sestra, slečna Foleyová, Martin, Blakelock. Middlemass pomáhal s rozestavováním zamluvených sedadel a dostavili se jetě dalí lidi z laboratoře. Několik en se staralo o občerstvení po koncertě a ty se tu točily u odpoledne. Truhla není zamčená. Kterýkoli zvědavec mohl klidně nahlédnout dovnitř. Ale nechápu, jak se o ňůře mohla dozvědět slečna Mawsonová. Byla sice na koncertě, ale do příprav nijak nezasáhla.

Dalgliesh pokynul muům u vozíku. Ti s ním jemně popojeli vpřed a Howarth a paní Schofieldová ustoupili stranou, aby jim uvolnili cestu. Pak se Dalgliesh zeptal:

Kolik klíčů existuje od těchhle dveří?

To jsem vám řekl včera. Vím jen o jednom. Visi obvykle na panelu v kanceláři styčného úředníka.

A je to klíč, který je právě teď v tomhle zámku? Howarth neotočil hlavu. Řekl:

Jestlie má plastikový títek laboratoře, pak ano.

Je vám známo, zda byl dnes někomu vydán?

Ne. S něčím tak malicherným by mě Blakelock sotva obtěoval.

Dalgliesh se obrátil k Dominice Schofieldové:

A to je nepochybně klíč, který jste si vypůjčila, abyste si dala udělat náhradní klíče, kdy jste se rozhodla pouívat kaple ke schůzkám s Lorrimerem. Kolik klíčů?

Řekla klidně:

Dva. Jeden jste nali u něho. Tohle je druhý.

Vytáhla jej z kapsy své bundy a podrela jej na dlani s gestem títivého opovrení. Chvilku se zdálo, e nachýlí dlaň a nechá jej padnout na zem.

Nepopíráte, e jste sem chodili?

Proč? Není to ilegální. Oba jsme byli plnoletí, příčetní a svobodní. Ani cizoloství to nebylo pouhé smilstvo. Zřejmě vás fascinuje můj milostný ivot, kapitáne, dokonce i během vaí normálnějí činnosti. Nemáte obavy, e z toho začíná být něco jako posedlost?

Dalglieshův tón se nezměnil. Pokračoval:

A nepoádala jste Lorrimera, aby vám klíč vrátil, kdy jste se s ním rozela?

Musím se opakovat: proč? Nepotřebovala jsem ho. Nebyl to zásnubní prsten.

Howarth se na svou nevlastní sestru během tohoto rozhovoru vůbec nepodíval. Náhle řekl ostře: Kdo ji tu nalezl?

Brenda Pridmorová. Odvezli ji domů. Je u ní doktor Greene.

Hlas Dominiky Schofieldové zazněl překvapivě měkce:

Chudinka malá. U se jí pomalu stává zvykem nacházet mrtvoly, viďte? No, vysvětlili jsme vám, jak je to s těmi klíči  potřebujete od nás vědět jetě něco jiného?

Jenom se vás chci obou zeptat, kde jste dnes byli od esti hodin.

Howarth řekl:

Odeel jsem z laboratoře asi ve tři čtvrtě na est a od té doby jsem byl doma. Sestra se od sedmi hodin sama projíděla autem. Občas si ráda takhle vyjede.

Dominika Schofieldová řekla:

Přesně bych vám svou trasu asi popsat nemohla, ale krátce před osmou jsem se zastavila na skleničku a něco k snědku v příjemné hospůdce ve Whittlefordu. Určitě by si mě pamatovali. Docela dobře mě tam znají. Proč? Chcete říct, e tady to je vrada?

Je to nevysvětlené úmrtí.

A podle veho i podezřelé. Ale nenapadlo vás, e by mohla zabít Lorrimera a pak si sama vzít ivot?

Můete mi uvést jediný přijatelný důvod, proč by to dělala?

Tie se zasmála.

Proč by zabila Edwina? Z nejlepích a nejběnějích důvodů, jak se aspoň o tom dočítám. Protoe za něj kdysi byla provdána. To jste sám neodhalil, pane kapitáne?

Jak to víte?

Protoe mi to řekl. Jsem patrně jediný člověk na světě, kterému se s tím svěřil. Řekl mi, e mezi nimi nikdy nedolo k manelskému styku a e po dvou letech bylo manelství anulováno. Proto asi nikdy nepřivedl svou nevěstu domů. Je to trapné představovat rodičům i obci novou manelku, kdy to vlastně ani manelka není a patrně nikdy nebude. Myslím, e se o ní jeho rodiče vůbec nedověděli take ani zvlá nepřekvapuje, e to ani vy nevíte. Ale na druhé straně by se dalo čekat, e o soukromých záleitostech lidí vyčenicháte prostě vecko.

Ne mohl Dalgliesh odpovědět, jejich ui zaslechly současně chvatný krok na kamenném schodě, a ve dveřích se objevila Angela Foleyová. Tvář měla zrudlou od běhu. Po vech se divoce rozhlíela, celým tělem se nadechovala, pak hlesla:

Kde je? Kde je Stella?

Dalgliesh se pohnul vpřed, ale ona ucouvla, jako by se vyděsila, e by se jí mohl dotknout. Řekla:

Ti mui. Tam pod stromy. Mui s baterkou. Něco odváejí. Co je to? Co jste udělali se Stellou? Dominika Schofieldová, ani na svého nevlastního bratra pohlédla, natáhla k němu ruku. Ten ji uchopil. Nepřiblíili se k sobě, ale i v tom odstupu stáli pevně spojeni těma zaklesnutýma rukama. Dalgliesh řekl:

Je mi líto, slečno Foleyová. Vae přítelkyně je mrtva.

Čtyři páry očí sledovaly její oči, jak klouzají nejprve po smyčce modré ňůry klinkající se v Dalglieshově ruce, pak po dvou stejných skobách, nakonec po dřevěné stoličce, nyní spořádaně přistrčené ke zdi. Zaeptala:

Ach ne! Ach ne!

Massingham se pokusil vzít ji za pai, ale vymkla se mu. Zvrátila hlavu jako vyjící zvíře a zakvílela:

Stello! Stello! Ne ji Massingham stačil zadret, vyběhla z kaple a mírný vítr k nim zanáel její zběsilý, zoufalý nářek.

Massingham se rozběhl za ní. Teď u se mlčky proplétala mezi stromy. Běela rychle, ale snadno ji dostihl, jetě ne doběhla ke dvěma vzdáleným postavám s jejich stralivým nákladem. Zprvu se zuřivě bránila, ale pak se náhle zhroutila do jeho náruče a on ji mohl zdvihnout a odnést k vozu.

Kdy se po půlhodině vrátil do kaple, Dalgliesh seděl tie v jednom ze dvou sedilií, napohled zabrán do modlitební knihy. Tu ale ihned odloil a řekl:

Jak je jí?

Doktor Greene jí dal sedativum. A taky zařídil, aby tam přes noc zůstala obvodní sestra. Na nikoho jiného nepřipadl. Jak to vypadá, nebude ani ona, ani Brenda Pridmorová do zítřka schopna výslechu.

Pohlédl na hromádku očíslovaných kartiček na sedadle vedle Dalglieshe. Jeho nadřízený řekl:

Nalezl jsem je na dně truhly. Tyhle a ty, co jsou na tabuli, si můeme porovnat, myslím otisky prstů na nich. Ale víme, co najdeme.

Massingham se zeptal:

Uvěřil jste, co říkala paní Schofieldová o tom, e Lorrimer a Stella Mawsonová byli manelé?

Ale ano, tomu se dá věřit. Proč lhát, kdy se dají fakta tak snadno ověřit? A mnohé to vysvětluje: tu podivnou změnu závěti, dokonce i ten výbuch, kdy mluvil s Bradleym. Ten první sexuální nezdar se nepochybně vryl velmi hluboko. Ani po vech těch rocích nesnesl pomylení, e by třeba i nepřímo mohla mít prospěch z jeho závěti. Anebo nemohl unést vědomí, e na rozdíl od něho se přece jen dočkala těstí  a e byla astná se enou?

Massingham řekl:

Take ani ona, ani Angela Foleyová nic nezískaly. Ale kvůli tomu se snad nezabila. A proč by se zabíjela právě tady?

Dalgliesh se zvedl.

Já myslím, e se nezabila. Tohle je vrada.

KNIHA PÁTÁ

 KLANČOVÝ LOM

1

K Pridmorovým na Bowlemově farmě dorazili před svítáním. Paní Pridmorová se dala do pečení časně. Na kuchyňském stole stály ji dvě kameninové mísy přikryté nakypřelým plátnem a celé stavení bylo prostoupeno teplou, írnou vůní kvasnic. Kdy Dalgliesh s Massinghamem vstoupili, skládal právě doktor Greene, podsaditý, irokoplecí mu s tváří dobrotivé ropuchy, svůj fonendoskop do staromódní lékařské brany. Neuplynulo ani dvanáct hodin od chvíle, kdy se on a Dalgliesh setkali, nebo jako policejní lékař musel být první přivolán k ohledání mrtvoly Stelly Mawsonové. Zběně si ji prohlédl a pak prohlásil:

Je mrtvá? Odpověď: ano. Příčina smrti? Odpověď: oběení. Čas úmrtí? Asi před hodinou. Teď byste si měli přizvat odborníka, aby vám vysvětlil, proč ta první otázka je zatím jediná, na kterou se dá spolehlivě odpovědět.

Teď se nezdroval ádnými zdvořilostmi či otázkami, jen krátce oběma detektivům pokývl a mluvil dál k paní Pridmorové.

U je dobrá, děvenka. Zaila eredný otřes, ale nic tak zlého, aby se z toho po tvrdém nočním spánku nesebrala. Je mladá a musela by vidět víc ne dvě mrtvoly, aby se nervově sesypala, jestli se náhodou něčeho takového obáváte. Moje rodina pečuje o zdraví vaí rodiny u tři generace a jetě ádnému z vás nepřeskočilo. Kývl na Dalglieshe: Můete jít za ní nahoru.

Artur Pridmore stál vedle své eny a jeho ruka svírala její rameno. Nikdo ho Dalglieshovi nepředstavil, a ani to nebylo zapotřebí. Řekl:

Jetě ji nepotkalo to nejhorí, viďte? Dvě mrtvoly je málo. Jaký myslíte bude mít v téhle vesnici ivot, kdy se tyhle dva případy nevyřeí?

Doktor Greene netrpělivě zaklapl svou branu. Prokristapána, člověče, copak někdo bude podezírat Brendu? Celý ivot se odtud nehnula. Já jsem ji tu přivedl na svět.

To ji ovem neuchrání před pomluvama, víte? Neříkám, e ji budou z něčeho vinit. Ale znáte zdejí kraj. Lidi na blatech jsou pověrčiví, neradi zapomínají, neradi odpoutějí. Tady vás můe poznamenat i prachobyčejná smůla.

Ta se vaí hezké dceruce vyhne. Naopak, nejspí se z ní stane místní hrdinka. Hoďte za hlavu takovéhle černé mylenky, Arture. A pojďte mě doprovodit k vozu. Chci si s vámi promluvit o církevní radě. Vyli spolu z domu. Paní Pridmorová vzhlédla k Dalglieshovi. Měl dojem, e předtím plakala. Řekla:

A teď ji budete vyslýchat, nutit ji, aby o tom mluvila, znovu vechno přemílat.

Nebojte se, řekl Dalgliesh měkce, to ji jen pomůe, kdy se vypovídá.

Ani nenaznačila, e by s nimi chtěla jít nahoru, a Dalgliesh jí byl vděčný za tuto zdrenlivost. Byl by mohl sotva něco namítat, zvlá kdy nestačili včas přizvat policistku, ale představoval si, e Brenda bude za matčiny nepřítomnosti jak uvolněnějí, tak sdílnějí. Na jeho zaklepání vesele zavolala. Pokojík s nízkými trámy a záclonami rozhrnutými proti rannímu eru tonul ve světle a barvách a Brenda seděla na lůku, svěí, s očima rozdychtěnýma, a aureolou vlasů volně rozprostřených kolem ramen. Dalglieshe znovu udivila schopnost mládí rychle se ze veho vzpamatovat. Massinghama, který náhle zůstal stát ve dveřích, napadlo, e by se krásně vyjímala ve florenstké galérii Uffizi  její nohy vznáející se nad loukou plnou jarních květů, s celou tou italskou, sluncem zalitou krajinou v pozadí, táhnoucí se za ní do nekonečna.

V mnohém to byl stále jetě pokoj kolačky. Byly tu dvě poličky učebnic, v jiné byla sbírka panenek v národních krojích, na korkové desce byly připíchnuty výstřiky z příloh nedělních novin a fotografie kamarádek. V proutěném křesle vedle lůka seděl velký plyový medvěd. Dalgliesh jej zvedl a poloil k ní na postel. Pak se posadil. Řekl:

Jak se cítíte? Je to lepí?

Impulzívně se k němu naklonila. Rukáv jejího krémového upanu jí sklouzl na pihovatou pai. Řekla:

Já jsem tak ráda, e jste přiel. Nikdo o tom nechce mluvit. Nechápou, e o tom jednou budu muset mluvit, a je daleko lepí, kdy je to teď, dokud mám vechno v čerstvé paměti. To vy jste mě nael, viďte? Pamatuju si, jak jste mě zvedl  bylo to jako v tom románu od Jane Austenové  a jak vám pěkně vonělo vae tvídové sako. Ale pak u se na nic nepamatuju. Ačkoli na to, e jsem rozhoupala zvon, se pamatuju.

To jste udělala chytře. Parkovali jsme u laboratoře a ten zvon jsme slyeli, jinak by mohlo uplynout několik hodin, ne by se to tělo nalo.

ádná chytrost v tom nebyla. Jen panika. Asi u víte, co se stalo, ne? Píchla jsem obě due na svém kole a rozhodla jsem se jít domů pěky přes stavenitě nové laboratoře. Pak jsem nějak zabloudila a zpanikařila. Začala jsem přemýlet o vrahovi doktora Lorrimera a představovat si, e tam na mě číhá. Dokonce jsem si namluvila, e mi třeba schválně propíchl ty due. Teď to vypadá hloupě, ale v té chvíli mi to tak nepřipadalo.

Dalgliesh řekl:

Vá bicykl jsme si prohlédli. Odpoledne projel kolem laboratoře náklaďák se těrkem a trochu těrku tam vytrousil. V obou plátích jsme nali ostré kamínky. Ale měla jste naprosto přirozený strach. Můete se upamatovat, jestli na staveniti opravdu někdo nebyl?

To tedy opravdu nebyl. Nikoho jsem tam neviděla a zvuky, co jsem slyela, jsem si podle veho větinou jen představovala. Co mě doopravdy vystrailo, byla sova. Pak jsem se ze stavby vymotala a v panice jsem se rozběhla přes pole rovnou ke kapli.

Nepřipadlo vám, e by v kapli mohl být někdo ivý?

No, nejsou tam ádné sloupy, za které by se schoval. Je to divná kaple, nezdá se vám? Nic opravdu posvátného na ní není. Asi proto, e se v ní málo modlí. U jednou jsem tam předtím byla, kdy tam doktor Howarth a tři lidi z laboratoře dávali koncert, take vím, jak to tam vypadá. Myslíte, e mohl být někdo přikrčený v jednom z těch vysokých křesel a pozorovat mě? To je příerná představa.

To věřím. Ale teď, kdy jste v bezpečí, mohla byste o tom uvaovat?

Kdy jste tady, tak ano. Odmlčela se. Pochybuju, e tam někdo byl. Nikoho jsem neviděla a mám dojem, e jsem nikoho neslyela. Ale byla jsem tak vystraená, e bych si ho třeba ani nevimla. Jediné, co jsem viděla, byl ten raneček atů pověený na zdi a pak tvář, jak se ke mně seshora skláněla.

Nemusel ji upozorňovat na důleitost své dalí otázky.

Vzpomínáte si, kde a v jaké poloze jste nala tu idli?

Leela převrácená hned vpravo od mrtvé, jako by ji sama odkopla. Mám dojem, e spadla dozadu, ale taky to mohlo být na bok.

Ale jste si úplně jistá, e byla převrácená?

Naprosto. Pamatuju se, jak jsem ji postavila a stoupla si na ni, abych dosáhla na provaz od zvonu. Zvedla k němu dychtivě oči.

To jsem neměla dělat, viďte? Teď nepoznáte, jestli nějaké stopy nebo skvrny na sedadle pocházejí od jejich nebo od mých bot. Proto si nejspí inspektor Massingham odnesl včera večer moje střevíce. Maminka mi to řekla.

Ano, proto.

Brzy se zjistí, jestli jsou na idli otisky, pak ji polou k přezkoumání do Metropolitní laboratoře. Ale tahle vrada, je-li to vrada, byla předem promylena. Dalgliesh pochyboval, e by se vrah, aspoň tentokrát, dopustil nějaké chyby.

Brenda řekla:

Jedna věc mě ovem zarazila. Je to divné, viďte, e se tam svítilo.

Na to jsem se vás taky chtěl zeptat. Víte naprosto bezpečně, e se v kapli svítilo? Vy sama jste nerozsvítila?

Vím bezpečně, e ne. Viděla jsem světla prosvítat skrz stromy. Byla to taková přímo rajská záře, chápete? Bylo by jistě rozumnějí, kdybych se byla rozběhla k silnici, jakmile jsem se vymotala ze stavenitě. Ale najednou jsem zahlédla obrys kaple a v oknech matné světlo a skoro instinktivně jsem tam zamířila.

Byl to nejspí instinkt. Vai předkové to dělali právě tak. Jene ti by se utíkali pod ochranu ke svatému Mikulái.

Od chvíle, kdy jsem se probudila, nepřestávám o těch světlech přemýlet. Vypadá to jako sebevrada, viďte? Lidi se asi nezabíjejí ve tmě. O sobě vím, e bych to neudělala. Vůbec si nedovedu představit, e bych se sama zabila, leda v případě, e bych byla beznadějně nemocná a oputěná a měla strané bolesti, anebo kdyby mě někdo mučil, abych mu něco důleitého prozradila. Ale kdybych se u k tomu odhodlala, nezhasla bych. Chtěla bych jetě naposled vidět světlo, ne bych vstoupila do tmy, vy ne? Ale vrahové se vdycky snaí zdret odhalení své oběti, viďte? Proč tedy nezhasl světlo a nezamkl dveře?

Mluvila s blaenou bezstarostností. Nemoc, oputěnost a bolest byly pro ni tak neskutečné a odlehlé jako mučení. Dalgliesh řekl:

Moná proto, aby vzbudil zdání, e je to sebevrada. Kdy jste oběenou objevila, napadlo vás hned v prvním okamiku, e se sama oběsila?

Hned ne. Byla jsem příli vyděená, abych vůbec přemýlela. Ale od chvíle, kdy jsem se vzbudila a začala si vechno rozvaovat  ano, mám dojem, myslím si, e to byla sebevrada.

A proč si to myslíte, tím si tak jista nejste, viďte?

Snad proto, e je to tak divné někoho takhle zabíjet  oběsit ho. Ale sebevrazi, ti se často oběsí. Například bývalý krmič vepřů z farmy pana Bowlema  na sýpce to udělal. A stará Annie Makepeaceová. To jsem si vimla, e tady na blatech se lidi obyčejně buď střílejí, nebo věí. Víte, na farmě se vdycky najde nějaká flinta nebo provaz.

Říkala to prostě a beze strachu. Celý ivot ila na farmě. Narození a smrt jsou tu na denním pořádku, rodí se a umírají tu zvířata stejně jako lidé. A dlouhé, temné noci slatinných zim íří svou zvlátní nakalivinu ílenství nebo beznaděje. Ale Brendy se nedotkne. Dalgliesh řekl:

Vy mě děsíte. To tu máte hotové masakry.

Neděje se to tak často, ale člověku to utkví, kdy k tomu někdy dojde. Já prostě oběení spojuju se sebevradou. Myslíte, e se tentokrát mýlím?

Myslím, e je to moné. Ale na to přijdeme. Moc jste nám pomohla.

Hovořil s ní jetě dalích pět minut, ale k tomu, co řekla, u nic podstatného dodat nemohla. Do kanceláře vrchního inspektora Martina s inspektorem Blakelockem, kdy tam el zapnout noční poplaná zařízení, nela, take nemůe říci, zda klíč od kaple dosud visel na svém háčku. Se Stellou Mawsonovou se předtím setkala jen jednou na koncertě v kapli, kde seděla ve stejné řadě s Angelou Foleyovou, Stellou Mawsonwou, paní Schofieldovou a doktorem Kerrisonem a jeho dětmi.

Kdy se Dalgliesh s Massinghamem chystali odejít, řekla:

Maminka a taka mi asi teď nedovolí, abych se vrátila do laboratoře. Vlastně to vím určitě, e mě tam nepustí. Chtějí, abych si vzala Geralda Bowlema. Já bych si Geralda docela ráda vzala, aspoň jsem nikdy nepomýlela na nikoho jiného, ale teď se mi jetě nechce vdávat. Moc by se mi líbilo být vědeckou pracovnicí, nejdřív v nějaké profesi opravdu něco dokázat. Jene maminka nebude mít chvilku klidu, kdy zůstanu v laboratoři. Má mě ráda a má jenom mě. Nemůete ublíit lidem, kteří vás mají rádi.

Dalgliesh rozpoznal naléhavou prosbu o pomoc. Vrátil se a znovu usedl do křesla. Massingham předstíral, e se dívá z okna: byl na rozpacích, co si má o tom myslet. Představoval si, co by řekli v Scotland Yardu, kdyby viděli, jak tento starí mu nelituje při vyetřování vrady času, aby dával lekce o mravních dilematech feministického hnutí. Ale spí si přál, aby byla poádala jeho. Od chvíle, kdy vstoupili do pokoje, se dívala jen na Dalglieshe. Teď ho slyel říkat:

Domnívám se, e vědecká činnost se nedá tak snadno sloučit s povinnostmi manelky farmáře.

Vůči Geraldovi by to asi moc fér nebylo.

Myslíval jsem si, e od ivota můeme mít téměř vecko, co od něho chceme, e je to jen otázka organizace. Ale teď docházím k závěru, e musíme mnohem častěji, ne se nám líbí, volit mezi monostmi. Důleité je být přesvědčen, e je to nae volba a nikoho jiného a e se pro ni rozhodujeme poctivě. Ale jednou věcí jsem si jist, toti e nikdy není dobré rozhodovat se v době, kdy se necítíte v naprosté pohodě. Proč byste chvilenku nepočkala, aspoň do té doby, ne vyřeíme vradu doktora Lorrimera. Pak se na to třeba i vae matka bude dívat jinak.

Řekla:

Tohle asi s lidskými ivoty udělá vrada: změní je a zkazí.

Změní, to ano. Ale nemusí je zkazit. Jste mladá a inteligentní a statečná, take svůj ivot si nenecháte zkazit.

Dole, v kuchyni farmářského stavení, paní Pridmorová právě prokládala čerstvě smaené plátky slaniny mezi tlusté krajíce křupavého chleba. Řekla úsečně:

Oba vypadáte, e by vám snídaně neukodila. Nejspí jste byli celou noc vzhůru, co? Take vás neubyde, kdy si na pár minut sednete a tohle spořádáte. A udělala jsem čerstvý čaj.

Večeře předchozí noci spočívala ze dvou sendvičů, které jim přinesl konstábl z hospody U trumpety a které snědli v předsíni kaple. Teprve kdy ucítil vůni slaniny, si Massingham uvědomil, jaký má hlad. Vděčně se zakousl do teplého chleba nasáklého slaností doma vyuzené slaniny a sousta splachoval silným horkým čajem. Cítil se blaeně v té teplé, přívětivé kuchyni, v tom útulném lůně, je člověka chrání před temnými blaty. Pak se ozval telefon. Paní Pridmorová jej la zvednout. Řekla:

Doktor Greene volá ze Sproggs Cottage. Vzkazuj e vám, e Angela Foleyová je u natolik v pořádku, e s vámi můe mluvit.

2

Angela Foleyová vela pomalu do pokoje. Byla zcela oblečená a naprosto klidná, ale oba mui byli otřeseni změnou, která se s ní stala. Kráčela strnule a její obličej vypadal zestárlý a pohmoděný, jako kdyby celou noc zakouela fyzická muka. Její malé oči byly bledé a utopené za vyčnělými kostmi, tváře nezdravě skvrnité, jemná ústa napuchlá a na horním rtu jí naskočil opar. Jen její hlas se nezměnil; byl to stále tý dětský, nedůrazný hlásek, jím odpovídala na jejich první otázky.

Obvodní oetřovatelka, která v jejím domku strávila noc, časně rozdělala oheň v krbu. Angela se zahleděla na praskající dřevo a řekla:

Stella rozdělávala oheň vdycky a pozdě odpoledne. Ráno, ne jsem odela do práce, jsem na něj vdycky zaloila, a ona ho zapálila asi tak půl hodiny předtím, ne jsem měla přijít domů.

Dalgliesh řekl:

Nali jsme u slečny Mawsonové klíče od domu. Museli jsme bohuel odemknout její psací stůl, abychom prozkoumali její písemnosti. Vy jste spala, take jsme se vás nemohli dovolit.

Řekla zasmuile:

Jaký by v tom byl rozdíl? Stejně byste se tam podívali. Museli jste, ne?

Věděla jste, e vae přítelkyně absolvovala s Edwinem Lorrimerem jakési formální manelství? K rozvodu nedolo, manelství bylo po dvou letech prostě zrueno, protoe nebylo konzumováno. Řekla vám to?

Pohlédla na něj, ale v těch malých těrbinkách oči se nedal vyčíst jakýkoli výraz. A postřehl-li v jejím hlase nějaké citové zabarvení, byl to spí jakýsi natrpklý humor ne překvapení.

Manelství? Ona a Edwin? Tak proto věděla, e

 Nedopověděla. Ne, neřekla mi to. Kdy jsem se sem přistěhovala, byl to nový začátek pro nás obě. Nechtěla jsem mluvit o minulosti a ona myslím také ne. Někdy mi vyprávěla o svém ivotě na univerzitě, o své práci, různých lidech, které znala. Ale právě tohle mí neřekla.

Dalgliesh řekl měkce:

Cítíte se natolik silná, abyste nám pověděla, co se včera večer odehrálo?

Řekla, e se půjde projít. Chodila často na procházky, ale obvykle po večeři. Kdy přemýlela o svých knihách, kdy vymýlela zápletky a dialogy, vdycky se ve tmě sama procházela.

Kdy odela?

Těsně před sedmou.

Měla u sebe klíč od kaple?

Včera po obědě mě o něj poádala, krátce před.tím, ne jsem odela zpátky do laboratoře. Zmínila se o tom, e chce ve své knize popsat rodinnou kapli ze sedmnáctého století, ale netuila jsem, e se tam chce podívat tak brzy. Kdy o půl jedenácté jetě nebyla doma, dostala jsem strach a la jsem ji hledat. Chodila jsem asi hodinu, ne mě napadlo podívat se do kaple.

Pak se obrátila přímo na Dalglieshe, promlouvala k němu trpělivě, jako by něco vysvětlovala přihlouplému dítěti:

Udělala to pro mě. Zabila se, abych získala peníze z její ivotní pojistky. Řekla mi, e jen já budu po ní dědit. Chápejte, majitel chce tenhle dům rychle prodat, potřebuje hotovost. Chtěly jsme ho koupit, ale neměly jsme dost peněz na zálohu. Krátce předtím, ne odela, se mě zeptala, jaké to je, kdy o člověka pečují místní instituce, kdy u nemá skutečný domov. Po Edwinově smrti jsme si myslely, e z jeho závěti na mě něco vybyde. Ale nic mi neodkázal. A proto mě poádala o ten klíč. Nebyla to pravda, e pro svou knihu potřebovala popis kaple, aspoň ne pro tuhle knihu. Její děj se odehrává v Londýně a u s ní byla téměř hotova. To vím. Opisovala jsem jí na stroji. Připadlo mi to v tu chvíli divné, e chce ten klíč, ale naučila jsem se na nic se Stelly nevyptávat.

Ale teď tomu rozumím. Chtěla mi tady, kde jsme byly astné, zabezpečit ivot, jednou provdy jej zabezpečit. Věděla, co udělá. Věděla, e se u nikdy nevrátí. Kdy jsem jí masírovala krk, aby jí trochu palevily bolesti hlavy, věděla, e u se jí víckrát nedotknu.

Dalgliesh se zeptal:

Co myslíte, chtěl by se nějaký autor, autor, který netrpí ádnou duevní poruchou, zabít těsně předtím, ne dokonči svou knihu?

Řekla temně:

Nevím. V pocitech autorů se nevyznám.

Dalgliesh řekl:

Já ano. A určitě by to neudělala.

Na to neodpověděla. Mírně se ptal dál:

Byla astná, kdy tu s vámi ila?

Dychtivě k němu vzhlédla a poprvé promluvila ivějím tónem, jako by si přála, aby ji pochopil:

Říkala, e nikdy za celý svůj ivot nebyla tak astná. Říkala, to e je vlastně láska: vědět, e někoho druhého můete obastňovat a být jím na oplátku obastňována.

Proč by se tedy chtěla zabíjet? Copak by si opravdu mohla myslet, e byste chtěla víc její peníze ne ji samotnou? Jak by na něco takového mohla připadnout?

Stella se vdycky podceňovala. Třeba si mohla myslet, e na ni časem zapomenu, ale peníze a bezpečí e u mi zůstanou navdycky. Dokonce si mohla myslet, e ít s ní není pro mě dobré  e by mi peníze mohly přinést jakousi volnost. Něco mi jednou v tom smyslu řekla.

Dalgliesh pohlédl na tíhlou, vzpřímenou postavu, sedící proti němu ve vysokém uáku, s rukama sloenýma v klíně, a upřel oči na její tvář. Pak řekl tie:

Ale ádné peníze vás nečekají. Ta ivotni pojistka měla doloku pro případ sebevrady. Jestlie se slečna Mawsonová sama zabila, pak nic nedostanete.

Nevěděla to. Tím si aspoň mohl být jistý. Zpráva ji překvapila, ale nijak ji neohromila. Tohle není vraednice připravená o svou kořist.

Usmála se a řekla mírně:

Na tom nezáleí.

Ale v naem vyetřování na tom záleí. Četl jsem jeden román vaí přítelkyně. Slečna Mawsonová byla neobyčejně inteligentní autorka, a to znamená, e to byla inteligentní ena. Neměla moc zdravé srdce a její pojistné prémie nebyly levné. Nebylo tak snadné je proplácet. Opravdu si myslíte, e neznala podmínky své pojistky?

Co mi tím chcete říct?

Slečna Mawsonová věděla, anebo si myslela, e ví, kdo zabil doktora Lorrimera, viďte?

Ano. Řekla mi to. Ale neřekla mi, kdo to je.

Ani to, e to je mu nebo ena?

Zamyslela se:

Ne, nic takového. Jenom e to ví. Teď si nejsem jista, jestli mi to doopravdy řekla, myslím pozitivně. Ale kdy jsem se jí zeptala, nepopřela to.

Odmlčela se a pak poněkud oiveně pokračovala:

Vy si asi myslíte, e la ven, aby se setkala s vrahem, viďte? e se ho pokusila vydírat? Ale to by Stella nikdy neudělala! Jen blázen by riskoval takové nebezpečí a Stella blázen nebyla. Sám jste to řekl. Dobrovolně a sama by se ádnému vrahovi tváří v tvář nepostavila, ani za celé jmění. To by ádná ena při zdravém rozumu neudělala.

I kdyby to nebyl vrah, ale vraedkyně?

Ne sama a ne v noci. Stella byla tak drobná a křehká a měla slabé srdce. Kdy jsem ji objala, připadalo mí, e drím v rukou ptáčka. Zahleděla se do ohně a pak řekla téměř udiveně:

U ji nikdy neuvidím. Nikdy. Seděla v tomhle křesle a nazouvala si boty, jak to vdycky dělala. Nikdy jsem jí nenabídla, e s ní večer půjdu na procházku. Věděla jsem, e potřebuje být sama. Vecko proběhlo tak obvykle, dokud nedola ke dveřím. Pak jsem dostála strach. Prosila jsem ji, aby nikam nechodila. A teď u ji nikdy neuvidím. Nikdy u nepromluví, ani ke mně, ani ke komukoli jinému. U nenapíe jediné slovo. Jetě tomu nevěřím. Vím; e to musí být pravda, jinak byste tu nebylí, ale stále tomu nevěřím. Jak to ponesu, a tomu uvěřím?

Dalgliesh řekl:

Slečno Foleyová, musíme se od vás dozvědět, jestli byla venku tu noc, co byl zabit doktor Lorrimer.

Vzhlédla k němu.

Vím, k čemu se mě snaíte přinutit. Jestlie řeknu, e byla venku, je tím celý případ vyřízený, viďte? Vecko se krásně navzájem váe: prostředky, motiv, příleitost. Býval jejím manelem a nenáviděla ho kvůli závěti. Vydala se za ním s úmyslem přemluvit ho, aby nám finančně vypomohl. Kdy odmítl, popadla první nástroj, který se jí namanul, a udeřila.

Dalgliesh řekl:

Kdoví, třeba ji pustil do laboratoře, i kdy je to nepravděpodobné. Ale jak se dostala ven?

Můete tvrdit, e jsem vzala klíče a bezpečnostní schránky doktora Howarthe a půjčila jí je. Pak jsem je tam ráno zase vrátila.

Bylo to tak?

Zavrtěla hlavou.

To byste mohla udělat jen tehdy kdybyste v tom jela s inspektorem Blakelockem. A proč by si on měl přát, aby doktor Lorrimer neil? Kdy jeho jediné dítě bylo zabito bezohledným řidičem, pomohl posudek soudního znalce pachateli, aby byl zprotěn obaloby. Ale to se stalo před deseti roky a ten znalec nebyl doktor Lorrimer. Kdy nám o tom dítěti slečna Pridmorová pověděla, ověřili jsme si to. Ten posudek se týkal částeček laku a byla to práce chemika, nikoli biologa. Chcete mi namluvit, e inspektor Blakelock lhal, kdy tvrdil, e klíče byly v trezoru?

Nelhal. Byly tam.

Pak je ovem kadé obvinění, které bychom případně chtěli vznést proti slečně Mawsonové, značně oslabeno, nemyslíte? Copak by někdo doopravdy uvěřil, e slezla z okna ve druhém poschodí? Musíte nám věřit, e jsme tu proto, abychom zjistili pravdu, ne abychom si vykonstruovali snadné řeení.

Ale ona má pravdu, pomyslel si Massingham. Jakmile Angela Foleyová jednou připustí, e její přítelkyně tu noc opustila tenhle dům, bude velmi těké obvinit ze zločinu někoho jiného. Řeení, které tu vyslovila, je příli nasnadě, a a u pro Lorrimerovu vradu bude stát před soudem kdokoli, jeho obhajoba to plně vyuije. Pozorně se zadíval do tváře svého nadřízeného. Dalgliesh řekl:

Souhlasím s vámi, e ádná ena se zdravým rozumem by sama v noci nevyla z domu, aby se setkala s vrahem. Proto se domnívám, e to neudělala. Myslela si, e ví, kdo zabil Edwina Lorrimera, a jestlie měla včera večer s někým schůzku, pak ji neměla s tím člověkem. Slečno Foleyová, prosím vás, podívejte se na mě. Musíte mi důvěřovat. Nevím, jestli se vae přítelkyně zabila sama, nebo jestli ji někdo zabil. Ale mám-li odhalit pravdu, musím vědět, jestli tu noc, co doktor Lorrimer zemřel, byla venku.

Řekla temně:

Celý večer jsme strávily spolu. Řekly jsme vám to.

Nastalo ticho. Massinghamovi připadalo, e trvá minuty. Pak v krbu vzplálo dřevo a ozval se praskot jako rána z pistole. Na ohniti se překulilo poleno. Dalgliesh poklekl a krbovými kletěmi je přesunul zpátky na místo. Ticho se vleklo. Pak řekla:

Nejdřív mi, prosím vás, řekněte pravdu. Myslíte si, e Stella byla zavraděna?

Nejsem si tím jist. Moná e to nikdy nebudu moci dokázat. Ale ano, myslím si to.

Řekla:

Stella tu noc byla venku. Byla z domu od půl deváté přiblině do půl desáté. Neřekla mi, kde byla, a kdy přila domů, byla naprosto normální, naprosto vyrovnaná. Nic mí o tom neřekla, ale byla pryč.

Konečně řekla:

Byla bych rád, kdybyste u odeli.

Myslím, e by tu s vámi měl někdo zůstat.

Nejsem dítě. Nechci tu paní Swaffieldovou, ani oetřovatelku či některou z místních dobrodinek. A nepotřebuju ádnou policistku. Nespáchala jsem ádný zločin, take nemáte právo jakkoli se vnucovat. Řekla jsem vám vecko, co vím. Její stůl jste zamkli, take k Stelliným věcem nikdo nemůe. ádnou hloupost neprovedu  to je obrat, kterého lidé pouívají, kdy se vás chtějí taktně zeptat, jestli se nehodláte zabít, viďte? Tak tedy ne. U jsem v pořádku. Chci prostě, abyste mě nechali na pokoji.

Dalgliesh řekl:

Obávám se, e se k vám budeme muset vnutit jetě později.

Později bude líp ne teď.

Nemyslela to urálivě. Pouze vyslovila, co skutečně cítila. Upjatě vstala a zamířila ke dveřím, hlavu. strnule vztyčenou, jako kdyby jen tělesná kázeň mohla udret nedotčenu křehkou rovnováhu mysli. Dalgliesh si s Massinghamem vyměnili pohledy. Měla pravdu. Nemohli jí vnucovat ani útěchu, ani společnost, kdy si to nepřála. Neměli zákonné oprávnění zůstat, nebo na ni vymáhat, aby odela. A měli jetě co dělat.

Přistoupila k oknu a skryta za záclonou sledovala vůz, jak objídí Sproggs Green a nabírá rychlost směrem k vesnici. Pak se rozběhla do haly a vytáhla z poličky telefonní seznam. Vytočila číslo, čekala a pak chvilku mluvila. Poloila zpátky sluchátko a vrátila se do obývacího pokoje. Zvolna, s jistou obřadností sňala ze stěny francouzský meč a zůstala zcela nehybně stát s předpaenýma rukama, se zbraní volně spočívající na dlaních. Po několika vteřinách sevřela levou rukou pochvu a pravicí pomalu a rozmyslně vytáhla čepel. Potom se s obnaeným mečem v ruce postavila přímo do dveří pokoje a pohledem si místnost měřila; zkoumala rozmístění nábytku a předmětů tak soustředěně, jako kdyby tu byla cizí a zvaovala své vyhlídky v nějaké nastávající zkouce.

Po několika minutách vela do pracovny a opět se mlčky rozhlíela po místnosti. Vedle krbu stálo viktoriánské křeslo s opěradlem zdobeným knoflíky. Přitáhla je ke dveřím pracovny a ukryla za ně obnaený meč; postavila jej pičkou k zemi; pochvu pak zaoupla pod křeslo. Jetě se přesvědčila, zda meč nebo pochva nejsou vidět, a pak se vrátila do obývacího pokoje. Posadila se ke krbu a bez hnutí čekala, a uslyí zvuk přijídějícího automobilu.

3

Byla-li Claire Easterbrooková překvapena, kdy ji po jejím příchodu do laboratoře krátce před devátou inspektor Blakelock poádal, aby la okamitě za kapitánem Dalglieshem, nedala to na sobě znát. Nejprve se převlékla do bílého plátě, ale jinak neotálela s uposlechnutím výzvy víc, ne bylo naprosto nezbytné pro její pocit nezávislosti. Kdy vstoupila do ředitelovy kanceláře, spatřila oba detektivy, jednu tmavou, jednu zrzavou hlavu, jak spolu tie rozprávějí u okna, skoro jako by se bavili, pomyslela si, o něčem docela běném, nic pozoruhodného na nich nebylo. Na psacím stole doktora Howarthe leela jakási cizí sloka a na konferenčním stole byl rozloený plán laboratoře a generální mapa vesnice, jinak tu ale bylo ve při starém. Dalgliesh přistoupil ke stolu a řekl:

Dobré jitro, slečno Easterbrooková. U jste slyela, co se stalo včera večer?

Ne. Měla jsem se něco dovědět? Byla jsem po večeři v divadle, take by se mě nikdo nedovolal, a zatím jsem mluvila jen s inspektorem Blakelockern. Nic mi neoznámil.

Stella Mawsonová, přítelkyně slečny Foleyové, byla nalezena v kapli oběená.

Zamračila se, jako by ji ta zpráva osobně urazila, a řekla se zájmem nepřesahujícím zdvořilost:

Podívejme. Myslím, e jsme se nikdy nesetkaly. Ale ano, teď si vzpomínám. Byla na koncertě v kapli. edovlasá, s výraznýma očima. Co se stalo? Spáchala sebevradu?

To je jedna ze dvou moností. Je nepravděpodobné, e by to byla náhoda.

Kdo ji nael?

Slečna Pridmorová.

Řekla překvapivě účastně:

Chudinka malá.

Dalgliesh otevřel sloku, vytáhl dvě průhledné obálky a řekl:

Nutně bych potřeboval, abyste se podívala na tyhle čtyři vlasy. Není čas posílat je do Metropolitní laboratoře. Chtěl bych zjistit, pokud je to moné, jestli ty tmavé vlasy jsou ze stejné hlavy.

Je snadnějí zjistit, nejsou-li ze stejné hlavy. Můu si je prohlédnout pod mikroskopem, ale pochybuju, e vám budu co platná. Identifikace vlasů není nikdy snadná a jen od tří vzorků si mnoho slibovat nemůu. Kromě mikroskopického vyetření provádíme obvykle i hmotovou spektrometrii, abychom určili rozdíly v částečkách stop, ale ani to není moné se třemi vlasy. Kdyby mi byly předloeny, musela bych říct, e to nemohu posoudit.

Dalgliesh řekl:

Přesto bych vám byl vděčný, kdybyste se podívala. Mám jisté tuení a rád bych věděl, jestli má smysl se jím dát vést.

Massingham řekl:

Kdyby vám to nevadilo, rád bych byl u toho.

Upřeně na něj pohlédla.

Nemám na vybranou.

Po deseti minutách odtáhla hlavu od komparačního mikroskopu a řekla:

Kdy u mluvíme o tuení, moje  dá-li se mu věřit  mi říká, e ty vlasy pocházejí z různých hlav. Pokoka, zevní vrstva  cortex  a dřeň, vechno se od sebe výrazně lií. Ale myslím, e jsou to obojí muské vlasy. Sám se podívejte.

Massingham sklonil hlavu k okulárům. To, co viděl, vypadalo jako dílce dvou kmenů se zrnitým vzorcem. A vedle nich dalí dva kmeny s rozstřepenou kůrou. Ale dobře viděl, e to jsou různé kmeny, e pocházejí z různých stromů. Řekl:

Děkuju. Oznámím to panu Dalglieshovi.

4

Nebylo tu nic, co by mohl postavit do cesty mezi sebe a tu lesklou, jako břitva ostrou čepel. Pomyslel si sarkasticky, e by kulka byla horí; pak ale zauvaoval. Pouít revolveru vyaduje aspoň jistou zručnost, předběné zacílení. Náboj můe zaletět kamkoli, a kdyby se první ranou netrefila, mohl by jí třeba dalí pokus znemonit. Měla vak v ruce skoro metr dlouhý kus studené oceli a v tomhle omezeném prostoru by jí stačilo seknout nebo provést rychlý výpad, a je vyřízen. Nebyla tu monost nějakého manévrování, nikde v dosahu či v dohledu předmět, který by uchopil a hodil po ní. A věděl, e se nesmí rozhlíet kolem, e musí pevně a neohroeně upírat pohled na její tvář. Snail se, aby mu hlas zněl klidně, rozumně; jediný nervózní úsměv, jediný náznak nepřátelství nebo vyzývavosti a mohlo by být pozdě na jakékoli výklady. Řekl:

Heleďte, nemyslíte, e bychom si o tom měli pohovořit? Nevybrala jste si toho pravého, věřte mi.

Řekla:

Přečtěte si tamhleten lístek. Ten na stole za vámi. Přečtěte to nahlas.

Neodváil se otočit hlavu, ale sáhl dozadu a zamátral na stole. Jeho ruka nahmátla kus papíru. Četl:

Měl byste si dát pozor na průkazný materiál obsahující hai, je-li nablízku detektiv inspektor Doyle. Jakpak by se asi zmohl na ten svůj dům?

Nue?

Kde jste k tomuhle přila?

Bylo to v psacím stole Edwina Lorrimera. Nala to Stella a dala mi to. Zabil jste ji, protoe to věděla, protoe se vás pokusila vydírat. Sjednala si s vámi na včerejek večer schůzku ve Wrenově kapli a vy jste ji ukrtil.

Ironie této domněnky ho málem rozesmála, ale věděl, e smích by mohl být fatální. Alespoň tedy hovořili. Čím déle bude ona otálet, tím on bude mít větí vyhlídky na vyváznutí.

Chcete říct, e si vae přítelkyně myslela, e já jsem zabil Edwina Lorrimera?

Věděla, e jste ho nezabil. Tu noc, kdy zemřel, byla venku na procházce, a zřejmě zahlédla někoho vycházet z laboratoře, koho poznala. Věděla, e jste to nebyl vy. Neriskovala by setkat se s vámi sama, kdyby si myslela, e jste vrah. To mi pan Dalgliesh vysvětlil. la do kaple v domnění, e jí nic nehrozí, e se s vámi bude moci na něčem dohodnout. Ale vy jste ji zabil. A proto já zabiju vás. Stelle se protivila zvyklost zavírat lidi do vězení. Nesnesla bych pomylení, e by se její vrah mohl jednou ocitnout na svobodě. Deset roků za ivot Stelly. Proč byste vy měl ít, kdy ona je mrtvá?

Nepochyboval o tom, e to myslí doopravdy. Měl u dříve co dělat s lidmi, kteří pod tíhou nesnesitelného utrpení zeíleli, u dříve viděl ten pohled zapřisáhlého fanatismu. Stál téměř nehnutě, vyvauje tělo na chodidlech, pae volně sputěné, oči upřené na její oči, a jen čekal, a se jí svaly mimovolně napnou předtím, ne udeří. Snail se mluvit tie, klidně, ale střeil se třeba jen náznaku oviálnosti.

To je názor, který má své opodstatnění. Nemyslete si, e jsem proti němu. Nikdy jsem nechápal, proč se lidé tak přecitlivěle zdráhají dát zabít usvědčeného vraha okamitě a raději se smiřují s jeho pozvolným, třeba dvacet let trvajícím zabíjením. Ale ti zločinci bývají aspoň usvědčeni. Je tu taková maličkost, toti soud. Kadé popravě musí předcházet řádný proces. A věřte mi, slečno Foleyová, vy soudíte toho nepravého. Já jsem Lorrimera nezabil a natěstí to můu dokázat

Na Lorrimerovi mi nezáleí. Jen na Stelle mi záleí. A tu jste zabil.

Já jsem ani nevěděl, e je mrtvá. Ale jestli byla zabita včera kdykoli mezi půl čtvrtou a půl osmou, pak jsem z toho venku. Mám nejlepí moné alibi. Skoro celou tu dobu mě na policejní stanici v Guys Marshi vyslýchali londýntí detektivové. A zůstal jsem tam jetě dvě hodiny potom, co pánové Dalgliesh a Massingham odeli. Zavolejte tam. Kohokoli se zeptejte. Podívejte, na tu chvíli, co budete telefonovat do Guys Marshe, mě můete zamknout třeba do skříně, kamkoli, odkud bych nemohl utéct. Pro boha ivého, takového omylu se přece dopustit nechcete! Znáte mě. To byste mě chtěla takhle příerně, tak zpackaně zabít, zatímco skutečný vrah uniká spravedlnosti? Neoficiální poprava je jedna věc  něco jiného je vrada.

Měl dojem, e ruka svírající meč maličko stisk povolila. Ale v napjaté, bílé tváři nenastala ádná změna. Řekla:

A co ten lístek?

Vím. kdo ho odeslal  moje ena. Chtěla, abych ze slueb policie odeel, a věděla, e mě nic tak nepohne, abych dal výpověď, jako trocha ikanování v úřadě. Měl jsem tam asi před dvěma roky mení malér. Disciplinární komise mě sice zprostila obvinění, ale moc tehdy nescházelo, a pratil jsem s tím. Asi nevíte, co dokáe taková enská zloba, viďte? Ten lístek nedokazuje nic jiného, ne e mě chtěla osočit a přinutit, abych odeel od policie.

Ale kradl jste hai a nahrazoval ho něčím nekodným, nebo ne?

No, to je ale jiná otázka. Kvůli tomu mě snad nezabíjíte. A nemohla byste to ani dokázat, víte? Poslední várka haie, s kterou jsem měl co dělat, měla být podle soudního příkazu zničena. Sám jsem se zúčastnil spalování. Natěstí právě včas  hned nato se spalovací pec rozbila.

A průkazný soudní materiál, který jste spálil, obsahoval hai?

Částečně. Ale nikdy nedokáete, e jsem ho něčím nahradil, i kdybyste se rozhodla pouít ten lístek  teď u ne. Ale co na tom záleí? Stejně u nejsem u policie. Podívejte, víte, e jsem pracoval na té vradě v klančovém lomu. To si opravdu myslíte, e bych v tuhle dobu seděl doma a na vae zavolání bych se k vám okamitě rozjel, jen abych ukojil svoji zvědavost, kdybych měl práci na případu vrady, kdybych byl nedostal nebo nedal výpověď? Moná e nejsem zrovna zářný přiklad bezúhonnosti ve slubách policie, ale vrah nejsem, a můu to dokázat. Zavolejte Dalglieshe a zeptejte se ho.

Teď u o tom nepochyboval: sevření meče se znatelně uvolnilo. Stála tam tichá, nehybná a u se na něho nedívala, její pohled směřoval z okna. Její tvář se nezměnila, ale viml si, e pláče. Z úzkých těrbin očí se jí řinuly slzy a proudem jí stékaly po lících. Tie k ní přistoupil a vzal jí meč z nebránící se ruky. Poloil jí pai kolem ramen. Neodtáhla se. Řekl:

Podívejte, byl to pro vás otřes. Neměli vás tu nechat takhle samotnou. Co kdybychom si teď vypili álek čaje? Ukate mi, kde je kuchyň, a já se o to postarám. Anebo jetě líp  nemáte tu něco silnějího?

Řekla malátně:

Je tam whisky, ale ta je pro Stellu. Já ji nepiju.

Inu, teď se jí napijete. Udělá vám dobře. A já ji namoudui taky potřebuju. A pak bude nejlíp, kdy se v klidu posadíte a o vem mi povíte.

Řekla:

Ale kdy jste to nebyl vy, kdo tedy zabil Stellu?

Podle mého soudu to byl tentý člověk, který zabil Lorrimera. Dva vrahové řádící v jedné malé obci, to je příli velká souhra náhod. Ale poslyte, o tom lístku byste měla policii povědět. Mně to nemůe ublíit, teď u ne, a jim by to třeba pomohlo. Jestlie vae přítelkyně nala v Lorrimerově stole jeden inkriminující údaj, mohla tam najít i dalí. Ten lístek nepouila. Nejspí si uvědomila, jak malou má cenu. Ale co informace, kterou pouila?

Řekla sklesle:

Povězte jim to, jestli chcete. Teď u na tom nesejde.

Ale jetě s tím počkal, nejdřív el uvařit čaj. Pořádek v uklizené kuchyni ho potěil; dal si velmi záleet, kdy před ní pokládal podnos na nízký stolek, který přitáhl před krb. Zavěsil meč opět nad krbovou římsu a poodstoupil dozadu, aby se přesvědčil, zda je v správné poloze. Pak roznítil oheň. Zavrtěla hlavou, kdy jí nabídl whisky, ale sám si nalil notnou dávku a posadil se proti ní z druhé strany krbu. Nijak ho nepřitahovala. I při krátkých setkáních v laboratoři jí nevěnoval víc ne letmý zavrhující pohled. Bylo pro něho neobvyklé angaovat se pro enu, od které nic nechtěl, a pocit jakési neúčastné laskavosti byl pro něho nový, ale příjemný. Jak tam proti ní mlčky seděl, pohromy dne se rozplývaly a do due se vkrádal podivný mír. Mají tu v domku pár docela pěkných kousků, usoudil, rozhlíeje se po útulném, zakrámovaném pokoji. Přemítal, jestli to vechno shrábne ona.

Uplynulo deset minut, ne odeel telefonovat. Kdy se vrátil, pohled na jeho tvář ji vytrhl z otupělé sklíčenosti. Řekla:

Tak co je? Co vám řekl?

Pokročil do místnosti se zachmuřeným, nechápavým výrazem. Odpověděl:

Nebyl tam. Ani on, ani Massingham nebyli na policii v Guys Marshi, ani v laboratoři. Jsou v Muddingtonu. Odjeli ke klančovému lomu.

5

Znovu projíděli trasu, po které jeli předchozího večera, kdy zaslechli ony tři klinkavé údery zvonu z kaple, a kdy urazili dva a půl kilometru k místu, kde navazuje silnice na Guys Marsh, zamířili přímo hlavní ulicí obce. Nic neříkali. Jediný pohled na ,,éfovu tvář Massinghama přesvědčil, e bude moudřejí mlčet. Zatím věru neměli proč si gratulovat. Stále jim chyběl důkaz, jeden uzlový fakt, který by případ rázem rozal. Jednají s inteligentními mui a enami, a ti bezpochyby vědí, e jim stačí dret jazyk za zuby, a nic se nedokáe.

Na venkovské ulici se začali objevovat lidé, chodící v sobotu dopoledne po nákupech. Skupinky klevetících en otáčely hlavy, aby zahlédly projídějící vůz. A záhy domy začaly řídnout a po pravici se prostíral areál Hoggattovy laboratoře s rozestavěnou novou budovou. Massingham přehodil rychlost, aby před vjezdem do Old Rectory zpomalil  a vtom se to stalo. Přímo před ně jim do cesty přiskákal modrolutý míč a za ním se v červených míhajících se gumovkách hnal William. Jeli příli pomalu, aby ho ohrozili, ale Massingham zaklel, jak trhl volantem a zabrzdil. A pak přily dvě vteřiny hrůzy.

Později Dalglieshovi připadalo, e se zastavil čas, take se mu celá událost odehrávala v mysli jako zpomalený film. Viděl červený jaguár, jak se vymrtil vzhůru a chvíli zůstal viset ve vzduchu, viděl záblesk modře ve vyděených očích, ústa, dokořán otevřená v němém výkřiku, bílé kotníky prstů kubajících volantem. Instinktivně si lokty zakryl hlavu a obrnil se proti nárazu. Jaguár vrazil do zadního nárazníku roveru a s třeskem trhaného kovu jej urval. Vůz se opile zapotácel a zatočil. Nastala vteřina naprostého ticha. Vzápětí vak s Massinghamem, vyprotěni z bezpečnostních pásů, běeli k protilehlému okraji cesty k tomu nehybnému tělíčku. Jedna holinka se válela na silnici a míč se pomalu kutálel k travnatému pásu podél cesty.

William byl odhozen do kupky sena, která tu zůstala po sekání trávy v pozdním létě. Leel tu s rozhozenými končetinami, tak uvolněný ve své nehybnosti, e Massinghama zprvu s hrůzou napadlo, e si zlomil vaz. Za několik vteřin, během nich v sobě potlačoval impuls popadnout chlapce do náruče a běet do vozu telefonovat pro sanitku, William opět nabral dech a začal se vymotávat z té pichlavé navlhlé změti. Připraven jak o důstojnost, tak o svůj míč, dal se do pláče. S vlasy, je jí povlávály přes křídově bílou, vyjevenou tvář, se k nim připotácela Dominika Schofieldová.

Je v pořádku?

Massingham přejel rukama po Williamově těle a pak vzal chlapce do náruče.

Myslím, e je. Ten pláč zní dobře.

Doli k příjezdové cestě k Old Rectory ve chvíli, kdy k nim po pěině přibíhala Eleanor Kerrisonová. Zřejmě si zrovna myla vlasy. Splývaly jí v mokrých, kapajících proudech přes ramena. Jakmile ji William uviděl, zdvojnásobil brekot. Jak se Massingham ubíral k domu, pobíhala nemotorně kolem něho a chytala ho za pai. Z vlasů jí stříkaly kapky vody a usazovaly se jako perly na Williamově obličeji.

Tatínka odvolali k nějaké mrtvole. Říkal, e nás s Williamem vezme do Cambridge na oběd, a se vrátí. Chceme pro Williama koupit normální postel pro dospělé. Zvlá jsem si na to umyla vlasy. Přenechala jsem Williama slečně Willardové. Je v pořádku, viďte? Určitě je v pořádku? Neměli bychom ho odvézt do nemocnice? Co se stalo?

Pořádně jsme to neviděli. Nejspí byl zachycen a odhozen předním nárazníkem jaguára. Natěstí dopadl na kupku sena.

Mohlo ho to zabít. Upozorňovala jsem ji na tu silnici. Nemá si sám hrát na zahradě. Nebylo by přece jen jistějí zavolat doktorovi Greenovi?

Massingham proel domem rovnou do salónu a poloil Williama na pohovku. Řekl:

Proč ne, ale jsem přesvědčen, e je chlapec v pořádku. Jen si ho poslechněte.

William, jako by rozuměl, rázem přestal bulit a usilovně se snail na pohovce posadit. Začal hlasitě kytat, ale zřejmě neznepokojený stahy, které zmítaly jeho tělíčkem, si se zájmem prohlédl společnost a pak se přemítavě zahleděl na svou bosou levou nohu. Vzhlédl k Dalglieshovi a otázal se přísně:

Kde má Willy balón?

Pravděpodobně na kraji silnice, řekl Massingham. Dojdu pro něj. A měli byste si zřídit nějakou bránu u toho příjezdu.

Z haly uslyeli kroky a ve dveřích, rozpaky celá rozklepaná, stanula slečna Willardová. Eleanor seděla vedle bratra na pohovce. Teď vstala a změřila si ji s tichým opovrením, je bylo tak výmluvné, e slečna Willardová zrudla. Rozhlédla se po ostatních, kteří ji pozorovali, a řekla obranným tónem:

Sela se tu koukám mení společnost. Zdálo se mi, e slyím nějaké hlasy.

Pak promluvilo děvče. Její tón, pomyslel si Massingham, je právě tak arogantní a krutý jako tón viktoriánské matróny propoutějící sluebnou. Celé střetnutí by bylo téměř komické, kdyby zároveň nebylo tak alostné a stralivé.

Můete si sbalit své svrky a vypadnout. Jste proputěna. Poádala jsem vás jen o to abyste dohlédla na Williama, ne si umyju vlasy. Ani to jste neudělala. Málem ho to stálo ivot. Jste nemoná, karedá, hloupá stará enská. Pijete a páchnete a vem se nám hnusíte. U vás tu nepotřebujeme. Tak tedy vypadněte. Sbalte si své odporné věci a jděte. Já u se o Williama i o otce postarám. Nikoho jiného ne mě nepotřebuje.

Poetilý, úlisný úsměv na tváři slečny Willardové se rozplynul. Přes líce a čelo jí naskočily dva krvavé lehy, jako kdyby ta slova měla účinek skutečných ran bičem. Pak náhle zbledla a celé její tělo se roztřáslo. Sáhla po lenochu křesla, aby se opřela, a spustila hlasem zvýeným a znetvořeným bolestí:

Ty! Ty si myslí, e tě potřebuje? Vím, e nejsem nejmladí, nejlepí léta mám u za sebou, ale aspoň nejsem poloílená! A jestli jsem karedá, podívej se na sebe! Trpí tě tu jenom kvůli Williamovi. Zítra můe zmizet a jemu to bude jedno. Bude rád. Williama, toho miluje, tebe ne. Viděla jsem, jak se tváří, slyela jsem ho a vím to. Chystá se přenechat tě matce. Tos nevěděla, co? A je tu jetě něco, co neví. Co myslí, e tvůj drahý tatíček provádí, kdy tě drogama uspí? Vykrade se odtud do Wrenovy kaple a tam se s ní miliskuje.

Eleanor se otočila a pohlédla na Dominiku Schofieldovou. Pak se opět obrátila a oslovila přímo Dalglieshe:

Ona le! Řekněte mi, e le! To není pravda.

Nastalo ticho. Trvalo snad jen pár vteřin, během nich se Dalgliesh snail v duchu zformulovat opatrnou odpověď. A potom Massingham, patrně dychtivý svého éfa předejít, řekl jasně, ani se na Dalglieshe podíval:

Ano, je to pravda.

Pohlédla z Dalglieshe na Dominiku Schofieldovou. Pak se zapotácela, jako by vzápětí měla omdlít. Dalgliesh k ní přiskočil, ona vak ucouvla. Řekla apaticky klidným hlasem:

Já myslela, e to dělá pro mě. Nevypila jsem kakao, co mi přinesl. Nespala jsem, kdy se vrátil. Vyla jsem ven a koukala se na něho, jak na zahradě na tom ohniti pálí bílý plá. Věděla jsem, e je od krve. Myslela jsem, e byl za doktorem Lorrimerem, protoe se na mě a na Williama onehdy tak osopil. Myslela jsem, e to udělal pro mě, protoe mě miluje.

Náhle vydala kvílivý, zoufalý nářek jako trýzněné zvíře, a přece tak lidský a tak dospělý, a Dalglieshe zamrazilo v kostech.

Tatínku! Tatínku! Ach ne!

Přiloila ruce k hrdlu, zpod svetru vytáhla koený řemínek a začala se s ním potýkat, zmítajíc se jako nějaký tvor chycený do pasti. A potom uzel povolil. Po tmavém koberci se rozletělo a rozkutálelo est čerstvě vyletěných mosazných knoflíků, zářících jako erbovní drahokamy.

Massingham se shýbl a pečlivě je sesbíral do kapesníku. Stále nikdo nepromluvil. William se odpoutal od pohovky, přihopkal ke své sestře a přitiskl se paemi k její noze. Pusa se mu třásla. Dominika Schofieldová se obrátila přímo na Dalglieshe:

Paneboe, máte to pinavé povolání!

Dalgliesh, ani si jí viml, promluvil k Massinghamovi:

Dohlédněte na děti. Zatelefonuju, aby sem poslali příslunici policejního sboru, a taky bychom měli sehnat paní Swaffieldovou. Na nikoho jiného jsem nepřipadl. Nevzdalujte se od ní, dokud obě nepřijdou. O ostatní se postarám.

Massingham se otočil k Dominice Schofieldové:

pinavé povolání, říkáte? Je to práce jako kadá druhá. Podle vás by se snad neměla vykonávat?

Přeel k děvčeti. Zimničně se třáslo. Dalgliesh se obával, e před ním bázlivě ucouvne. Ale nepohnula se, zůstala stát. Čtyřmi slovy ji zničil. Ale na koho jiného se měla obrátit? Massingham svlékl svůj tvídový plá a přehodil jej přes ni. Řekl jemně, ani se jí dotkl:

Pojďte se mnou. Ukáete mi, kde bychom si mohli udělat trochu čaje. A pak si musíte lehnout a William a já u vás zůstaneme. Budu Williamovi třeba něco číst

Ani k němu vzhlédla, la s ním tak pokorně jako vězeň se svým alářníkem, dlouhý plá vláčejíc po podlaze. Massingham vzal Williama za ruku. Dveře se za nimi zavřely. Dalgliesh si přál, aby Massinghama u víckrát nespatřil. Ale jetě ho nejednou uvidí, a časem mu to ani nepřijde, u si ani nevzpomene. U s ním do smrti nechtěl pracovat; ale věděl, e bude. Není z těch, kdo by zničil kariéru svého podřízeného jen proto, e urazil jeho útlocit, na který on, Dalgliesh, ani neměl právo. Čeho se Massingham dopustil, to mu teď připadalo neodpustitelné. Ale ivot ho poučil, e neodpustitelné se obyčejně nejsnáz odpoutí. Je moné dělat policejní práci poctivě; není vpravdě jiný bezpečný způsob, jak ji provádět. Ale není moné ji dělat tak, aby nepřináela bolest.

Slečna Willardová dotápala k pohovce. Zamumlala, jako by se to sama sobě snaila vysvětlit:

Já jsem to tak nemyslela. To ona mě k tomu přinutila. Já to nechtěla. Nechtěla jsem mu ublíit. Dominika Schofieldová se měla k odchodu.

Ne, to člověk zřídkakdy chce. Obrátila se na Dalglieshe:

Kdybyste mě potřeboval, víte, kde mě najdete.

Budeme od vás poadovat svědeckou výpověď.

Ovem. Tu přece vdycky poadujete, ne? Stesk a oputěnost, strach a zoufalství, vechen lidský zmatek, vecko musíte mít pěkně doloeno na půldruhé stránce úředního papíru.

Ne, jen fakta.

Nezeptal se jí, kdy to začalo. To nebylo po pravdě důleité, a napadlo ho, e se stejně ptát nepotřebuje. Brenda Pridmorová mu řekla, e s paní Schofieldovou a doktorem Kerrisonem a jeho dětmi seděla ve stejné řadě na koncertě v kapli. Ten se konal ve čtvrtek estadvacátého srpna. A začátkem září přeruila Dominika styky s Edwinem Lorrimerem.

U dveří zaváhala a otočila se. Dalgliesh se zeptal:

Zatelefonoval vám ráno po vradě, e klíč dal zpátky do kapsy mrtvého Lorrimera?

Nikdy mi netelefonoval. Ani jeden, ani druhý, nikdy. Tak jsme si to ujednali. A jeho jsem taky nikdy nevolala. Odmlčela se a pak řekla stroze:

Nevěděla jsem to. Snad jsem něco tuila, ale nevěděla jsem to. Nebyli jsme  či jak vy tomu říkáte?  nejeli jsme v tom spolu. Nejsem za nic odpovědná. Kvůli mně to neudělal.

Ne, řekl Dalgliesh. To jsem nepředpokládal. Motiv vrady je málokdy tak bezvýznamný.

Upřela na něj své nezapomenutelné oči. Řekla:

Proč mě nemáte rád?

Egotismus, který jí v takové chvíli mohl vnuknout takovou otázku, ho ohromil. Ale víc ne to ho znechutilo náhlé sebepoznání. Pochopil a příli dobře, co dohnalo oba mue k tomu, aby se jako rozpálení studentíci provinile plíili na smluvené schůzky, aby se směli podílet na její tajné erotické hře. Mít příleitost, pomyslel si hořce, choval by se stejně.

Odela. Obrátil se na slečnu Willardovou. Telefonovala jste doktoru Lorrimerovi o upálených svících a o číslech na tabuli s pořadím zpěvů?

Mluvila jsem na něj, kdy mě tu předposlední neděli vezl na mi. Musela jsem cestou o něčem povídat, on nikdy nemluvil. A dělala jsem si starosti kvůli oltářním svícím. Poprvé jsem si vimla, e je někdo zapálil, kdy jsem byla v kapli koncem září. A kdy jsem tam byla naposled, byly jetě víc ohořelé. Napadlo mě, e se v kapli třeba scházejí vyznavači ďábla. Vím, e u je dávno odsvěcená, ale je to přece jen posvátné místo. A hodně odlehlé. Nikdo tam nechodí. Zdejí lidi neradi vycházejí po setmění. Uvaovala jsem, jestli o tom nemám promluvit s farářem nebo se poradit s otcem Gregorym. Doktor Lorrimer mě poádal, abych hned druhý den znovu zala do kaple a dala mu pak vědět, co jsou na tabuli za čísla, toti pořadí zpěvů. Bylo mi divné, e to na mně chce, ale zřejmě to pokládal za důleité. Já jsem si ani nevimla, e by se v číslech něco změnilo. Mohla jsem si půjčovat klíč, víte? On si ho nerad půjčoval.

Ale mohl si ho kdykoli vzít, ani se potřeboval zapsat, pomyslel si Dalgliesh. Proč to tedy neudělal? Protoe nechtěl riskovat, e ho někdo uvidí? Protoe se příčilo jeho pedantské, konformní povaze poruovat pravidla laboratoře? Anebo  co bylo pravděpodobnějí  protoe bylo nad jeho síly znovu vstoupit do kaple a na vlastní oči spatřit důkaz zrady? Ani se neobtěovala změnit místo jejich setkání. Pouívala dál tého důmyslného kódu k určování data přítí schůzky. Dokonce i klíč, který svěřila Kerrisonovi, byl klíč Lorrimerův. A nikdo nemohl znát lépe ne on význam těch čtyř čísel. Dvacátý devátý den desátého měsíce v osmnáct hodin čtyřicet minut. Řekl:

A minulý pátek jste ve stínu stromů čekali společně?

To byl jeho nápad. Potřeboval svědka, víte? A nedělal si starosti nadarmo, to mi věřte. Takováhle enská, ta by nikdy nemohla Williamovi nahradit matku. Střídala muské jednoho za druhým, říkal doktor Lorrimer. Proto musela odejít z Londýna. Nenechala muské na pokoji. Kadý jí byl dobrý. Vecko o ní věděl, rozumíte. Celá laboratoř prý o ní věděla. Dokonce se i o něho jednou pokouela. Strané. Chystal se napsat paní Kerrisonové a zatrhnout to. Nemohla jsem mu říct její adresu. Doktor Kerrison dělá takové tajnosti se svými dopisy a nejsem si ani jistá, jestli vůbec ví, kde se jeho ena zdruje. Ale věděli jsme, e utekla s nějakým doktorem, a jeho jméno jsme znali. Je to docela běné jméno, ale doktor Lorrimer říkal, e to vypátrá v lékařském adresáři.

Lékařský adresář. Tak proto se do něho chtěl podívat, proto otevřel tak rychle dveře, kdy Bradley zazvonil. Bezpochyby právě vyel z ředitelovy pracovny v přízemí. A nesl si svůj zápisník. Co to o něm řekl Howarth? e nesnáel papírky, e si vechno důleité zaznamenával do zápisníku. A tohle bylo důleité. Jména a adresy případných milenců paní Kerrisonové.

Slečna Willardová k němu vzhlédla. Dalgliesh viděl, e pláče, slzy jí stékaly po tváři a volně dopadaly na kroutící se ruce. Řekla:

Co se s ním stane? Co s ním uděláte?

Ozval se telefon. Dalgliesh přeel halu, vstoupil do pracovny a zvedl sluchátko. Byl to Clifford Bradley. Hlas měl vysoký a vzruený, zněl jako hlas děvčátka. Říkal:

Kapitán Dalgliesh? Řekli mi na policii, e tam asi budete. Musím vám to hned povědět. Je to důleité. Právě jsem si vzpomněl, proč jsem věděl, e je vrah pořád jetě v laboratoři. Jak jsem doel ke dveřím laboratoře, zaslechl jsem nějaký zvuk. Tentý zvuk jsem znovu zaslechl před dvěma minutami, kdy jsem dole vycházel z koupelny. Sue zrovna dotelefonovala s matkou. To, co jsem slyel, bylo klapnutí sluchátka, jak ho někdo poloil.

Nebylo to nic víc ne potvrzení toho, co Dalgliesh u dávno tuil. Vrátil se do obývacího pokoje a zeptal se slečny Willardové:

Proč jste nám řekla, e jste slyela doktora Kerrisona, jak v devět hodin telefonuje ze své pracovny? Poádal vás, abyste pro něho lhala?

Rozplizlá tvář, oči zalité slzami k němu vzhlédly:

Ach ne, to by nikdy neudělal! Jenom se mě zeptal, jestli jsem ho náhodou slyela, nic víc. To kdy se vrátil domů potom, co ho odvolali k nějakému případu. Chtěla jsem mu pomoci, vyhovět, zavděčit se mu. Byla to taková malá, bezvýznamná le. A vlastně to ani le nebyla. Měla jsem dojem, e jsem ho opravdu slyela. Mohli jste ho podezírat a já jsem věděla, e to nemohl udělat. Je laskavý, je dobrý a ulechtilý. Chránit nevinného, to je přece odpustitelný hřích. Ta ena ho uchvátila do svých spárů, ale já jsem věděla, e by nikdy nemohl zabít.

Patrně zamýlel v kadém případě zavolat do nemocnice z laboratoře, aby se pojistil, kdyby nebyl včas doma. Ale byl to asi velký nápor na nervy, kdy nablízku leel mrtvý Lorrimer. Sotva stačil poloit sluchátko, uslyel blíící se kroky. A co teď? Vpadnout do temné komory a čekat? To byl bezpochyby jeden z jeho nejhorích okamiků, kdy tam strnule, se zatajeným dechem a buícím srdcem stál ve tmě a dohadoval se, kdo to v tak pozdní hodinu mohl přijít, jak se dostal dovnitř. A mohl to být Blakelock  Blakelock, který by okamitě přivolal policii a ta by neodkladně začala prohledávat laboratoř.

Ale byl to jen vyděený Bradley. Nikdo nikam netelefonoval, nevolal o pomoc, jen chodbou se rozléhala ozvěna panicky prchajících kroků. A teď mu nezbývalo, ne je následovat, potichu se vytratit z laboratoře a stavenitěm nové budovy, kudy sem přiel, zamířit k domovu. Zhasl světlo a doel k hlavnímu vchodu. A pak uviděl reflektory Doylova vozu, jak se stáčejí do příjezdové cesty a pak couvají, kdy vůz zajíděl do křovin. Tudy si u netroufl vyjít. Tento únik byl zahrazen. A nemohl počkat, a odjedou. Doma byla Nell, která se mohla probudit a ptát se po něm. Musel se vrátit.

Ale stále si zachovával jasnou hlavu. Byl to chytrý nápad vzít Lorrimerovy klíče a zamknout laboratoř. Policie se při vyetřování nevyhnutelně zaměří na čtyři sady klíčů a omezený počet lidí, kteří k nim mají přístup. A znal jediný způsob, jak se dostat ven, a byl natolik obratný i odváný, aby se o něj pokusil. Oblékl si Middlemassův plá, aby si chránil aty; věděl, jak osudná můe být vytrená nitka v látce. Ale nic se neroztrhlo. A mírný detík v časných hodinách smyl vechny stopy na zdi i oknech, které by ho mohly prozradit.

Bezpečně se dostal domů, a aby si upevnil alibi, zastavil se pod běnou záminkou u slečny Willardové. Nikdo mu netelefonoval, nikdo se po něm neptal. A věděl, e nazítří bude mezi prvními, kdo bude ohledávat mrtvolu. Howarth vypověděl, e stál u dveří, zatímco Kerrison tělo prohlíel. Tehdy Kerrison nepochybně vstrčil klíč do Lorrirnerovy kapsy. Ale to byla jedna z jeho chyb. Lorrimer nosil své klíče v koeném pouzdře, nikoli volně v kapse.

Na těrku příjezdové cesty zaskřípaly pneumatiky. Dalgliesh vyhlédl z okna a spatřil seranta Reynoldse a na zadním sedadle dvě eny, příslunice policie. Případ dospěl k rozuzlení, nastal zlom  kterému ovem jako vdycky musel předcházet zlom v lidech. A teď u se mohli bez dalích průtahů pustit do posledního rozhovoru, do toho nejtěího.

Na pokraji klančového pole si jakýsi chlapec poutěl červeného draka. Nadnáen svěím větrem, drak stoupal a klesal, jeho klikatý ohon se svíjel na azurové obloze, tak jasné a čiré jako za letního dne. Celé prostranství oívalo hlasy a smíchem. I odhozené plechovky od piva se třpytily jako blýskavé hračky a zmuchlané papíry se vesele kutálely ve větru. Vzduch byl břitký a voněl mořem. Člověk by málem věřil, e si ti sobotní nakupovači, táhnoucí s dětmi přes tu křovinatou pustinu, nesou svačinové zásoby na plá, e klančové pole vede k dunám a přesypovým travinám, k pobřeí plnému dětského křiku. Dokonce i plenta, kterou policie namáhavě vztyčovala proti poryvům větru, nepůsobila o nic hrozivěji ne poutový maňáskový stánek, před ním opodál postávala skupinka zvědavců, trpělivě čekající, a začne představení.

První, kdo k nim po svahu klančového lomu vystoupil nahoru, byl komisař Mercer. Řekl:

Oklivě nám to zpackal  manel té holky, co jsme ji tu ve středu ráno nali. Řeznický tovary. Včera si přinesl domů jeden z těch jejich noů a v noci si sem přiel podřezat krk. Zanechal lístek, kde se přiznává, e ji zabil, uboák. Nestalo by se to, kdybychom ho mohli včera zatknout. Jene Lorrimerova smrt a Doylova suspenze nás zdrely. Teprve včera večer jsme dostali rozbor krve. Koho vlastně hledáte?

Doktora Kerrisona.

Mercer se na Dalglieshe pátravě podíval, ale řekl jenom:

Tady u skončil. Polu ho sem.

Po třech minutách se přes okraj klančového lomu vyhoupla postava doktora Kerrisona a mířila k nim.

Řekl: To  Nell, viďte.

Ano.

Nezeptal se, jak a kdy k tomu dolo. Pozorně naslouchal, kdy Dalgliesh pronáel varovnou formulku, jako kdyby ta slova nikdy předtím neslyel a chtěl si je vrýt do paměti. Pak řekl s pohledem upřeným na Dalglieshe:

Byl bych rád, kdybych nemusel na policii v Guys Marshi, zatím ne. Chci vám o tom vechno povědět  teď a jenom vám, nikomu jinému. Nebudou s tím potíe. Učiním plné doznání. A se stane cokoliv, přál bych si, aby Nell nemusela svědčit. Můete mi to slíbit?

Jistě víte, e nemohu. Ale máte-li v úmyslu přiznat vinu, soud nebude mít důvod jí předvolávat Dalgliesh otevřel dveře vozu, ale Kerrison zavrtěl hlavou. Řekl bez náznaku sebelítosti:

Zůstanu raději venku. Mám před sebou mnoho let vězení, kdy se nebudu moct projít pod irým nebem. Moná do konce ivota. Kdyby to byla jen Lorrimerova smrt, mohli by mě moná odsoudit jen pro zabití. Nebyl to předem připravený zločin. Ale to druhé byla vrada.

Massingham zůstal u vozu, zatímco Dalgliesh a Kerrison spolu obcházeli klančový lom. Kerrison řekl:

Začalo to zde, tady na tom místě, před pouhými čtyřmi dny. Připadá mi to jak věčnost. Jiný ivot, jiný čas. Oba jsme byli povoláni k vradě tady v lomu a on si mě potom vzal stranou a řekl mi, abych za ním večer o půl deváté přiel do laboratoře. Nepoádal mě, jen mi to oznámil. A taky mi řekl, o čem chce se mnou mluvit. O Dominice.

Dalgliesh se zeptal:

Věděl jste, e byl před vámi jejím milencem?

Ne, teprv kdy jsem se s ním ten večer setkal. Se mnou o něm nikdy nemluvila, nikdy mezi námi nepadlo jeho jméno. Ale kdy na mě vychrlil přival své nenávisti a závisti a árlivosti, bylo mi to samozřejmě hned jasné. Neptal jsem se ho, jak se dozvěděl o mně. Myslím si, e byl ílený. Snad jsme byli oba ílení.

A vyhrooval, e napíe vaí eně a zabrání vám, abyste získal opatrovnictví svých dětí, jestlie se paní Schofieldové nevzdáte.

Byl by stejně napsal. Chtěl ji zpátky a zřejmě si ten uboák opravdu myslel, e to bylo moné. Ale přitom mě chtěl stůj co stůj potrestat. Jen jednou v ivotě jsem poznal takovou nenávist. Stál tam, bílý jak stěna, běsnil, spílal mi, hrozil, e ztratím své děti, e nejsem způsobilý být otcem, e u je víckrát neuvidím. A najednou to nebyl Lorrimer, kdo ke mně mluvil. Víte, to vechno jsem u předtím slyel od své eny. Byl to jeho hlas, ale její slova. A věděl jsem, e u víc neunesu. Byl jsem skoro celou noc vzhůru, měl jsem za sebou straný výstup s Nell, kdy jsem se vrátil domů, a celý den jsem se trápil představami, s čím na mě Lorrimer přijde.

A do toho se ozval telefon. Byl to jeho otec, stěoval si mu kvůli televizoru. Lorrimer s ním krátce promluvil, pak poloil sluchátko. Ale jak mluvil, padla mi do oka ta dřevěná palice. A uvědomil jsem si, e mám v kapse plátě rukavice. Za rozhovoru s otcem zřejmě trochu vystřízlivěl. Oznámil mi, e u mi nemá co říci. A právě v okamiku, kdy se ke mně s odmítavým gestem otočil zády, jsem popadl palici a udeřil. Bez hlesu se zhroutil. Poloil jsem palici zpátky na stůl a přitom jsem si viml otevřeného zápisníku s jmény a adresami tří lékařů. Jeden z nich byl milenec mé eny. Vytrhl jsem list a zmačkaný strčil do kapsy. Pak jsem el k telefonu a zavolal. Bylo právě devět hodin. Ostatní u podle veho znáte.

Oči upřené na svěe zelenou trávu, obeli bok po boku klančový lom. Teď se otočili a opisovali stejný kruh. Dalgliesh řekl:

Bude myslím líp, kdy mi to povíte.

Ale nic nového se nedověděl. Stalo se to přesně tak, jak si to vydedukoval. Kdy Kerrison vylíčil, jak spálil plá a list ze zápisníku, Dalgliesh se ho zeptal:

A Stella Mawsonová?

Zavolala mi včera do nemocnice a poádala mě, abych se s ní o půl osmé setkal v kapli. Naznačila mi, oč půjde. Řekla, e má koncept dopisu, o kterém si chce se mnou promluvit, nala ho prý v jistém psacím stole. Věděl jsem, co v něm je.

Bezpochyby si jej vzala s sebou do kaple, pomyslel si Dalgliesh. V jejím stole se nenael, ani originál, ani kopie. Něco ho na tom zaráelo: vdy vlastně riskovala, e Kerrisonovi dává vědět, e má dopis u sebe. Jak si mohl být jist, e někde, i kdy ji zabije, nenechala kopii? A jak si ona mohla být jista, e ji nepřemůe a dopisu se nezmocní?

Téměř jako by věděl, co Dalglieshovi táhne myslí, Kerrison řekl:

Nebylo to tak, jak si myslíte. Nepokouela se mi ten dopis prodat. Nic neprodávala. Řekla mi, e ho vzala z Lorrimerova stolu téměř instinktivně, protoe nechtěla, aby ho nala policie. Z jakéhosi důvodu, který mi neobjasnila, Lorrimera nenáviděla, a nic mi nezazlívala. Řekla mi doslova: ,Dost se lidí natrápil, kdy il. Proč by měl někoho trápit jetě po smrti? Stavěla se jako člověk, který je na mé straně, který mi poskytl jistou slubu. A teď ode mě ádala něco na oplátku, něco docela prostého a obyčejného, něco, co jsem si podle ní mohl dovolit.

Dalgliesh řekl:

Hotovost, za kterou by se dal koupit domek Sproggs Cottage, aby ona a Angela Foleyová byly zabezpečeny.

Neměl to být ani dar, jenom půjčka. Chtěla si na pět let půjčit čtyři tisíce liber za úroky, které by stačila splácet. Potřebovala zoufale ty peníze a musela je sehnat rychle. Vysvětlila mi, e nemá nikoho jiného, na koho by se mohla obrátit. Byla ochotna sepsat právní dohodu. Byla to ta nejvlídnějí, nejslunějí vyděračka.

A myslela si, e jedná s tím nejvlídnějím, nejslunějím člověkem. Vůbec nepocítila strach  a do toho posledního oklivého okamiku, kdy z kapsy plátě vytáhl ňůru a ona si uvědomila, e před ní nestojí mu, který s ní sdílí úděl oběti, ale vrah. Dalgliesh řekl:

Tu ňůru jste musel mít u připravenou. Kdy jste se rozhodl, e musí zemřít?

I to, tak jako Lorrimerova smrt, byla téměř náhoda. Získala klíč od Angely Foleyové a přila do kaple první. Seděla v presbyteriu na jednom z těch vysokých křesel ve výklenku. Nechala dveře otevřené, a jak jsem veel do předsíně kaple, uviděl jsem truhlu. Věděl jsem, e je v ní ňůra. Měl jsem víckrát příleitost kapli prozkoumat, kdy jsem čekal na Dominiku. Tak jsem tedy ňůru vytáhl a strčil ji do kapsy. Teprve pak jsem el dál a začali jsme rozmlouvat. Dopis měla s sebou, v kapse. Bez nejmeních obav mi jej ukázala. Nebyl to hotový dopis, jen koncept, na kterém pracoval. Zřejmě ho psal s ohromnou chutí, dával si moc záleet na jeho formě.

Byla to zvlátní ena. Řekl jsem, e jí ty peníze půjčím, e si dám svým advokátem sepsat náleitou dohodu. V kapli byla modlitební kniha a ona mě přinutila, abych na ni poloil ruku a přísahal, e nikdy nikomu nepovím, co jsme si ujednali. Nejspí se bála, aby se to nedozvěděla Angela Foleyová. Právě ve chvíli, kdy jsem si uvědomil, e zná, jedině ona e zná toto nebezpečné tajemství, jsem se rozhodl, e musí zemřít.

Náhle se zastavil. Otočil se k Dalglieshovi a řekl:

Víte, nemohl jsem na ni vechno vsadit. Nepokouím se ospravedlnit. Ani se nepokouím ádat vás o pochopení. Nejste otec, take to ani nemůete pochopit. Nemohl jsem riskovat dát své eně takovou zbraň proti sobě, a by se před soudem projednávalo opatrovnictví. S tím, e jsem měl milenku, by asi moc nenadělali, proto bych se jetě nestal nezpůsobilý starat se o děti. Jaké by pak měla větina rodičů vyhlídky na to, aby jim přisoudili opatrovnictví? Ale co tajný poměr, který jsem policii zatajil, poměr se enou, její někdejí manel byl zavraděn  vrada, pro kterou jsem měl jen slabé alibi a silný motiv? Nezvrátilo by to rovnováhu? Má ena je přitalivá a působí věrohodně a napohled naprosto normálně. Proto je to tak beznadějné. Není tak příli nesnadné určit diagnózu ílenství, neuróza je méně dramatická, ale je stejně vraedná, kdy s ní musíte ít. To ona nás roztrhla, Nell a mě. Nemohl jsem jí nechat Williama a Nell. Kdy jsem tam stál v kapli tváří v tvář Stelle Mawsonové, věděl jsem, e je v sázce jejich ivot proti jejímu.

A bylo to tak snadné. Přehodil jsem jí dvojitou smyčku kolem krku a pevně zatáhl. Zemřela bezpochyby okamitě. Pak jsem ji odnesl do předsíně a pověsil ji na skobu. Nezapomněl jsem otřít její podráky o sedadlo idle a idli nechat překocenou. Pak jsem se přes louku vrátil k místu, kde jsem nechal svůj vůz. Tam, kde parkuje Dominika, kdy přijídí na nae schůzky, ve stínu staré stodoly u Guys marshské silnice. I čas hrál pro mě. Měl jsem se v nemocnici zúčastnit schůze zdravotnické komise, ale chystal jsem se jetě předtím zastavit v laboratoři a na něčem pracovat. I kdyby si v nemocnici někdo viml, kdy jsem přijel, zůstávalo mi jen dvacet nedosvědčitelných minut. A mohl jsem se klidně o dvacet minut zdret cestou.

Chvíli kráčeli mlčky k vozu. Pak se dal Kerrison znovu do řeči:

Pořád tomu nerozumím. Je tak krásná. A není to jen její krása. Mohla mít kteréhokoli mue, kterého si zamanula. Nepřestával jsem asnout nad tím, e si z nějakého podivného důvodu zamanula mě. Kdy jsme byli spolu, kdy jsme se pomilovali a leeli pak při světle svící v tichu kaple, vechny úzkosti, vechna napětí, vechny odpovědnosti byly tytam. Bylo to pro nás snadné, protoe byly tmavé večery. Bezpečně mohla parkovat u té stodoly. V noci na té silnici nikdo nechodí a jen málo aut tudy přejede. Vím, e na jaře, kdy je dlouho světlo, by to bylo těí. Ale stejně jsem nečekal, e mě tak dlouho bude chtít. Byl to zázrak, e mě vůbec chtěla. Nikdy jsem o tom neuvaoval dál ne k nejblií schůzce, k novému datu na tabuli s čísly zpěvů. Nedovolila mi, abych jí telefonoval. Nikdy jsem ji neviděl, ani s ní nemluvil mimo čas, kdy jsme byli sami v kapli. Věděl jsem, e mě nemiluje, ale na tom nezáleelo. Dávala, co mohla, a to mně stačilo.

Mezitím doli k vozu. Massingham drel otevřené dveře. Kerrison se obrátil k Dalglieshovi a řekl: Nebyla to láska, ale bylo to svého druhu milování. A takový mír to byl. Tohle je taky mír  vědět, e u nemusím nic dělat, e u mi nic jiného nezbývá. Je to konec odpovědnosti, konec trápení. Vrah se navdycky vyčlení z celé lidské společnosti. Je to jistý druh smrti. Jsem teď člověk, který umírá, problémy tu zůstávají, ale já se od nich vzdaluju do nové dimenze. Připravil jsem se o tolik práv, kdy jsem zabil Stellu Mawsonovou, i o právo cítit bolest.

Potom u beze slova nasedl vzadu do vozu. Dalgliesh přibouchl dveře. Pak se mu sevřelo srdce. Přes klančové pole k němu poskakoval modrolutý míč a za ním, doprovázeno voláním matky, se s výbuchy smíchu hnalo dítě. Vteřinu plnou hrůzy si Dalgliesh myslel, e je to William, Williamova tmavá čupřina, Williamův smích, Williamovy gumovky míhající se v slunci.